Paul nici nu-și dăduse seama că porniseră din nou și, întorcând capul, zări ca printr-o pânză de somn clădirea Teatrului Național, pe fereastra prin care privise o clipă înainte clădirea Gării de Nord. Mașina alerga mai departe pe strada Regală, dar când ajunse la bulevardul Brătianu, șoferul se opri și el, neștiind încotro s-o mai ia. — Să vă duc acasă? — De ce acasă? — Știu eu? Poate vă așteaptă cineva. Paul tresări. “Poate vă așteaptă cineva.” Parcă a mai auzit în noaptea aceasta aceleași cuvinte. “E cineva care știe, e cineva care așteaptă.” Gândul e absurd, și Paul simte că într-adevăr nu mai are puterea de a-l primi. În resemnarea lui de cenușă, nu mai e loc pentru această nouă așteptare, pentru această nouă inutilă speranță. Ar vrea s-o oprească undeva dincolo de conștiință, în camera obscură a memoriei, dar fulgerător cuvântul spus a developat o imagine mai vie, mai repede decât voința lui de a uita: “Sus, în cameră lui, Ann îl așteaptă”. Îi e rușine să creadă, și totuși nu poate altfel. I-a spus șoferului adresa, încet, în șoapte, cu jenă – și totuși cu ce nerăbdare! Mașina zboară pe bulevardul pustiu, spre un miracol care devine cu fiecare secundă mai plauzibil, mai cald, mai convingător: Ann este la el acasă și îl așteaptă.