Mă-ntorc cu fața spre cocoana și, prezentându-i mânile goale, strig exasperat: – Doamnă! Un răcnet!... A-nnebunit cocoana! – Repede, doamnă, semnalul de alarmă! O duc la semnal și o-nvăț cum să-l tragă. Pierdută de durere, execută mișcarea cu o supremă energie. Trenul, stop! pe loc. Cletinătură colosală. Emoție generală-ntre pasajeri. – Cine? cine a dat alarma? – Dumneaei zic eu către personalul trenului, arătând pe cocoana leșinată. Trenul se pune din nou în mișcare. La Ploiești, cocoana s-a deșteptat din leșin; zdrobită de nenorocire, trebuie să răspunză la procesul-verbal ce i se dresează pentru întrebuințarea semnalului. Pe când, în mijlocul pasajerilor grămădiți, cocoana se jelește, eu m-apropiu de urechea ei și, c-un rânjet diabolic, îi șoptesc răspicat: – Cocoană! eu l-am aruncat, mânca-i-ai coada! Ea leșină iar... Eu trec ca un demon prin mulțime și dispar în noaptea neagră...