Chiar și dacă n-ar fi râvnit cu tot dinadinsul la mulțumirea de a da „revanșă”, cinstind și el pe alții, îl mâhnea afară din cale gândul că nu-i este dată putința de a-și face sie însuși cinste. Ajuns apoi odată cu gândul aici, el își dădea seamă, cuprins de durere, că nici unul dintre copiii săi nu s-a învrednicit să-i poată îndulci zilele bătrânețelor. Cel mai mare dintre aceștia, tot Iorgu și el, ajunsese, ce-i drept, maior, dar avea patru copii, și chiar și dacă nu i-ar fi avut, îi plăcea să trăiască, încât chiar nici leafa de general nu i-ar fi fost destul. Elvira, fata lui cea mare, funcționară la poștă, era măritată după dirigintele unui oficiu poștal, avea și ea păcatul femeilor cumsecade, o casă plină de copii. Coralia nu-și întemeiase încă bine casa, iar Costică, cel mai mic dintre băieții lui, era student la Facultatea de Litere și o ducea numai el știa cum, dând lecțiuni particulare. Unul singur ar fi putut să facă ceva, Anton, bărbierul, care a știut să învârtească lucrurile, încât avea la loc bun casă frumoasă, jos salonul lui de bărbier, și o băcănie la colț; iar la etagiu, două apartamente date cu chirie.