Cazuri de acestea le întîlnim încă din vremi foarte depărtate, de exemplu cînd Ștefan cel Mare a luat tronul Moldovei și lumea stătea la „Direptate”, adecă la locul de execuții, pentru a declara că voiește pe învingătorul de la Orbic și Doljești. Obiceiul s-a păstrat pînă tîrziu: astfel la moartea lui Matei Basarab a fost aclamat în felul acesta urmașul lui, Constantin Cîrnul. Cînd a murit în sfîrșit Șerban Cantacuzino, la 1688, Brâncoveanu a fost ales, în condiții pe care le știm foarte bine, de țară. Turcii n-aveau dreptul de intervenție prin obicei ori prin tratate, – căci așa-zisele tratate cu ei au fost fabricate de noi, în secolul al XVIII-lea: de boierii noștri, ca să arăte față de ruși că avem drepturi pe care ei trebuie să le confirme. Domnul li datora însă o bună administrație; i se cerea anume „să cruțe raiaua sultanului”. Sultanul era ciobanul: el singur tundea oile. Dacă se iscau plîngeri, natural că „împăratul” le judeca. Acesta neputînd să vie la București sau la Iași, domnul era rugat să se prezinte la Poartă pentru a se îndreptăți. Așa era datoria. Dar mai era un caz: cînd se schimba sultanul ca și cînd domnul era ales de țară, se cuvenea ca el să se înfățișeze sultanului și, după obiceiul asiatic, oriental să-i sărute poala hainei.