El se luptă știind bine că nu va putea birui, dar tot așa de bine știind că nici o jertfă nu e zadarnică, se luptă și moare ca un viteaz, apărându-și țara, apărând dreptatea și mândria neamului românesc. Fratele lui, Barbat-Vodă în toiul luptei cade-n mâinile maghiarilor, se răscumpără cu bani, — „cu bani mulți”, cum spune cu lăcomie hrisovul unguresc — și domnește unsprezece ani, adeverind vorba din Evanghelie: „Capul plecat — sabia nu-l taie”. Lui Barbat îi urmează Tihomir-Vodă, care, după o domnie liniștită de douăzeci de ani, închizând ochii la 1310, lasă cârma țării în mâinile vrednice și norocoase ale fiului său Ion Basarab, alesul tuturor cnejilor din dreapta și din stânga Oltului. Este cel dintâi voievod puternic și hotărât, cel dintâi gospodar mare al românilor. Este omul mântuirii, pe care-l trimite Dumnezeu la cumpenele mari, când vrea să scape un popor din vâltoarea pierzării. Mai dinainte, încă de pe când trăia tată-său, tânărul domnișor se pogorâse din Făgăraș în Muscel și-și făcuse așezarea la Câmpulung, unde mormântul acelui Laurentius, comite de Câmpulung, din 1300, înseamnă poate o luptă, în orice caz sfârșitul călcărilor străine în părțile acestea. De-aici trecuse în Argeș, și, găsind un loc frumos și bine apărat în întăriturile munților, își dură acolo o cetățuie pe malul stâncos al Argeșului, să fie-un adăpost ș-o pază bună la o zi grea.