Râday își făcuse-n timp scurt reputațiunea de om care le descoase și le deslușește toate, încât nu putea să rămâie nimic ascuns. N-avea decât să urmeze înainte în calea ce-a apucat și să-l ieie la-ntrebare și pe administratorul de la Bârnozel, ca să deie pe față cele petrecute la conacul pustei, să afle cum s-a dat chitanță pentru banii perduți în joc de cărți și cum câteva zile în urmă a fost achitată arânda. Dus apoi o dată la Seghidin, Ghiuriș, omulețul, nu mai scapă, și-n fiecare zi putea să mărturisească că el a fost acela care a dus caii la Nyiregyhâza și i-a vândut cu bilete primite de la stăpânul lor unui geambaș și că în timpul cât a stat la casa lui Wieser, unde nu îndrăznea nimeni să-l caute, nu o dată a dosit cai de furat pentru o zi, doauă în grajdul stăpânului său când acesta lipsea-n multele lui treburi de acasă. S-ar fi putut ca toate aceste să nu iasă la iveală, dar Sepi le știa, se temea, nu îndrăznea să se razăme pe virtutea lui Ghiuriș și-și punea mereu mânile amândouă în cap. Nu era vorba numai de el, ci și de cei ce într-un fel ori într-altul aveau legături cu dânsul și mai ales de părinții lui, oameni cuvioși, muncitori și curați la suflet, care o viață întreagă-și păstraseră numele cel bun, ca să rămâie la bătrânețele lor, fără de nici o vină, de batjocura lumii.