Rămîne ca lucrul să fie crezut – sau ba. După aceea este o parte extrem de interesantă, aceea în care se vorbește de obiceiurile populare. Un capitol întreg este consacrat de Cantemir folclorului românesc, unul de o importanță extraordinară. Și atunci s-ar putea pune o întrebare: dacă el n-avea cunoștință, nu de cartea lui Del Chiaro, care putea să fie terminată într-o anume formă pe la 1716, cînd scria Cantemir, dar de intenția secretariului brâncovenesc, care poate să fi scris și în Moldova ca să i se adune știri despre obiceiuri. Cantemir ni vorbește cu o informație mai largă, deși mai pe scurt și mai strîns, despre aceste obiceiuri: din Del Chiaro și din el se poate face o icoană a obiceiurilor populare pe vremea aceea. Se tratează nu numai despre medicina băbească și despre lucruri pe care nu le putea ști decît cineva care a trăit în mijlocul poporului, dar se dă și cea mai frumoasă descriere a călușarilor, cea mai adîncă explicație a lor. De aici se vede că jocul călușarilor care corespunde în foarte multe privinți cu ceea ce sînt junii din Brașov, legați însă aceștia numai de sărbătoarea Paștilor, avea un caracter religios; atîta vreme cît dura „lupta” lor, întrecerea lor în jocuri, ei nu puteau sta supt acoperiș profan, ci trebuiau să caute pentru odihnă un loc sfînt, în tinda vreunei biserici, fiindcă altfel se credea că-și calcă jurămîntul și deci îi fură frumoasele sau ielele; și erau datori să facă nouă ani serviciul lor tainic.