— E un răcan de-ăștia noii cu parale. — Care-i ăla? Că i-am văzut mangoșiți rău pă toți... — E Neculai a Sultanii; l-am dibuit dă cum a venit. — Bun, bun, haidi să te vedem! Sergentul din dreapta se depărtă. Dete târcoale paturilor și ajunse în dreptul recrutului de la Scuteni. Neculai a Sultanei dormea. Sergentul se apropie încet de el, îl apucă ușor de vârful nasului și începu a-l striga cu glas dulce: — Niculae, măi Niculae, mă Niculăiță, mă Nicule... Recrutul dormea greu. — Măi Nicușor, mă... Scoal’, flăcăiaș! Se deșteptă. Într-o clipă fu în picioare. — Trăiți, don sergent, ce-ați ordonat? — Stai jos, băiețaș. Lasă, că eu nu-s vodă! Parcă nu suntem tot oameni?! — Dă, așa-i, don sergent, da’... — Aș! Ăia-s mofturoși care să sperie dă galonu lor dă la mână... — Irrra, don sergent, ci șuguiești mata?! — Sâc, dă nuntă! Foarte sirios! Eu nu sunt ca alde cine știe cine... — Dă... — Măi Nicule, ia ascultă: împrumută-mi tu vo zece franci, că ți-i dau eu la soldă. — N-am, zău, don sergent... — Mă loviși în pălărie! Da nu știu eu că ai? Nu mi-ai spus tu singur când ai venit că ai treizeci dă franci?