Unde sunt acești setoși de ceruri și de apusuri de soare? Prin ce mansarde și prin ce cafenele vegetează bieții nostalgici, când ei ar trebui să se găsească în locul acestor nesimțitori și parveniți în redingote și în fuste?! Ah, banii! banii!... * * * Ochii noștri se afundau în senin. Marginile norului începeau să se arginteze. Bărbații își aprindeau țigările, unii pipele negre și mirosind urît; femeile își răcoriau fețele aprinse cu evantaliuri mari, mișcate fără gingășie; râdeau, vorbiau de constipațiile de cari suferiau, din cauza mâncărilor prost gătite de către bucătăresele otelului. Prin înălțimile limpezi ale spațiului rândunicile se alungau, ca niște suflete după idealuri... Din când în când trecea spre păduri câte un corb singuratic, al cărui sbor părea leneș și molatic ca sborul unui vis. Soarele ieșise după nor. O simfonie imensă de culori, în care galbenul și tradafiriul dominau, se imprăștiase peste albastrul orizontului. Norul abia se mai deslușia de sub praful razelor: părea o insulă mică de argint... În curând avea să piară. Peste vârfurile pădurilor risipite pe dealurile din depărtare, lumina apusului da naștere la game de nuanțe uimitoare. Verdele brazilor devenia felurit și surprinzător; își pierdea posomorîrea lui monotonă și aspră. Ramurile se vedeau ca niște re{ele nesfârșite, țesute din raze și culori.