A tot umblat el aşa din om în om fără de nici o cărare, dar degeaba vorbea despre copiii lui. "Mare lucru! zicea unul. Parcă copii nu mai au şi alţii?!" "De ce ţi i-ai făcut, dacă nu eşti volnic să-i ţii?" zicea altul. Degeaba spunea că nu el i-a făcut, ci Dumnezeu i-a rânduit, că oamenii aşa ceva nu vor să înţeleagă. "În lumea asta n-o să fac eu nici o treabă", zise dar, şi trecu pe cellalt tărâm. Aici a intrat într-un codru des şi tot s-a dus – aşa ducându-se – până ce a dat de o casă cu multe marafeturi. Aici era cuibul zmeilor. N-a găsit acasă decât pe Mama Zmeilor. Cine n-o ştie cum e? Ruşine-ar fi să zici că n-ai umblat prin lumea aceea şi n-o cunoşti. – Bună ziua, mamă, îi zise el. Ea dete ursuză din cap. – Dar tu cine eşti şi ce cauţi p-aici? îl întrebă zgripţuroaica. – Eu? răspunse el ca un om cu socoteală. Eu sunt tata lor şi caut vreo slujbă. – Tata lor?! îşi zise Mama Zmeilor. Ştia, biata de ea, că e-n lume Mama Pădurii, e Mama Ielelor, sunt fel de fel de mame, dar tată nu mai pomenise, şi se simţi rău smerită când se văzu, aşa deodată, în faţa tatălui lor – cine or fi ei, aceia.