Becurile luminau vioaie odaia, împrăștiind parcă o dragoste de viață care-i pătrundea în toate fibrele. De-abia aici își dădea seama ce înseamnă viața și în același timp ce urâtă e moartea. Stătu în mijlocul odăii, cu brațele încrucișate pe piept, cu ochii în lumina electrică, sorbind-o și dându-și vânt gândurilor. Cum nu i-a fost frică de moarte niciodată? Iată, acuma își aduce aminte că niciodată nu s-a gândit la moarte. În încăierările cele mai crâncene se gândea la toate-n lume, numai la moarte nu. Își amintea cum într-un atac cu baionete, în mijlocul prăbușirii generale, își ferea mereu capul ca să nu-l lovească vreun pat de pușcă și cum se gândea într-una numai să nu rămână șchiop. Acuma se spăimânta gândindu-se de câte ori l-a împrejmuit moartea, de câte ori viața-i atârna numai de-un fir de păr… Azi, dacă întâmplarea nu l-ar fi ferit, ar zăcea poate în cine știe ce noroi, fără un semn la căpătâi… Îl cuprinse brusc o groază de moarte. Se cutremură și începu să umble de ici-colo. Zâmbi: — Dac-ar fi așa, nimeni n-ar mai pleca la război… Asta-i lașitate… La-și-ta-te!… Parcă nu tot trebuie să mori odată și odată? Dar în suflet groaza îi rămase, gonindu-i toate gândurile generoase, învârtindu-i în creier numai crâmpeie de frică.