- Sunt și nu sunt, îi răspunse Zoltan după o pauză; dar aș avea motive să fiu, și fiindcă am motive, eu sunt. Da, sunt mâhnit, sunt necăjit, dacă dorești, sunt amărât, iubitul meu prieten! Arpâd mișcă din umeri întrebător. - Nu vezi tu nimic? nu observi? nu te supără nimic? nu-ți lipsește ție nimic? îl întrebă Zoltán. Fața prietenului se întunecă. - Da, te pricep, răspunse el mâhnit. Abia vreo doi, trei români… - Șase au fost! strigă Zoltán aprins. Nu mai mult și nu mai puțin. Mi s-a stricat bucuria de astă seară! Aș fi dorit să vadă și dânșii, și apoi să văd ce vor mai zice! - Oamenii ne urăsc pe noi din toată inima! - Așa e, vezi, așa e! Românii ne urăsc… Înțelegi acum?! În clipa aceasta directorul Kösza Bandi se ivi Ia ieșire și făcu o închinăciune adâncă înaintea prietenilor. Toți trei erau mândri de a-și putea strânge mânile, de a-și putea face complimente și de a fi văzuți de către trecători în această apropiată relațiune. - Sunt încântat de această primire, strigă directorul destul de tare pentru a putea fi auzit și de către cei mai depărtați. - Cu atât mai încântați suntem noi!