«Țineți șirul, domnilor, că se prăbușește patria, dacă vă abateți din drum», strigai eu pornit pe râs. Paznicul bunei rânduieli cetățenești iar își pierdu sărita. «Dă înainte, dă înainte! - grăi dânsul. Moșul acela obraznic nu știe ce-l așteaptă la prefectură!» Avea toată dreptatea. Nu știam eu. Nu știa însă nici el. Nu știa nimeni. Își pierduseră cu toții capul. Comisari, subcomisari, sergenți, jandarmi, agenți secreți aduceau mereu fel de fel de oameni, bărbați, femei, băieți și fete, de prin toate mahalalele, încât birourile, gangurile, pivnițele și curțile poliției nu-i mai încăpeau și pretutindeni lumea se îmbrâncea, striga, țipa, plângea pe bocite ca la poarta iadului, iar dinspre bulevard și dinspre biserica Zlătarilor răsunau mereu strigătele mulțimii amețite de vorbărie, când «ura!», când «huideo!», încât te așteptai în fiecare clipă să dea năvală în curtea prefecturii și să facă vărsare de sânge. Pe noi ne-au vârât într-un birou plin de nu mai puteai să răsufli în el. «Aici să aștepți - răcni sergentul știut. O să vină domnul inspector, ca să-ți ceară socoteală.» Am stat însă așa tescuiți, în picioare, rezemându-ne unul de altul, până pe la două după miezul nopții fără ca să fi venit domnul inspector, care avea altă treabă.