— Jupânul nu-i acasă, s-a dus de-acasă, întâmpină slujnica. — N-aveți decât să așteptați până ce se întoarce. Talia ar mai fi voit să zică ceva; văzând însă că stăpânei sale nu i-e a sta de vorbă, ea se retrase și închise iar ușa. Persida rămase pe gânduri. Cine putea să știe unde se va fi dus și când se va fi întorcând el?! Ea nu putea să lase porcii flămânzi, nu putea să lase cârciuma și birtul și întreaga gospodărie în voia slugilor, trebuia să mai stea până ce se va fi întors el. „Ah, ce om! zise ea. Jaf are să fie! Praf și cenușă au să se facă toate după ce voi fi plecat eu!” Aruncându-și apoi o cârpă-n cap, ea ieși ca să vadă ce se mai petrece pe afară. Nu băgase de seamă că împrejurimile ochiului stâng îi erau roșite, aproape sângerate, și puțin i-ar fi păsut dac-ar fi băgat de seamă; putea lumea să știe de ce dânsa nu mai poate să stea cu el. Un lucru nu-i trecea Persidei prin gând: că el s-a dus cu hotărârea de a nu se mai întoarce. O știa aceasta Talia, căreia el i-o spusese, o știau peste puțin toate slugile, o știa în cele din urmă întreaga Lipovă, singură Persida alerga ca și când nimic nu s-ar fi petrecut, îl aștepta să se întoarcă și abia târziu după-amiazăzi a început să se neliniștească.