Este totuși și o bătrînă contesă maghiară, a cării aristocratică ocupație e să crească porci. Orăștia-i apare însă ca un orășel civilizat. În legătură cu bunul otel pe care-l află aici. Sas-Sebeșul e numai pitoresc. Sibiiul, părăsit de guvern, care s-a mutat la Cluj, își păstrează primblările. La Turnu-Roșu, unde din partea Austriei are paza hotarului un maior cu soția germană, se înfățișează, cu complimente orientale pentru ministrul francez, mehmendarul numit de domnul muntean. Țara sperie pe călătoare. La cel dintîi popas, stăpîna casei se mută în „grajd” pentru a face loc oaspeților, dar patul lor nu e numai lavița acoperită cu o scoarță. De aici alaiul, cu doi tatari, doi arnăuți, paznici, mehmendarul și șaizeci de cai, ajunge la „Șirț”, care ar putea să fie Șuici, în Argeș. Aici se prezintă ispravnicul călare, cu o întreagă suită, care, la capătul discursurilor de întîmpinare, după obiceiul locului, ia mina lui Reinhard și o sărută. În casa boierească unde i s-a păstrat locuință, nu s-ar fi aflat, pe lîngă măreața sobă, decît o canapea. La Argeș i se vorbește călătoarei de Neagoe Basarab, de legenda veșnicită prin cîntec. La biserica, foarte stricată, lucrează doi zugravi, – amănunt interesant; călugării, cu toată prezența acolo a unui episcop de valoarea culturală a lui Iosif, nu știu nici o limbă.