În curând m-am încredințat însă că nu numai frații și surorile mele în Traian au ajuns în doaga aceasta. Lumea întreagă își pierduse, așa se vede, bunul simț, căci nici germanii, austriecii, maghiarii și bulgarii nu erau mai cuminți decât românii. Lasă că unelteau ca niște smintiți unii contra altora, dar după câteva săptămâni petrecute la București s-au schimbat și au luat toate apucăturile românilor deprinși cu «obiceiul pământului». N-am să intru în amănunte, ci ți-am spus aceasta numai ca să înțelegi cum am ajuns eu între două pietre de moară. Stând de vorbă cu unul dintre ofițerii cu mare înrâurire, mi-am dat pe față fără de înconjur părerea. «D-voastre, mai ales prusienii - am zis - aveți un particular talent de a vă face nesuferiți.» «Cum așa! ?» - a întrebat el neplăcut atins. I-am spus un șir de cazuri în care oamenii cumsecade au fost jigniți ori oamenii rău văzuți și de rea credință au fost preferați. «La urma urmelor - mi-a zis el în cele din urmă - noi nu avem nevoie de simpatiile românilor și ne facem treburile cu cei ce intră în voile noastre.» Era o nemaipomenită lipsă de cruțare. «Iată și acum - i-am zis - dumneata jignești fără de nici un folos, repet - fără de nici un folos - pe un om care ostenește și se expune pentru ca să propage în poporul român simpatiile și încrederea către poporul german.» E învederat că bun prieten nu mi l-am făcut.