Își făcea, înainte de toate, cele mai aspre mustrări nu numai pentru starea în care se afla, ci și pentru felul său de a fi. Om era el?! Ce fel de ființă trebuia să fie pentru ca la vârsta în care se afla să n-aibă căpătâi și să nu știe cu ce-și va potoli mâine foamea? „O viață ai avut și ai petrecu t-o și pe aceasta-n flecării! ” își zicea, scârbit de sine însuși. Era-n timpul tinerețelor sale om cu dare de mână, care-și ara ogoarele cu patru boi înjugați și avea o pereche de cai frumoși, slăbiciunea lui. În loc de a se pune cu hărnicie pe treabă, el și-a părăsit gospodăria, dându-și-o în arendă, și a plecat la București, ademenit de gândul că-n oraș viața e mai plăcută. A și avut adeseori zile în care nu picura, ci curgea. În loc însă de a se pune pe treabă, ca să-și agonisească, precum se zice, bani albi pentru zile negre, el își ținea cai la grajd, căruța-n șopron și pușcă-n cui, pentru ca, întovărășit azi cu unul, mâine cu altul, să iasă la vânătoar - un alt păcat al lui. Rar era omul care știa tot atât de bine ca dânsul unde și când are să caute vânatul; pentru ca să-l și găsească, era-n stare să piardă zile întregi bătând câmpii și călcând prin smârcuri, și se socotea cel mai vrednic om când se-ntorcea cu un vătui, cu o rață-sălbatică ori cu o pătumiche, cu un sitar ori cu câteva prepelițe.