Simți, neapărat, că mintea din care a pornit această tânguire e una care a primit hrana cărților, a conversațiilor „culte", dar chemarea către vântul ce scutură frunzele, generalitatea durerii, duioșia ferită, vădesc pe cineva care a băut larg la izvorul poeziei poporului: Vântul mi-a stins florile Și moartea surorile, așa se mântuie această tânguire. Mai desăvârșită în această gamă e una din puținele bucăți scrise ca pentru viață, acel Bate vântul, în care este totuși stăpânitoarea nota de tristețe, fără obișnuita perspectivă a sicriului pus pe masă și a cimitirului unde dorm surorile : O veni vremea vreodată, De-o-nfrunzi pădurea toată, Când prin frunzele de nuc, Mi-o cânta ușor un cuc... Miresme eminesciene, dulci și îmbătătoare, se desfac din cutare cântec de iubire : O, lasă-ți brațul sub al meu, Sa mergem împreună; sau din acel Noapte bună, care nu e o urare de liniște și pace senină, ci încă o formă de amintire a morții: În sicriu e intunerec, Noapte bună! Flori, îngeri, vedenii, raze — în povestiri scurte, foarte curate și albe, cuprinzând însă în ele același negru grăunte al deznădejdii, nu vin de nicăieri, sau, mai bine, ele vin din cartea de cetire, dar trecând prin sufletul adânc al unui copil cum nu se află alții.