A rămas dar vorba ca plebanul să-l aducă pe Națl, pentru ca să ceară iertare și părinteasca binecuvântare. Era hotărât Hubăr să le facă toate după cum le rânduise preotul, dar prea suferise multe, tot nu se împăcase cu gândul că nepotul său e copil nelegiuit și, când se văzu față-n față cu fiul său, sângele îi năvăli spre cap și ochii i se împăienjeniră. — Nemernicule! Cum ai putut tu să-mi faci și rușinea aceasta?! strigă el ca ieșit din fire și-i trase fiului său două palme. Plebanul ridică mâna. — Rabdă, fiule, zise el, că ți se cuvine și ți-e părinte. Națl își plecă capul, apoi făcu un pas înainte, apucă mâna care-l lovise și o sărută. Uitându-se în ochii tatălui său, el fu cuprins de simțământul că în zadar sunt toate, căci trai liniștit cu acest om nu se poate. — Lovește-mă, alungă-mă, grăi, ceartă-mă cu cea mai mare asprime, dar să aibi inimă de părinte pentru copilul meu, care nu e născut, precum văd că crezi, din căsnicie nelegiuită. — Cum nu e?! întrebară plebanul și Hubăr deodată. — Persida, răspunse Națl ridicându-și capul, nu e femeia care poate să trăiască în căsnicie nelegiuită. A venit cu mine fiindcă în starea deznădăjduită în care mă aflam se temea să mă lase singur.