Întîiul popas spre munte e la Crețulești, unde Brâncoveanu face, lîngă un lac, casa fiului mezin. Al doilea e la Tîrgoviște, unde sălașul e la curte. Casa de vară e frumoasă, de piatră, regulată, „comparabilă cu cele din creștinătatea mai civilizată”; splendide grădini. Încunjurimea place călătorului. Capitala, părăsită din cauza trădării lui Ghica – a se ceti: Mihnea –, recapătă de cinci ani pe domn, cu condiția de a nu face întărituri; se îndeamnă boierimea a-și reface și ea casele. La Dealu frumoasă mănăstire cu păreții de piatră sculptată. Pe la Izvoare se urmează Dîmbovița, cînd pe un mal, cînd pe altul. Pe pajiște supt dealuri Coteneștii. Mai departe Dragoslavele și Rucărul (se merge cu harta, de curînd descoperită, a stolnicului în mînă) cu casele de lemn prin coperișul cărora iese fumul. Cînd se ajunge la punctul de unde se trimet înainte bagajele în Ardeal, învățatul vizitator face istoria țerii, cu multe știri de folos: primul tribut de 320 de pungi față de peste 60 ale Moldovei; moneda: lei olandezi și Venețieni, „șferturi” polone, bani (bains) saxoni, 132 la un leu; oaste de 20 000, din care un șfert și în timp de pace: limba, „amestec stricat de latinește și italienește, în care s-a întîmplat a se primi și cîteva cuvinte turcești și slave”; vinuri bune; lege grecească, dar „mi s-a asigurat că în unele biserici era admisă limba valahă; cel puțin au adesea Scriptura și alte oficii în această limbă, dar liturghia însăși mai rar” – e tocmai marea reformă a epocei.