Știa că sunt peste-o sută de mii de turci sub steagul lui Soliman Pașa, și c-au trecut Dunărea pe la Nicopoli, și c-au mai luat în drum vreo douăzeci de mii de țărani români, care vin cu LaiotăVodă să se bată și ei, săracii, cu frații lor moldoveni. Cât au mers prin Țara Muntenească, turcii au găsit și conac și merinde; dar de la Milcov încolo parcă și vremea s-a schimbat deodată. Zile de moină începură să dezghețe drumurile, roțile se-nglodau până-n bucșă, în locul târgurilor, în vatra satelor nu se mai vedea decât părăgini și mormane de moloz înnegrite de fum. Pe la Bobotează au intrat în valea Bârladului, în drumul de șleau ce ducea la Iași. De o parte și de alta erau numai dealuri îmbrăcate cu păduri. Puțin mai în sus de Vaslui, la locul ce-i zicea Podul Înalt, unde se varsă gârla Rahovei în Bârlad, valea, mai strâmtându-se, adună ca-ntr-o pâlnie scursorile pripoarelor. Aici, pe-o frunte de măgură, se așezase Ștefan cu cei patruzeci de mii de ostași ai lui, gata de luptă. În dimineața zilei de 10 ianuarie, valea prinse a vui de larma duiumului, dar ochiul nu deslușea încă nimic, pentru că era o pâclă deasă de nu se zărea om cu om.