Spuse cuvintele apăsat, privindu-i pe amândoi în față, ca să nu mai fie nicio îndoială asupra intenției lui de a-i jigni și aștepta liniștit să fie dat afară. Nu se întâmplă însă nimic. Amândoi se așezară la masă și îl poftiră să facă același lucru. Lui nu-i venea să creadă. Își dădea însă seama că totul era firesc, odată acceptată absoluta lor nesimțire. Vorbele lui treceau deasupra lor, ca glontele unui pușcaș ce țintește prea sus. În timpul prânzului, Jean Iliescu-Bardă nu încetă să-și laude mâncărurile, mobila, nevasta. — Ei, ce zici? Așa-i că-i bun? Așa-i că-i frumoasă? Ce zici? — Nu zic nimic, răspundea cu nevinovăție Gelu. După-masă, Jean, la cafea, făcu câteva confidențe de afaceri. (“Rămâne între noi, nu-i așa?”) Pregătea pentru începutul anului viitor o lovitură: lansarea unei noi mărci de chiloți de damă. Își limitase până atunci afacerile la fabricarea prosoapelor și crease o marcă europeană. Voia acum să utilizeze acest nume gata făcut pentru un articol de lux. — “Chiloții Iliescu-Bardă”! Ai? Ce zici? Are să fie o lovitură. Deocamdată pregătesc campania: la fabrică se lucrează zi și noapte. În februarie am să năpădesc piața cu un depozit enorm. Marfa e pe jumătate gata: o țin la secret.