Mai e încă timp, mai e încă timp… Se ridică de la locul lui, ca să ridice florile căzute, și abia atunci își dădu seama că merge șchiopătând, cu piciorul stâng în bocancă și cu cel drept desculț. Chipiul, haina albastră de schior, pantalonii lungi, fixați jos pe gleznă cu o bandă de elastic, totul i se părea acum caraghios. “Să terminăm cu deghizarea asta”, își zise. Se întorcea spre hainele lui de oraș, spre viața lui dinainte. Jocul durase prea mult. Tocmai voia să ridice schiurile de pe jos, că să le ascundă în baie sau în cămară, când sună telefonul. Era Nora. — Nu uita să iei un briceag. A fi de preferat cu burghiu. Pe munte, prinde bine. De termos n-ai nevoie. Am eu unul de un litru jumătate. Nu-ți încărca rucsacul cu lucruri inutile… El încercă s-o întrerupă, ar fi vrut să-i spună: Nora, eu nu plec, eu nu pot să plec, dar ea continua să-i dea o mulțime de sfaturi. — … un pulover gros și, dacă se poate, o vestă de lână. Nimic de mâncare, înțelegi? Absolut nimic. Am târguit eu tot ce trebuie. Și pe urmă, fără tranziție, cu aceeași voce grăbită, care dădea instrucțiuni de plecare: — Ți-am trimis două crengi de liliac.