Trenul se smuci brusc, ca un cal care vrea să ia repede în piept o povară mare. Căpitanul Turcoman se agăță din mers pe scara vagonului. Gândindu-se la duhoarea și vălmășeala din compartiment, mai stătu pe scară o bucată bună de vreme, privind în întunerecul din care nu se desprindea nimic din țară, pe care îl punctau din când în când mii de scântei roșii care se legănau speriate puțin și apoi se stingeau ca niște globulețe electrice sparte brusc. Vântul umed i se strecura în oase, stăruitor. Se urcă. Dădu la o parte niște picioare adormite și-și făcu puțin loc pe bancă, tocmai atâta cât să poată sta. Chiar lângă dânsul, un rus bărbos, cu nasul foarte gros și cu gura căscată, în care se vedeau niște dinți albi lucitori, chiar în lumina moartă din compartiment, sforăia cumplit, urcând și, coborând game întregi. Turcoman ascultă sforăitul, încercă să adoarmă, nu izbuti. Atunci văzu că în fața lui un rus nu doarme, ci se zvârcolește mereu, când furios, când mai domol. Era un om tânăr, tuns până la piele, cu o față rotundă ca o lună și cu o expresie extrem de blândă și de copilăroasă. Căpitanul se uită la dânsul cu simpatie, ca și când l-ar fi compătimit că nu poate dormi.