„Nu se poate! zicea el! Minciuni! Nu crede! Câtă răutate?! Nu lăsa să te prostească! Nu! ” Nu-l ierta pe el firea să creadă ceea ce mama lui îi spunea, și sângele îi năvălea în obraji când vedea că din când în când câte o lacrămă se ivea în ochii mamei sale. - Și te-ai gândit așa câteodată și la mine? întrebă în cele din urmă Andrei. - Ba bine că nu! îi răspunse Ileana cu inima deschisă. N-a trecut zi dată de Dumnezeu fără ca mama și eu să ne fi întrebat ce vei mai fi făcând și cum ți-o fi mergând. Nu ești d-ta în stare să-ți închipuiești cât de mult ține mama la d-ta și ce mult s-a bucurat când a aflat că sunteți cu Tănase în același batalion. Andrei se simțea foarte strâmtorat. - Totdeauna - îngână el - lelea Maria a fost cu inimă bună și duioasă față de toți. - Nu tocmai față de toți, întâmpină Ileana; sunt și oameni pe cari nu poate să-i sufere: ne iubește însă pe Tănase și pe mine și știe că ne ești bun din toată inima. - Cu cei buni nu poți să fii decât bun - răspunse Andrei și mai strâmtorat - și cu cât mai mult trăiești cu dânșii, cu atât mai mult ți se lipesc de inimă.