Nu mai întră, jdeci, străinul ca într-o țară de sine stătătoare, cu străjeri la margine și cu cetăți, cu tunuri, avînd rosturi de apărare, de garantare a independenței sale, ci într-o provincie privilegiată a sultanului. Nici vorbă ca în această situație militară autoritatea lui Lăpușneanu să se întindă în Ardeal, cum se întinsese așa de temuta autoritate a lui Petru Rareș, cînd amenința pe secui că, dacă nu-l ajută, ii va lăsa să piară de foame în munții lor de piatră. Cetatea de Baltă și Ciceul, feudele moldovenești, avură aceeași soartă ca și Suceava și Hotinul: i s-a recunoscut domnului moșia acestor cetăți, dar, în ce privește zidurile, ele au fost dărîmate. Dealminteri, Ardealul stătea acum supt ocrotirea sultanului ca și Moldova și Țara Românească. Dacă Lăpușneanu a trecut în Ardeal, el a făcut-o numai după ordinul sultanului, pentru a întroduce pe fiul lui Ioan Zâpolya și pe maică-sa împotriva dușmanilor pe cari aceștia-i aveau acolo. Altfel în rosturile adinei ale Moldovei nimic nu fusese schimbat. Aceeași țerănime liberă în această vreme ca și în vremea anterioară. Erau neliberi numai cei cari veneau de aiurea: secui fugari din Ardeal, țerani veniți din Podolia sau Galiția, prinși de război pe cari-i aduceau domnii noștri, oameni cari nu erau de la noi, cari nu aveau legăturile lor cu pămîntul și cari trebuiau să încheie anume convenții cu boierii pe al căror pămînt trăiau și unde deveniseră uzufructuari, datori să se supuie condițiilor care li se impuseseră de stăpînii moșiei.