Băgai capul printre vergele. Când mă gândii că ea m-așteaptă... înfipsei amândouă mânele în vergeaua din mijloc ș-o zguduii. Degeaba. Încercai patru din ele. Degeaba. În sfârșit, fără nici o nădejde, pusei mâna pe cea din urmă. Oh! cum mi-a tresărit inima! Tocmai aceea sări din pervazul putred. Legai un cap al cearceafului de vergeaua d-alături. Mă suii pe fereastră, îmbrățișai cearceaful și alunecai în jos, cletănându-mă ca o ghiulea atârnată d-o funie. Mi se sfârșise cearceaful... și eu în aer... Îmi dam drumul de la trapez, de la înălțimi de necrezut„ dar întunecimea mă speria... Mi se păru că n-are fund... Mă gândii la chipul ei auriu... fără voia mea, mi se descleștară mânele... Căzui pe un morman de moloz și de cărămizi. Încremenii cum căzusem... Niște târșiituri de pași... Cine m-o fi urmărit? Mă târâi pe brânci până lângă uluci, mă strecurai binișor în fundul grădinii. Când mă uitai îndărăt, văzui în întuneric fășia alburie a cearceafului cum se ridica în sus. Mă urmărise cineva! Ei și?... Putea să mă dea afară... Bertha mă aștepta! Sării peste un zid vechi. Într-o clipă ajunsei la hotel. Intrarea, luminată. Când ajunsei în sala lungă de la catul al treilea, eram rece ca gheața.