N-am avut multe femei în viața asta a mea. Destule oricum. Atâtea câte poate avea orice bărbat de urâțenie obișnuită, când e amabil și când știe, uneori, să fie stăruitor. Nu mă laud cu asta, căci știu prea bine că cel din urmă amic al meu, mai înalt decât sunt eu, mai brun și cu un obraz mai plăcut, a cunoscut de zece ori mai multe „aventuri“. Oricum n-am întâlnit niciodată o femeie – și au fost unele pe care le-am iubit – niciodată una, care să-mi fi dat senzația aceasta de voluptate odihnită, pe care o găseam în brațele Arabelei, respirându-i mirosul de carne tânără, destinsă în lene și indiferență. Fiindcă Arabela nu era „femeia pasionată“. Când a început ceea ce s-a numit „degringolada“ mea, când adică mi s-a comunicat din țară de la Minister, că sunt pus în disponibilitate, știu că prietenii mei cei mai binevoitori, îmi plângeau de milă alarmați, dând de veste pe unde puteau, că am căzut pradă unei femei fatale. Râdeam, privind-o pe acea femeie fatală, în rochiile ei de casă, aproape totdeauna de culoare aspră și caldă, umblând ca o adevărată gospodină prin cameră, ca să dreagă un lucru sau ca să-mi pună la îndemână o carte, pe care eu o rătăcisem.