Mormanul acela fantastic la lumina torțelor, activitatea personalului tehnic pentru curățirea liniei de cadavrele îngrozitor de mutilate ale vagoanelor, și restabilirea ei, forfoteala aceea, mișcările febrile ale luminilor de deosebite colori, toate acestea fac un minunat efect pitoresc. Întorcând ochii de la atâtea lumini, din partea dreaptă spre stânga, pe poteca mai puțin luminată, pe unde trecem ca să ajungem dincolo, la trenul de transbordare, văd că am perdut pe cocoana... Îmi pare rău, însă nu multă vreme, fiindcă de o dată o aud la câțiva pași înaintea mea: — Fir-ați ai dracului, să fiți! Se împiedicase cocoana în jurubița de sârme de pe marginea liniei și căzuse. Am alergat și am ajutat-o să se ridice... — Fir-ar ai dracului, să fie! Plecăm spre București... Linia e liberă de acuma... A! sfântă lipsă a obstacolelor! — De-acu, zic, conița mea, într-o jumătate de ceas suntem în gara de Nord... — Câte ceasuri să fie? — 11 și 25. — 11 și 25?... Fir-ar ai dracului! — La 12 fără cinci, suntem în capitală. — Ce dobitocie! În adevăr, la ceasul spus coborîm. Cocoana se repede jos drăcuind și împingând pe hamal să meargă mai iute. Eu, după dumneaei... Pe peron o întâmpină un tânăr și frumos ofițer de călărași, care o primește cu efuziune în brațe.