— 16, striga tare omul din spate, cu o intonație ce ar fi vrut parcă să-i spună anume Adrianei: “Vezi, ți-am spus eu, nu e vagonul dumitale”. Adriana era furioasă dar se stăpâni totuși și nu se întoarse să-l privească pe acel domn bine dispus. Își văzu în sfârșit tramvaiul. Se repezi pe scară, dar odată cu ea puse piciorul pe treaptă domnul din spate. Lumina de pe platformă cădea pe obrazul amândurora și o clipă ei se priviră, Adriana cu mânie, el cu o subită mirare. — Cum, dumneata? exclamă omul și își scoase pălăria neștiind cum să continue. Lumea din spate, enervată de această oprire, îi împinse pe amândoi și, cum ei ezitară să se urce, fură scoși afară din rând și rămaseră singuri pe trotuar, în urma tramvaiului plecat. Adriana simți că ar fi trebuit să fie indignata. Dar figura omului de lângă ea avea o expresie atât de sincer dezolată, încât ea nu se putu opri să zâmbească. — Așadar nu sunteți supărată, domnișoară? — Ba sunt, domnule, dacă nu-mi explicați ciudata dv. purtare. — Cum? nu mă recunoașteți? Faptul îl dezamăgea probabil, căci fața lui se încruntă mai tare. Abia atunci, privindu-l bine, Adriana îl recunoscu pe Cello Viorin.