Scenele tari cu exclamații și replici violente, Adriana le suporta mai ușor decât această surdă înveninare de fiecare ceas. De aceea, o dată, fără a fi premeditat, Adriana izbucni. — Gelule, spune-mi ce ți-a povestit Viorin despre mine? Un moment, Gelu fu ispitit să răspundă cu perfidie: “Viorin? dar de unde îl cunoști tu pe domnul ăsta?” Dar se răzgândi văzând cât era de galbenă Adriana, așteptându-i răspunsul. Îi istorisi atunci, fără grabă, fără reproșuri, dar cu oarecare melancolie, tot ce știa. Adriana rămase uimită. Nu se mai recunoștea în versiunea lui Viorin. Totul era fals, totul era inventat, schimbat, interpretat greșit și cu rea-voință. Ceea ce nu fusese decât o mică glumă devenea o fatală pasiune. Viorin mințise cu inconștiență. Nu, nu-i adevărat că ea s-ar fi dus să-l viziteze acasă. N-a fost niciodată la el și nici nu s-a gândit niciodată s-o facă. El a oprit-o pe stradă. El i-a vorbit, el a insistat. Adriana protestă cu mânie. Cum? Gelu a putut să creadă în povestea asta de prost gust? mistificare ieftină și copilăroasă? Cum? s-a putut îndoi de ea? N-a văzut ața albă din cusătura asta grosolană? Plângea de indignare, se plimba agitată prin casă, își frângea mâinile.