Firește; clipe de-astea ne par uneori banale, dar ele ne amintesc bătăi de inimă mai calde, mai puternice detât cele obișnuite; lacrimi mai fierbinți, fioruri mai adânci. Trebuie să fie serios tot ce mișcă biata inimă omenească. Așa de bine mă obișnuisem cu tovărășia lui Filip! Îmi plăcea mult făptura asta naivă, simplă și blândă. Și mă atrăsese tocmai pentrucă spiritul lui nu strălucia, sufletul lui n’avea ascunsuri și necunoscuturi. Era ceva primitiv în firea lui; îmi făcea impresia unui sălbatec blând! Și asta mă fermecâ pe mine — civilizatul! În ajunul plecării am rugat pe Filip să-mi dea o floare din pădure, în semn de amintire. Mi-a cules o floare albastră, cu petalele în formă de spini, fără miros și fără nume. Dacă mi-ar fi adus o floare cunoscută și frumoasă, nu mi-ar fi făcut atâta plăcere. A doua zi, disdedimineață, trebuia să plece. Filip nu se depărta de lângă mine ; câte odată îmi strângea mâna. Ne plimbam prin pădure; străbăteam cărările cele mai ascunse. — Niciodată ! — Niciodată! Ne pomeniam aducându-ne aminte de vorba asta. El o șoptia mai des; îi simția înțelesul ei, ca un gol imens. Totuși ne-am făgăduit să ne scriem. El îmi va scrie în nemțește, eu în românește.