Marți după-amiazăzi Mara s-a întors acasă înainte de vreme și cu fața oarecum sperioasă. Hubăr, așa ziceau toți, s-a certat cu feciorul său, care l-a rănit la cap și era să-l înjunghie cu un cuțit mare dacă una dintre calfe n-ar fi sărit la timp, ca să-l scape. N-o privea lucrul acesta, și totuși ea tremura cuprinsă de simțământul că o mare nenorocire i s-a întâmplat, și a grăbit acasă, pentru ca nu cumva fiica ei să afle de la alții cele petrecute. Persida o ascultă râzând cu ironie. — Minciuni! zise ea. Minciuni nerușinate! strigă mai tare. Nu e Hubărnațl în stare să facă lucrul acesta! Să mor eu dacă-i adevărat! Nu crede! Nici nu credea Persida, dar ceva tot trebuie să fi fost la mijloc, și începu și ea să tremure. Ochii ei se opriră asupra lui Bandi, care, auzind-o vorbind mai tare, se ivi în pragul casei. — Am să mă duc, urmă ea cuprinsă de o pornire covârșitoare, și să aflu adevărul de la oameni care nu mint. Maica Aegidia trebuie să știe. — Dar ce te privește pe tine?! întâmpină Mara, cuprinsă de grijă. Persida se opri în fața ei și se uită lung la ea.