— Formalitățile ne omoară viața, răspunse Anastasiu. Eu caut fondul vieții, fondul cel adevărat. Vino cu mine! O salcie pletoasă sub care ne vom îmbrățișa, o ciocârlie care ne va ciripi cântecul ei ceresc sunt formalități mult mai frumoase, mult mai poetice decât toate ceremoniile nupțiale… — Dar, domnule, murmură Eleonora, d-ta nu te gândești la urmări… — La copii? întrebă Anastasiu. Eleonora se roși ca racul, căci ea nu se gândise la aceasta. — Copiii, zise Anastasiu cu căldură, se nasc liberi și independenți. Părinții n-au dreptul să le octroieze prejudecățile lor… Eleonora își ascunse obrajii în palme și de-abia putu zice: — Domnule, d-ta ești greșit… Dar nu mă miră de loc… D-ta încă n-ai cunoscut o femeie în care să găsești delicatețea… Femeile pe care le-ai cunoscut d-ta (nu ți-o spun cu imputare, d-le Anastasiu) au privit viața mult mai ușor de cum este… Nu trebuie să fii atât de cinic dacă vrei să te mai ascult… — Eleonora! Eleonora! se auzi dinspre casă, unde câinii începură a lătra furioși. — Pe mine mă caută! păli fata. Trebuie să mă duc… Adio! — Nu, nu te las! zise Anastasiu apucând mina Eleonorei. Eas’ să știe toată lumea că te iubesc, că te vreau și că je m’en jous de toată lumea!