- Dar tu - strigă el cu energie militară - ce paști muștele? Vrei să ne ajungă iarna aici?! Duțu sări speriat în picioare. - Mi-a intrat - răspunse el strâmtorat - nisip în opinci! - De unde, măi, nisip?! Unde ai găsit tu nisip? Duțu avea multe păcate, dar nu-și aducea aminte ca să se fi făcut vreodată de rușine spuind minciuni. Îi era dar greu, de nu mai cuteza să se uite-n ochii căpitanului. Nici că ținea însă căpitanul să vadă ochii lui Duțu: el se uita la groapa din fața lui. Acolo unde sunase cazanul locul rămăsese nesăpat, pământul neridicat deopotrivă cu fundul șanțului, un lucru pe care ochii unui căpitan de geniu nu pot să-l sufără. - Dar de aici, măi, de ce n-ai ridicat pământul?! Ai servit tu în compania de geniu?! strigă el gata să-l umfle. Duțu iar începu să tremure în tot trupul. - Îl scot, domnule căpitan - răspunse el cuprins de deznădăjduite - Îl scot. - Haid’! - strigă căpitanul - ia cazmaua! Scoate-l în fața mea după regulament, să te văd eu. Duțu se uită ca turbat la dânsul. Ah! de ce nu erau numai amândoi, căci, chiar general dac-ar fi fost, l-ar fi lăsat mort pe loc.