— Ți-ai pierdut mințile?! strigă ea, însă fără ca să se desfacă din mâinile lui. — Te supără? întrebă el. Marta viața ei toată se juca bucuros cu focul și nu s-a temut niciodată. Acum se temea mai puțin decât orișicând și mai ales ținea la Trică, în care putea să aibă toată încrederea. — Nu! răspunse ea cu jumătate de gură. El o culcă mai bine pe brațul lui și o sărută din nou și mai lung, apoi întrebă: — Îți place? — Da, îmi place, șopti ea amețită, însă mai încet, puțin câte puțin, și să mă lași când voi zice că e destul. Dându-se apoi cu ochii închiși în voile lui, ea-și pierdu într-atâta rușinea, încât puse mâna pe capul lui și-l apăsă încetul cu încetul mai jos și tot mai jos înspre sânul ei dezvelit. Și ce era, la urma urmelor?! O jucărie copilărească, pentru care nici o fată mare n-ar fi avut să-și facă mustrări dacă știa să se stăpânească. Ei îi făcea plăcere, el era nesățios, nimeni nu-i vedea și n-avea nimeni de ce să se plângă. — Ce să-ți mai fac? întrebă el în cele din urmă, sătul oarecum. — Nimic, răspunse ea pe suspinate.