Nici că obosea vreodată. Noi îi ziceam „Bătrânul”, nu numai pentru că era mai în vârstă decât cei mai mulți dintre noi, ci și pentru că era bătrânicios și chibzuit în toate ale lui. Ținea să fie totdeauna bine îmbrăcat, să se hrănească bine, să-i fie locuința frumoasă, aerisită, curată și bine mobilată și să se împărtășească din toate distracțiunile plăcute: ar fi fost împotriva firii lui să stăruie în vreo lucrare pe care n-o urma cu toată inima. Deși era deci, după cum se zice, tare-n materiile pe care le studia, el nu se zorea să se prezinte la examene. Cu toate acestea, mulți îl pizmuiau și toți erau de părere că el o să ajungă un om foarte însemnat. Dar Bătrânul nostru nu era om fără slăbiciuni. Din când în când, simțindu-se-n apele lui, scotea din buzunar portretul „viitoarei” sale și nu puteai să-i faci mângâiere mai mare decât încredințându-l că dânsa era foarte simpatică și că împărtășeai, în toate amănuntele lor, părerile lui în ceea ce privea viața casnică. Apoi, pornit o dată, el nu mai sfârșea: dedea uitării botanica și geografia, geologia și chimia și-și desfășura toată știința enciclopedică spre a arăta că de căsnicie atârnă nu numai fericirea fiecărui om îndeosebi, ci totodată și bunul mers al societății, și că cea dintâi datorie a omului, atât față cu țara sa, cât și față cu părinții săi, este să-și întemeieze cât mai curând viața casnică și să poarte grijă de soție și de copii.