Gândea repede, își lămurea numaidecât gândul cel bun, și pășea la fapta cu hotărârea deplinei încrederi în izbândă. După ce-și curăți capitala, Mihai se grăbi să limpezească malurile Dunării, care erau cuprinse de turci: începu cu Giurgiul. Lovit în zori, până pe la nămezi orașul, în care deun veac flutură flamura verde, fu prefăcut într-un cimitir. Numai doi turci, lepădându-și hainele de pe ei, au scăpat trecând Dunărea înot. Aron-Vodă în vremea asta își plivea și el Moldova lui de pălămidă. Ostașii celor două țări petrecură sărbătorile Crăciunului în vajnicul iuruș al morții ș-al pustiirii, zi și noapte călări, dezmorțindu-și din când în când harnicele brațe la locurile ce mistuiau cuiburile turcești de pe malurile Dunării. Stambulul era în fierbere. Uimirea, amestecată cu groază și cu mânie, nu mai găsea blesteme pentru numele celor doi voievozi. Porunci strașnice dădu sultanul. Hasan și MustafaPașa porniră cu oști să pună-n locul lui Mihai pe Bogdan, fiul lui Ion Sasul; și în locul lui Aron pe Ștefan Surdul. Dinspre Banat se pogora hanul cu tătarii lui. Mihai repezi, din tabăra de la Hulubești, o frunte de voinici cu frații Buzești și cu Radu Calomfirescu să-ntâmpine pe tătari, care-alergau lacomi, târând după ei legați de carele pline de prăzi mii de creștini luați în robie.