Eram cinci inși la masa unei cafenele. Vorbiam despre femei; fiecare spusese o glumă, o cugetare, un paradox, o impresie asupra lor. În mijlocul acestei risipe de vorbe și idei, amicul nostru Barbu R. tăcuse. Liniștit, zâmbind cu o ironie fină, după ce oferi la toți câte o țigare, rosti puțin sfios: — Am să vă fac o confesiune. Toți ne uitarăm în ochii lui, rugându-l să înceapă. Sub lumina lămpilor, care ne aruncau pe figură un reflex palid, aveam aerul unor conspiratori timizi, Prietenul nostru Barbu, care ne supără adeseaori cu tăcerea lui, care își ascundea tainele cum își păstrează banii un avar, părea că voește să scape de apăsarea unei mărturisiri. — Amicii mei, începu el, știți că mie îmi plac toate femeile: blonde, brune, slabe, grase, spirituale, cochete, proaste, cinstite, necinstite, triste, vesele — afară de cele urîte. Fiecare femeie are farmecul său; fiecare e o operă de artă cu nota ei de originalitate. Cei ce au iubit o femeie, nu cunosc femeia: ei sunt ca aceia cari au citit numai o carte, au ascultat numai un cântec, au văzut numai un tablou. Ce ați zice de un om care n’ar avea în bibliotecă decât un volum, care n’ar cânta la clavir decât o simfonie și n’ar atârna în perete decât un portret ?