Iată pînă la ce grad de gelozie și de invidie fură împinși acești critici de pasiunele lor. Unii din critici zic că Verdi nu cunoaște bine arta, alții că melodiile sunt monotone și niște plagiate, că părțile reale și masele armonice nu au într-însele nimic maiestos și original; mai zic iară ca armonia nu este tratată după frumosul gust al școalei italiene, ci după acel gust filosofic și rece al școalei germane. În astă confuziune de păreri neputînd găsi nici o rațiune, vom căuta adevărul și aprețuirea publică, căci ea este criticul cel mai imparțial și drept, ea are privilegiul esclusiv de a cunoaște geniurile cele mari și a le saluta în primul lor avînt, suindu-le la glorie pe aripile famii și ale entuziasmului cel mai fanatic, fără a mai cere permisiunea domnilor critici, ba de multe ori luptîndu-se chiar în contra lor. Noi cunoaștem că opiniunea publică, iar nu critica, salută pentru prima oară sublimul geniu al lui Rossini și pe cînd critica fabrica cele mai invidioase polemice în contra acestui compozitor, acuzîndu-l de călcător al preceptelor și al regulilor școalei, publicul și Rossini își deteau mîna ca să o combată. Pe cînd critica declama în contra artei plină de ornamente a divinului Bellini, opiniunea publică, printr-o dreaptă și imparțială aprețuire ce făcea frumoaselor și pateticilor melodii ale acestui Orfeu al Siciliei, îl diviniză prin aplaude frenetice.