Era caracteristică repulsia oricui se simțea ceva de a intra într-un Ministeriu care se intitula „de alegeri” și în fruntea căruia era obișnuitul supleant, considerat în partid ca un om de a doua mînă, al dlui Maniu. Toți erau încredințați că, misiunea acestui guvern fiind strict definită în facerea alegerilor, cu tot ce pot aduce indispensabila demagogie și violențele la care, firește, cu toată „popularitatea”, va trebui să recurgă, ar fi păcat să riște cineva care prețuiește viitorul său într-o formațiune pornită din neputința de a avea ceva mai bun și menită să isprăvească în ridicul și în odiu. Viitorul era să arăte dacă dintre cele două grupe de jucători nu avuseră mai multă prevedere aceia cari văzuseră în d. Vaida Voievod [pe] cineva dispus să îmbrace la bătrîneță o personalitate pe care pînă atunci o sacrificase „fratelui Iuliu”, în care, ca medic, era deprins să respecte „circonferența craniană cea mai largă din Ardeal”. De alminterea și aiurea s-a putut să se facă o greșeală, în sensul celait. S-a crezut probabil că, pentru a slăbi partidele față de Coroană, care totuși n-avuse curajul de a săvîrși un număr de mari reforme, pe care nici un partid din înseși condițiile alcătuirii sale, nu ar fi în stare a le da, prin „mîna de oameni”, jertfită fără părere de rău pentru acest singur scop, ar fi să se încerce la național-țerăniști ceva asemănător cu inventarea dlui Gheorghe Brătianu ca șef al unui alt partid liberal.