Are să-nvețe copilu pe tat-su să facă copii! — O litră de rom! strigă copilul, aruncând pe tejghea piesa de cinci franci. Toți făcură tăcere. Cantinierul aduse litra. Aurel o puse la gură și dintr-o înghițitură o dete pe gât. — Încă una! țipă el. Și ochii-i scânteiau, fixându-i spre sergenți, care încremeniseră. — Nu-i mai da, mă, că-i nebun! strigă un sergent. — Lasă-l să bea! strigă altul. Să se facă melitar în regulă! A doua litră fu înghițită cu aceeași repeziciune. Se uitaseră toți privindu-l. — O să te vedem noi acuma cum ai să urci scările până sus. — Eu? Foarte bine! Uit-te așa! Și Aurel luă un aer milităresc, salută pe sergenți, schimonosi un fel de „stânga-mprejur” și ieși țipând: — Un, doi! Un, doi! Urcă scările cu o energie nebună, ajunse la corturi, trecu de ele și merse drept înainte, până la marginea malului care dădea în prăpastie. * * * A doua zi vierii l-au adus la cazarmă pachet. Era un fel de carne în care nu se mai cunoșteau nici ochii. Și l-au îngropat tot seara, când gorniștii sunau rugăciunea.