Îi dădea ordine scurte, seci, încăpățânate. “Ca un ofițer maniac”, gândi Paul cu necaz, dar se hotărâse să primească totul fără răzvrătire. — La loc. Nu e bine. Încă o dată. Se uită pe furiș la ea. Era serioasă, atentă, severă. Nimic n-o amintea pe femeia caldă, senzuală și puțin tristă, care dormise toată noaptea în brațele lui. Până și gândul acesta i se părea acolo, pe terenul de schi, imposibil. Era un gând tulbure, somnoros, leneș, care trebuia alungat. Fata aceasta cu tunica albastră, cu gesturile sigure, cu vocea fermă era un om cuminte. Paul se opri în mijlocul exercițiului început, se apropie de Nora și o bătu băiețește pe umăr. — Ce s-a întâmplat? întrebă ea surprinsă. — Nimic. Voiam doar să-ți spun că ești un bun camarad. Nora rămase puțin nedumerită, căci neașteptatul lui gest nu intra în seria ei de gânduri. Pe urmă răspunse cu simplitate: — Știu. Până la S.K.V., Paul căzu de nenumărate ori. Nimic din ce învățase pe teren nu-i mai servea acum. Lucruri pe care sus, la Turing-Club, reușea să le facă destul de corect deveneau acum din nou imposibile. Dinspre vârf coborau grupuri de schiori, pe același drum îngust, marcat eu triunghiuri galbene.