O iau pe asta, dar mai ieftin, fiindcă e mai slabă ca cea dintâi. — Spui prostii, neică, încetează! — Cum? Adică vrei să rămân eu de pagubă? Nu te-ar durea pe d-ta sufletul să-mi iei mie două prețuri? — Hai, scoate banii degrabă și nu mai vorbi degeaba. — Bine, strigă țăranul amărât, să ai d-ta dreptate. Dar cel puțin să împărțim cei douăzeci și cinci de bani, să nu rămân eu cu toată paguba. — Rămâne așa cum am spus. — Ei, dacă e așa, ia-ți banii!… Începu iar să-și descheie pieptarul, din al cărui buzunar scoase, cu multă băgare de seamă, o piesă de doi lei și o întinse negustorului. — Ceilalți îi strâng acușica! Dintr-alt buzunar al pieptarului mai scormoni patruzeci de bani, iar dintr-un al treilea alți zece băni. — Uite cincizeci bani. Apoi vârî mâna în buzunarul cioarecilor, unde găsi șaptezeci și cinci de bani. — Cincizeci de bani cu șaptezeci și cinci fac un leu și douăzeci și cinci. Acu cât mai lipsește? — Încă cincizeci de bani. — Cincizeci?… Hm… Nu cred să mai am atâta. În vremea aceasta, cu mutra cea mai nevinovată din lume, pândea ochii negustorului, parcă ar fi vrut să-i citească gândurile.