Am să vă spun o poveste autentică și foarte interesantă. Aveam un prieten, și prietenul ăsta era rus, și rusul ăsta ținea un birt… Pîn-aici nimic interesant, nu-i așa? Dar ascultați mai departe. într-o zi, prietenul meu ședea plictisit la tejghea cu un alt prieten – să-i zicem Vaxinsky – și vorbeau nu știu despre ce. Pe tejghea era. Între alte articole, o strachină cu crenvurști. Intră un soldat. – Cîte parale perechea de cîrnați? – Douăzeci de bani, răspunde rusescul meu amic. Soldatul se scarpină după ceafă, se uită la cîrnații nemțești și… pleacă. Vaxinsky se înfurie și începe a trage o morală țapănă prietenului: – Cum se poate să fii așa de infam? Auzi, mă rog! Bietul soldat poate că n-a mîncat toată ziua, și tu te uiți cum pleacă!… Și imediat Vaxinsky strigă pe soldat, bagă mîna-n strachina cu cîrnați, scoate cîteva perechi și le dă gratis bietului militar. — Bi, frate… așa deja și eu generos cu crenvurști de la altul! îmi spunea prietenul, povestindu-mi galantomia lui Vaxinsky. Și vorba asta a rămas clasică într-un cerc de prieteni. Mi-am adus aminte de ea cînd am citit discursul d-lui Take Ionescu: „Băiatul României se însoară, trebuie să-l înzestrăm!