Părăsind insula îi blestemă să trăiască înmulțindu-se și mâncându-se unii pe alții. Insula de o mie și mai bine de ani a rămas pustie. Pescarii cântă pe o arie veche aceste cuvinte populare rămase la gurile Dunării: A fost odată un prinț bogat, Valurile, vânturile... Și dânsul aici a îngropat Comori de aur și-a plecat; Valurile, vânturile ! A fost și-un preot minunat, Valurile, vânturile... Ce multă lume a vindecat Cu șerpii cari l-au trădat; Valurile, vânturile ! Și insula e tot pustie, Valurile, vânturile... O străbate o armonie. O neînțeleasă poezie; Valurile, vânturile ! ― Minunată povestire ! exclamă plin de entuziasm contele Edgar. ― Vedeți să n-o visați la noapte! adăugă râzând prințul Glinka, salutându-și prietenul la plecare. Trecu multă vreme. Edgar de Sex și servitorul lui credincios Bob se deprinseră cu viața de vânătoare și pescuit. Pentru ca să-și alunge urâtul, contele devenise un colecționar pasionat de scoici, șopârle, scorpioni, raci de mare și alte lighioane. Avea o colecție pe care locotenentul de grăniceri Șuteu i-o pizmuia. Servitorul Bob îl întovărășea în plimbările sale, nevoind să-și părăsească stăpânul, pe care de bunăvoie îl urmărea ca pe o umbră. Într-o zi, prințul Glinka, cu puțin înaite de apusul soarelui, se duse să-și revadă prietenul, de care nu mai știa nimic de câteva săptămâni.