Despre o luptă în câmp deschis nici nu putea fi vorba. Dar nici țara nu putea fi lăsată pradă năvălitorilor, fără a se cerca mai întâi tot ce omenește era cu putință pentru mântuirea ei. O minune mare, sau — o jertfă mare. Dumnezeu a vrut și de data asta, să se-mplinească minunea cu cei ce erau gata de jertfă. Mihai, trăgându-se noaptea din fața vrăjmașului, se așezase cu oastea într-un loc bun, pe care și-l ochise el din vreme cam la jumătatea drumului dintre Giurgiu și București. Acolo avea dealuri, izvoare, mlaștini ascunse, un pod de bârne peste apa Neajlovului, strâmtoare, crivină și codru, — codrul prieten de zile grele și cel mai bun tovarăș de luptă al românului. Sinan, bătrânul puternic, despre care turcii ziceau că-i vulpe-n pace și leu în războaie, trecuse-acum Dunărea și-nainta spre București, unde i se spusese că s-a închis ghiaurul cu toată oastea și-l așteaptă gata de luptă. — În ziua de 12 august, către scăpătatul soarelui, poposi-n marginea șesului de lângă vadul Călugărenilor. Se vedea înainte codrul posomorât și poarta de-ntuneric pe unde s-adâncea drumul între cele două dealuri. Turcii cătau cu grijă într-acolo. Noaptea curgea încet, încărcată parcă de primejdii. Sinan aștepta vești ce nu-i mai soseau — iscoade după iscoade porneau zorite, și nu se mai întorceau.