Eu degeaba aș căpăta concediu. N-aș avea unde merge. Casa mea e dincolo… Cine știe ce liftă se lăfăiește acuma într-însa… Bah! O să ne vie și nouă rândul… Când sosi vremea, Cojocel îl petrecu până la gară. Era seară. Țârâia. Noroiul clefăia subt pașii grăbiți. Întunerecul era des și trist, străbătând până-n suflete. Gara gemea numai de ostași. Două lămpi se sugrumau în beznă. Oamenii, umblând grăbiți, cu fețele îngândurate, păreau niște stafii. — Ei, acuma te las, zise Cojocel, strângându-i mâna cu căldură. Mergi sănătos! Dar ia seama să nu te mănânce păduchii, c-am auzit că bântuie cumplit… Zâmbiră amândoi, privindu-se drept în ochi, prietenește. — Dacă nu m-au mâncat ele gloanțele și schijele nemțești și ungurești!… murmură căpitanul. De mine nici dracul nu se leagă… Trenul intră în gară scârțâind și pufăind rupt de oboseală. Era lung de nici nu i se vedea sfârșitul. Și toate vagoanele tixite ca niște butoaie cu pește. Turcoman se urcă într-un vagon de ofițeri, la întâmplare, cu ordonanța după el, cu bagajele. Pe coridor însă dormeau, prăpădiți, pe jos, soldați fără număr, davalma, unul peste altul, parc-ar fi fost cadavre. Ordonanța izbuti să așeze lada într-un compartiment. — Rămâi și tu pe-aici, cum îi putea… Ce să facem?