Ce vorbă-i asta? – Păi nu-ți spusei c-am fost copil lăpădat? – Bine, aia am înțeles eu; da vorba e, vreau să știu... – Ia ascultă, babo, adică de ce mă-i fi descosând așa? – Că vreau să știu și eu... – Da ce-ți pasă dumitale? – Cum să nu-mi pese, mă? întreabă baba cu mirare... Știi că-mi placi! Cum, adicătele! nu trebuie să știu eu ce pramatie de călător primesc noaptea-n gazdă?... ai? – Da; da iar așa, să-mi numeri toți dinții din gură... – Uite, mă!... da ce, ți-i scoț dacă ți-i număr? A făcut haz băiatul de vorba babei și zice: – Aoleo! la bună gazdă avusei noroc să pic!… În loc să mă-ntrebi: "Ai mâncat tu ceva, mă băiete, astăzi?... ți-o fi foame?" dumneata îmi ei tacrirul pe nemâncate. – Păi ce stric eu?... tu de ce ești găgăuță și taci?... N-ai aflat tu că, până nu plânge copilul, nu capătă țâță?... – Ba, aia am aflat-o eu; da, dacă m-ai năvălit cu întrebările, când era să-ți spui? -Vino-ncoace, terchea-berchea! Și zicând astea, scoate din traistă o costiță de purcel, niște colaci și turtă dulce și mere, și i le dă: – Ia colea și trage-i fălci, că dinți, slava Domnului, văz că ai.