—Doamne, bădică, tae-mi capul, dacă știu ce-ați făcut dumneavoastră. —Ptiu, măi! Da greu mai ești de cap! Se poate să nu-ți intre aista chițibuș în bostan după cît ți-am arătat eu? Se vede că ești făcut spre zile mari, sau dracul mai știe cum, de-ai ieșit așa un boț cu ochi și fără oleacă de pricepere în capul tău, punihosule ce ești! I-auzi, fa Catrină, ia peste-așa bărbat să fi dat tu, ș-apoi te vedeam eu ce făceai, cînd îți vin haghițele… Catrina, auzind asta, se marghiolea și se prefăcea mînioasă, ducînd mîna la ochi și zicînd: Nu ți-i oarecum să-ți fie, nebunule! M-ai făcut de rușine în fața lui Ionică, mînca-l-ar jegul să-l mînînce, că numai mi-a stricat somnul cu oastea ceea a lui! —Doamne, măi Catrină, cum îl blastemi și tu curat degeaba; da’ unde era să se ducă și el, săracul, dacă n-are pe nimene… Hai, măi Ionică, ce zici, nu ți-ai mai închipuluit tu, în capul tău, ce-ai să faci cu Ioana ta, cînd a fi să fie? —Tae-mi capul, băică, nu ț-am mai spus? —Măi, da drept să-ți spun că proastă lighioaie-mi ești! Nu, zău, dacă te-ar prinde și te-ar duce la oaste, cum ai duce-o, dacă ești așa de bucciu la capul tău?