Acesta m-a poftit să șed, un semn că nu era prefect al capitalei. După ce mi-a luat mai mult ori mai puțin prietenește un scurt interogatoriu, am subscris procesul verbal. «Acum puteți să plecați - mi-a zis apoi - dar vă rog să veniți și mâine. Cred că ne înțelegem?» L-am înțeles: era un gest - nu teatral, ci generos. Îmi lăsa adică timp să fac cuvenitele pregătiri pentru plecarea la Văcărești. Deși nu-mi spusese lămurit aceasta, ziua următoare, cu care intram în anul 72 al vieții mele, nu m-am mai dus singur la Curtea Marțială, ci însoțit de fiul meu Titu, locotenent de rezervă. După așteptare de vreo trei ceasuri într-o săliță, în care aveam și un scaun, am fost conduși la același Bolentin, care mi-a spus că - cu mare părere de rău - e nevoit să mă rețină. «Eu cred că nu e nevoie de aceasta, i-am zis, căci vă stau în toată clipa la dispoziție.» El a dat din umeri. «Dumneata ești militar - a zis apoi adresându-se la fiul meu - și știi ce va să zică ordin: ordinul e ordin, și noi inferiorii nu avem decât să ne supunem. Te duci și iei o birjă…» «Nu, domnule maior, întrerupsei eu.