Între cele două curți, era, în adevăr, o necontenită emulație, așa încît supt raportul îmbielșugării și strălucirii formelor nici unul nu se lăsa învins de celait. Dealtfel, în vremea aceasta, cînd Moldova era prădată de poloni și stoarsă de turci, Bucureștii aveau o splendoare mult mai mare decît ce se putea descoperi în Iașii sărăciți. Se ridică „sănătăți” – toastul se chema așa: „sănătate“. În momentul în care se ridică ele, cum știm din toate izvoarele, se dă drumul din nou la cele patru tunuri din fața palatului și la „puști“. Se bea foarte mult. Aceasta, cu tot caracterul lui oficial, o înseamnă Radu Greceanu, care la urmă spune că ambasadorul și „boierii“ lui s-au îmbătat cu totul, „măcar că de nimeni n-au fost siliți“, adaugă cronicarul. Un „conteș cu spinare de samur“ e darul domnesc către ambasadorul englez. Carăta fiind la îndemînă, ambasadorul și suita sînt duși înapoi acasă. Văzurăm că a doua zi vodă vine prin grădini la ambasador. Urmează apoi audiența de congediu, suita engleză singură întovărășindu-l[4], pînă în „foișorul cel mare despre grădini”. Se pregătește alaiul de plecare. I se dă ambasadorului conducerea ginerelui domnului și trupe, care-l întovărășesc pînă la margenea Bucureștilor, lăsîndu-se cu călătorul un „steag de slujitori”, un cortegiu militar, care merge pînă la graniță.