Mihnea vine la Țarigrad și-i tocmește moartea c-o sută de mii de galbeni sunători. Într-o noapte, în primăvara anului 1590, pe când Cercel așteaptă minunea scăpării, ușa temniței se deschide, patru arapi se năpustesc asupra lui și-l strâng de gât, apoi luându-l pe targă, îl duc și-l azvârl în mare. Mihnea mai adaose un bir pe țară, un nou blestem de bir, căruia poporului neștiind cum să-i mai zică, i-a zis „năpaste”. Dar după un an trebuie să se vadă înlăturat de un fost curelar, Ștefan Surdul care, firește, viind mai de departe, plătea ceva mai mult. Mihnea se făcu turc, făgădui marea cu sarea, se legă să-și prefacă și țara în pașalâc, dar toate au fost în zadar. Sultanului îi trebuiau bani, și, peste alt an, când noul domn, stors și el, nu mai plăti cât i se cerea, veni altul la rând, un nepot al Lăpușneanului, din Moldova, unul Alexandru Bogdan — varga lui Dumnezeu. El pare-a fi trimis de soartă înadins pentru a zgudui țara prin desfrâul nelegiuirilor lui și a o scoate din răbdări. Ca să poată cumpăra domnia, făcuse la zarafii din Stambul o datorie de patru sute de mii de galbeni. Umblau turcii prin sate, cu pecete domnească, și iatagane la brâu, de vârau pe bieții oameni în grozile morții, că ridicau din bordeiul și bătătura țăranului tot ce găseau, și nu numai lucruri și vite, dar și copii începuse a lua, pe cislă-i lua, din zece unul și tot dintr-ales, să-i vândă ca robi.