Acum însă se dezmetici și el, se întoarse puțin înapoi, ca să vadă iar lumina, apoi o luă peste arături drept spre ferestrile luminoase. - Ce hanul păcatelor e ăsta, cale de două împușcături de la drum? grăi el după ce se văzu, în sfârșit, la scara casei mari, pe care în atâtea rânduri o văzuse din depărtare. - Că n-a fost han, domnule, ci casă bisericească, îi răspunse sluga ce ieșise în auzul tropotului de copite. Au făcut-o han ca să nu mai stea pustie. Tașcă se uită la casă și la cele din preajma ei. Nu era casa cu două etaje pe care el o văzuse de pe șoseaua cealaltă; își dete însă în curând seamă că se afla în dosul zidirii, care aici avea un singur etaj. Ceva mai departe, spre șosea, erau grajduri și șoproane, zidirea ce-i acoperise lumina, iar printre amândouă zidurile trecea drumul pe care lumea venea din șosea. Nu erau pustii, dar nici pline, și tare semănau a pustiu, încât parcă nici nu-i mai venea să-și lase calul în grija slugii și să intre. Dar ce alta ar fi putut să facă?! El descălecă, își luă biciul, lăsă calul în seama slugii, apoi urcă cele două scări și intră în cârciumă.