făcu Ina nevinovată. Ce umbre?… Ți s-a părut. — Da… Probabil. Bărbatul întoarse capul, umilit. Își dădea, seama că n-ar fi trebuit să întrebe nimic, și totuși nu se putea stăpâni nici acuma. Se gândea să născocească un pretext, ca să se poată duce până la scara de serviciu, să se convingă definitiv. Renunță de rușine că Ina va înțelege mai mult. Dezbrăcându-se, încercă să schimbe vorba: — Știi că Podoleanu divorțează… Povesti amănunte. Când întâlni privirea Inei, se încurcă. Ochii, în care el se obișnuise a citi ca într-o carte, erau acum plini de toate misterele. Se întinse subt plapumă. Atingerea corpului ei îl înfioră. Ina se lipi de el gângurând: — Ce ai, Dudule drag?… De ce te-ai schimbat așa? — Nu știu… M-am schimbat eu, ori te-ai schimbat tu?… Am impresia că iubirea e o mare iluzie. — Nu stingi? — Da. Numai întunerecul alungă umbrele… În suflet îi stăruia neliniștea ca o rană deschisă.