Cel mai apropiat gând îmi era că nu puteam să-l lăsăm pe mort și mai ales pe rănit în starea în care se aflau. Prietenul meu se uită lung la mine. El îi ura pe ruși, pe bulgari, pe sârbi, peste tot pe slavi, pe care îi socotea cei mai primejdioși dintre dușmanii neamului românesc. Încă mai mult îi ura însă pe maghiarii care nu înțelegeau că trebuie să caute prietenia românilor, căci și pentru poporul maghiar sunt slavii cei mai primejdioși dintre dușmani. Îi ura deci și pe austriaci, precum și pe germani, pentru că îi sprijineau pe maghiari. S-ar fi putut apoi ca mortul și rănitul să fie chiar maghiari. - Ba bine că nu, îmi zise dar. Nici cioclu, nici agent sanitar nu sunt și n-am fost niciodată. Eu stăruii însă. El îmi aruncă o căutătură în care mila se-mbina cu luarea în bătaie de joc, dar ca să nu mă jignească, opri și ne deterăm jos, apoi îngenunche lângă rănit, îi pipăi plusul și-l examină în amănunte, în vreme ce acesta-l roagă să-i dea apă, vorbind în o românească pocită cu accentul maghiar. Atât i-a mai lipsit prietenului meu. - Aș! Apă? Dar de unde s-o iau?!