Dar adeseori binecuvântatul meu noroc nu m-a părăsit nici aici. În patru etaje ale hotelului erau înghesuiți o mulțime de oameni, împărțiți ca la Domnești, caprele și oile, numai că aici împărțirea era făcută pornind din principiul «Cu cât mai jos, cu atât mai sus.» Eu am fost trecut în primul etaj, în. care se aflau cei mai sus puși, un fost secretar al sultanului Abdul Hamid, fiul unui fost ministru de finanțe al Turciei, un beiu din Egipt, doi bogați oameni tineri de la Constantinopol, Franco și Ventura, bogătașul Abeles din Botoșani, un cerealist de la Galați și alți câțiva care-și aduceau masa de la Capșa și de la «Bulevard» și fumau cele mai parfumate țigări. «Ce cauți tu, păcătosule, în mijlocul acestei societăți? - mi-am zis. Tu scriitor, tu dascăl, tu ziarist pârlit ai fost adus aici pentru ca oamenii aceștia să se uite de sus în jos la tine și să ia în bătaie de joc tagmele din care te socotesc făcând parte.» Știam că nu li se cuvine să facă așa ceva, căci eu nu făceam parte din nici o tagmă: societatea scriitorilor români mă exclusese din sânul ei ca nevrednic de a-i fi membru; sindicatul ziariștilor mă declarase și el nevrednic de a-i fi membru; iar corpul didactic nu m-a socotit niciodată dascăl.