Pare a se teme, cum o arată postelnicul, de un război, care în adevăr era să izbucnească în toamnă. La plecare, prin aceiași postelnic și prin secretarul doamnei, Reinhard capătă o tabachere cu diamante, soția lui două cașmire, pe care binevoiește a le găsi frumoase. Cum tabacherea valora 2 000 de lei, ministrul francez o lasă lui Parant, agentul francez[4], cu expresia părerii de rău că instrucțiile ce are nu-i îngăduie a o primi. „Îmi făce plăcere să recunosc”, așa se încheie scrisoarea, „că valahii ne-au arătat totdeauna cea mai mare preveniență și că erau recunoscători de cea mai mică atenție ce li se arăta.” Drumul spre Iași trece peste cîmpul de bătălie de la Rîmnic, unde mehmendarul arată vechile tranșee năpădite de bălării. Ici și colo turme; în locuri mlăștinoase ciobani stau în cuști de răchită, la care se suie pe scară. La jumătate de ceas de Focșani se înfățișează ispravnicul cu un alt mehmendar, tînăr de bune maniere. Aceeași primire solemnă, aceleași complimente. Moldovencele vin în rochii apusene să roage pe oaspeți a-și amina plecarea mai departe. Ea se face numai a doua zi: doamna-și trimisese caleașca pentru soția ministrului, căruia, de la Paris, Talleyrand nu-i recunoștea decît calitatea de consul-general[5]; secretarul o întrebuințează.