De la Calafat, „care nu se vede”, se trece la descrierea Vidinului, „vioi”, dar în neorînduială și în cea mai crasă murdărie: țiganii turci se dau tumba înaintea publicului străin, format din Lancelot, un englez și un italian, doritori de alt Orient decît acesta al trivialelor imundicii. Pe Dunăre mai departe; mal jos la noi, tivit cu case răzlețe și sate. Noapte dormită pe punte, împreună cu un „popă valah” și un cioban, cari se văd în ilustrație, între o lume de turci[8]. La Rahova, corăbii turcești ca în veacul al XVI-lea; la Nicopol ruinele vechii cetăți. La noi se dau numai puțul cu cumpănă, bordeiul și cerdacul de pază al grănicerului[9]. La Giurgiu închidere în carantină ca într-un țarc de oi. Vameș[ul] iese dintr-o căsuță și cercetează furios bagajul, încheind cu strigătul liberator: „slobod”! În oraș, han mare ca pentru o oaste, dar gol; săteni veniți pentru tîrg, prăvălii de bărbieri pline de clienți. Afară, grăniceri dorm pe margenea unui pod deasupra apei. Pentru dusul mai departe se întrebuințează o birjă în care se suie cineva pe oricare din cele două ferești-uși laterale, lîngă care este și o ferestuică rotundă care nu e ușă. Șoseaua cu stîlpi de telegraf, pe care insă drumeții o evită, luînd-o prin țarină.