Și farmacistul, cu familia lui, piere. Medicii greci nu pricep nimic, și unul spune că pentru jumătate din Moldova n-ar merge la ciumații de la Sf. Spiridon. Aga ascunde cazurile. Orașul se pustiește aproape; fug și surugiii cari aduseseră pe străini. Din 2–3 000 de locuitori, restul fiind la munte, mor peste 800. Se dau știri groaznice: „Moldoveni mai săraci, cari aveau rude bolnave de ciumă, ca să nu fie suspectați, îi duceau pe furiș în pădurile cele mai apropiate. După ce-i așezau pe paturi de iarbă și veșminte, îi depuneau în locuri umbroase. Aproape de ei li puneau un vas cu apă și ceva de mîncare, și astfel îi lăsau pe nenorociți în voia soartei. Dacă aveau ceva cunoscuți, cărora să li fie milă de dînșii, îi mai cercetau și li îndeplineau ce li lipsea, mai ales apa. Cei mai în putere își culegeau singuri vreascuri pentru foc. Cînd mureau, erau îngropați pe loc de ciocli. Dar foarte adeseori erau părăsiți și, în putrezire, erau sfîșiați de cîini, mîncați de viermi sau rupți de fiare”[10].