Se făcuse târziu, prietenii lui erau grăbiți să meargă la masă și, deși i-ar fi făcut plăcere să mai stea de vorbă cu ea, își ceru scuze că trebuie să plece. — Mai rămâi, insistă ea. Peste douăzeci de minute trebuie să vie barca să mă ia pe mine și te conduc eu până la vilă. Fu silit să refuze, dar se despărțiră cu promisiunea de a se revedea, promisiune politicoasă ca atâtea altele. O revăzu totuși, nu multă vreme după aceea. Paul ieșise de la tribunal, după o zi întreagă pierdută într-o sală mică, de ședințe, la o audiere de martori, într-un proces fără interes. Ca pe vremuri la școală, zilele cele mai atroce din tribunal erau cele de primăvară. Îi făcea rău soarele tânăr care inunda străzile și pe care el îl privea ore întregi de la fereastra unei săli de ședință, îi făceau rău figurile șterse, livide, care se agitau pe culoare, oameni uzați care dormitau acolo pe bănci, într-o lumină galbenă, prăfuită de arhivă. Se oprise pe stradă, buimăcit de soare, și închise un moment ochii. Se simțea murdar, hainele i se păreau grele, gulerul – moale, cravata – strâmbă. Ar fi vrut să se scuture ca de funingine după un drum lung cu trenul.