În anii următori a fost, chipurile, belșug și s-au făcut de toate; da ce folos? Că domnii ce se perindară ca: Eustațiu Dabija „ce bea vinul cu oala”, și Iliaș-Vodă ce nici limba țării n-o știa, și mai ales Gheorghe Duca , vestit pentru patima banilor — se năpusteau lacomi asupra țării, și mai rău decât lăcustele prefăceau belșugul în foamete. „Că era țara plină de oameni, și cu hrană și cu agonisită bună. Iară în al treilea an al domniei lui, în anul 7180 (1672) ridicatu-s-au hânceștii cu toții orheienii și lăpușnenii cu oaste asupra lui, pentru urâciunea grecilor ce adusese pre muți de la Țarigrad, și mai ales pentru Cupărești ce erau aice în țară. Deci viind Hâncul și cu Durac și de unde este, și au zis: „Cunoaște-mă pre mine, au ba?„ Iară GhicaVodă s-au spus de unde este de locul lui, iară a cunoaște pre vezirul Kiupruiul, s-au spus, și au zis: „ții minte ce am vorbit când veneam amândoi pre cale? și au zis: de ai uitat tu, dară eu n-am uitat: și iată că te voi face domn în Moldova; numai să taci mulcum„. Iară GhicaVodă au și mers de i-au sărutat mâna, și s-au rugat atunci pentru stăpâne-său să-l lase să fie domn, să nu-l mazilească.