Mircea pregătind astfel calea către o înțelegere mai largă a neamurilor creștine împotriva turcilor. „Pentru socotelile dintre noi, zicea el, vom avea destulă vreme să ne răfuim; acum însă trebuie să ne strângem laolaltă, ca nu cumva marele dușman a Crucii să-și afle cheia unei biruinți ușoare în însăși dezbinarea noastră”. În anul 1394, Baiazad, nemaiavând nimic de temut îndărătul lui, pășește spre țara lui Mircea. Semnalul îl dau cetele jefuitorilor, care spulberă și cenușa din vatră pe unde trec. Dar Mircea nu se lasă înfricoșat de vestitorii aceștia ai marelui vifor, ci repede trece Dunărea și dă și el un iuruș prin orașele turcești, de unde se întoarce în țară încărcat de prăzi și de captivi. Și iată că și Baiazid cu greimea lui, îl calcă din urmă. Îl trage Mircea tot mai înlăuntrul țării, amăgindu-i mărginile cu hărțuieli ușoare până ce-l potrivește în niște locuri mlăștinoase și viclene în preajma Craiovei. Acolo, sub poalele pădurii de la Rovine, în dimineața zilei de 10 octombrie s-a pornit în strigăte de buciume bătălia aceea grozavă, în care astfel știuse iscusitul voievod să-și rânduiască cetele de arcași, încât oastea lui Baiazid Fulgerul ori încotro se întorcea primea în față ploaia de săgeți, ce tot mai întețit curgeau, și nu se știa de unde izvorăsc.