Opt țigani își apucă instrumentele, încoardă, dezcoardă, dreg, potrivesc și… una, doauă, trei, ei cântă uvertura din opera Bank-bán. Sufletele se aprind. Clopoțelul sună încă o dată; muzica încetează; cortina se mișcă, se ridică; publicul erumpe în aplauze frenetice. S-a început!… …………………………………………………………………………………………………………………………………………… Arta e senină; frumosul consistă în armonie; plăcerile gustate din privirea acestei armonii sunt nespuse: stăm cuprinși de uimire și nu ne vine a mai zice nimic. III După reprezentațiune, oamenii ies și pleacă fiecare spre casă. la ieșire, la despărțire, la întâlnire, unde se văd, ei își strâng mânile și-și poftesc visuri plăcute, se despart toți veseli, toți mulțumiți. Zoltan iese, se oprește și așteaptă pe ai săi. Oamenii trec în dreapta și-n stânga pe lângă dânsul: el strânge o mână în dreapta, poftește noapte bună în stânga; cunoscuți, necunoscuți, astăzi toți sunt prieteni. Din ce în ce însă fața lui se întunecă mai mult. Ochii lui caută ceva și parcă nu găsesc ceea ce caută. Aceasta îi umple sufletul de amărăciune. - A fost de minune, grăi amicul său Arpâd, strângându-i mâna. - Apoi de! a fost de minune, răspunse Zoltan ca trezit din somn. Amicii își priviră în față. - Tu ești însă nemulțumit, zise Arpâd, văzând norul de pe fruntea amicului și compatriotului său.