La sosirea mea, bătrânele încetară de a mai plânge; notarul și preotul îmi ieșiră înainte, iar în urmă învățătorul venia însoțit de primar și alți săteni. M’apropiai de moartă și, fără să zic o vorbă, fără să scot un suspin, fără să-mi pice o lacrimă, îngenunchiai lângă capul ei. Nu vorbia nimeni... Țăranii se uitau gravi și tăcuți la mine. Pe chipul rece al mamei, încremenise un fel de posomorîre ... Nu mai era capul ei blajin de odinioară. Atâtea dureri și apoi groaznicul sfârșit îi dăduseră în adevăr o înfățișare hidoasă. Pe frunte numai îi cădea părul ei alb și frumos, ca o cunună a mizeriei. După o oră intră în curte un bătrân, aducând pe umeri, un coșciug de brad și un stâlp, în formă de cruce. Vecinii se îngrijiau de sărmana mea mumă. De când rămăsese văduvă și de când, mai ales, copilul ei «fugise în alte lumi», satul întreg n’o lăsă să piară. Din puținul ei, da, adeseori, celui mai în nevoi decât ea. Și era bună, și era înțeleaptă — cum aș fi putut să fiu și eu. Preotul, notarul și învățătorul s'apropiară de mine. Nici unul nu îndrăzni să mă ’ntrebe de ce nu mai venisem de atâta vreme «pe acasă».