Am stat dar timp îndelungat în curtea oarecum pustie, pe care bătrânul Luigi, om de vreo șaptezeci de ani, ținea să mi-o arate în toate amănuntele ei mai-nainte de a fi urcat scările, ca să văd comoara despre care-mi vorbise Guidai. Ce aveam să văd? Locuința particulară a unei familii bogate, care timp de patru sute de ani a adunat mereu pentru împodobirea casei sale tot ceea ce-i încânta vederea, mobile lucrate cu măiestrie, opere de pictură ori de sculptură, gobelinuri, covoare, vase, argintării, scule de tot felul. Ar fi trebuit să stau zile întregi de-a rândul ca să le pot vedea pe toate și ascultam cuprins de un fel de amețeală lămuririle pe care mi le dădea neobositul bătrân. Intrați în cabinetul de lucru al ducelui, el se opri cu un fel de religiozitate în fața unui bust de marmură albă, care era așezat la stânga biuroului pe un piedestal de abanos. - Îl Signorino! Fiul ducesei, grăi dânsul într-un ton sărbătoresc. Era portretul unui băietan de vreo patrusprezece ani, figură de o rară frumuseță, mie, parcă, cunoscută. - A murit? întrebai uitându-mă în ochii lui umezi. - Cum?! întrebă el mirat. D-voastră nu știți? nu cunoașteți nespus de dureroasele întâmplări?!