Asta o ştia şi Băiet Sărac. Cînd ieşi dar cu herghelia la Păşune, el începu să mănînce din azimă, şi de cîte ori îmbuca, puterea-i creştea şi setea i se stîmpără, însă de cîte ori vedea izvorul ori auzea scurgîndu-se apa peste petricele, iar i se făcea sete şi aşa mîncă toată azima cea de făină. Ar fi avut acum să se apuce de cea de tărîţe, însă nu se îndura de ea, fiindcă-i era lungă calea şi se temea ca nu cumva să rămîie fără merinde. El îşi puse dar şi astă dată nădejdea în ajutorul viespilor şi al peştilor, se puse lîngă un izvor, şi cît beu, şi adormi pe loc. Cînd se trezi era ziuă ca ziua, numai că soarele nu se vedea încă. El scutură părul, dar vespii veniră cu ştirea că herghelia nu-i pe faţa pămîntului; scutură solzul, dar peştii îi spuseră că ea nu se află nici subt ape; luă dar în deznădejduirea lui unghia cîrtiţei şi zgîrie pămîntul cu ea. Acum să vezi minune! Vespii bîzîiau în toate părţile, peştii scormoiau toate apele, iar cîrtiţele începură să străbată prin pămînt şi să-l brăzdeze, încît erau parcă să-l facă fărîmă-fărămiţă. Cînd cele dintii raze ale soarelui atingeau vîrful plopului, de dinaintea colibii, herghelia trecea ca o ceată de năluci spre Băiet Sărac; cînd voia să intre în ape, o goneau peştii, cînd căuta să se ascundă în pămînt, o alungau cîrtiţele ghieroase, şi aşa trebuia să meargă precum o mînau vespii îndîrjiţi.