Cei ce locuiesc în aceste sate sunt nişte oameni nalţi, chipeşi, blânzi la faţă şi dulci la grai, nişte oameni miloşi, compătimitori pentru orice durere, simţitori pentru orice suferinţă, supuşi cârmuirii pe care o socot trimeasă de la Dumnezeu care încearcă pe aleşii săi. Ruşii înţeleg ce bunătate zace în sufletele lor şi-i numesc oi, asămănândui cu făptura aceea fără grai, aşa de nevinovată încât s-a făcut vrednică de a fi nume şi icoană pentru Mântuitorul nostru. Au veşminte albe învoalte şi poartă căciuli de viteji pe lungile lor plete, întocmai ca ţeranii României şi ai atâtor ţeri de robie. Şi graiul lor e graiul acelor ţerani liberi sau robi, graiul în care sunt scrise aceste rânduri, graiul în care ţi-a vorbit întăi mama, cetitorule, graiul în care ţi-ai mărturisit dragostea, graiul în care te-ai îndreptat către mintea fragedă a copiilor tăi. Acei oameni sunt români şi, cu toate că de aproape o sută de ani ei sunt smulşi de lângă noi, cu toate că graniţile care ne despart sunt zidite din oţel nemilos şi nu se pot deschide pentru gândurile unora şi ale altora, cu toate că ei nu mai pot şti nimic deplin şi adevărat despre cât am lucrat şi am suferit şi am luptat şi am izbândit de atunci, ei nu se leapădă, cum nu s-ar lepăda de Dumnezeul legii creştine, - de limba noastră şi de neamul nostru, cele sfinte.