Lupta începută din revărsatul zorilor, ținu până noaptea târziu când românii, deplin biruitori, într-un iuruș năprasnic năvăliră-n Rușciuc și, după ce-și împărțiră bogățiile orașului îi dădură foc, în bătălia aceea căzu și Mustafa-Pașa, alături de cei mai buni ostași ai lui. Și pe când flăcările zbuciumate își purtau lumina peste miile de morți, ca și cum ar fi căutat pe cineva, — nevrednicul Bogdan, domnul cel fără domnie al turcilor, fugea îngrozit spre Constantinopol. Celălalt vânător, Ștefan Surdul, mai puțin mișcat, pieri în lupta cu Aron la Vadul-Isaccei. Românii băteau acum pe vrăjmaș nu numai cu armele, dar și cu vâlva puterii lor. — Muntenii coborând, moldovenii urcând lunecușul Dunării înghețate, se-ntâlniră încărcați de plean, sub zidurile Brăilei: După șaisprezece zile de împotrivire orașul își deschise porțile înaintea biruitorilor. Sigismund în vremea asta se lăuda în Apus cu isprăvile voievozilor lui de la Dunăre, și-și tocmea cu-mpăratul Rudolf îngrădirea unei măriri, pentru care nu făcuse nimic, sau aproape nimic. Din puținul ajutor pe care-i dăduse celor două țări, își trăgea acum un drept de stăpânire asupra lor. Și-mprejurările îl slujeau de minune: Apusul, neștiind ce se petrece pe-aci, îl credea puternic. Românii la strâmtoarea care se găseau își plecară capul cugetând că va veni ea odată și ziua socotelilor, Aron, bănuit c-ar înclina mai mult cu polonii, și cum era înconjurat numai de lefegii unguri, fu ridicat în dimineața zilei de 3 mai, și dus înaintea lui Sigismund, care-l aruncă în închisoarea de la Vinț, unde pieri otrăvit.