Revenea pe urmă, netulburat, refuzând explicații: “am bani”. Cunoscându-i obiceiurile, Gelu nu insistă. Merseră unul lângă altul, ignorându-și reciproc prezența. Gelu își amintea de răsuflarea Elisabetei, carnea ei somnoroasă, rochia ei caldă. Buță mergea: punea în actul acesta toată conștiința lui de vietate. Lenea lui organică nu-i permitea să facă două lucruri deodată. — Știi, am bani mărunți. Dacă nu s-a dat încă drumul de la cinematograf, am putea să ne jucăm. Gelu refuză. — Nu, n-am poftă, astă-seară. Jocul lui Buță era simplu. Lua un pumn de bani mărunți: douăzeci, treizeci de piese de câte un leu. Se fixa la un colț întunecat de stradă, ferit de lumina felinarelor rare, și pândea trecătorii, îi vedea venind spre el, îi aștepta cu discreție, îi lăsa să treacă și pe urmă, de la câțiva metri depărtare, le arunca moneda drept înaintea picioarelor. Mișcarea era precisă. “Banul cădea exact și suna tare pe piatră. De nouă ori din zece, omul se oprea bănuitor, se căuta prin buzunare, privea împrejur, se apleca, se întorcea câțiva pași, aprindea un chibrit, căuta pe jos, până ce ridica triumfător moneda. Astfel Buță văzuse mai mult de jumătate din locuitorii orașului defilând înaintea lui în căutarea unui ban aruncat.