Când ajung la noi, un caporal, foarte emoționat, ne spune că, la marginea unei păduri, au fost primiți cu focuri de bulgarii ascunși acolo. Nu știa ce s-au făcut cei doi sublocotenenți care îi conduceau. Pe unul l-a văzut căzând de pe cal, în goană, iar pe celalt l-a pierdut din ochi. – Cum ați putut să-i părăsiți așa? îl întreb. – Ce era să facem? Am tras focuri întruna, dar eram prea puțini... După-amiază însă, s-au întors și ofițerii, pe rând: unul era teafăr, iar celalt a căzut numaidecât într-o criză de nervi, în care i se părea că-și vede camaradul omorât. Spre seară, comandantul companiei de infanterie primește ordin să dea foc satului de lângă noi... Un grup de soldați, cu șomoioage de gaz, conduși de un sublocotenent, pornesc să puie focul. Mă duc mai în deal, de unde îi văd cum coboară cu pază pe sub tranșee, în lumina cenușie a înserării, cum dispar printre gardurile grădinilor – și mă gândesc la fapta grozavă pe care datoria îi silește s-o săvârșească. Alături de mine, locotenentul Z., om foarte de treabă și cu suflet de gospodar care știe să prețuiască munca agonisită din greu, privește posomorât. Satul, întins de-a lungul colinei, la picioarele noastre, fumega potolit din câteva ogeacuri.