Au fost priviți atunci cu neîncredere, cântăriți ca „nație de al doilea rând”. „De atunci lucrurile, s’au schimbat, dar rana a rămas în suflet.” Merg une ori acasă, și primesc scrisori. Ar vrea ziare, reviste. De regimul românesc nu sânt nemulțămiți. Știu ca li-am deschis școlile închise de Unguri. Pomenesc de unele frecări locale, la Bocșa și aiurea, dar fără năcaz, înțeleg că sânt lucruri care vor trece. Cu înduioșare câte unul spune că n’a uitat românește; se trimet salutări la ni lor de acasă, se dau adresele rudelor din București. Nu ni dăm sama câte gânduri bune se îndreaptă spre România și cât trebuie să facem, cum trebuie să fim pentru a le merita. Prin East Chicago. Mai e nevoie să spun ce e înșirarea fără sfârșit a cutiuțelor neîmprejmuite? Ne oprim la biserica unită. Perfectă rânduială, iubitoare grijă a preotului pentru orice amănunt de împodobire. Toată aleasa, gospodărie a Ardealului în locurile cele bune ale lui. Apoi spre Gary, unde ne așteaptă, dacă nu una din coloniile cele mai numeroase, dar din cele mai pline de inimă, mai tari în credință față de țară și de neamul lor, ale Românilor pribegi. Orașul, la care ajungem îndată, e creațiunea puternicelor fonderii de oțel.