Sau oricare din femeile tinere din jur, oricare din femeile acestea în rochii foșnitoare de mătase, cu surâsuri sclipitoare, cu priviri neatente, cu pași leneși, cu mâini albe. Gândurile lui fură întrerupte de o melodie cunoscută. Nici un băgase de seamă când se sfârșise pauza, când se întorsese în sală la locul lui, când reîncepuse concertul… Și melodia aceasta pe care o știa, pe care o mai ascultase… Deschise programul intrigat: Cello Viorin – Suită pentru pian și mică orchestră, op. 16 (primă audiție). Totuși cunoștea fraza aceea simplă, pe care pianul o repeta fără modulații, monoton, egal, în timp ce motivul muzical trecea de la violă la vioară, amplu, puternic. Ar fi vrut să urmărească jocul viorilor, dându-și seama că în el se desfășura linia principală a bucății, dar chemarea pianului îl ținea în loc. Ce sens personal aveau acele acorduri – patru, cinci – care se repetau la fel închise în aceeași frază? Vioara le acoperea vibratoare și totuși el le distingea chiar sub acest voal melodic suprapus, le aștepta să se limpezească și pe urmă le regăsea, aceleași simple, egale, ca patru pietre albe. Închise. Ochii. Coardele se depărtau cu totul pentru el. Nesigure, dincolo de fruntariile sufletului: în mijlocul lor, ca în mijlocul unui cadru, acordurile pianului vibrau singure, stăpânitoare, fără mister.