Cu primii doi sfârși repede (erau cei doi atleți în roșu, pe care îi văzusem executând saltul mortal). Unuia îi comandă să-și vâre în buzunar batista, care ieșea exagerat din haină, celuilalt îi arătă o ușoară pată pe rever. — Mâine nu cumva s-o mai văd. Deschise un sertar și scoase de acolo o sumă de bani, pe care o împărți între toți, fiecare primind în tăcere ce i se dădea, fără să numere și plecând pe urmă, cu un salut stângaci din cap. Mai complicat fu cu Dikki, clownul spân, un biet om cu fața avariată de farduri, pentru care Arabela își pierdu mai mult timp ca să-i pună în ordine toaleta și care, când fu să-și primească banii, reclamă un supliment, refuzat retezător de femeie. — Fă bine și pleacă. Ai să te întorci devreme acasă și n-ai să bei – mă înțelegi? Tu, Beb, rămâi. Uite, îți lipsește un nasture la pardesiu. Băiatul rămase lângă ușă, în timp ce Arabela îi cusu nasturele și el o privi lung cu o înduioșare, care mi se păru comică pentru locul acela și pentru vârsta lor de oameni în toată firea. Toate acestea se petrecuseră atât de neașteptat, încât, rămânând în sfârșit singur cu Arabela, n-am știut ce să-i spun.