Înțelegi? Și făcu din ochi. — Ei, ba nu! — Câteva stârvuri sunt ele... Da trebuiesc să fie multe... — Bine. — Ș-apoi om trece și căluții dincolo. Bătrânul se ridică și o bătu pe umăr: — Tot Ruja mea! Așa, fato!... Da mai știi tu că potera umblă după Milcea, haiducul? Poate că tot de sub nucul vostru își ochește prada, ca deunăzi noaptea. Ia vezi! Ochii Rujei sticliră. — Știi că ai dreptate?... Ne-am înțeles? — Ne-am! În câteva zile tot satul forfotea de vorbe. Crâșmărița purta vorba din femeie în femeie, și acestea spuneau bărbaților. Lucruri care n-avuseseră nici o trecere până acuma prinseră cu încetul rădăcini. Până și preoteasa spuse sfinției-sale într-o seară: — Sfinția-ta, oamenii au dreptate cu nucul cela, zău, au dreptate. — Nu mai zice zău, femeie. De ce până acuma n-a mai venit nici o boală peste sat? — Cum n-a venit? Da n-am băgat de seamă, că nu ne-a deschis nimeni ochii. Da an vară, da acum trei ani... Preotul se sculă de la masă și porni către casa lui Toader Odobac. Zări pe moșneag stând pe prispă, dus pe gânduri; întâiași dată, zilele aceste, bătrânul simțise dureri grozave prin piciorul drept, care-l și ținuseră să nu mai poată sui dealul, unde găsea alinarea; și-n seara aceasta înțepăturile începură să-l chinuiască și mai abraș.