Dar metoda sa era precalculată și de aceea nouă. Tâlcuind oamenilor în vârstă, spusele lui se compuneau totdeauna din doi dacă, unul afirma dorința, altul o nega, înainte de a tâlcui însă el se informa asupra dorințelor celor neîmplinite a[le] persoanei. Astfel tâlcurile lui, se-nțelege de sine, erau întotdeauna adevărate ― nu trebuie să uităm un moment că avea o privire clară, cu care precalcula ușor mersul lucrurilor lumești. În fond, el nu da nimic pe visuri, și tâlcurile le-ntrebuința numai ca un mijloc ― ademenitor pentru că supranatural ― pentru mângâierea și liniștea sufletelor omenești. Și totuși erau vise în care el credea cu evlavie ― visele copiilor. În naiva sa religiozitate el credea că, pe când visele oamenilor vârstnici erau născute din dorințele lor egoistice, visele copiilor care nu cunosc asemenea dorințe, nu puteau fi decât insuflarea îngerului păzitor. În aceste el încifra un fel de înțelepciune care în faptă nu era în ele și care era adaosul minții lui. De aceea ades ținea pe Anica pe genunchii lui ― el o numea "frumusețea neamului meu" ― și o ruga să-i spuie ce a visat. Visele Anei erau însă într-adev ăr atât de frumoase, ca niște povești, și era ușor de a pune în ele un înțeles mai adânc.