Niciodată blăstămata invidie dintre fiii aceluiași neam nu s-a manifestat cu un cinism atît de sfidător și criminal. În jocul acesta de-a miniștrii, nimeni neputîndu-se considera ca definitiv decît după nu știu cîte verificări și corecturi, d. Periețeanu, delicatul traducător al unei poezii franceze pe care fără aceasta, și cu toată plecarea la Nisa, șeful său n-ar fi putut-o gusta îndeajuns, a fost astfel un ministru de Instrucție pentru ceva mai mult de douăzeci și patru de ceasuri ca să fie trecut poate la Domenii, pentru care, în ultimul moment, i s-ar fi descoperit aplecări necunoscute de d-sa însuși, și a eșua, ceea ce era natural după o astfel de călătorie, la Comunicații. Pentru a învedera însă oricărui ministru de Agricultură cîtă școală mai are de făcut ca să deosebească grîul de săcară și să nu confunde un cal cu un taur, s-au pus doi specialiști ca subsecretari de stat: d. Ghelmegeanu, tenorul cel mai în vază al discuțiilor parlamentare de supt ultimul regim, avocat oltean care nu va fi sămănat în viața sa un pogon, și doctorul de fabrică germană al partidului, d. Mihail Șerban autentic transilvan, așezat încă de mult în regatul tuturor stricăciunilor și, dacă-mi aduc bine aminte, glorios soldat al dezrobirii naționale.