– Nu te supăra. Ţi-am spus adevărul, de ce să te mint. – Înţeleg. Văd că eşti om cumsecade… Ştii ceva? dă-mi un buchet. Adică un vis. Să-l am ca amintire. Bătrânul îl măsură cu privirea, de parcă ar fi dorit să-l vadă pe dinăuntru. – De ce mă priveşti aşa? se fâstâci un pic flăcăul. – Nu te speria, îi zâmbi cu bunăvoinţă bătrânul. Vreau să văd cam ce vis ţi se potriveşte. Uite, ia-l pe acesta, şi moşul îi întinse un buchet de flori roze. E un vis frumos, adăugă el. E al tău. – Mulţumesc, bătrâne. Ţine leul! – Nu, refuză moşul. Nu am nevoie de bani. Socoate că ţi l-am făcut cadou. Şi să-ţi mai spun ceva. Stau aici băiete, nu ca să adun averi, ci fiindcă îmi place să le amintesc oamenilor că-n viaţă există loc şi pentru vise. Aş muri de plictiseală dacă aş sta de unul singur toată ziulica. În singurătate, bătrâneţea, fiule, e atât de tristă… – Lasă, moşule, se înduioşă tânărul, nu mai eşti chiar atât de bătrân. – Ai dreptate. Astăzi am întinerit un pic. Îmi pare bine că te-am cunoscut… – Şi mie, zise flăcăul. Voi mai trece. Rămâi cu bine!