Poarta se supune: Mazilii își recapătă caftanul. Oștile rusești însă nu se retrag, și războiul — focul ascuns sub cenușa vremelnicilor învoieli — izbucnește iar. Luptele — hărțuieli mai mult — se trăgănează aproape cinci ani, când pe pământul nostru, când în jurul hotarelor noastre. Și-n toată vremea muscalii se fac stăpâni pe-amândouă țările: sălbăticia cu care te jefuiesc, muncile, bătăile și nelegiuirile pe care le-ndură poporul de la acești pravoslavnici creștini, întrec marginile oricărei închipuiri omenești. O ceată de bătrâni vin de se jeluiesc generalului Kutuzoff de cruzimile oștirii lui, și când îi spun cu durere de bieții români că nu le-a mai rămas nimic, nici cenușa din vatră, acesta le răspunde aspru: „le voi lăsa lor ochii spre a plânge”. De câte ori încep tocmelile de pace, rușii cer Moldova și Valahia, de care turcii se țin cu încleștarea desperatului ce simte prăpastia sub el. Vârtejul întâmplărilor din Apus grăbește însă ruperea târgului. Napoleon cel Mare își îndreaptă spre Rusia biruitoarele-i steaguri. În ziua de 24 mai 1812 se-ncheie pacea de la București, pace în care banii și uneltirile rușilor se arată cu mult mai tari decât armele lor. Din trupul sărmanei Moldovei se mai rășlui o parte: Prutul — „râu blestemat” de-atunci — se făcu paloș în mâna muscalului, și spintecă-n două mândra moșie a lui Ștefan cel Mare.