Am râs și, ca să glumesc, l-am încurajat. Căci oricum, nu puteam să-i spun omului ăstuia simpatic, întreprinzător și sigur pe el, că se înșeală. „Domnule drept cine mă luați?“ e un răspuns profesional. Mie îmi place să trec drept ceea ce oamenii cred că sunt. Poate că dacă atunci, în primele zile din vara aceea, aș fi știut unde mă va duce această glumă, aș fi oprit-o brusc. Închid ochii și fără să regret nimic, îmi închipui ce ar fi fost viața mea altfel. Ce bună liniște, ce caldă oboseală! Andrei a intrat în existența mea într-un moment de neatenție, când lăsasem ușile deschise și storurile ridicate. Îl cunoști: nu poți fi precaută cu el. Nu e dificil, nu e rău, nu e bun, nu e simplu, nu e complicat. Se face seară, în odaie e întuneric, întorci obosită butonul lămpii și în lumina aceasta subită, îl descoperi într-un colț, pe Andrei. — Erai aici? Da. Era acolo. Și pentru că tot era acolo și pentru că ești obosită și pentru că e târziu, îi ceri un serviciu mic, să sune servitoarea, să-ți dea o carte de pe etajeră, să-ți spună dacă-i place rochia verde, pe care o îmbrăcaseși ieri, să apropie măsuța de ceai, să-ți fredoneze romanța auzită aseară la Modern și pe care tu ai uitat-o.