— Sângele… sângele, murmurai rușinat, cu o privire spre clinele încolăcit la câțiva pași mai încolo, care clipea cu un ochi încoace, ca și când ar fi înțeles că e vorba de dânsul. — Mă mir că te lasă inima să mai șovăi, în loc să chemi un țăran să-l împuște și să scăpăm de orice grije! — Da… da… zisei încet, uitându-mă iar, acuma pe furiș, la Hector. Intrai în casă, încurcat, fără să-mi dau seama de ce. Când trecui pragul, îmi veni în minte pușca cu două țevi, care atârna în perete, deasupra patului meu. Eram furios că mă duc spre armă și totuși pășeam apăsat, parcă m-ar fi împins cineva de la spate. O luai din cui, cu multă băgare de seamă, gândindu-mă că ar fi fost mai bine să n-o fi cumpărat și că n-am avut nevoie de armă în casă câtă vreme ne-a păzit Hector. Am ținut-o doi ani degeaba, fălindu-mă doar la țărani că pot ucide chiar un urs, deși n-aveam decât cartușe cu alice de iepuri… încărcai pușca și-mi tremurau mâinile, zicându-mi: „Dacă ar bănui Hector ce-l așteaptă, săracul!” Apoi mă pomenii iar în curte, țanțoș, ca un vânător bătrân gata de drum. — Pe cine crezi să chemăm?