De mânecate potopul prinse-a se urni greoi înainte. Cele dintâi rânduri se rupseră-n două, apoi în patru, ca să-și facă loc pe valea din ce în ce mai strâmtă. Sinan, călare, privea cu mândrie la fluviul acela de vieți. A lui era toată puterea aceea și cântec de biruință-i cânta hreamătul ei, în aerul proaspăt al acelei dimineți de vară. Dar fața viteazului bătrân se-ntunecă deodată. Ca un vârtej năprasnic învălmășise rândurile dinainte și valea prinse-a vui de strigătele morții. Războiul era început. Tot codrul părea că se prăbușește peste clocotul năvălitorilor înghesuiți la strunga vadului. Sinan, spumegând de mânie, îi îmboldea din urmă ca pe vite, blestemând pe fricoși, strigând vitejilor să-și taie drum cu sabia și să treacă înainte. Încet duiumul răzbătea-nghesuindu-se ca-ntr-o pâlnie între cele două dealuri. Pe la nămezi toată greimea era dincolo de pod, când deodată o nouă vijelie de călăreți o izbi în față — grindină orbitoare purtată de însuși Mihai, ce, cu securea smulsă din mâna unui ostaș, croia pârte largă-n gloata vrăjmașă. Strigăte de trâmbiți, izbucnind din tainițele codrului, sporiră spaima năvălitorilor care, buimăciți lovind în bobote, începură să dea îndărăt. Înviforat, bătându-i cu topuzul, Sinan îi îmbrâncea orbește-nainte peste mormintele de leșuri.