Şi iarăşi caută. Şi iarăşi cârtiţa şi cârtiţoiul sunt cei mai buni săpători. Ei sapă adânc sub pământ şi nimeni nu ştie că de fapt aceştia pregătesc un beci în care vor aduna bunurile furate. Găinuşa, iepuraşul şi şoricelul sunt sleiţi de puteri. Doar bursucul îşi mai păstrează din forţă. – Vom găsi comoara, îi îmbărbătează el. Promit. Vă dau cuvântul meu de cinste. Dar în loc de comoară, săpând, Bursucul dă de o şuviţă de apă. Şuviţa parcă atât şi aştepta, să fie găsită şi eliberată. Limpede, cristalină, apa ţâşneşte la suprafaţă şi jumătate de câmpie e acoperită de o ploaie de stropi. – Apă! Strigă animăluţele. Avem apă! Suntem salvaţi! – Dacă avem apă, dansează de bucurie găinuşa, înseamnă că vom avea şi roadă! – Voi avea varză! Ţopăie desculţ, doar în chiloţei iepuraşul. – Poate… aceasta e comoara? Rămâne pe gânduri, bursucul. – Nici vorbă, nu e de acord şoricelul. Comoara pe care o căutăm e din aur curat. Şi străluceşte ca soarele. – Totuşi, hotărăşte bursucul, trebuie să încetăm căutările. E timpul să ne îngrijim de grădini. Şi doar Tiţa cu Tiţa continuă să sape. – Ha! Ha! Ha! râd ei cu poftă. Ăia vor avea roadă, noi – beciurile pline!