Persida simți cum sângele-i năvălește spre cap. — Nu! zise ea scurt. Dacă e vorba, puțin îmi pasă! — Prea bine! strigă el cu un fel de mulțumire diavolească. Mâine seară am să-l duc și pe el la via lui Corbu: vom vedea dacă vei veni ori nu! — Am să viu, ca și când aș ști că el n-are să fie acolo, răspunse ea înțepată. — La revedere! grăi el luând mâna ei. O să am mâine o mare plăcere! Domnișoară, omul vrea să aibă femeia pe care o iubește, s-o strângă în brațe, s-o sărute, s-o dezmierde: așa vrea firea, și e nebun cine se pune împotriva firii. Am să-l lecuiesc pe nebunul acela: ori te lași, ori te lasă. La revedere! Persida rămase mută și nemișcată, se uită lung în urma lui, apoi își acoperi fața cu amândouă mâinile. Se simțea ca și când ar fi căzut, încât n-ar mai putea îndrăzni să iasă în fața lumii, și începu să tremure când își dete seamă că nu-i rămâne decât să meargă mâine seară la via lui Corbu. Trebuia neapărat să meargă!Și ce adică ar putea-o face să nu se ducă?! Ce ar fi putând să i se întâmple?