Buruienile îi izbesc peste obraji. Îi doare, dar nu face nimic. Ea: „îu!”, el: „îu!”, și se prăpădesc de rîs. Așa ieșiră în capul viei părăginite, lîngă o casă părăsită, pusă într-un peșiu pe un deal teșit de ploi și de vremurile schimbătoare. Boaca și Oițea, roșii, cu broboane de sudoare, se așezară pe o bîrnă putredă de stejar din prispa caselor părăsite. Fetița, suflînd greu, și-aduse părul de pe frunte peste,cap și-l netezi binișor, de mai multe ori, ca o pisicuță care s-ar linge la o fereastră între două ghivece de endrașaim. — Of, Doamne, toată ziua mi-l așez, și niciodată, nu e așezat… Onea o privi și începu să rîză. — De ce rîzi? zise Boaca, și bătu iarba cu piciorușele ei. Să știi că m-am făcut potop pe tine!… De ce rîzi? — Boaco… — De ce rîzi? — Bocuțo… — De ce rîzi? — Să-ți spui… — Nu, să nu-mi spui!… De ce rîzi? — Uite, pe obraji și pe frunte ai cîrîie vinete… Se vede ca te-au izbit ciorchinii de bozii și de cîrmuz… A! n-a rîs de ea! Atuncea, bine! — Să te șterg? — Da, Onea, să mă ștergi… El, bucuros, apucă un colț de la mîneca dreaptă, îl băgă în gură, îl clănțăni, îl muie bine și începu s-o frece pe obraz și pe frunte, pînă o înroși.