Dacă mă vedea abătut, știa să găsească, pentru a mă alintă, un cuvânt bun, o privire mângâietoare, un gest cald, prietenos. Îi vorbiam despre moarte; îi arătam pământul: «țărână... oase ... viermi... pricepi, Filip?» Părea înfiorat: îmi șoptia ca un copil care se silește să fie curagios : — Nu mori... nu mori... — Te uită întâi ai tăi; pe urmă femeile pe cari le-ai iubit, pe urmă amicii, pe urmă toată lumea ... Când nu mai ești, n'ai fost niciodată. Țărâna acoperă totul. Pricepi, Filip? — Nu mori... nu mori... Mă pricepea bietul Filip: atât de expresivi sunt ochii omenești, când vorbești despre iubire și despre moarte! Nu ne despărțiam cu ceasurile. Când ne obosiau plimbările prin pădure, mergeam să ascultăm orhestra. Atunci îmi vorbia despre o soră a lui, Anușca — oarbă! — care «cântă dulce din guriță». Când va muri, și ea va merge la cer, printre îngeri. Ah, ce bună și ce nenorocită e Anușca! Ea nu poate vedea soarele, florile, nopțile cu stele. În ochii ei e o veșnică noapte. Pentru ea lumea e neagră ca un mormânt. Întreb pe Filip, dacă sora lui e frumoasă. Da, Anușca e frumoasă și ar iubi-o mulți, dar ea trăește singură, cu cântecele ei triste și dulci.