Și de la primul pahar, se ridică în sus și repezi mîna cu paharul plin, ca și cum și-ar fi smuls-o din umăr, și zise: — Să trăiască iubita mea, cu ochi negri, cu peliță arsă și cu talie subțire! De la primul pahar se îmbăta. A doua zi se spălă cu săpun, se peptenă, și-aruncă pletele răsucite pe umeri și, începînd să cioplească un bolovan de piatră, ciocanul lui de lemn izbea mai mult în pumnul stîng decît în muchia daltei. Tovarășii lui rîseră. Unii, prefăcîndu-se că-l plîng: — Sentino innamorato! — Sentino non canta piu ! — Sentino non dorme piu.! — Sentino non beve piu ! — Povero guaglione! Sentino mio! Da, Sentino nu mai cînta, nu mai dormea, nu mai bea. Neapole, fermecătorul Neapole, cu sărăcia și căldura lui, cu bețiile și iubirile lui, cu fetele lui repezi la dragoste, cu cerul adînc, cu marea albastră și încropită, cu nopțile înroșite de văpăile Vezuviului — Neapole cu rinalzii săi, cari cîntă pînă în ziua de astăzi nebuniile amoroase ale Orlanzilor — Neapole-căldură, Neapole-beție, Neapole-iubire îl tortura. Și, uitîndu-se la soare cu ochii încărcați de lacrimi, îngînă trist: — Din toate, dar din toate de odinioară nu mi-a rămas decît soarele.