Neranțula s-a născut într-un ceas de lumină caldă, într-un ceas de dans. Aș putea spune că Panait a scris Neranțula, dansând. Faptul s-a petrecut într-o după-amiază, în „Subsolul prieteniei” (așa numesc eu subsolul prăvăliei lui Gheorghe Ionescu). Un subsol care se limpezește uneori cu o ciudată lumină „à la Rembrandt”, cu umbrele sale mai expresive decât lumina însăși… Mâncasem și băusem bine, când tovarășii clipelor îndepărtate răsăriră în mintea fiecăruia. Am tăifăsuit despre tot ce-am cunoscut și trăit în copilărie, dimineți pe malul mării, după-amieze în jurul bisericilor, seri în fața casei. Așa am ajuns la cântece. La cântecele mamelor noastre și la vechile dansuri cantabile pe care le dansau mamele noastre – mamele noastre din România și Grecia. Și astfel s-a trezit, în amintirea și pe buzele mele, Neranțula, cu zâmbetul și veselia ei. Neranțula este un cântec și un dans de pe țărmurile Greciei, din țara marinarilor cu inima deschisă și apucături simple. În picioare, cu paharul în mână, pocnind din degete, ca mama mea Elena, am cântat și am dansat Neranțula. Kato sto yialo Kato sto perighiali… Cântec și dans sunt o lume. Și amândouă reînvie o lume. Cântecul este miracolul care poartă în sine alte miracole. Și Neranțula este un cântec miraculos, ca un izvor.