Apoi dădu porunca de plecare. Dar prinșii se sculară anevoie, și doi dintre ei rămaseră jos, strânși cu bărbia la genunchi, cu mânele înțepenite, ca și cum înghețaseră acolo. Călărașii le strigă să se scoale, câțiva prizonieri îi ridicară și îi luară pe mâni. Convoiul porni, încet, trăgănat, lungindu-se din ce în ce, din pricina mersului tot mai îngreuiat al oamenilor. După câtăva vreme un șir se opri; unul dintre cei doi prinși, pe cari îi luaseră ceilalți să-i poarte, își dăduse sufletul. Supt de boală, sleit de osteneală, își găsise sfârșitul. Tovarășii îl lăsară jos, vroiră să-l acopere cu zăpadă, dar sergentul-major băgase de seamă și răcni: — înainte! Trupul celui dintăi căzut rămase în urmă ca o pată. Nimeni nu mai întoarse capul să se uite înapoi, dar un vaiet surd, un învălmășag prelung în aer arăta deslușit ce se întâmpla acolo. Stolurile de corbi coborau spre pământ… Căzuseră șapte prizonieri, dintre care doi fuseseră părăsiți suflând încă. Brațele tovarășilor erau prea înțepenite să-i poată ajuta, adăpost nu se găsea, și seara cădea mohorâtă, cețoasă. Călărașilor le înghețase și lor picioarele în cizme, lăsaseră dârlogii pe gâtul cailor și-și băteau palmele una de alta. Numai Mănciuc mergea tot în frunte, calul lui lua tot cel dintăi troienile în piept, cu mușchii picioarelor încordați ca niște otgoane.