Și Hacquet exclamă: „O popor scitic, cînd oare îți vei părăsi mîndra asprime? Poate niciodată, ori vor trece secole pînă ce, în general, te vei civiliza”[9]. Bistrița se ridică între cîmpii roditoare și lanuri de porumb; satele vecine, mari, au case în linie, destul de curate. Orașul însă e decăzut; prosperitatea lui, pe care o hrănea mai ales negoțul cu blăni, a încetat odată cu a Sucevei. Clădirile cu ferești gotice sînt goale în rîndurile de sus. Marea biserică n-are cine s-o umple. Locuitorii nu-i plac: firea lor „italiană” e făcută din șiretenie, neținere de cuvînt, lașitate, ca a evreilor; sînt dulci cu străinul, pe care-l întreabă „Woher sînt ir“, pînă ce văd dacă pot cîștigă de pe urma lui. Sînt harnice mai ales femeile, dar urăsc tot ce e sas. Despre acești români ardeleni el vorbește cu un mare simț de dreptate și cu un sentiment de compătimire care-l onorează. Ei au pretutindeni cel mai rău pămînt, și oricine-i poate goni de pe dînsul, nu numai domnul de pămînt, dar și săteanul vecin, dacă e ungur ori sas. În schimb, tratat ca ultimul dintre oameni, Auswurf des Menschengeschlechtes, românul n-are voie, ca țiganul, să se apropie de împrejmuirea de gard a satelor străine.