— Ei, ce-ai isprăvit?... Ai apucat ceva? zise înăbușit, mișcând repede degetele de la mâna dreaptă, ca și când ar fi numărat gologanii. Pe fată o păli frica și începu a bate din buze fără să poată scoate vreun cuvânt. În sfârșit, însă, se reculese și rosti răgușit: — Bine, bre, ești chior? Nu vezi și tu că acuma nu-i vreme de învârteală?... Plouă, nene, nu vezi cum plouă? Unde găsești tu fraieri acu, ai? Dar Gonea parcă n-ar fi auzit-o; se burzului, roși ca racul fiert și păși din ce în ce mai apăsat, gata-gata să izbucnească. — Și n-ai luat nimica?... Nimic, nimic? întrebă cu vocea înecată de mânie. — O piesă... — Aoleu, o piesă!... O piesă!... Ce să fac eu c-o piesă, ce să fac? crâșni dânsul, mușcându-și crunt buzele. Se apropie de Margareta și, pe-ascuns, ca să nu-l vadă lumea, îi repezi un ghiont în coaste. — Ești nebun, tăticule? sughiță fata. Vrei să te ducă la poliție? — Aoleu, fă, aoleu!... Și tu mai ai poftă să te plimbi?... Plimbare, domnule, plimbare-i trebuie coniței!... I-ascultă, fă! Margareta șovăi o clipă. Gonea se opri brusc, își împinse jobenul asudat pe ceafă și se puse să înjure în gura mare.