Mîncară bine ha, și Ion spuse toată istoria cu peștele de aur. Prințesa se cruci. Se gîndi, se răzgîndi, se-nroși pînă-n vîrful urechilor. — Toarnă încă un pahar și să-mi răspunzi la ce te-oi întreba. — Cum să nu, măria-ta. — Mă Ioane, și cînd aduseși purcelul, eu nu nălbeam pînzele? — Ba, nălbeai, măria-ta. — Biiine. Și tu ce făceai? — Mă uitam, măria-ta. — Ei, unde? —” Iâ-Cci, ctȘcl… — Ei, cum așa? — Iacă, încotrovașilea, ca omuL.. — Mă, tu te uitai la mine… — Apoi dă, măria-ta, tot să mă fi uitat ca de cînd venisem și pîn-am tulit-o… — Și la ‚ce te gîndeai? — Dă… Și plecă ochii în jos. Irina, ca un bujor. — Mă Ioane, tu te gîndeai la mine… — Dă… — Și la peștele de aur… — Dă… — Și… — Știu eu?… — Dacă e așa, de ce nu te-ai gîndi tu să te facă ua prinț leit? ​Ion întoarse capul. Se rugă ce se rugă, și simți în toată ființa lui o prefacere. Din cap pînă-n picioare fu altul, în zale și fireturi, la mijloc un cordon poleit, și coiful îi strălucea de te vedeai în el. Copilul îl privi uimit și zise: — A!