Merge întovărășit de două sute de dalmatini, cari i s-au părut mai frumoși decît garda din Ardeal. Erau probabil cei aduși, din Raguza și de aiurea, de Gașpar Gratiani. Mai departe se spune că „toate străzile și piețile erau pline de mărfuri scumpe pe care italieni, greci, români, turci și armeni le scoseseră spre vînzare; erau atîția oameni, de ai fi crezut că toată românimea s-a îngrămădit acolo”. După aceea alaiul întră în curte. Domnul întîmpină pe oaspete cu capul gol la ușa odăii de primire a jălbilor, a divanului unde judeca. Este oarecare deosebire de la bătrînul Petru Șchiopul, care stătea supt un copac din curtea palatului unde distribuia dreptatea, și domnul de acum, care avea o sală anume pentru audiențe. Intrînd solul în acea sală, toată lumea, în semn de cinste, ca la Constantinopol, și ca pe vremea Bizanțului, pune mînile la piept și pleacă fruntea. De jur împrejurul păreților erau divanuri, după moda turcească, iar scaune numai două: unul pentru domn și altul pentru musafirul său. Lîngă vodă, ca nu cumva să se ivească o bănuială cu privire la cele rostite, stăteau cîțiva turci de frunte, cari se introduseseră la noi pentru judecarea pricinilor între locuitorii indigeni și turcime, – întîia formă supt care demnitarii civili turci au pătruns la noi.