[2] Și unul și altul cunosc originea noastră romană și caracterul latin al limbii noastre. Astfel Graziani spune: „au o limbă care nu e prea deosebită de cea latină”, dar s-a stricat „cu vremea și prin amestecul barbarilor”. Literele cele vechi s-au înlăturat, și „sunetul e mai aspru”, așa încît trebuie „atenție și sîrguință” ca să înțelegi, dar „peste foarte puțin străinul deprinde ușor limba, cu totul”. Acești descendenți ai romanilor, vorbind o limbă latină stricată, sînt însă și pentru Sommer și pentru Graziani un neam aspru. Boierii, spune cel dintîi, au „sufletele barbare”: sînt „barbari trufași și simpli”, capabili de lucruri însemnate doar cînd e vorba de „a plănui și de a îndeplini nelegiuiri, numai să fie nădejde de cîștig ori prilej de a sătura nestinsa lor ură”. De simpatie universală nu ne-am bucurat niciodată, și de multă vreme ni se cîntă același cîntec: poate însă că, dacă am fi fost mai amabili, n-am fi trăit pînă în momentul de față. Graziani adauge că în fruntea lor se găsește domnul, care are stăpînirea absolută a țerii. Și el vorbește de legăturile între domn și supuși în același fel în care vorbise și Reicherstorffer: „Se închină domnului ca la Dumnezeu, fie el și tiran, dar, cînd li s-a scîrbit de dînsul, nu numai că-l dau jos, dar îl și ucid; puțini se întîmplă să moară de moarte bună, sau de boală.