Închipuiți-vă o aglomerație fără artă, fără rînduială, de colibe făcute de lemn, deschise oricui, și cea mai mare parte așezate (disposées) ca prăvălii, asemenea cu tărăbile (échoppes) în care se vînd cîrpele, bric-à-brac-urile și hainele vechi în jurul halelor noastre și în suburbiile noastre.”[31] Pe o căldură de treizeci și cinci de grade, praful se ridică în nori. „Frumoasa căruță”, făgăduită de călăuzul viclean, e, de fapt, un tombereau, o simplă căruță de țară, un panier à salade. Se plătește, de dînsul și de tovarăș, Ernest Claudet, pentru douăsprezece ceasuri doi galbeni, egali cu douăzeci și patru de franci. Iar acum trei, patru cai iuți, „mușclnd pămîntul cu picioarele lor de oțel și făcînd să se învîrtă în valuri în jurul nostru praful”, pornesc pe „acel drum mare, adevărată icoană a obiceiurilor și moravurilor locuitorilor țerii”, căci deschide deodată patru cărări. Dregătorul ieșit în cale pentru plată li pare mai rău decît un cerșitor, și-i aruncă un bacșiș, primit recunoscător. „Ar fi fost în stare să se înhame la trăsura noastră, dacă aceasta mi-ar fi fost plăcut.” Trebuie ca drumeții să doarmă în căruță. Un grec, ieșind din cîrciuma unde se aude cîntec de vioară, asigură în limba franceză că a petrece acolo o noapte înseamnă boală de o săptămînă și duce pe neașteptații oaspeți acasă ia el, unde-i și hrănește, dîndu-i în grija celor două femei frumoase.