Dă-i, dă-i, dă-i! Pîn-ce-a plăti nouă lei. Fata popii lui Cioric Betejită-i la buric! Dă-i, dă-i, dă-i! Dă-i, dă-i, dă-i! Pîn-ce-a plăti nouă lei. Mulțumesc lui Dumnezeu Că n-am betejit-o eu! Ș-a betejit-o Irimiea Că-i e mare măciulia! Și mai dă-i și iarăși dă-i, pîn-ce-a plăti nouă lei!…” Iară ceilalți flăcăi, cînd au văzut pe Ionică că se scoală de peste Catrina și pe Vasile că-i așa de nătărău și nu-i zice nimic, și-au pus mîinile în cap și crăpau de ciudă. Ș-odat’ au și început a tropăi înadins ș-a face larmă, ca să dea pe Ionică de gol. Ionică pe loc a înțeles vicleșugul lor, ș-odat’ a început și el a striga: —Nu mă lăsa, băică Vasile! Auzi-i ș-aici m-au nimerit! Au venit după mine, ca să mă prindă și să mă dee la oaste… Vai de mine! Ce-am să mă fac? —Da’ nu te spăimînta așa, măi Ionică! Fricosule, doar ești cu mine, zise Vasile. Ș-odată pune mîna pe pistoale și sloboade vro două-trei pe fereastră afară, de s-a stins și opaițul de pe prichici ș-a sărit inima din Catrina, de frică. Atunci flăcăii, na! Pe ici li-i drumul. S-au împăștiat toți ca puii cei de potîrniche, luînd-o la sănătoasa… Și după ce s-au mai depărtat oleacă iar au început a cînta: Dă-i, dă-i, dă-i!