Nesuferiți îi erau numai cei ce purtau găitane albastre pe abaua cea albă ca zăpada din muntele Găina, la poalele căruia copilărise Avram Iancu. De aceștia se cam temea ca de niște oameni ce-n toată clipa erau în stare să facă vreuna nefăcută. Nu se răsfrângea însă această repulsiune și asupra părții mai gingașe și mai nevinovate a neamului românesc. Fetele, surorile și nevestele găitănarilor îi erau lui Zoltan tot atât de dragi ca cele ce-și purtau părul în lungi coade lăsate pe spate, ba parcă aveau pentru el chiar mai mult farmec. I se opreau ochii mai ici, mai colo, și știa să treacă pe sub fereastră și pe jos, și călare, să ofere buchete, să tragă cu ochiul, să ofteze și să șoptească vorbe dulci și-n cea mai fermecătoare românească. Orișicât de multe ar fi fost însă frumoasele care îi furau inima, era una care i-o robise cu desăvârșire. Doamna Călăceanu, soția notarului dintr-un sat apropiat, femeie de curând măritată, o oacheșă subțirică și înaltă, care ar fi scos din minți și pe cel mai nobil grof. Se vedeau sâmbetele, când Călăceanu, aducându-și nevasta-n plimbare la târg, trecea mai cu o treabă, mai cu alta și pe la cancelaria solgăbirăului.