Drumul și-l face spre Ardeal, unde negociațiile pentru căsătoria franceză urmau, între omul prințului și agentul francez – se vorbea turcilor, pentru a-i cîștigă la proiect, de posibilitatea amenințătoare a unei căsătorii dintre Báthory și o fată a Habsburgului, de pe tronul german –, în tovărășia solilor acestei țeri. Dunărea se trece pe la Rusciuc, căruia i se dă numele românesc de: Ruși; tîrgul era locuit și de turci, nu numai de bulgari. Aici se înseamnă prețurile și echivalența monetară; un cal costă douăzeci de galbeni sau o mie de aspri, galbenul valorînd cincizeci-șaizeci de bucăți din mica monedă de argint, adesea falsificată, a turcilor. La 6 iunie parizianul trece prin vad, unde e cercetat ca să se vadă dacă nu duce cu dînsul sclavi creștini fugari. Află pe malul stîng un sat „turcesc”, cu mulți români în el; din cetatea veche a Giurgiului – căci nu poate fi vorba de altceva – află numai un turn pătrat, despre care i se spun lucruri din care înțelege că pe acolo ar fi fost Petru Ermitul, pe vremea întîii cruciate! Fără a descrie localitățile intermediare, Lescalopier prezintă acuma Bucureștii de atunci – o adevărată revelație. Orașul e întărit – pe vechea lui așezare din deal – cu „trunchiuri mari de copac înfipte în pămînt, unul lîngă altul, și legate între ele prin grinzi transversale, prinse de acele trunchiuri cu niște înjghebări lungi și mari de lemn”; ulițile sînt acoperite și ele – încă de atunci – cu „trunchiuri de copac”[7].