Răspunsul ei – un singur răspuns – a răsturnat dintr-o dată o victorie de trei zile, ca la șah o singură mișcare. — Mă lași să șed lângă dumneata? El trântit cu totul în iarbă, ea numai pe jumătate, rezemată cu capul de un alun și dominându-l deci prin simplul fapt că îl poate privi de sus în jos – Ștefan simte cum și din această deosebire, poate întâmplătoare, poate nepremeditată, se vădește ținuta ei de veghe de o parte, libertatea și nepăsarea lui de altă parte. Și râde, neștiind dacă este în arta ei de a găsi totdeauna atitudinea cea mai demnă și mai sigură, o strategie sau un instinct. Dar strategie sau instinct, e tot una, de vreme ce din această putere de a se controla, vine frumusețea ei clară, mai clară în soarele acesta de după amiază. — Nu încape nicio îndoială, doamnă Bonneau, sunteți foarte frumoasă. — Nu, dragul meu prieten. Foarte calmă numai. E drept că uneori este același lucru. — Bunăoară acum. — Nu, acum, nu. Pentru că nu sunt deloc calmă: plec mâine. Ștefan ar vorbi dar se teme, s-ar ridica în picioare, dar nu e sigur pe el. Închide ochii și așteaptă. — Plec mâine și mă întreb dacă nu plec prea târziu.