De obiceiu, iubisem alt gen de femei. Într’o seară o auzisem cântând într’o «cafenea-concert». Am ascultat uimit, fermecat, și am aplaudat-o singur. Publicul s’a uitat la mine și a râs. Avea o voce ciudată, dureros de ciudată, ieșită din pieptul ei slab cu o sonoritate particulară — părea un plâns armonios. Ne-am cunoscut apoi, am vorbit mult, și mi-a fost dragă de atunci ca o soră. O iubiam mai mult cu sufletul decât cu simțurile. Ea nu-mi deștepta pofte adânci voluptoase, o îngrijiam și îmi era prețioasă ca un lucru rar: o biată inimă sfioasă, peste fire de iubitoare, închisă într’un învăliș șubred, nedesăvârșit. Inima aceasta avea o poveste simplă și tragică: nimeni n’o iubise. În toate gesturile ei de desmierdare, în toate șoaptele, în toate privirile ei erau stângăcii cari mă încântau. Această femeie par’că nu știa să fie femeie. Avea un fel de temere și neîncredere de a iubi, de a gustă plăceri. Se credea atât de puțin făcută pentru iubire, că nu era în stare să-și arate o gingășie, un rafinament, o dorință. Mă întreba mirată : — Adevărat că mă iubești ? Pentruce mă iubești ? Firește, cea mai bună explicație care i-o puteam da, erau sărutările mele cele arzătoare.