Un nou călător în același moment istoric e Pavel de Alep, diaconul care a întovărășit pe patriarhul Macarie de Antiohia, unul dintre prelații cerșitori, cum era obiceiul atunci, cari, fiindcă eparhioții lui erau musulmani, se întrețineau din ce culegeau prin țerile creștine străbătute de dînșii. Căci știm că veneau pe atunci mulți clerici pe la noi din țerile Orientului ca să-și refacă bugetul: un patriarh de Constantinopol stătuse în aceste părți încă de la sfîrșitul veacului al XVI-lea, apoi un patriarh de Ierusalim trecuse prin Moldova în Rusia. Nu numai nevoia de a stringe bani ii aducea pe la noi, ci și faptul că li era mult mai plăcut să locuiască o țară bogată, încunjurați de foarte mare cinste, găzduiți de prinți, decît să vegeteze în reședințile lor asiatice, expuși la o mizerie aproape cotidiană, ca și la toate insultele din partea unei populații de altă lege. În circumstanțele acestea a venit și Macarie și a petrecut la noi, cu excepția unei excursii în Rusia cazacilor de la Nipru, ai lui Bogdan Hmilnițchi, și în Rusia țarului Alexie, vreo patru ani de zile. A sosit la 1653, cînd domnia lui Vasile Lupu se prăbușea, fiind înlocuită, nu fără frămîntări care au adus, cînd pe unul, cînd pe altul pe tron, de a lui Gheorghe Ștefan, iar pe de altă parte, el a fost martor, la 1654, al împrejurărilor care au însemnat sfîrșitul lui Matei Basarab și suirea pe tron a lui Constantin Basarab zis și Cîrnul.