Se dau și știri despre monede. Capitolul despre administrație cuprinde cîte ceva despre veniturile bisericești (400 000 de piaștri Mitropolia, Rîmnicul 150 000, Buzăul și Argeșul 80–100 000)[38]; clerul i se pare abject și el pomenește cu părere de rău despre seminariul întemeiat de mitropolitul Ignatie și desființat după plecarea lui[39]; numărul preoților, supuși la birul școlilor, de 8 lei pe an, e de 8 000. Armata se compune din cei 6–8 000 de panduri. Populația e socotită la 1 100 000 – 1 200 000, din cauza multelor emigrări; autorul crede că din ele derivă „cuțovlahii“ ca și românii din Bulgaria, despre care vorbește[40]. Nouă e și știrea despre albanezii arendași, băcani, cîrciumari, „harnici și pricepuți în afaceri”, cari, după ce se îmbogățesc, se întorc la ai lor acasă. Germanii, „croitori, cizmari, timplari”, sînt la 11 000. Rușii fac comerț de marchitănie, armenii sînt giuvaergii și zarafi, evreii „pecetari, sticlari, tinichigii”, schimbători de bani, pe lîngă cîteva „prăvălii evreiești asortate ca ale Lipscanilor”. În ce privește pe țigani, Brâncoveanu ar avea 14–15 000[41]. Rudarii dau doamnei de Anul nou 2 000 de galbeni în praf de aur. Pe boieri îi prezintă ca foarte primitori și darnici, dar leneși și gîlcevitori, într-un mediu viciat, foarte luxoși (5–6 000 de lei o haină), jucători de cărți, doritori de procese (la moartea lui Șuțu erau peste 6 000 în curs)[42].