Trecea prin toate acestea buimăcit, surd. În el stăruia, ca un sunet prelungit de orgă, tăcerea pădurii. Intraseră să cumpere biletele de concert, alegea locurile, primea restul, punea întrebări, răspundea – dar toate le făcea mașinal, absent. — Ce e cu tine, Paul? Nu vrei să te trezești? — Ba da, dar nu pot. Brașovul, cu luminile lui de seară, cu străzile îmbulzite de lume, cu vitrinele luminoase, cu întreagă acea forfoteală vioaie de ajun de Crăciun, era pentru el ireal. — Știi ce sentiment am, Nora? Că sunt un lup care a coborât din pădure până la marginea orașului… și acum mai departe nu îndrăznește să meargă. La Coroana nu era niciun loc liber. Hotelul era plin, iar în hol, lume venită cu ultimele trenuri aștepta fără nădejde, cu bagajele nedesfăcute. Lăsară schiurile acolo și merseră să întrebe la hotelurile și vilele mai mici din apropiere. — Vă pierdeți vremea, le spuse cineva. Nu e de găsit, un pat în tot orașul. Doarme lumea pe unde apucă: în restaurante, în cafenele, la gară… Brașovul avea aspectul unui oraș de cantonament. S-ar fi spus că trupe întregi de schiori ocupaseră cetatea. Chipiurile albastre se vedeau pretutindeni. — Vine atâta lume pentru Oratoriul de Crăciun?