Seara după ospăț, Floarea a luat pe Ler, iar Albu-mpărat și soția lui pe Liliana și s-au dus în odăile lor. — Fătul meu, a zis Floarea lui Ler, poate ai înțeles de ce am venit împreună aici. Nu mai ești copil, ai împlinit douăzeci și unu de ani, trebue să te căsătorești. Ți-am găsit o femeie cum nu se poate mai de potriva... noastră, cuminte, vrednică și cu mare viitor... Ai înțeles pe cine? — Nu mamă, a răspuns băiatul, care era cu gândul foarte departe. — Pe Liliana... Ce zici?... Nu răspunzi? — Ba da, mamă! la ce? — La ce ți-am spus... — Ce mi-ai spus? — Ce fel, n-ai auzit tu când ți-am spus pentru ce am venit aici? că am hotărît să iei de soție pe Liliana, fata lui Albu-mpărat. — Pe Liliana, eu? — Da, tu, pe Liliana! — Apăi, asta, iartă-mă mamă, nu se poate. — De ce nu se poate? a-ntrebat mama ne-nțelegând. — Fiindcă eu am făgăduit să iau pe alta... — Pe cine? — Pe Viorica Doamna, fiica lui Negru-mpărat. — Când ai făgăduit? — Acum șase luni când am fost la Curtea lor. — Cui ai făgăduit? — Ei. Mama a îngălbenit și a strigat: — Și cum ai îndrăznit să făgăduești fără voia mea, fără voia împăratului?