Îmi ziceam că nu te pot lăsa singur într-o noapte ca asta… Ti-am găsit adresa în cartea de telefon, am venit până aici într-o suflare și am găsit ușa încuiată. Eram hotărâtă să cobor în stradă și să te aștept jos până te vei întoarce. Nu știu cum mi-a trecut prin minte să caut sub preș: acolo pun eu cheia dimineața când plec, ca s-o găsească femeia de serviciu, care vine să facă curat. Cel puțin într-asta ne asemănăm: cheia dumitale era acolo. Am deschis, am intrat, am așteptat. Eram decisă să aștept oricât. Se opri din nou din vorbă și se uită la ceas. — Mâi am două minute. Prea puțin pentru cât mi-a mai rămas. Totuși, vreau să-ți mai spun un singur lucru. Să știi că dacă am venit, dacă am făcut nebunia să vin, n-a fost numai pentru dumneata. A fost puțin și pentru mine. Părea că mai are de spus ceva, se opri, ezită, dar pe urmă, cu un gest hotărât, își luă ceasul de pe masă și-l puse la loc pe mâna stângă. — Asta e tot. Și acum, te las. Se apropie de el, ca să-i întindă mâna, dar în acea clipă zări la butoniera hainei lui floarea de aseară, biată floare ofilită, înghețată.