Eu am fost tot timpul la Brașov. Mai rămân. Nu știu cât mai rămân. Am venit să lucrez. Nu vrei să stai? De când nu ne-am văzut? Unde ai dispărut? Vorbea, ca de obicei, cu o mulțime de întrebări scurte, pe care le arunca neglijentă, fără să aștepte răspuns. Paul era mereu în picioare în fața ei și o privea cum râde, cum gesticulează, cum vorbește. “Ce ochi mici are! E cu putință să aibă ochi atât de mici?” Ea se opri deodată din vorbă și deveni neașteptat de atentă. — Ce e cu tine, Paul? De ce taci? De ce mă privești? S-a întâmplat ceva cu tine. Ești foarte schimbat. Nu știu cum, dar foarte schimbat. Poate pentru că ești așa de negru. Poate pentru că porți hainele astea… — Da, Ann. Poate. Plecă de acolo fără să-i pună nicio întrebare. Ar fi vrut să găsească un cuvânt prietenos pentru ea, dar nu avea nimic. — Ai o eșarfă frumoasă, îi spuse la despărțire. Nora îl aștepta la masa lor din colț, gata de plecare. — Cine e fata blondă, care te-a oprit? întrebă ea fără mare curiozitate. Paul se gândi o clipă, și pe urmă răspunse scurt: — O fată din București.