Veve rămâne singură în castel. În jur e atâta linişte încât îşi aude propria răsuflare. Îi este groază. O săptămână încheiată stă doar în cămăruţa sa. Ca să tragă din timp, Veve închide ochii şi… visează. Îşi închipuie cum îi va sări mamei în braţe. O va îmbrăţişa, o va săruta, apoi se vor întoarce acasă. Nu va rămâne nici o clipă în plus aici. Spre sfârşitul săptămânii aude cum se deschide uşa de la intrare. – Mami! Mami! Strigă vulpiţa şi aleargă pe scări în jos, dar în hol o vede doar pe mătuşa Zul. – Unde e mami? întreabă nedumerită Veve. Deschide uşa! Las-o pe mami să intre! – Linişteşte-te, aude ea parcă de departe glasul mătuşii. Maică-ta nu a venit. Nu va veni niciodată. – Minţi, strigă Veve şi se repede spre uşă. Minţi! Mama a rămas în curte! – Veve, ascultă, dacă nu te linişteşti – te plesnesc! Veve se ghemuieşte într-un colţ. – Am căutat-o, zice vrăjitoarea. Dar nu am găsit-o. A plecat maică-ta. Împreună cu surioarele tale. Cică un vulpoi bătrân le-o fi dus cu el şi nimeni nu ştie unde. – Nu-i adevărat! Nu-i adevărat! Strigă Veve cu disperare. Eşti o mincinoasă! – Încetează!