— Ți-e frică, Nora? — Nu. Cred că nu. Mi-e frig. Și aș vrea să ajungem. Vocea lui era joasă, gravă, intensă. O simțea caldă pe obraz. — Unde să ajungem? Nu vrei să rămânem aici? Să nu mai plecăm niciodată, să nu mai ajungem niciodată? Să ne oprim… Să ne oprim… Nora întoarse înfiorată capul spre el. Era ceva șuierat, surd și totuși cald în glasul lui. “Omul ăsta vrea să moară”, avu timpul să-și spună, și pe urmă o cuprinse o bruscă liniște, ca și cum într-o singură clipă ar fi simțit, până în adâncime, gândul lui întreg. Se strânse lângă el și închise ochii, cu o senzație de înec. Undeva deasupra, în văzduh, valuri imense se loveau, și zgomotul lor străbătea până jos, ca într-un fund de mare. Aburi reci, umezi, cețoși, treceau vâjâind printre brazi și, sub bătaia lor, ramurile nemișcate sunau cu un zăngănit de arme. — Coboară norii de sus dinspre vârf, șopti Nora. Simțea pe buze, pe pleoape, zăpada, care trecea ca un fum. Paul o zgudui de umeri, și ea deschise cu greu ochii. Fără niciun cuvânt. El îi arăta cu mâna, la o depărtare de câțiva pași, un lucru pe care ea abia îl deslușea, ca prin somn: pe o scoarță de brad, dreptunghiul alb roșu-alb.