Din cauza sărăciei, în care se afla tatăl său, fusese silită să întrerupă învățătura. Mama ei murise. Tatăl său, veșnic în luptă cu cele mai aspre nevoi, o lăsa, mai totdeauna, singură. Îi duceam în fiecare săptămână cărți. Câte odată o găsiam plângând, deprinzându-și astfel sensibilitatea către o stare bolnăvicioasă. Lipsită de ceeace întocmește mulțumirile obișnuite ale vieții, ea își crea o atmosferă de vise, de iluzii copilărești poate, dar din care doria să n’o depărteze nimeni. Trăind mereu în singurătate, într’o. rezignație dureroasă, cu visurile și cărțile ei, mă gândiam ce va face această ființă când va trebui să intre în lume? Era atât de puțin făcută pentru vieață!... Toți oamenii mor — după ce au trăit; sunt însă unele ființe predestinate, cum s’au născut, pentru a muri. Ele nu pot să trăească. * * * N’a iubit-o nimeni. S’a măritat c’un om ordinar și brutal, care de sigur a făcut-o să sufere; apoi a murit. Sunt dureros de tainice viețile acestea cuprinse numai în câteva cuvinte! * * * M’am dus să-i vizitez mormântul; cimitirul ne dă iluzia că morții sunt aproape de noi — și cu toate acestea sunt așa de departe! Plouă. În nici o parte toamna nu-ți cauzează o deprimare sufletească mai sfâșietoare ca într’un cimitir.