Mai era-n afară de Zoltan și Pârvu, o cătană scăpătată din oaste, care intrase vătaf la primărie și ținea s-o păstreze pe Biri pentru sine și numai pentru sine. Chiar și dacă ar fi fost cu putință ca el să nu bănuiască nimic, Biri era fata căreia îi plăcea să se laude, și atât era destul pentru ca bucătăreasa, inimă neagră, să-i șoptească și azi, și mâne lui Pârvu câte ceva la ureche. Era dar și Pârvu încredințat că nu pentru stăpână vine Zoltan, și ardea de dorința de a-l strânge de gât pe împintenatul cu pană de cocor. - Fă-o! îi zise Cărăbuș, scriitorul d-lui Călăceanu, un tânăr cu capul plin de drăcii. S-o facă; dar cum? Se apropiase toamna, strugurii începuseră a se coace și, după obiceiurile locului, cine are vie își petrece plăcutul timp de toamnă mai ales la cramă. - Ne mutăm la vie - îi șopti într-una din zile Biri lui Zoltan la plecare - și eu plec azi să dereticesc. O să dorm la noapte acolo, eu singură - adăugă apăsat. Zoltan era destul de deștept ca s-o înțeleagă, și lucrurile s-ar fi desfășurat după gândul amândurora dacă Biri n-ar fi fost prea de tot lăudăroasă.