Kemény János știa ceva românește. El avea legături, pe care nu le putem toate fixa, în Moldova și chiar în Țara Românească, așa încît, cînd era vorba să se trimeată o solie secretă printr-un om de importanță, care să aibă înfățișare și, pe lîngă aceasta, un om avînd prieteni în țerile noastre, prințul Ardealului se adresa de preferință lui Kemény. Astfel el a fost trimes și ca general la 1637, ca să apere pe Matei Basarab de cea dintîi năvălire pe care a făcut-o în Muntenia Vasile Lupu. Plecat din Făgăraș, a trecut pasul Buzăului cu o oaste alcătuită în cea mai mare parte din secui. Vasile Vodă, din cauza împrejurărilor defavorabile în care se dezvolta întreprinderea lui, s-a retras, și n-a fost nevoie de luptă. Aceasta se poate considera ca întîia călătorie a lui Kemény în părțile noastre, mărgenită la un scurt drum fără rezultat. După trecere de cîțiva ani însă, la 1644, Vasile Lupu a avut față de Rákóczy, un om foarte de treabă, care a întreținut legături cinstite cu țerile noastre, observate și de o parte și de alta fără atitudini de suzeran și vasal, o purtare care nu i-a plăcut prințului ardelean, și acesta a trimes atunci pe Kemény să facă anumite mustrări, sprijinite pe acte, pe scrisorile înseși de legătură între Moldova și Ardeal, redactate, spune memoriul, și latinește și românește.