Și păduri ca ale Rezinei, vestite odată, ca ale Orheiului și Sorocei pănă azi, ni spun îndeajuns ce a putut să fie pe aici! Să nu uităm nici aceea că pe atunci pășunea era din punct de vedere economic importantă, lanurile acoperind în fiecare an numai o foarte mică parte a țerii, și aceasta în Moldova cu mult mai mult decât în părțile, vecine cu stăpânirea turcească și mărgenite curând de cetăți împărătești, ale principatului muntean. De acești țerani fără stăpân domnia avea nevoie. Dincolo de Prut boierul cu oamenii lui nu putea să alerge în ajutorul cetății, întru apărarea vadului. Locuitorii satelor și-au urmat astfel și după ce se întăriră, pe rând, supt Alexandru cel Bun și supt Ștefan cel Mare, vadurile, apoi, ca la Orhei, și câte un loc de a doua linie în dosul lor, străvechea datină ostășească. Mai târziu, în alcătuirea lor a întrat ceva și din obiceiurile luptătoare mai nouă ale cazacilor, cari, de alminterea, atunci când se ziceau, în veacul al XVI-lea, Nizovii și aveau în frunte pe un Dimitrie Vișnieviețchi, coborâtor din fata lui Ștefan însuși, înainte de a fi zaporojenii "de la praguri", supt căpetenii populare rusești, nu erau numai ruși, ci pribegi, vagabonzi, aventurieri din toate țările vecine și adesea - o spun documentele - moldoveni, cum moldoveni au fost "domnișorii", un lung șir de la voinicul Nicoară, zis Potcoavă, pănă la Lobodă, ajutătorul lui Aron-Vodă, pe cari cazacii îi ajutau să-și ia în stăpânire "scaunul părintesc" mai mult sau mai puțin îndoielnic.