De la diplomația franceză întrebuințată în Orient de Napoleon I pentru scopurile, foarte mari, dar lipsite de baza necesară și chiar de o definire suficientă, pe care el le avea față de Imperiul otoman, ni vin singurele știri – afară de ale generalului francez în serviciul Rusiei, Langeron, de care ne-am ocupat mai sus – pe care le avem asupra înfățișării Principatelor în cursul acestui război de șase ani, menit să se termine cu pierderea Basarabiei.1 Cine scrie e soția germană a diplomatului francez Reinhard, fost ministru la Florența și în Elveția, căruia i se încredințase tocmai în anul hotăritor 1806, la 18 mart[2], o misiune specială la Iași[3]. Reinhard, cu soția și cu un copil, întră în ținutul locuit de români pe la Seghedin și urmează calea pe care o cunoaștem. Și scriitoarea vede hoți în furci și aude de isprăvile bandelor, a căror alcătuire era determinată, cum știm, de abuzurile administrative și de o grea tiranie, națională și socială. „Valahii”, în care presupune slavi, îi apar servili față de autoritățile care-i apasă; și ea vorbește de preoții lor ignoranți. În Banat îi place, în treacăt, doar parcul contelui S., din familia contesei de care vorbesc călătorii germani. Pe la Lugoj, ea se îndreaptă spre „poarta” Ardealului și întră în această provincie pe la Dobra, care i se pare un „sat mizerabil», mai ales că diplomatica familie e redusă a dormi pe două maldăre de fîn.