Pe urmă deveni dintr-o dată serios și spuse clătinând din cap: — Băiatul ăsta e o nenorocire pentru familia Grodeck. — Cunoști familia? întrebă Nora. — Cine nu o cunoaște? Familia Grodeck! Cele două cuvinte le rostea cu solemnitate, cu respect, speriat parcă de importanța lor: “familia Grodeck”. — Gândiți-vă bine. Nu se poate să nu fi auzit de ei. Uzinele Grodeck. Fabricile Grodeck. Pădurile Grodeck. Rămase o clipă gânditor, ca și cum le-ar fi cântărit pe toate. — E o mare avere. Spunea acest lucru cu un nesfârșit respect, cu un fel de teroare uimită. — Nu știu ce are să se întâmple cu familia Grodeck și cu toată averea lor dacă intră pe mâna lui Gunther. Băiatul ăsta are să-i nimicească. — E averea lui? — Bine nu știu nici eu. Nimeni nu știe. Când familia Grodeck vrea să tacă, nu scoate nimeni niciun cuvânt de la ei. Se zice totuși că averea îi vine băiatului. Vedeți, când a murit tânără doamnă Grodeck… — Mama lui Gunther? — Da. — E moartă? — Da. De astă-vară. Nora revăzu în gând portretul de pe etajeră și își aminti privirea intensă a băiatului. “Locuiește aici?” îl întrebase. Întrebarea i se părea acum dureroasă.