Mesele acestea se dădeau și de familia mirelui și de familia miresei, și în fiecare familie erau două mese: una pentru bărbați și alta pentru femei. Cînd începea petrecerea, cînta muzica în curte un ceas – și multe din acestea le cunoaștem și astăzi din obiceiurile mahalalelor și satelor noastre –; vineri și sîmbătă, tot așa. Femeile vin aducînd daruri și mîncare de acasă: un lucru de care nu se supără nimeni. Și iată ce se aducea ca dar: un berbece viu ținut de un țigan, apoi miei, găini, curci, giște, vin, cozonaci, fructe, acoperite toate cu năfrămi frumoase. La nuntă trebuiau să fie pînă la șeizeci, șeptezeci de feluri și, natural, stomahuri în proporție. Apoi venea ceasul pețitului, după datinile populare. S-au păstrat pînă azi foarte frumoase cîntece în legătură cu aceasta, care ar trebui strînse. Pețitorii pleacă purtînd pălăriile cu surguciu, împodobiți cu cele mai frumoase haine ale lor, și aduc juvaiere, inele, salbe, și, în același timp, călțuni miresei; din această cauză se și numesc călțunari. Mireasa așteaptă, încunjurată de șeseșepte fete. Se dă pețitorilor de băut așa de mult, încît încep să spună prostii, spre distracția societății. Vine apoi mirele și face o vizită nașului, care-i dă blănuri și covoare.