Nu pe aprigul luptător, ci pe învingĕtor îl prea-mărim noĭ, căci murit-a el, dar ceĭ rĕmașĭ în viață aŭ scăpat de marĭ suferințe, și fără de dînsul n’ar fi putut să urmeze epoca de înflorire națională a luĭ Mateiŭ Basarab. Eară Vlad-Vodă Țepeș, pe care unora le place să-l iea drept un fel de monstru, n’a tras în țeapă pe ceĭ ce nu voiaŭ să i se supună, ci pe ceĭ ce nu munceaŭ, pe ceĭ ce nu-și făceaŭ datoria, pe ceĭ ce turburaŭ ordinea și pe ceĭ pornițĭ spre jaf și spre asuprire, pe barbariĭ timpuluĭ sĕŭ, și nu ar fi urmat epoca de înflorire a luĭ Radu și a luĭ Neagoe, dacă Țepeș n’ar fi făcut în Muntenia ceea-ce Ștefan a făcut în Moldova și Mateiŭ Corvinul în Ungaria. Românul adevĕrat, orĭ și unde se ivesce el, e neînduplecat restabilitor al buneĭ rînduielĭ. Mare a fost Vlad între mariĭ timpuluĭ sĕŭ, și mai ales astă-å i fie-care dintre noĭ trebue să fie mereŭ cu gândul îndreptatspre el, ca în tótă clipa să avem în vedere, că nu avem să suferim în mijlocul nostru de cât ómeni, care-și fac în tóte împrejurările datoria, că fie-care dintre noĭ are să muncéscă potrivit cu însărcinarea pe care a primit-o, și că nimĕnuia nu i se cuvine să trăiască din sĕul altora.