Vorba e foarte grea. Pentru ca D-voastre să puteți da verdictul, trebuie să știți în care anume împrejurări am zis aceasta, căci în adevăr am zis-o. M-am pomenit odată că am fost arestat și dus la Văcărești. La Văcărești am petrecut cele mai urâte zile ale vieții mele. Mai întâi și mai întâi, când am sosit acolo, eu, om bătrân, cum zice cu atâta patos domnul comisar regal, a trebuit să dorm pe scânduri. Nu e destul atât: era o murdărie îngrozițoare! Eu am citit «Divina Comedia» a lui Dante, am văzut Capela Sixtină, unde Michelangelo a înfățișat iadul, am văzut Campo Santo din Pisa, am văzut pe la mănăstirile noastre, așa cum e înfățișat, iadul: toate acestea sunt nimic în comparație cu ceea ce am văzut la Văcărești. Las la o parte mormanele de gunoi de prin curte și murdăria de pe scări. Era însă acolo râie, și gardianul îmi spunea să nu pun mâna pe balustrada scării, că iau râia. Mai era febră recurentă, era vărsat, era tifos exantematic, iar eu stăteam în mijlocul acestui focar de infecție. Ne aflam 17-l9 într-o sală. Când mă deșteptam noaptea, îi vedeam pe ceilalți goi în cel mai curat înțeles al cuvântului și spălându-și tot trupul cu petro] pentru ca păduchii să fugă de la dânșii.