„Cât sunt de idiot să-mi închipui că Ina”… Urcând, ascensorul vâjia parcă să scoale din somn toată casa. „Când ești zevzec, iai ascensorul, în loc să”… Încercă să se calmeze și să judece cu sânge rece. Bănuiala însăși e o insultă față de femeia care i-a dat toate dovezile de iubire și credință. Și chiar dacă ar fi vreodată să-l înșele, cum își închipuiește el că Ina ar fi capabilă să-și terfelească propriul ei cămin? Toate acestea numai pentru că niște umbre s-au mișcat în fereastră? Dar dacă umbrele au existat numai în ochii lui buimăciți de alte fantezii? Ascensorul stopă cu un zgomot de poticneală. Spătaru deschise ușa cu atenție. Nu aprinsese lumina înadins. O clipă plănui să nu mai dea drumul ascensorului. Își schimbă gândul îndată și ieși pe platformă trântind ușa cabinei. Pe când liftul huruia coborând, el căută cheia de la broasca de siguranță, o potrivi cu băgare de seamă și învârti liniștit, zicându-și fără să vrea: „Parcă pe scara de serviciu n-ar putea ieși dacă”… Își lepădă șoșonii, paltonul, pălăria. Apoi stinse becul și rămase câteva secunde nemișcat, trăgând cu urechea spre scara din dos. — Tu ești, Dudule? se auzi deodată, puțin speriată, vocea Inei.