Gheorghe Neagu se lăsase așteptat; în cele din urmă, sosi și dânsul; fu primit cu mare veselie. Boierii sfătuiau domol, sorbindu-și în tihnă cafelele; nici nu ascultau glumele ce veneau înspre dânșii ca o ploaie de săgeți. Noroc că boierul Furtună plecase de dimineață la o vie; dacă ar fi fost aici, poate că lucrurile n-ar fi rămas așa: cum e dumnealui furios, le-ar fi dat îndată peste nas. Peste câtva timp se coborî din trăsură și boierul Buhtea; când zări pe Neagu, întoarse capul și se duse întins la masa boierilor, de se așeză cu spatele la dânsul. La intrarea lui, tineretul coborî glasul. — Ce dracu bre, parcă ne-ar fi frică de dânsul; ce-ați amuțit așa? — Știi una, Neagule? Eu găsesc că ar fi vremea să dai grozavului istuia peste nas, șopti un altul. Gheorghe Neagu se îngâmfă, porunci șampanie și turnă prin pahare. — Să bem, băieți, în sănătatea celor de acum. Costache Negură, nașul lui Gheorghe Neagu, dete cu jale din cap: — El bea vinuri scumpe și bietul tată-său abia o duce de azi pe mâine. Neagu mai porunci șampanie; sângele tinerilor prinse a clocoti, glasurile se ridicară din nou. — Ar fi bine să ieșim de aici, au început să se obrăznicească, spuse Boierul.