El îmi înțelese încurcătura și se așeză lângă mine, în cealaltă parte a odăii. — În seara asta au băut prea mult! Păcat! Prințul are un vultur îmblânzit, foarte hazliu, dar acum spectacolul e… Și ridicându-se, bătu din palme: — Hei! adormiților! să mergem acasă!… Toată lumea se ridică în picioare și năvăli, buimăcită. Am zărit cum prințul lua de mână pe Marieta și o silea să stea în colțul cel mai dosnic al salonului. — Nu, nu! protesta napolitana, mi-e somn! — Mai stai puțin! o rugă diplomatul. Când ultimul actor ieși pe ușă, Bianchi îmi făcu semn cu cotul. — Pare-mi-se că rusul vrea să se culce cu puica mea! Să ne facem că plecăm. — Din partea mea, aș vrea să plec… Am rămas numai noi trei și prințul își va da în curând seama că sunt aici. Aș fi foarte încurcat, dacă m-ar întreba, pe neașteptate cine sunt… — I-aș răspunde eu. — Da, dar locul meu nu-i aici. N-am obiceiul să mă vâr printre fețe simandicoase și mă simt stângaci, într-o casă ca asta. M-am ridicat. Bianchi mă opri: — Ia privește! spuse el arătându-mi perechea. Au început un ecarté. Rusului nu-i arde de dragoste, în astă-seară.