Ridică de aceea din umeri cu o mișcare indignată, ce voia să spună că nu e chip să nu auzi, când cineva are prostul gust de a vorbi prea tare, și se întoarse decisă spre Paul. Îl regăsi visător, ascultând aceeași melodie tristă pe care orchestra o reluase de astă dată în surdină. Adriana își rezemă discret fruntea în palmă, își legănă capul în ritmul lent al cântecului și redeveni melancolică. Iar după ce romanța se sfârși, după ce amândoi tăcură câteva clipe, ea îl întrebă: — Cunoști cântecul? Răspunsul întârzie. Paul încercă să-și aducă aminte? Sau, repetând în gând vorbele titlului, se întrista odată mai mult de înțelesul lor? Căci, după o scurtă tăcere, fără a întoarce capul spre Adriana, privind departe spre orizontul pe care o lună oportună prindea să-l lumineze, șopti rar, despărțind silabele: Da. Ne rendez pas les hommes fous. Adriana ghici o mărturisire în acest răspuns. Sau, oricum, o durere. Și bănuind în cuvintele cântecului o mustrare ce se adresa intenționat unei umbre iubite, dacă nu chiar ei, îl privi înțelegătoare și plecă încet capul. Târziu, când luminile începură să se stingă și când, în grupuri rare, lumea se răspândi spre domicilii, lăsând în urmă doar grupul misterios al liceenilor rămași să termine ei ultimul ocol al grădinii, Adriana și Paul, precedați de perechea greoaie a soților Dunea, se depărtară cu pasul ezitând, el petrecându-și mâna sub talia ei și fredonând cântecul, ea fericită fără să știe bine de ce.