­ în noul gospodar se arată de la început înțeleptul care vede limpede și departe înaintea lui, cârmaciul iscusit care știe să-și potrivească pânzele corăbiei după vânturile ce i se ridică-n cale. Cu inima lui largă, iubitoare și fără cămări ascunse, cu firea lui dreaptă, hotărâtă, croită pe fapte mari, și mai ales cu minunatul lui dar de a înțelege și rostul vremii și sufletele oamenilor ce-l înconjoară, ușor își atrage dragostea și deplina încredere a țării. El trimite vorbe de pace și de îmbunare pribegilor înfricoșați ce tânjesc încă pe lângă Petru Aron; încetîncet ochii se deschid, sufletele se reculeg și puterile dezbinate și risipite ale Moldovei încep iarăși să se adune laolaltă. Polonii găzduiesc și de astă dată pe fostul domn, amenințând cu el pacea Moldovei. Regele lor e departe, în Prusia, în luptă cu teutonii. Ștefan trimite peste Nistru o ceată de călăreți să bântuie Pocuția și, până să vie craiul, obișnuit a cere și primi închinarea domnilor moldoveni, o brumă denvoială se încheie între cele două puteri: leșii să nu mai dea nici un sprijin lui Petru Aron, moldovenii să nu mai calce legăturile de supunere, așezate de înaintașii cei slabi și nevolnici ai lui Ștefan. Văzând că nu mai e nici o nădejde, puținii boieri ce mai aciurau pe lângă Petru se desfac de el și se întorc în țară.