Privea în jos; își pleca fruntea și repeta încet, sorbindu-și răsuflarea: „Allah!… De la Allah, nu de la mine!” în brîu purta o bardă ascuțită și lucioasă. Și norocul îl slujea. Unde arunca plasa, o trăgea doldora de vietăți. Și dis-de-dimineață, și pe subt seară, se întorcea cu caiacul încărcat de da pe dinafară. Sadi-el-Mâhib era orfan. Într-o răzvrătire de triburi, periseră și muma, și tata, și frații și surorile lui. Carte nu învățase. Viteaz și mîndru, intrase în oștire și repede ajunsese ofițer în roata călăreață a sultanului. Dar din pricina mîndriei își sfărîmă cariera. Într-o zi, un pașe rău și îngîmfat, scăpînd biciușca din mînă, îi zise, c-o asprime nepotrivită: — Sadi-el-Mahib, descalecă și dă-mi-o! Sadi-ei-Mahib auzise bine și nu-i venea să crează urechilor. — Și pentru ce să descalec? — Nu pricepi?… Hai! descalecă degrab’ și dă-mi-o! porunci pașa, punînd mîna pe mînerul paloșului adus ca o semilună. — Nici pentru sultan, nici pentru Allah n-aș descăleca de mi-ar porunci așa! Și înfipse pintenii în pîntecele calului și se făcu nevăzut ca o nălucă. Îl judecară, îl pedepsiră șLl deteră afară din oștire. „Ei vor robi, eu vreau slobod!” Așa se gîndi el împlinindu-și pedeapsa. Și s-apucă de pescărie.