Doamne! Națl s-ar mira și el dac-ar ști-o aceasta și și-ar da silințele să intre în voile bătrânei, s-o îndulcească, s-o momească. Hubăr, bătrânul, ar vorbi și el cu totul altfel dac-ar ști că feciorul lui ia zestre mare. De ce adică Națl era mereu posomorât și răstit? de ce era nerăbdător? de ce bea? de ce juca cărți? de ce era nemulțumit cu soarta lui? Pentru că era deprins să trăiască bogat și trăia acum sărac, scos de dânsa din averea lui. Îi venea să se ridice din culcușul ei și să alerge la el, ca să-i spună și să-l roage, să-i moaie, să-i îndulcească firea. În zadar, afară de dânsul nu era pentru dânsa bărbat pe lume, fără de căsnicie nu e viață și numai cu dânsul putea dânsa să-și închipuiască căsnicia. Asta trebuia s-o înțeleagă și mama ei, și o înțelegea dacă-i spunea că sunt cununați. Acum, în clipa aceasta, putea să i-o spună, era chiar datoare, pentru ca ea să știe cum stau lucrurile și să nu-și mai facă gânduri deșerte. — Mamă! șopti ea. Mara adormise. — Mamă! grăi mai tare. Mara dormea pierdută în somnul greu al omului obosit. Persida se ridică speriată din culcușul ei.