Se zice aici cu privire la țerani: „țeranul nu e șerb, ci numai țiganii sînt îndatorați cu trupul lor și trebuie să servească nobililor”. Mai departe: „pentru că însă mulți din acei țerani nu sînt moșneni sau oameni așezați cari să aibă pămîntul lor, și trebuie să se facă plugari pe pămîntul boierului, de aceea de multe ori sînt tratați destul de aspru”. Erau supuși la un număr de zile de lucru, pe care fanarioții le-au fixat la douăsprezece, ceea ce era foarte favorabil, și la dijmă, care nu se lua niciodată – lucru foarte interesant – din livada sau grădina de legume pe care o sădise însuși țeranul, ci numai de pe cîmpul unde se cheltuise munca lui: se plătea dijma, și nu mai mult. Comerțul se făcea cu Ardealul. Mulți români sînt cizmari, croitori, curelari, tabaci, iar restul îl fac țiganii cari cunosc toate meșteșugurile, ca și muzica. Cu privire la obiceiuri, se înseamnă că țeranul mănîncă mămăligă; boierii nu consumă pîne, ci azimă. În ceea ce privește îmbrăcămintea, portul lor samănă cu al polonilor, portul țeranilor este același, neschimbat pînă acum. Se arată și cîte ceva în ce privește obiceiurile lor: de exemplu cînd moare o rudă, bărbații din familie umblă cu capul gol, așezînd, cînd plouă sau e frig, o bucată de pînză care atîrnă pe spate.