În curte se împânzi iarăși liniștea. Doar căldura soarelui, nestingherită, fierbea mai înfundat… Deodată tăcerea fu zgâlțăită prelung de zbârnăitul soneriei. Servitoarea, ostenită, se întinsese să se odihnească puțin înainte de-a se apuca de vase. Ce poznă o mai fi iar? își zise văzând că tocmai din camera îndrăgostiților s-a sunat. Se repezi în curte, apoi la ușa lor și bătu. Ușa nu se deschise, ci auzi dinlăuntru doar glasul poruncitor al domnului: — Să vie imediat proprietarul! Servitoarea, care împreună cu toată curtea știa că noii chiriași sunt în urmă cu plata, se duse speriată și într-un suflet la stăpâni: — Coniță, chiriașul cel nou cheamă degrabă pe domnul! D-na Arboraș avu o tresărire. De mulțumire că totuși va vedea bănișorii, de puțină jicnire că prevederile ei pesimiste nu s-au împlinit și că Iancu a putut, fie chiar numai de astă dată, să aibă dreptate. Ca o consolare, își făcu planul în gând că la sfârșitul lunii, dacă nu i se plătește chiria întreagă înainte, le va arunca boarfele în stradă, fără multă vorbă. — Nu-ți spusei adineaori? zise Arboraș, care ațipise nițel pe canapea, grăbindu-se acuma să-și alunge moleșeala din oase. Triumfător și gâfăind, alergă la camera tinerilor. Un „intră” energic îl pofti să deschidă.