A sosit. Când îl văzui, începui să râd. Prea era slab, prea era bătrân! Elegant, nu e vorbă: cu redingotă neagră și cu legătură roșie. L-am salutat cu respect și, pot zice, cu dragoste. Căit că urâsem pe un astfel de bătrân cu părul alb ca zăpada, mă dusei liniștit în grădină. Ce nepăsare în toate! Ușa de la grădină se deschise ca și cum vântul ar fi trântit-o. Irinel apăru. Privi în toate părțile și, văzându-mă, se repezi spre mine. Vântul îi flutură rochia de batistă albă cu bobițe negre. Era galbenă. Mă luă de mână. Mâna îi tremura. Vroind să vorbească, îmi zise de mai multe ori: — Stai... stai... stai să răsuflu... Apoi tăcu și mă privi. Ce privire! Ochii ei scânteiau; albastrul lor mi se păru un ocean revoltat, fără fund, fără țărmuri. Privii în jos, prostit de o spaimă neînțeleasă. Îmi văzui ghetele și mă gândii: "Azi mi le-a făcut ori nu? Firește că da. Nu mi le face în toate zilele?" — Iorgule, știi de ce-a venit bătrânul? — Nu, îi răspunsei eu c-o liniște stupidă. "Mi-a făcut ghetele... ori a fost rouă..." — Iorgule, știi ce mi-a zis tata? — Nu. — Să pui rochia de fulard.