Dădu să țipe. De frică amuțise. Hoțul făcu doi pași înainte. Onea să uită la Boaca: îi tremura capul și ochii ei verzi se măriseră. — Ale voastre sunt ecareturile astea, bă? — Ale noastre, ce?! — Dar de unde mumă-ta pe gheață sunteți voi, bă? — A! nu de mumă! Hoțul s-apropie de Onea. Onea s-apropie de hoț. Hoțul ridică umărul stîng. Onea făcu la fel. Hoțul, roșu și înfierbîntat la față. Onea, alb. Se priviră fără a clipi, și, cu pași mici, se învîrtiră ca doi cîini, unul cu coada dreaptă si altul cu coada între picioare. — Măăă! — Ce? — Pastele!… Și-i repezi un pumn în obrazul lui Onea. Un țipăt ascuțit străbătu dîmbul. Boaca țipa ca din gură de șarpe. Onea se hotărî. Se trase un pas înapoi; închise ochii; își luă vînt, se repezi și izbi cu briceagul. Cîteva picături de sînge înroși mîneca dușmanului, care fugi înfricoșat pe unde venise, răcnind din băierile iriimei: „Tîlharii, m-au omorît tîlharii!” Onea înhăță pe Boaca de ceafă și-i puse pumnu-n gură. — Taci! Nu mai urla!… Lucrurile, și s-o tulim!… L-am ucis! Boaca se cutremură. — L-ai ucis? Si unde e? — A fugit! Onea — fusta, Boaca — cămașa, și, de mînă, p-aci ți-e drumul!