Cravata însă e nouă, roșie, cu puncte negre. Vladimir are o mare slăbiciune pentru cravate. A plecat să se plimbe ; toată ziua a citit romanul «Misterele Parisului». Vladimir nu e tocmai pe pământ — plutește, par’că s’ar apropia de stele. Și-aduce aminte că, mai deunăzi, o femeie din lumea mare, trecând în cupeul ei elegant, l-a privit lung, i-a zâmbit... Vladimir se întreabă: Cine-o fi ? Și de ce s’a uitat la mine așa de galeș? Ah, ce ochi!... Apoi reflectează. Este adevărat că nu sunt frumos, dar sunt interesant. Am farmecul meu caracteristic. Și de ce nu m’ar iubi și pe mine o contesă? Nu s’au văzut chiar regine amorezate de lachei ? Vladimir își vâră amândouă mâinile în buzunarele pantalonilor și trece ca o umbră ușoară privind visător înainte. In dreptul unui mare bufet se oprește atras de lumina dela vitrine și de cutiile cu bomboane, expuse să întărâte pofta trecătorilor. Vladimir se uită la o smochină zaharisită; dar deodată tresare. Ușa bufetului se deschide și iese o doamnă îmbrăcată în negru, urmată de un bătrân, care își poartă jobenul cam pe o sprânceană. El o recunoaște: e doamna de deunăzi, care l-a privit lung, i-a zâmbit... Ea dă brațul bătrânului, aruncă o privire nepăsătoare spre Vladimir și trece înainte.