Liliacul era pentru amândoi o superstiție, care îi dezarma, care îi ajuta să se regăsească. Nu putea pe atunci bănui că va exista într-o zi o altă Ann, pentru care acele flori albe își vor fi pierdut întreg înțelesul, ca un obiect fără nume, fără amintiri. Primele zile ale iubirii lor se petrecuseră la Sibiu, oraș pe care nu-l cunoștea niciunul din ei. — Mi-e indiferent unde, dragul meu. Undeva unde să fiu singură cu tine, câteva zile. Pe urmă, oricum ai să mă lași. — De ce? — Pentru că nu mă iubești. El nu răspunsese nici da, nici nu – și de altfel ea părea că nici nu așteaptă un răspuns. Sibiul îl aleseseră în ultimul moment, în gară, pentru că primul tren care pleca era spre Sibiu. Totul o încânta în orașul transilvănean: străzile largi, vitrinele prăvăliilor, firmele nemțești, dialectul săsesc, masa la restaurant, lista cu feluri de mâncare pe care nu le cunoștea și din care alegea la nimereală, închizând ochii și oprindu-și degetul pe listă: “Să vedem ce o fi asta”. Dimineața, când se trezea din somn, îi plăcea să privească de la fereastra hotelului copiii care treceau spre școală cu ghiozdanele pe spate, săsoaicele opulente care se întorceau de la piață cu coșurile în mână și se opreau la un colț de stradă, câte trei-patru, vorbind cu aprindere, obloanele prăvăliilor, care se ridicau uruind… Totul i se părea onorabil și sever.