— Eu o iubeam pe fetița matale. Măria îi luă capul și-l acoperi de sărutări. Tocmai atunci un glas aspru se auzi din uliță: — Puiule! Arhivarul chemă copilul, apoi îl certă, tare, să se audă: — Nu ți-am spus, să nu mai ieși din ogradă? Femeia rămase locului, mută. Gândurile îi sfâșiau sufletul. Ce fericit era arhivarul că avea un copil. Și ce suflet rău că i-l lua așa de lângă dânsa, ca și când i-ar fi fost ciudă că băiețelul ținea puțin și la alții. Dar parcă i se făcu lumină în judecată. Îi da dreptate. Dânsa nu era tot așa, nu-i era ciudă când Puica sălta, bucuroasă, pe genunchii lui Dumitru? Nu voia să fie numai a ei? își aduse aminte câte planuri nu croise pentru dânsa, pentru fetița ei! De câte ori, seara, ținând-o în brațe, nu privea de pe fereastră la băiețelul arhivarului și-l pregătea, în mintea ei, drept mire al Puicii. Adică de ce nu s-ar fi putut! Băiatul avea să fie mai bogat, era mai de neam, dar ce frumoasă crescuse și Puica! Ce pereche, falnică! Se pierdea în visuri și, bătrâna, parcă se trezea pe prag, privindu-și pe Puica la brațul bărbatului ei.