Pentru a învedera ceea ce neapărat trebuia să se întîmple, am pus la cale atunci solemna onorare a moaștelor lui Mihai Viteazul pe care tocmai le adusese din Rusia d. Gîrboviceanu. S-a făcut de Sfîntul Mihai o comemorare din acelea care cu greu se pot uita. Capul, sacra tigvă din care scăpăraseră luminile fulgerătoare, a fost așezat, încununat de lauri, într-un sicriu de stejar, umplut cu cele mai vechi bucăți de brocard pe care le cuprindea veșmintăria Mitropoliei. Regele, regina, prințul moștenitor, căruia i se ridicase pedeapsa, la o mînăstire din Moldova, pentru una din acele greșeli de tînăr care trebuie să se facă numai o dată – și eram bucuros că putusem contribui la o mai blîndă judecare a ei —, reprezintanții civili și militari ai aliaților României „neutre“ erau de față, încunjurați de o mulțime imensă, care alergase la biserică în ciuda zăpezilor așa de înalte și a vremii deosebit de aspre. Era ca o împărtășire mistică cu cel mai glorios trecut înainte de a păși la realizarea acelor ursite de care vorbea inscripția, pusă de mine pe mormîntul, acuma gol, de la Dealu: „așteptînd îndeplinirea Scripturilor“. Seara, trebuia să se ție o cuvîntare despre politica la a cării continuare puteam în sfîrșit proceda.