După ce-i trecu mânia, subcomisarul Popescu se simți mândru și fericit că și-a făcut datoria pe deplin, și a doua zi se așeză tacticos la biurou, chiar în fața șefului, să scrie raportul cuvenit despre cele întâmplate la bal. Când să înceapă, însă, telefonul zbârnăi deodată, parcă mai aspru ca de obicei. Aparatul era în perete, lângă masa lui, încât auzea tot. — Allo!… Allo!… Aici șeful circumscripției… Vă salut, domnule prefect!… — Bine, domnule, ce s-a întâmplat aseară ta. „Eforie”?… Se poate să fie atât de necuviincios subcomisarul d-tale, cu un om mare ca domnul Davidoglu? Popescu auzi foarte deslușit glasul prefectului prin telefon și, din felul cum a lungit numele lui Davidoglu, a înțeles că era chiar acolo în biurou. — Domnule prefect, vă rog, zise șeful, șovăind totuși puțin, subcomisarul nu și-a făcut decât datoria și a executat întocmai ordinul d-voastră… Am fost și eu, după incident, la „Eforie” și m-am informat personal. Absolut toată lumea care a fost martoră întâmplării mi-a declarat că domnul Davidoglu nu numai că a refuzat să se legitimeze, dar a și ultragiat pe subcomisarul Popescu, încât vedeți, domnule prefect… — Ei, asta-i acuma! mormăi glasul în telefon. Subcomisarul e dator să cunoască pe oamenii noștri mari și să se poarte cuviincios!