Cu o adâncă plecare religioasă, el se hotărâse a merge-n mănăstire, dar în urmă și-a schimbat planul. El a vândut partea lui de moșii fraților săi, cu bani [i] scoși a înzestrat fete sărace și-n urmă a apucat-o pe jos către sântul mormânt și către Muntele Atos. Văzuse multă lume, auzise multe, era foarte citit, deși, se-nțelege, în materie bisericească. Nu era sfânt a cărui biografie să n-o știe. Simpatiza mult cu rușii, și avea și un manuscript scris de dânsul însuși, legat în piele, asupra lui Petru cel Mare. La masă el pretindea totdeauna locul cel din urmă, mânca numai de post și bea numai apă. Ședea într-o cămară fără încuietoare și toate mobilele lui erau lucrate din topor de mâna lui proprie. Câteva scânduri pe două scăuieșe erau patul lui, acoperit c-un mindir de paie, o masă plină cu cărți bisericești și mirene de pe vremea lui, un scaun de lemn fără spate, niște icoane vechi lucrate de mâini călugărești pe pereții albi ca omătul ― atâta era totul. Fereasta lui era-n soare, ceea ce da întregului simplu o arătare plăcută. El nu se supăra de nimic în lume, nimeni n-auzise vorbă slabă din gura lui. Altfel toată ziua-și făcea de lucru.