El a rămas uimit în fața ei. Ar fi voit să-i răspundă ceva, să meargă și acum la ea și să-i sărute mâna, dar nu putea: erau parcă toate de prisos, și când își ridică ochii, el se uită la ea ca și când nu ar fi fost niciodată și c-ar mai putea să fie supărare între dânșii. — Sărmana mea mamă! grăi el în cele din urmă, suspinând. — Are să vină și ea! zise Mara. Trebuie să vină! Am să mă duc chiar eu să-i spun, s-o chem, s-o aduc: îi este nepot și ei tot atât de bine ca mie; are și ea să se bucure. — Dar nu cumva să-i spui, mamă, și ei că suntem cununați, grăi Persida îngrijată. — Nu! ferit-a Dumnezeu! adause Națl. N-ar putea să nu-i spună tatei, și-l știți cum e! Ei începură apoi să se sfătuiască ce fel ar trebui s-o pornească pentru ca să-l moaie și pe bătrânul Hubăr, ca la botezul copilului să fie adunați cu toții în dragoste familială. — Avem, grăi Națl, să-l botezăm în legea ta și să rugăm pe părintele Codreanu să vie, ca tot el să-l boteze! — Da! zise Mara încântată, tot el!