Buzele îi tremurau, făcând să-i tremure și barba, iar fruntea i se umplu deodată de nădușeală. “Îmi dă mâna, îi trecu necontenit prin creieri. Îmi dă mâna... Șeful îmi strânge mâna... Aoleu, ce-i asta?” Șeful se mai gândi că poate ar fi bine să-i dea și un bacșiș. “Omul ăsta merită neapărat un bacșiș...” Dar pe urmă îi veni în minte că trebuie să se bărbierească și trebuie să dea bărbierului francul. Îi mai zise o dată foarte călduros: — Foarte bine, Filibaș... Las' că nici eu n-am să te uit... Apoi o apucă repede pe trotuar în sus, fluierând vesel și învârtind bastonul între degete. Filibaș rămase locului nemișcat și uluit, privind cu mirare și cu evlavie în urma șefului. Parcă tot nu-i venea a crede că Sulea, Sulea cel strașnic, care îngrozise pe toți inferiorii de la minister, i-a strâns lui într-adevăr mâna. “Se poate?... Ei, nu se poate, nu se poate!...”Dar în mâna dreaptă simțea și acuma atingerea aceea ciudată, și prin spinare îi trecu iar un fior de plăcere. Se uita la lumea ce trecea pe lângă dânsul grăbită, fără să-l ia în seamă și în gândul lui întreba: “Ați văzut cum mi-a întins mâna?... Ei, ce ziceți?...