I-a îngălbenit vremea... Stătu pe gânduri un răstimp și pe urmă adăugă: — Și ce frumoși și albi erau odată! În sfârșit începu să-și pipăie dintele cu pricina. Îl atinse mai întâi cu vârful degetului, ca nu cumva să-l smintească. Nu o durea. Atunci îl prinse cu două degete și-l mișcă cu băgare de seamă. Dintele se clătina puțin, altmintrelea însă nu se deosebea de loc de ceilalți. “Ai zice că-i sănătos tun”, se gândi dăscălița Aglaia. Cercetându-și dinții așa, cu de-amănuntul, îi veni în minte deodată un vis rău, ciudat, visul care o chinuise astă-noapte îndată ce închisese ochii. Visase anume că-i căzuse dintele și era știrbă; apoi părea că se uită în oglindă, ca și acuma, și plângea, plângea să se prăpădească... Se gândi mult și cu teamă la visul acesta și se posomorî din ce în ce mai greu. “Dintele înseamnă moarte în casă“, își zise dăscălița Aglaia, ascunzând repede oglinda. Clătină din cap, ca și când ar fi vrut să se împotrivească dușmanului nevăzut, iar buzele îi bâlbâiau, înfricoșate: — Poate să fie vreo prevestire?... Simțea parcă lămurit că se petrece o schimbare mare în sufletul ei, fără însă ca schimbarea aceasta să fie cea așteptată de dânsa.