Ați văzut atîția oameni slabi și galbeni și ați citit atîtea romanuri cu amanți cari ofticează, cari se împușcă sau se aruncă în mare, că a vă povesti eu cum slăbisem, cum mă apucasem de biliard, cum începusem să beau bere, ajungînd uneori pînă la trei halbe, v-aș face să căscați. Nimic extraordinar în iubirea și melancolia unui timid. Cine se oprește, fie măcar și-o clipă, în fața unui om care suferă și tace? Și eu am tăcut de la S-tă Mărie pînă la Sîn-Petru. — Ce ai? — Nimic… — Ești bolnav? — Nu, unchiule… Nu, dragă Irinel… În sfîrșit, ziua grea și mare sosi. Irinel sfîrșise pensionul. La 20 iunie își adusese tot de la școală. Chiar în ziua aceea întrebă repede pe unchiu-meu la ce băi plecăm și, aflînd, intră la mine în odaie. Eu citeam, trîntit în pat, minunatul discurs al lui Kogălniceanu, tipărit în fruntea Letopiseților. Mă hotărîsem să las dreptul și să învăț literile și istoria. Cum o văzui, sării în sus. Ea se învîrti repede într-un picior. Rochia păru o imensă rochiță-a-rîndunicii. Dupe ce se învîrti, rîzînd și bătînd în palme, se opri înaintea mea, îmi făcu o reverență, întinzîndu-și ușurel rochia de amîndouă laturile, și mă întrebă cochet: — Mon cher cousin, poți să ghicești unde plecăm var-asta?