Se dă ea pe lângă mulţi, şi mulţi se dau pe lângă ea, c-ar avea bune părăluţe. Da’ ce face, ce drege, că n-are lipici. Când merge, să zici curat c-ar fi un butuc cu picioare. Încai când râde, sparge ţiple. Până au început, atât le-au fost mult, c-apoi cădeau claie peste grămadă, ponoase, cârtiri, zavistii, învălmăşite într-un hohot gras şi spart. – O să-i semene Căprarului. – D-o fi fată, s-alerge d-a-ncâtelea pe la soare-răsare pân-o vedea pe dracu la soare-apune. – Frumoasă zestre dăruieşte sfântul Niculae! – Zestre cu mâni şi cu picioare. – Ei, ei, guri rele, şi voi aţi ameţit în braţele flăcăilor! Ziceţi mai bine Doamne fereşte… – O să vă placă… – Da’ nu ca Sultănichii… – Pentru că inima cere, nu-şi pune fata poalele în cap. – Vijelia le ridică. – Nu se îngroaşe gluma… dacă nu ţi le ridici singurică, fetica mea. Şi ţipete, şi râs, şi frământare. Fusele dormea somnul mătuşii. Fetele fierbeau de un neastâmpăr cald şi puternic. Sudoarea curgea în cârâie pe obrajii lor graşi şi aprinşi. Unele-şi sumeseră mânecile chenăruite în stacojiu şi azvârliră coadele pe spetele largi. Altele-şi desfăcură sânul pietros, care ţipa sub cămăşile întinse. Soba dogorea.