O Noră de zi și o Noră de noapte. Ghemuită în fotoliul de lângă cămin, pierdută în cartea pe care poate nici n-o citea, părea că așteaptă, cheamă. — Ești obosită, Nora? Era altceva decât oboseală. Era un fel de predare. Totul în ea se îndrepta spre noapte. Când Hagen stingea luminile, când Gunther spunea noapte bună, ochii ei se deschideau. — Nu mai stăm? E așa de târziu? Ați terminat partida de șah? Urca scara, rezemată de brațul lui Paul. Uneori își culca pe umărul lui drept capul. Nu era un gest de tandrețe: era un gest de încredere, de așteptare. Se dezbrăca încet, cu mișcări rare, îngândurată, totdeauna tăcută. Avea atunci o expresie gravă, atentă, nu visătoare, dar întoarsă totuși spre gândurile ei. — Ești frumoasă, Nora. Nu răspunse decât după ce se gândi. Primea cu seriozitate lucrurile pe care i le spunea el. — Am treizeci și doi de ani, dragul meu. Și sunt brună. Nu știu dacă mai pot fi frumoasă… Am fost poate la douăzeci, la douăzeci și doi… E o strălucire care se duce și care poate lasă altceva în loc… Trupul ei era robust, cu ceva greu în liniile lui lungi, ferme. “Nimic de adolescentă”, gândea Paul privind-o.