Și ne duse să vedem pe bietul câine căruia îi alcătuise, din grabă, un culcuș dintr'o saltea veche și ruptă. Toți adresarăm noului venit o mângâiere, un cuvânt prietenos, o privire de compătimire pentru trupul lui prăpădit. Adeseori vorbiserăm cu proprietăreasa despre lipsa unui câine în curte. Asta părea că dă casei un aspect pustiu. Era vorba să cumpărăm unul dintr’o rasă bună. întâmplarea ne dăruia, gratis pe doritul prieten, și nu puteam fi decât mulțumiți. Pentrucă nu știam cum îl chiamă, ne hotărîrăm să-i dăm noi un nume. Scena aceasta nu voiu uita-o niciodată. Proprietăreasa își aduse aminte că mai avusese ea un câine, pe care îl numise Cezar și ținea cu orice chip să-l numim astfel. Noi ne împotrivirăm. Studentul veterinar fu pentru un nume turcesc: Ali sau Osman, explicându-ne cultul pe care îl au Turcii pentru câini. Căzu și părerea asta. Eu propusei să-l numim Amicul, pentrucă ne era simpatic la toți. Pianistul însă strigă deodată : — Stați, am găsit eu unul. Numele astea romane sau turcești, date la câini și la cai, s’au banalizat. Eu am găsit unu original : să-l numim ... Popescu ! În hohotul unui râs omeric, repetarăm cu toți: — Popescu !