Acestea se petrec în anul 1330. În anii următori, ani de fericită pace, Basarab-Vodă își întărește țara, împarte pământuri la ostașii vrednici, așează rânduială și pază pe la târguri, pune străji de-a lungul hotarelor, și leagă prietenie cu puterile vecine. La 1338, închizând ochii, slăvitul voievod, urzitorul Țării Românești, vine la domnie fiul său Nicolae Alexandru, pomenit în cronici numai cu numele de Alexandru. Vrednic urmaș al marelui Basarab, în cei dintâi șapte ani de liniște, întărește gospodăria cea nouă a țării și legăturile de prietenie cu ungurii, cu bulgarii și cu sârbii, face biserici pe la târgurile mai însemnate, înalță o mănăstire la Câmpulung; iar în primăvara anului 1345, gătindu-și oastea împotriva tătarilor, ce n-au deșertat încă văile răsăritene ale Carpaților. În luptele acestea grele și îndelungate, fiul și urmașul lui Carol-Robert. E ușor de înțeles pentru ce dușmanii de ieri luptă astăzi sub același steag: ungurii văd în mișcarea hoardelor tătare o pururea temută primejdie pentru liniștea și avutul lor, iar în țara și-n brațul viteazului voievod român o minunată pavăză de apărare. Pe vremea asta de învăluiri, iată că se pogoară și cneazul Dragoș cu românii lui din Maramureș, arcași neîntrecuți, porniți și ei din limpezișul văilor la vânătoare de tătari.