Leacul a fost bun, și dacă săptămâna n-ar fi atât de lungă, Gogușor ar fi rămas, cum zisese mă-sa, băiat liniștit, care șade frumos pe lângă mumă-sa. Mai încolo însă, pe joi, pe vineri, când Chiva călca și nu putea să se depărteze de ferul cald, Gogușor se simțea în largul lui și se vâra prin toate unghiurile, urca toate scările, ba sâmbătă Chiva se pomeni cu el în vârful cotețului. Peste iar două săptămâni Chiva se simțea în dreptul ei să ia pe Gogușor cu dânsa, iară Gogușor mergea, venind cu cinci pași înainte și intră în curte ca la el acasă. Se obrăznicise băiatul de nu-ți mai venea să crezi că e tot cel de mai-nainte: știa că aici n-are să-l bată mumă-sa, fiindcă se teme de cocoana, iar la cele ce vor fi urmând acasă nu se gândea el. Se temea de cocoana? Și adică de ce să se teamă?! Cocoana Alina era și nu era acasă, știa și nu prea știa ce se petrece în curtea ei. Pentru ea casa nu era decât un fel de conac. Când stetea acasă, primea vizite și n-avea răgaz să se mai preocupe și de cele ce se petrec afară din salon; când prânzea acasă, avea societate, și toate gândurile îi erau aci; când era dusă, nu mai era acasă, și putea, dacă-i vorba, Gogușor să joace și pe masă.