raspunse vulturul plangand cu lacrimi fierbinti, dac-ar mai fi fratele meu in viata, soimii tai, fie ei nu numai doi, ci chiar si douazeci, n-ar fi putut sa-mi faca nimic. Secare-ar bratul aceluia care l-a nimerit si rapus! ​ -Cine l-a rapus? intreba vanatorul. ​ -Ah! raspunse vulturul, geruia, ningea si viscolea cand am fost si eu si el dusi pe deasupra Marii Negre si am cautat adapost pe o corabie. Fratele meu se asezase pe un palmar si un corabier - seca-i-ar mana! - l-a lovit de a cazut in mare. Iara eu, sarmanul de mine, nemaiavandu-l pe el, am ramas la vreme grea fara de ajutor cum ma vezi acum, cand n-am putut sa scap de cei doi soimi ai tai. ​ Auzindu-le acestea, vanatorul s-a muiat, s-a gandit la fratele sau, i-a dat vulturului drumul si a inceput sa-si goneasca din toate puterile calul. ​ Alergand peste puterile lui, calul a cazut in cele din urma si si-a dat rasuflarea, iar vanatorul a alergat mai departe pe jos. ​ Cand el s-a apropiat de casa, fratele lui mai mic s-a intins ca mortul pe masa, iar cumnata-sa l-a acoperit cu giulgiu, i-a aprins lumanare la capatai si a inceput sa-l boceasca.