Curgeau peticele de pe ele și parcă umblau singure. Soldații spuneau că hainele astea făcuseră și războiul de la 1877. Sergentul-major făcea zâmbre la tabachera cu potcoavă și-i pusese gând rău. Începu să vorbească târgovețului despre avantajele pe care le are un soldat să se ia bine cu „gradele” și mai cu seamă cu sergentul-major, care este, după căpitan, „sufletul companiei”. Dintr-una într-alta, aduse vorba despre tabacheră: — Iii! Ce frumoasă tabacheră! Am căutat și eu una așa, da’ n-a fost posibel să găsesc. Dac-aș găsi, momental aș lua una. Mă-nnebunesc după tabacherile cu potcoavă! De unde ai luat-o? — Asta-i din București. — Din București? Ce spui?! Și scumpă să fie una așa? — Nu, un bagadel, patru franci! — Ieftină. — A, am avut alta mai frumoasă, pentru țigări, da mi-a furat-o... — Ța-ța-ța! Auzi, domnule!? Ei, cum? — Știu și eu?! — Dă să ți-o țiu eu pă asta, că aici suntără mulți lungi de mână... — Aș! Acuma mă păzesc eu, că m-am fript o dată! — Curat! Cin’ să frige la ciorbă suflă și la iaurt... — Sigur. — Dar... să-ți spui drept... dacă mi-ai da-o mie spre sovinir... ți-aș fi îndatorat... Se auzi plantonul strigând: „Drepți!” Venise un ofițer.