Locuințile lor sînt adesea umile, cînd nu e vorba de satele grănicerești; se văd și ferești închise cu bășici de porc. Oamenii ii apar urîți, slabi, fără vlagă, cu părul lung, cu veșmintele murdare. Copiii cei mulți nu se pot dezvolta după putere, cu hrana compusă din mămăligă. Unii din țeranii români se fac cărăuși, dar de obicei străinul e dus de unguri, cari înjură în cale crucile românești „grosolane” de pe margenea drumului. În cutare casă, dacă bărbații erau la jude, să bea rachiu, femeile coseau, țeseau, torceau, ajutate și de fetițe, pe cînd băieții se jucau în surcele. A întîlnit preoți mînînd din urmă vitele pe drum de iarnă. Are astfel și din ce a văzut cu ochii elementele necesare ca să răspundă criticei care se aduce românilor, considerați ca „Spitzbuben”, leneși, hoți, ucigași. „Nu e pe lume o socotință mai neomenoasă și mai ușuratecă”, spune el, „ca aceasta despre un neam întreg”[23]. Oamenii sînt gata să vie în ajutor și fără plată, cum nu face populația germană, care „în genere e cea mai grosolană, mai necrescută, mai fără simțire”, incapabilă de a servi pe cineva, chiar dacă i se plătește[24]. Părăsit în mlăștinile Banatului, de conaționalii săi, el însuși a fost scăpat de români, „la prima vedere, fără a li se spune un cuvînt”.