Observăm că, armatele chiupruliilor mergînd prin Dobrogea, începe a fi descrisă și această provincie, rămasă multă vreme ca un teritoriu cu totul necunoscut pentru călători. La Magni, Chilia, care de atîta vreme nu atrăsese atenția nimănuia, e înfățișată ca un loc foarte mare, destul de bogat în toate, afară de vinuri. Are un castel frumos, cu turnuri multe, în care se păstra artilerie. Se pomenește și acea biserică din vremea lui Ștefan cel Mare, refăcută de Vasile Lupu. „Am văzut în multe locuri” spune el, „felurite arme genoveze sculptate în marmură, cum se văd la Galata”, vechea colonie genoveză a Perei. Aici erau și mari pescării de morun, de care se vorbea în secolul al XVI-lea și lui Fourquevaux și altor călători de pe la 1570–80. Un singur lucru îl supără acolo pe călătorul nostru: marele număr de „țințari, turbați, de o mărime nemăsurată”; „zanzare arrabiate di smisurata grandezza”. În fața Chiliei se află flota turcească, iar în Chilia însăși stăteau pentru nevoile expediției optzeci de tunuri. De aici se trece la Ismail-smil: aici iarăși apare castelul turcesc, „destul de bine clădit, cu mulțime de locuitori”. Orașul aparținea marelui eunuc, lui „Cîzlar-Aga”, care-i culege veniturile. Magni mai pomenește de o localitate care nu poate fi identificată, – desigur că a încurcat-o cu Vasluiul pe care l-a văzut doar mai tîrziu – și menționează apoi Isaccea și cu Satul Nou din vecinătatea ei.