Astfel a stat timp de trei luni aproape de dânsul, iar când era să plece dânsa, el trei zile de-a rândul n-a mai dat pe acasă, pentru ca nu cumva să deie față cu dânsa. Văzându-l acum intrat pe portiță, ea își curmă lucrul, aruncă ochii la el, puse încet suveica pe pânza întinsă, apoi se ridică și-și făcu cruce. Un fior, unul singur, îi trecu tot trupul și o aruncă cu un an în urmă: îi venea să închidă ochii și să se repeadă la el. El însă venea zâmbind și liniștit, ca și când abia ieri s-ar fi despărțit de dânsa. – Așa-i că te miri? zise el oprindu-se în fața ei, însă fără de a privi drept la dânsa. – Nu știu – îi răspunse ea, începând să tremure – știu însă că-mi pare bine. – Am venit să te iau la seceriș! – Mai știu și eu?! zise ea. Taica n-avea de gând să meargă ... – Dar tu aveai? întrebă el. – Nici eu! răspunse ea hotărât. – Ei! atunci te-am văzut măcar, grăi el cu glasul înecat; poate că e mai bine așa. – Mai știu și eu?! zise ea, și lacrămile o năpădiră. Iorgovan își mușca buzele și se uita împregiurul său: ar fi voit să rumpă, să frângă, să spargă; nu cuteza să se uite drept la ea; i se închideau ochii când o vedea, căci simțea, că îndată ce o vede, îi vine s-o apuce și s-o strângă în brațe, încât să-i peară pofta de a mai plânge.