Dacă ați ști, cocoană Ghioliță și d-le Niță! Dacă ați ști… l-ați nimici cu desăvîrșire de pe fața pămîntului! — Ce? strigă Ghiolița roșindu-se ca para focului, căci știa dumneaei ceva. Ce, d-le Ciupei? Spune, d-le Ciupei, spune îndată, că mă perdeți, pe loc, în ochii d-voastră, a tuturor! — Spune, Ciupei, îți ordon să spui, se resti d-l Niță suprefectul, vărsînd d-a lungul mesei un pahar cu vin. Îți ordon, Ciupei, și eu, cînd e primejdie și ordon, trebuie să te supui… chiar dacă ți-aș ordona să nu, tot să da! Așa sunt eu… cînd ordon, ordon! Suprefectul tăcu. Trînti pumnii pe masă, vărsînd un alt pahar cu vin. Toți încremeniră cu ochii la Ciupei. — A scornit vorba de amor, răspunse Ciupei privind în jos. De, nu știu ce, nu știu ce fel… amor… respingere… gelozie… el… cocoana Ghiolița… — Cum? strigă cocoana Ghiolița. Să se ridice e-el pînă la mi-ine? !… Și, dupe ce-și mușcă degetele, începu să plîngă și se repezi la gîtul suprefectului. — Ascultă, Niță… ascultă, Nițișor… dacă poți… răzbună-mă, Niță!… răzbună-mă, Nițișor! Cocoanei Ghioliții îi veni rău. Suprefectul și avocatul Ciupei o duseră pe mîni; ea zvîcni din mîni și din picioare și strigă: „Răzbunare !