Începe un avocat, nădăjduind la judecătoria de ocol: — Ei, acum mai răsuflăm și noi, d-le subprefect, mai răsuflăm si noi.. i — Da, mai răsuflăm și noi, răspund ceilalți. Avocatul urmează, privind vesel înprejur: — Am luptat mult, mult de tot; în sfîrșit, am zdrobit hidra despotică a libertonilor, aruncînd-o cu capul în pulbere și noroi… — Da, da, despotica în pulbere, despotica în noroi, așa e, așa e! — Nu mai era dreptate pe pămînt… — Nu, nu, nu mai era, firește că nu mai era! — întreaga omenire gemea sub jugul despotic. — Vezi bine că gemea… vorbă e? Gemea, nu glumă! — Pruncul din mumă se zvîrcolea de biciul călăului… — Da, da, se zvîrcolea, așa precum și noi toți ne zvîrcoleam. — Acum a venit și rîndul nostru și, cu toții uniți, să zdrobim capul hidrei… — Las-o pe noi… — Acuma dreptatea se va înălța iarăși pe scaunul ei din Necule și va mîngîia pe cei nemîngîiați, pe cei flămînzi, pe cei dezmoșteniți, pe noi pe toți care am strigat pînă la cer… — Pînă la cer? Aida-de… pînă dincolo de cer! — Acum, în colibile noastre, pentru noi, și copiii, și nevestele noastre, dreptate mare, mare de tot se va face!