Mai privi o dată la jucători, scrâșnind din dinți ca un câine hain, apoi se apropie de Didina: — M-am ars, fetițo, m-am ars până la piele! Pentru blestemele tale... Vezi, Didico, de ce mă tot afurisești?... Didina izbucni deodată într-un hohot amarnic de plâns. Apucă mâna hopuroasă și crăpată a lui Cântăreanu și o duse la frunte, gemând de nenumărate ori: — M-ai omorât, tăticule! M-ai omorât! Uită-te la carnea mea... M-ai omorât! La apus, soarele se ascunse printre coperișele înroșite ale Bucureștilor. Orașul întreg părea scăldat într-o mare de flăcări trandafirii. Nucii de la “Trei gâște” aruncau o pată neagră uriașă pe pajiștea care începea a aburi în răcoarea înserării... Încetul cu încetul, noaptea se coborî pe pământ cu pași de lup, învăluindu-l cu o mantie vânătă-închisă, cusută cu mii de mii de stele. În zare, orașul începea a-și aprinde faclele sale galbene, răspândind în văzduh o ceață molatică și alburie, amestecată cu un vălmășag de zgomote lâncezite... În culcuș, oamenii isprăviseră jocul. Se târâse fieștecare la locul său și acuma toți stăteau întinși, privind gânditori la cerul împestrițat cu stele, oftând din când în când ca niște bolnavi cuprinși de dureri. Singur Neneciu era neliniștit. Strângea în pumni paralele câștigate, le număra, le vâra în buzunare și iar le scotea să le numere.