El însă nu putea să plece: se simțea ca înfipt în pământ. Prin liniștea nopții se auzea un fel de morfoleală gingașă: copilul, îmbăiat, înfășat și așezat, după obicei, lângă muma lui, nu dormea, ci își dusese mâinile la gură și își sugea pumnii. Inima lui Națl se strânse și mintea lui se lumină deodată, parcă toată noaptea ar fi dormit și n-ar fi văzut băutura cu ochii lui. Era un copil acolo, chiar copilul lui. Ah! de ce i l-a dat Dumnezeu?! Ca să-l certe cu toată asprimea. Nu! Copilul acesta nu poate să trăiască! S-a născut numai ca să moară. Chinuită în toată clipa și mereu bătută, Persida n-a putut să dea viață decât unei stârpituri; îl vedea, parcă, stâlcit, cu oasele strâmbe, cu fața pocită, o adevărată spaimă, și, cuprins de fiori, el începu să tremure aducându-și aminte de Reghina și de copilul ei. Și dacă i-ar fi dat, cu toate aceste, să trăiască? Grozavă nenorocire! Și totuși... „Doamne! zise el cu ochii plini de lacrimi, ceartă-mă pe mine, ceartă-mă cu toată asprimea, dar lasă-l pe el, păzește-l, ține-l, orb să fie, surd să fie, slut să fie, schilod să fie, numai a om să semene, căci tot al tău este, tot ție are să ți-l păstreze sărmana aceasta de femeie.” Tiptil apoi, pas cu pas, călcând în vârful degetelor, cu inima încleștată și tremurând în tot trupul, el se apropie de pat, ca să-și vadă copilul.