— Vezi, Oneo? — Văz, Boaco… — Ș-așa… Ș-așa… Vezi? — Cum de nu, Bocuțo! Și-și puse mîna la gură, se umflă în palmă, plecă capul și strînse din ochi. Pe ulicioară s-auzi un fîșiit de frunze rupte. Boaca tresări. Onea se uită într-acolo. — Oneo, hoțu! zise Boaca încremenind pe jgheabul de piatră. Onea îngălbeni. În capul ulicioarei, un băiat cu părul spălăcit ca cînepa cînd iese din meliță, cu ochii mici și negri ca două mărgele, cu zăbale la gură, cu un cercel în urechea dreaptă, smead, prăfuit, cu un crac de izmană sumes pînă deasupra genunchiului, cu pieptul scos înainte, țanțoș, gata pe bătaie și pe furat. Se apropie. Să fi avut un an mai mult ca Onea. Se măsurară din ochi. Onea deschise briceagul și-l aduse la spate. Hoțul zise cu asprime: — Ce faceți voi aicea, mă? Onea, cu gura pe jumătate: — Facem! Ce treabă ai tu? — își spală rufele dumneaei… (dumneaei era Boaca) și dumneata o păzești, ai? — Și ce-ți pasă ție? — îmi pasă! — Ce, mă? Hoțul făcu un pas înainte. — Cînd te-oi plesni, auzi cîinii în Giurgiu! — Pe mine, mă? — Pe voi, p-amîndoi! Boaca căzu cu șezutul pe jgheabul de piatră.