Spre miezul nopții dar, când sluga aprinse lumânarea de ceară ca să-l ducă la odaie, el nu mai stete pe gânduri: tot era mai bine cu ușa încuiată, ca nimeni să nu se poată apropia fără veste de dânsul. Ieșind din birt, ei trecură prin o sală mare, apoi urcară niște scări înguste. Urâtă casă! Lasă că pașii le sunau a gol, dar mai țiuia și huruia și crivățul prin hornuri și se zgâțâiau uși și ferestre parcă te aflai într-o corabie purtată de valuri. Odaia în care-l dusese sluga era și ea mare și goală, cu două ferestre și trei uși. Patul se afla într-un colț. Între ferestre erau o masă și un scaun. Atâta tot. Sluga îi lăsă lumânărica de ceară lipită de masă, apoi se depărtă. Rămas singur, Tașcă încuie ușa pe care intrase, apoi se duse să se încredințeze dacă celelalte două uși sunt ori nu și ele încuiate. Cea de la dreapta era încuiată, nu însă și cea de la stânga, din care lipsea cheia. Urât lucru! Dacă i-ar fi povestit cineva c-a pățit cum o pățea el acum, Tașcă ar fi râs din toată inima. În starea în care se afla, însă, nu-i venea deloc să râdă.