La Cainari află golul lăsat de ciumă. Lîngă Măgura trece Prutul, și e în ianuar 1748 la Iași. Spune că orașul e încunjurat cu vii, al căror produs, slab se vinde în Polonia. Are 2–3 000 de case, ceea ce ar însemna o populație mai mică de 20 000 de oameni, deci foarte mult scăzută față de ce era înainte. Curtea e „o veche clădire gotică, din piatră și cărămidă”. Domnul, tot Grigore Ghica, dealtfel foarte amabil, recomandă călătorului englez să se ducă la pașă de Bender, care comanda pe Nistru, pentru continuarea călătoriei. S-a dus deci, prin Volcineț, și „satul” Chișinău, pe drumuri bătute de tatari, la pașă, și a obținut ceea ce voia. Cu un căpitan bosniac, „boșneag”, și doi ostași moldoveni Bell pleacă într-acolo. Pe la Căușani, plin de tatari, foarte de treabă, după părerea lui – bătrînul la care a găzduit, fost prizonier la ducele de Lorena, întreabă despre casa de Lorena și vorbește franțuzește, explicind că pilaful lui de orz nu e ca acel din Franța –, se trece prin două sate musulmane din Bugeac pentru a se ajunge la Ismail, cu locuitori turci, cari-i dau casă bună, pîne bună, și bun vin. Și primirea la Tulcea-i place, și semnalează „vechiul castel părăsit”.