După cuvintele astea tânărul îmi smulse caietul din mână și-l aruncă în sobă. Ce curaj ! Eram înmărmurit. Câteva minute trecură și elegiile deveniră o mână de cenușă. — O ! tinere, sunt atâtea lucruri de făcut în vieața asta, mai folositoare și mai frumoase decât elegii proaste. Și apoi, lumea e plină de femei frumoase ... De ce-ți pierzi energia nervoasă pe nimicuri ? Deunăzi, ca și acum un an, stăm singur în odaia mea. Îmi cântau greerii și urîtul. Deodată mi se păru că aud o bătaie ușoară în ușă. «E vântul și alt nimic!»... Bătaia se repetă. — Intră ! Ca și acum un an, acelaș tânăr se ivi, cu aerul mai vesel și îndrăzneț. Mă înfuriai: iar mi-aduce elegii!... Nu-îmi ajungeau mie greerii, urîtul, melancolia?... Tânărul se așeză pe un scaun : — Nu știi ceva?... Mă ’nsor. — Bravo ! Te felicit! — Știi, ți-am urmat povața, care mi-ai dat-o acum un an, m’am ținut numai de femei... În sfârșit am pus mâna pe una, bogată și frumoasă ! — Elegii mai faci? — Păzească-mă Dumnezeu ! — și era cât pe-aci să se închine. Apoi adăugă: Am venit să te invit la nuntă. Țin mult să te prezint viitoarei mele neveste.