Intrînd în Ardeal pe la hotarul cu cruce, el rămîne uimit, din nou, față de frumuseți naturale fără păreche. La Dobra, supt administrația unui maior, sînt două sute de case românești, unele frumoase; grăniceri fac exerciții numai dumineca. La Deva, între vii, în margenea căreia hangița se descopere o pariziană, domnul de pămînt e contele Haller: sînt supt castel două sute de case, cu o frumoasă grădină, două biserici catolice, una reformată, una singură a noastră: în suburbii stau bulgari. La Orăștie cele vreo trei sute de case sînt ale ungurilor mai ales: i se pare scriitorului că pe lîngă biserica franciscană și reformată este și una armenească. La Sas-Sebeș, o sută de case sînt ale populației săsești mai ales, românii, dar și sași. ba chiar noi veniți din Baden, stînd în suburbii; este și o biserică franciscană. Cu un preot sas, la Apoldul-Mic locuiesc români, ca și la Amlaș. Spre Sibiiu se trece prin satul Rușciori, „Reisdörfel”, unde se vorbește românește de foștii bulgari, cari au și un predicator luteran; în suburbiile orașului sînt țigani. Autorul trece glumind asupra Sibiiului, pe care-l va descrie poate cu alt prilej: știe că sînt acolo și românii „civilizați” și românce „văpsite”. În calea lui, Lehmann a văzut ici și colo pe acești „valahi“.