ÎN TOAMNĂ, LA INSTITUT, galbena Lucreția nu răspunse la apel. Se logodea. Era întâia care pleca dintre ele și fetele fură întristate de această primă despărțire. De ce întâmplarea o alegea din acea clasă de fete sănătoase, tocmai pe ea, fetița palidă și tăcută, cu trupul drept ca o scândură și cu ochii vineți, neînfiorați de nicio chemare? Era o glumă tristă. Nici Margareta, care nu se sfiia să le spună lucrurilor pe nume și care odată, mai de mult, strigase în clasă, în gura mare, că salcâmii n-au înflorit niciodată pentru Lucreția și n-au să înflorească vreodată, nici ea nu cuteză să râdă. Lucreția se logodea cu Paul Mlădoianu, vărul Adrianei Dunea. Se cunoscuseră vag, de demult. Paul o văzuse în urmă cu doi ani la D.. într-o seară de sâmbătă, în centru. I-o arătase Adriana și o uitase. Pe urmă, o întâlnise într-o vacanță de Crăciun la București, în casa unor prieteni. Lucreția cântase la pian o nocturnă de Chopin, singura pe care o cunoștea, și Paul aplaudase exclamând întocmai: “Ce bucată imortală!” Gazda, o doamnă afabilă, cugetă că din această comună pasiune pentru muzică s-ar putea naște o căsnicie. Averile tinerilor se potriveau. Lucreția avea zestre mare, Paul era un tânăr de viitor.