Nu mai putea munci. Privirile rătăcite căutau mereu ceva ce parcă nu puteau întâlni; gândurile i se îmbulzeau în minte haine, sfâșâindu-i-o cu cruzimea adevărului de neînlăturat. Într-o zi bărbatul veni mai devreme și, la ușă, auzi un glas — femeia lui vorbea cu cineva. I se păru ciudat, căci nu venea mai nimeni, și mai cu seamă la ceasul acela, pe la ei. Deschise încet ușa. În odaie era numai nevastă-sa: — Cu cine vorbeai? o întrebă. Dânsa tresări, mirată. — Cu nimeni; nu vorbeam. — Ba vorbeai, vorbeai singură. Dumitru căzu pe gânduri, apoi îi zise cu binișorul: — Ascultă-mă, Mărio, mai du-te și tu pe undeva; du-te la soră-ta, la… cumătru. Îi păru rău că-i spusese cuvântul acesta, care-i amintea pe Puica, tăcu, dar femeia începu să plângă: — Ce să fac? Ce să le vorbesc eu! — Mai te iai și tu cu lumea. — Lumea mea?… — Decât să ajungi să vorbești singură… Bărbatul se sculă și se apropie de fereastră. Era prin iunie; florile se deschiseseră fragede; pe urmele liliacului scuturat, gherghinele se ridicau semețe, pe lângă ferestre. Dumitru urmă: — Uite, mai vezi și tu de grădină. Straturile cu rozetă s-au uscat. Femeia părea că nu-l înțelege, veni lângă el, își aruncă ochii în grădină, apoi, deodată, privirile îi fugi în uliță, și se opriră pe băiețelul arhivarului de la judecătorie, care stetea peste drum.