Mă prefăcui că nu bag de seamă grimazele lui și apucai pe scară în sus, intrai în cameră și sunai clopoțelul ca să-mi aducă prînzul; trecu însă un cuart de oră și nu văzui nici pe camerier, nici prînzul; sunai de al doilea cu mai multă forță, dar nu veni nimeni; mă coborîi jos înfuriat și mă dusei d-a dreptul la patronul otelului, mă plînsei în contra impertinenței camerierilor, dar el, în loc să-mi asculte plîngerea, mă luă cu ochiul de sus pînă jos și drept tot răspunsul mă întrebă în dialectul bergamasc despre patria și naționalitatea mea. Mă uitai la dînsul cu curiozitate; aci îmi venea să crez că e un spion, aci iarăși că e nebun; în fine îi spusei că sunt român. — Ești român, îmi răspunse el, luînd numaidecît o fizionomie zîmbitoare. — Da, domnule, român. — Din ce parte a României? — Din Valahia. — Orașul? — Bucureștii. — În adevăr? — Da, domnule; dar ia spune-mi, de ce îmi faci atîtea întrebări. Nu cumva mă aflu aci supus la un interogatoriu polițienesc? — Nicidecum, domnule! Am locuit aproape un an în țara domnieivoastre, și la vorba București îmi veni în minte toate suvenirile din acea țara.