Împlinind vîrsta de optsprezece ani, el îşi făcu opinci de viţel cu talpa de oțel, se duse la maică-sa şi-i grăi: - Maică! eu nu mai am loc de odihnă, nici ceas de tignă cîtă vreme te văd pe tine aşa de tristă şi de perită, dusă mereu cu gîndul la soră-mea; m-am hotărît să plec in lume şi să nu mă mai întorc decît cu veste de la dînsa. Oi găsi-o, n-oi găsi-o, am cel puţin un gînd de nădejde, pe care ţi-l las şi ţie, ca să te mîngăi cu el. Auzind nişte vorbe ca aceste, văduva îşi călcă pe inimă, îşi călcă şi nu prea, şi-i răspunse: - Bine, fătul meu, copilul meu: fă cum te poartă gîndul şi inima, şi dacă te-i întoarce, o să te mai văd, şi dacă nu te-i întoarce, n-o să te plîng, fiindcă lungă-i calea în care pleci, şi oricît ai sta, tot mai rămîne nădejdea că te-i intoarce. Grăind aceste, ea îi făcu trei azime cu laptele ei, una de făină, alta de tărîţe şi a treia de cenuşă din vatra casei. Băietul puse azimele în traistă, luă "ziua bună" de la maică-sa şi plecă în lume, ca un băiet sărac pentru care toate căile sunt deopotrivă de lungi, toate drumurile deopotrivă de largi şi care nu ştie încotro să o ieie.