O vară întreagă petrecută într’o pădure ! Asta te slăbește puțin ... Căci, uite, la gândul că mâine trebuie să plec, să mă reîntorc printre oameni, mă simt sfâșiat de-o tristețe adâncă — și par’că mi-e frică. O, melancolia sfârșitului ! Venisem aici cu sufletul plin de dorul odihnei și siguranței ; vremea a curs, târând în goana-i necurmată iluziile, visurile, impresiile mele; mi-a lăsat părerile de rău. Farsa e veche: vremea mi-a repetat-o de nenumărate ori. Ceeace rămâne veșnic nou e naivitatea mea dea o luă totdeauna în serios. * * * Adio, pădure ! Îți făgăduisem, cu gândul, să însemnez pe foi răzlețe, mai întâi : frumusețea ta fără seamăn ; umbrele cărărilor tale tainice ca drumurile sufletului omenesc; toate nuanțele tale, când te argintă lumina soarelui, sau când arborii tăi păreau uriași fantastici, sub razele lunii; apoi cugetările bune și senine, senzațiile de liniște și singurătate, pe cari mi le-ai trezit tu. Voiu scrie vreodată această carte? Prevăd că nu. Va rămâne necunoscută, închisă în mine însumi, neclintită de nimeni, ferită de injurii sau de laude. Și — fără a face o ironie — poate tocmai cărțile cari nu le scriem sunt cele mai bune. Când mă gândesc însă ce vanitoși suntem, ce repede ne mândrim de cele mai neînsemnate lucrări, socotesc că e mai înțelept să las neîntrupată lumea asta de gânduri și impresii, pe care cuvintele ar reda-o micșorată și nedesăvârșită.