De astă dată insă nu se auzi nici un cântec. După o cină scurtă, focurile se stinseră; oamenii intrară sub corturi. Se făcu pace. Luna lăsă peste nemărginirea câmpiilor farmecul ei dumnezeesc de uimitor. Ai fi crezut că încearcă să îmblânzească cu razele ei pe necăjiții pribegi, neliniștiți de gânduri rele pe așternuturile lor de paie. Târziu, câțivâ Țigani, aproape despuiați, se strecurară pe brânci spre corturile unde dormiau supușii vătafului tânăr. Aprinseră cârpe muiate în păcură și deteră foc la câteva corturi, cu o repeziciune de tâlhari îndemânatici. După câteva clipe, aripi ușoare de fum începură a se înălța în aer, apoi se zăriră flăcări. La un moment dat, taberele vrăjmașe fură în picioare, înarmate cu furci de fier, cu lopeți, cu securi și cu pari. Urmară sgomote de țipete sălbatice, de răcnete furioase, de gemete și de glasuri, cari asvârliau neîntrerupt un amestec de cuvinte barbare. Părea o luptă de animale înebunite de foame. Flăcările se întinseră dela un cort la altul. Eră ca un lagăr de soldați aprins. Câte odată gemetele se auziau atât de dureroase, încât ai fi crezut că acești oameni se sfâșie cu unghiile și cu dinții. Slugile dela arie, deșteptate din somn, alergară să vadă ce se petrece.