Ce mai faci, maică? Cum o duci cu bătrânețele? întrebă părintele Hariton arhimandritul, care de vreo douăzeci de ani stăruia în obiceiul de a trece de sfintele sărbători pe la schit. - Mulțumesc, preacuvioase părinte, de întrebare, îi răspunse maica Teofana. Iată, mă zbat și eu cu viața, așteptând și azi, și mâine să-mi vie rândul. - Dacă te-am înțeles bine, așteptarea ți se pare prea lungă, întâmpină călugărul. Eu te văd însă tot în putere și dau cu socoteala că mult mai ai încă de așteptat. - Ești și preacuvioșia-ta om bătrân acum - grăi călugărița -, iară eu eram tot babă și când ai venit - diacon tinerel și sprinten - cu preasfinția-sa întâia oară pe la noi. Abia pe ici, pe colo, câte una dintre maicile de atunci mai e în viață, deși multe erau mai tinere decât mine, ba am dus la groapă și câteva dintre cele venite mai în urmă. Prea sunt ani mulți trecuți peste mine. Arhimandritul îi tăie vorba: - Și-ți sunt - zise zâmbind - cei trecuți în altă lume parcă mai mult decât cei rămași aici. Pe când unii te mângâie și te cheamă, ceilalți te mâhnesc și te alungă. - Cam așa, părinte, stărui dânsa.