Dar ieri n-am putut să cobor. Vă mulțumesc că ați rămas. Toată dimineața am fost neliniștit. Mi-era teamă că ați plecat, că nu vă mai întoarceți. Voiam să viu după voi, să vă caut, să vă chem înapoi. Nu știu unde mi-a ascuns Hagen schiurile… totdeauna mi le ascunde… Fără schiuri, pe zăpada asta mare, nu se poate umbla… Era îmbrăcat într-o haină gri de sport, cu buzunare mari. “E prea tânăr pentru hainele lui”, gândi Nora. Încerca din nou să și-l închipuie îmbrăcat într-o uniformă de liceu. S-ar fi potrivit mai bine cu figura lui de copil, cu părul blond, care-i cădea pe frunte și pe care-l ridica mereu cu un gest băiețesc de nerăbdare. — Trebuie să mă ajutați să punem masa, zise el. Hagen e la Brașov. S-a dus după cumpărături. Diseară veți avea ziare și țigări. — De masă mă ocup eu, hotărî Nora. Voi stați cuminte la locurile voastre. “Cât e de femeie!” reflectă Paul. Devenea într-o singură clipă, cu ușurință, cu intimitate, “stăpâna casei”. Părea să cunoască toate acele lucruri străine și s-ar fi spus că și de o cunosc. Tăia pâinea cu un aer casnic, de obișnuință familiară. — De ce nu ne-ai spus că ești pictor?