De atunci încoace ea nu mai avuse timp să-și dea seama despre schimbările petrecute în sufletul lui, și s-ar fi înspăimântat dacă și-ar fi dat seama. Ea avea, cu toate aceste, dreptate. După ce s-a gândit și răzgândit, Națl a luat hotărârea de a se duce, și pe-nserate, când a venit Oancea, i-a spus că n-are să stea decât până la zece. — M-a poftit domnia-ei, adăugă el apăsat, pe astă-seară, ca să mă ia de scurt. Și am să mă și duc! adăugă apoi încă mai apăsat. Tot n-o s-o ducem noi mult, și e bine s-o știe aceasta cât mai curând. Oancea nu zicea nici albă, nici neagră, ci zâmbea numai a om care nu crede. Pe la zece el trăgea mereu cu ochiul și vedea că Națl fierbe și se frământă în el, ar vrea și-l împinge firea, stă ca pe spini și nu se poate urni din loc. — Mai împarți de trei ori, zise Oancea în cele din urmă. — Da! răspunse Națl cu jumătate de gură și împărți înainte și jucă mai departe. Iar după ce trecuseră cele trei rânduri, el tot mai împărți cărțile. — Nu te duci? întrebă Oancea. — Mai așteaptă ea, răpunse Națl, poate să mai aștepte.