În februar al anului următor, se prezintă astfel situația Principatelor: „Poporul e foarte asuprit și sărăcit, comerțul e întrerupt, criza de bani la culme, vitele și produsele se vînd pe nimica”[65]. Vorbindu-se în mart, de omorul, în București, al slugerului Drăgănescu, se adaugă că „beșliii din județe, al căror număr a fost crescut, săvîrșesc toate neomeniile. Arendașii satelor și dregătorii umblă îmbrăcați țerănește și dorm noaptea prin poloboace, prin șanțuri și prin alte locuri, ca să scape de primejdiile de a fi uciși. Călătorii nepreveniți și neprecauți au aceeași soartă”. Se credea că lașul și Bucureștiul au fost trecuți prin foc și sabie încă din februar pentru odihna sufletelor turcești strămutate din această lume prin măcelurile grecești din anul precedent. „Starea Moldovei e, după cît se vede, încă mai grozavă decît a Țerii Românești. Pretutindeni au rămas ogoarele nelucrate și locuitorii au fost puși de turci să care felurite greutăți, iar multe femei și copii au fost luați în sabie și trimeși în Turcia.” Iar în april: „În București uciderile tot nu încetează și locuitorii nici nu îndrăznesc să iasă de prin casele lor”. Cînd, în sfîrșit, se numesc noii domni pămînteni, Grigore Ghica pentru Țara Românească și simplul, dar bunul Ioan Sandu Sturza pentru Moldova, Iacovenco observă că, gonindu-se grecii, bulgarii, sîrbii, au fost scoși și țeranii bulgari emigrați pe malul stîng al Dunării.