Ș-au clădit biserici, au înzestrat mânăstiri și pe unele cu zid le-au împresurat, și le-au întărit ca pe cetăți, de țineau în ele tunuri și oaste pentru zile de-nvăluiri; ș-au însuflețit iar țara, adunând pe fugari, dându-le pământuri, și urzind „slobozii”, sate scutite de bir și de slujbe, în preajma mânăstirilor și-n siliștile de pe lângă târguri. Cărturari, descâlcitori amestecatelor vremi încep să-nșire-n frumosul grai românesc, mult zbuciumata viață a neamului nostru, școli și tipografii în orașele de scaun și pe la mânăstirile mai bogate — cărți de rugăciuni și pravili se alcătuiesc, și, pentru-ntâia oară-n biserici, de la una din cele două străni, începe să răsune și-n limba țării cântarea liturghiei ce se crezuse până atunci că numai în slavonește și-n grecește poate fi auzită de Dumnezeu. Ca de-un fior de primăvară încep să se dezmorțească și să iasă-n lumină puterile sufletești ale neamului românesc. Dar mișcarea pornită, înviorarea asta obștească, e asemeni fiorilor amăgite de căldura timpurie a celor dintâi zile frumoase, îndărătul cărora pândește înc-o toană de iarnă. Un răstimp de răsuflet — și valurile reîncep. În toamna anului 1650 tătarii potopesc Moldova. — Nu-și aduceau aminte bătrânii, de când se știau ei, să mai fi pomenit o așa de vajnică bântuire.