Unul singur a fost care n-a stat niciodată de vorbă cu mine. Erau acolo mai mulți preoți catolici, între care canonicul Auner, între altele și coleg al meu la școala evanghelică, părintele Giamurov, un om cu cultură întinsă, și alți câțiva, cu care era o plăcere să stai de vorbă. Părintele Bălan, parohul bisericii române greco-catolice, fugea însă de mine ca dracul de tămâie. Ceilalți toți eram pușcăriași cinstiți, iar eu, aici ca pretutindeni om al bunei rânduieli, țineam ca nici pe părintele Bălan, mai ales pe el, să nu-l supăr. De dragul lui aș fi fost în stare să plec de la Domnești și să mă întorc acasă. Cu toate acestea, într-una din zile ne-am pomenit cu Bolentinul distribuitor, care tot cu gesturi teatrale s-a pus să ne cearnă și să despartă bobul curat de neghină și de ciuruc. După ce a constatat cine are și cine nu are <<fișă», a trimis pe unii acasă, pe alții la Luvru ori în Ialomița, iar pe cei rămași i-a împărțit după mutră, după îmbrăcăminte și după alte semne știute de dânsul în două categorii, oi și capre, oile pe coridorul de la dreapta, iar caprele pe cel de la stânga. Eu am fost pus între oi și astfel m-am despărțit de Sergies al meu, care a rămas între capre.