– Ginere, mai zise împăratul tremurând, ce ai pe frunte, ca două umflături de berbec tânăr? – Socrule, răspunse el necăjit, într-o parte m-a izbit cu buzduganul un uriaş, şi în alta un zmeu. Ei au crăpat în luptă, iar eu am rămas cu două cucuie. – Vezi, tată, vezi? îngână domniţa şi-şi înghiţi lacrimile, căci mult i se părea tată-său de rău. Cântăreţul se sculă de la masă. – Sunt obosit de-atâta drum. Să mă iertaţi, mă duc să mă culc. – Ginere, se răsti împăratul, dar nu faci barem o cruce după masă? Cântăreţul îşi întoarse faţa, clănţăni din dinţi şi zise: – Eu mă închin la mine, să nu mă vadă nimeni. Şi plecă pe uşă afară. Fata se culcă în iatacul ei de cleştar. Împăratul ceru împărătesei crucea din paraclisul domnesc ca s-o puie sub căpătâi. Împăratul se culcă şi avea la cap două sfeşnice mari de argint şi la picioare alte două, câteşipatru cu făclii aprinse. Trase un somn şi tresări… nimeni… Trase două şi iar tresări… iar nimeni… A treia oară, tresărind şi mai tare, văzu la capul lui o dihanie deşirată, cu păr ca de lup, cu ochii ca doi cărbuni aprinşi, clănţănind din nişte dinţi de oţel mai lungi ca piroanele.