Îh! și pe picioare mă mănîncă… Boaca se întoarse. Uitase că era în pielea goală. Cînd Onea și-aruncă ochii, rămase înmărmurit. De la umeri în jos, mai ales pe părțile rotunde, spuzită cu broboane albe, și roșie, roșie, că ieșea fumul și dogorea din ea, de ți-era mai mare mila. — Tiii, Bocuțo, te-au piersicat urzicile! Cum de n-ai simțit? — Ce să simț? Era de simțit?… Așa e… El ș-aminti că înjunghiase un om. — A! stai! ‚ Și Onea luă cămașa, leoarcă de apă, din mîna fetiței, și o frecă, o frecă pe spate pînă se uscă cămașa și se mai potoli din mîncărime. Boaca se aprinse în obraji ca racii fierți; îi fu rușine; se uita în pămînt. „A văzut-o ! Cum să n-o vază? N-a simțit ea că era în pielea goală? Si ce tîrziu si-a dat seama!” Onea rămase cu degetul în nas. Boaca se îmbrăcă, dîndu-se după o tulpină de viță; se scutură pe poale; și începu să plîngă încet-încetișor, ca o babă care și-ar aminti din copilăria ei. — Bocuța, de ce plîngi? — Iacă, plîng și eu p-ale mele… — Bocuța, de ce oftezi? — De multe și mărunte… Tocmai ca bunica Marghioala.