„Însă nu puțină mirare este la toți câți scriu de aceasta, nici la câți bine vor socoti de acești români cum s-au ținut și au stătut până astăzi așa, păzindu-și și limba, și cum au putut și pot și pământurile acestea locuiesc, care aceasta la puține limbi și neamuri se vede; și mai vârtos atâtea roduri de oameni străine și barbare peste dânșii au dat și au stricat, carii peste alții așa dând nici numele, nici alt nimic nu se mai știe, nici nu se mai pomenește de aceia.” Spătarul N. Milescu — Cei dintâi voievozi Barbarii care-au trecut pe-aici ș-au tot curs înainte, împingându-se unii pe alții, s-au amestecat cu neamurile bătrâne și ostenite din țările Apusului. Limbi și popoare noi au răsărit din amestecul acela, și alte întocmiri și alte așezări au îmbrăcat pământul. — Ungurii, veniți mai târziu, mânați de aceeași sete de pradă încearcă și ei să dea năvală-nainte, dar se izbesc ca de un zid de tăria oștilor germane, care-i silesc să se retragă în „Pustia avarilor”, între Tisa și Dunăre, unde sunt buni rămași. De-aci încep a se lăți tot mai spre munți, înghesuind pe românii de baștină, căutând pe cei slabi și-mpovărați de nevoi să-i supuie cu binișorul, pe cei tari și dârji să-i răpuie cu armele.