Ea asculta şi tăcea. Unul zise: – Aveam să mă duc până în cutare loc, însă o roată de la căruţă mi se stricase. Nu-mi puteam înhăma iapa la căruţa cu trei roate, mai cu seamă că era a făta. Atunci m-am rugat de vecinul meu, ăsta care e de faţă, să-mi împrumute el o roată. El, ce e drept, aseară mi-a împrumutat roata ce i-am cerut, cu gând ca azi până în ziuă să mă duc la treaba mea. Când, ce să vedeţi, cinstiţi boieri? Astă-noapte mi-a fătat iapa un mânz. Ţăranul cel cu roata îi tăie cuvântul şi zise şi el: – Nu-l credeţi, cucoană, să vă ţie Dumnezeu! Roata mea a fătat mânzul. Cucoana asculta din cerdac şi tăcea. Ţăranii aşteptară ce mai aşteptară şi, dacă văzură că cucoana nu le face nici o judecată, întrebară: – Da’ unde-i dus boierul, cucoană? – Ia, s-a dus, răspunse ea, să vază un lac de mălai ce-l avem pe marginea unui iaz, că în toate nopţile ies broaştele dintr-însul şi mănâncă mălaiul. Ţăranii se uitară lung şi plecară. Ajungând la poarta ogrăzii boiereşti, ei începură a se întreba unul pe altul: – Ca ce fel de vorbă fu aia a cucoanei, mă, nea ăsta?