La Cetatea Albă guvernatorul ținea două biete galere. Prin mlăștinile acestea era un număr colosal de țînțari. Îi simte călătorul, care știe și cînd s-a luat Cetatea Albă: „acum nouăzeci și cinci de ani”. Acest amănunt arată că în localitate se pomeneau vremurile moldovenești. Cetatea avea încă turnurile cele mari, zidurile duble, șanțurile adînci, „de modă veche”. Cea mai mare parte s-a păstrat pînă în zilele noastre, și cetatea este, cum am mai spus, cea mai importantă construcție militară din tot cuprinsul României mari. Mahalalele erau întinse, însă făcute de lemn, întocmai ca și casele din Constantinopol. Ca să continue drumul, călătorul francez a trebuit să se suie în cară cu boi, și cu ele a mers pînă la localitatea pe care o numește „Porcaër”, Purcari, care era granița între locul domnului moldovean și teritoriul sultanului. „Regiunea aceasta”, scrie el, e puțin locuită și puțin fertilă, afară de pășuni. Vite sînt multe, și foarte ieftene, în această regiune: boi, cai, oi, capre, și aceste vite le pradă „les couzaquis”, hoți goniți din Polonia, Rusia și țerile vecine, supt groaza cărora trăiește toată țara, așa încît noaptea trebuie să stea cineva să păzească tabăra aprinzînd focuri, care erau foarte necesare din cauza frigului, adus de vintul din stepă.