Trimite Ludovic oaste să-l supuie, cearcă urmașii lui Dragoș, cu sprijinul ungurilor, să-i smulgă domnia; de abia se isprăvește-o luptă și-ncepe alta mai îndârjită. Ci Bogdan iese din toate biruitor. — O curte de piatră-n orășelul Baia, întemeiat de sași pe lunca Moldovei, este cea dintâi locuință a domnului. În jurul lui țara se ridică văzând cu ochii. Roiuri proaspete de români izvorăsc mereu de prin ascunzișurile codrilor. Văile se umplu de oameni și de turme. Sate și târguri se-nfiripează pe malurile apelor. Dumbrăvile răsună de cântece și de chiote. Plugurile desfundă pământul înțelenit de veacuri. Pe prispele căsuțelor albe, bătrânii plâng de bucurie, și parcă tot nu se-ncred că ceea ce văd e aievea și că-n frumusețea asta de rai sunt la ei acasă. De-acum înainte neamul românesc își are țara, domnii și istoria lui. Bogdan — întemeietorul Moldovei — domnește șaisprezece ani. Din lungi cărări de codru, din munți cu vârfu-n nouri Ieșit-au Dragoș-Vodă, îmblânzitor de bouri, Mulțimea curgătoare s-a fost întors pe vale Și buciumele sună și oile-s pe cale. Nainte merg moșnegii cu pletele bogate. Țiind toiege albe în mâinile uscate. Astfel ieșeau tot rânduri, venind de sub verzi ramuri Copii, ciobani de turme, moșnegi, păstori de neamuri.