Undeva, spre poarta din stânga, trebuia să mai fie banca pe care, într-o dimineață de octombrie 1932, îl așteptase Ann, cu un bloc de desen în mână, venită să ia câteva schițe de copii, pentru un proiect de afiș la care lucra pe atunci. Nu avu curajul să caute acea bancă și poate că nici n-ar fi găsit-o în grădina atât de schimbată acum. Se uită la ceas și băgă de seamă că e totuși mai puțin târziu decât își închipuise: două fără zece. La ora aceasta, Ann era poate la barul din bulevardul Basarab, ca de obicei. Ieșea mereu în ultima vreme, și de ce tocmai astăzi ar fi rămas acasă? “Noaptea asta nu poate să treacă fără Ann”, își spune Paul, și gândul că o poate întâlni, dacă vrea, îl înfioră. Vede barul din Basarab, pereții lui cu reflexe metalice, luminile albastre, puntea circulară de dans, ca o insulă de lumina. La masa lor de totdeauna, într-un grup de prieteni, trebuie să fie Ann. Se îndreaptă spre ea și îi spune, privind-o drept în ochi: “Ann, împlinesc în noaptea asta treizeci de ani. Nici eu nu știam; mi-am adus aminte întâmplător adineauri și am venit să ciocnim un pahar împreună.