Domnul cel nou, poreclit Lăcustă, pentru că în zilele lui, după atâtea alte nenorociri, au mai năvălit și lăcustele peste biata Moldovă, domnul cel de turci adus, n-are nici o sfială de oameni, și nici o milă de țară. E lacom, e crud, e desfrânat, și de-o îngâmfare dusă până la nebunie. Domnește totuși doi ani. Într-o noapte, boierii îl ucid, chiar în așternut, pe când dormea în foișorul lui de la Suceava, și-și aleg, ei dintre ei, pe unul Alexandru Cornea, „carele fusese atuncea portar la cetatea Sucevei”. În vremea asta Rareș era la Constantinopol, și pungile cu bani, mai mult decât temenelele și jurămintele lui, sfârșiră prin a îndupleca inima cea aspră cu ghiaurii a sultanului. Nici n-apucase bine crainicii a vesti în toate olaturile țării numele noului domn, și alt rând de călăreți porni pe urma lor, cu vestea cea mai proaspătă, care spunea că Petru Rareș a venit cu firman și oaste „de la împăratu”, că bizuindu-se Cornea a-și apăra puterea cu putere, i-a ieșit dârz înainte, dar la Galați, când să-nceapă lupta, odată l-au părăsit boierii și s-au tras cu gloatele lor de partea lui Rareș, — unul singur, Pătrașcu, a rămas neclintit pân' la urmă, și, cu mândria sufletelor mari, s-a împărtășit cu domnul lui din aceeași moarte cinstită.