Cuprins iar de groază, el își luă pistolul de la căpătâi și ieși în tindă. Un singur lucru putea să facă: să se urce în pod prin gaura din tindă. Scară nu era însă la gaura podului. Deznădăjduit, el sări pe vatră și se prinse cu amândouă mâinile, la un noroc, de cuierul pe care Ana își atârna vasele, ca să se salte și să se ridice în horn. Nu era însă făcut cuierul acela ca să poarte atâta greutate, și în clipa când Laie-și dete vânt ca să salte, cuiele ieșiră din peretele slab și Laie se răsturnă cu vase cu tot pe vatră, încât răsună casa de spărtura hârburilor. Acum erau toate sfârșite. Omul însă nu se dă cu una, cu două când știe că nu-i rămâne decât moartea ori lungi ani de muncă silnică: în vreme ce Ana rămase cu inima încleștată și cu răsuflarea oprită, Laie scoase pistolul, încordă cocoșul și ieși pe ușa deschisă, ca să-și facă drum printre prigonitorii lui. Ea-și închise ochii și-și astupă urechile, ca să nu vadă, nici să audă. Pândarii de noapte, cari dăduseră și noaptea aceasta ca și nopțile trecute mereu târcoale împrejurul casei, dar nu-l zăriseră pe Laie, se opriră mirați din drumul lor când auziră zgomotul vaselor căzute pe vatră.