Atunci ce dracu ai ? Costin îi întrebă, după o pauză : — Dar cum vă par ? — Altul. Unde sunt glumele tale, spiritul tău vestit... — Ei, dragii mei !... Costin suspina ! Momentul psihologic ar fi dat o bună ocazie celorlalți să se prăpădească de râs, dar așteptară. Nu se putea să nu izbucnească mărturisirea. — Ce să fie, frate ?... începu Costin, încrețindu-și fruntea, — o adevărată nenorocire!... Se facu o tăcere religioasă. Costin urmă: — V’aduceți aminte că astă vară cumpărasem din București o camelie albă de-o frumusețe rară. Țineam la ea, cum țineți voi la femei. Mai mult, dacă se poate. Ca să vă spun, cu ce plăcere și cu ce atențiune o îngrijiam, ar fi să vă fac o poveste copilăroasă pentru voi, dar pentru mine mai serioasă decât toată istoria omenirii, dela începutul ei până azi... Ce vreți ? O slăbiciune ca toate slăbiciunile ... Eu găsesc fericire într’o floare, tu în ochii unei femei, altul în goana după avere; fiecare în câte un nimic — și o ducem așa, până ce se sfârșește și marele nimic, care se numește vieața. Ei bine, lipsind din oraș patru zile, pentru a mă duce în S ..., unde aveam un proces, las odaia în seama proprietăresei, rugând-o de nenumărate ori să aibă grije de camelie... Aci Costin fu întrerupt de un suspin adânc, apoi reluă firul vorbelor : — Când m’am întors din S ..., cum credeți c’am găsit biata camelie?...