Dinu Roteanu s’a reîntors în orășelul său natal. Bucureștiul l-a desgustat și l-a obosit. Iată-l din nou instalat în camera lui, singur, ca un om care se odihnește pe malul unei ape, din ale cărei vultori abia a scăpat. Între treizeci și treizeci și cinci de ani, Dinu Roteanu e sigur că va putea să-și prelungească împărăția tinereței, chiar peste hotarele ei firești. Vremea par’că nu l-a atins, l-a lăsat totdeauna acelaș : frumos, puternic și cutezător. Dela părinții săi a moștenit o avere însemnată, din care el știe să cheltuească cu cumpătare și niciodată cu prisos. Peste această avere s’a făcut stăpân tocmai când trebuia să se prezinte la examenul de bacalaureat. Când s’a văzut în fața norocului, a părăsit ideia de a urma studiile mai departe. Între a învăța și a petrece, a ales înțelepciunea din urmă. Rămas singur, prima pornire a inimii lui a fost să se retragă la țară și să trăiească câtva timp cu o femee frumoasă, găsită la întâmplare, care l-ar iubi. Într’o seară, ducându-se la un teatru de varietăți, a făcut cunoștință cu o frumoasă Daneză, rătăcită de ani întregi prin țara noastră. Era o biată pasăre pribeagă, veșnic urmărită de presimțirea tristă că va fi poate ursită să moară în mizerie, sub un cer străin.