Toate se dărăpănează. Poporul rămâne tot mai în umbră, tot mai departe de viață, de rostul, de cârmuitorii țării. E birnic numai birnicul supus al stăpânirii din care nu cunoaște decât biciul împlinitorului. Dă cât i se cere, dă ce are, c-așa-i porunca de sus. Cui să se plângă? De la o vreme, nici nu mai știe cine-i vodă... Ce-i pasă oii cine-o de duce. Țara nu mai are oaste. Fiecare domn își are legea lui, turci ori greci, — cu ei vine și cu ei se duce. Nu mai e cinste, nu mai e dreptate; credința se clatină vitejia de odinioară ia drumul codrului. Radu, noul domn se duce la Constantinopol să ceară iertare — iertare pentru că-și apărase țara — și să-și capete întărirea. Sultanul îl închide și face domn pe Vladislav din ramura Drăguleștilor. În doi ani, izbutind boierii și neamurile Radului s-adune banii pe care nu-i mai putea da Vladislav, îmblânzesc inima sultanului, și vine Radu iarăși domn. În vara aceluiași an (1526), turcii, biruind pe unguri în marea bătălie de la Mohaci, își înfig pe meterezele de la Buda flamurile verzi, în fața cărora va sta un veac și jumătate îngenuncheată mândria maghiară. — De azi înainte soarta Țării Muntenești se cumpănește numai la Constantinopol.