Uța, o fată ca de vreo optsprezece ani, cam înaltă și plină la obraji, mai mult smeadă decât oacheșă, cu un zâmbet de copil răsfățat în ochi și împrejurul gurii și curată și fragedă ca mărgăritarele stropite de roua dimineții, intră cu tava de dulcețuri și se duse mai întâi la bătrâna. Pe când bătrâna lua tacticos și bătrânește dulceața, ochii ei se furișau hoțește la Voicu, care uitase că mai sunt și alții de față și se pierduse în privirea ei. Nu! Așa fete nu văzuse el pe unde umblase. De la bătrâna, Uța trecu la Voicu. Tava îi tremura în mână, însă nu de emoțiune, ci fiindcă îi era greu să-și stăpânească râsul. Și-l stăpânea, nu-i vorbă, dar ochii ei și gropițele din obrajii ei se mișcau cu neastâmpăr: îi venea să arunce tava cât colo, să sară la Voicu, să-l apuce și să-l sărute. N-a făcut-o, dar s-a uitat o dată drept și deschis în ochii lui, încât Voicu se simți parc-ar ști-o de copilă mică, parcă ar fi purtat-o în brațe, și nu-și mai putea stăpâni râsul. — De! - acum îl înțeleg și eu pe Duțu - grăi el cu inima deschisă, ca și când în casa aceasta ar fi crescut.