— Nu primești? De ce? — Pentru că dacă tu ai o mamă care te învață lucruri frumoase, și eu am una — viața mea — care mă învață, când poate, lucruri tot atât de frumoase. De pildă, că nu trebuie să te porți cu un prieten ca un judecător de instrucție, cum faci tu, numindu-mă „domnule" și spunându-mi „dumneata". — Nu știam... — Să știi, fratello! La pușcărie și între prieteni nu se spune „dumneata". Așa că, zi-mi Codin. Cu aceste cuvinte, mă luă de umeri și mă scoase afară din vuietul portului. Abia simțeam brațul lui rezemându-se pe umerii mei: ai fi zis că e brațul unui copil. — De ce mă cauți, Adrian? Te întreb, deși te așteptam. — Adevărat? spusei eu, fericit. Cum asta? — Uite așa: te așteptam ... Pentru întâmplarea din seara trecută? — Pentru multe: tu ești slab, acolo unde eu sunt tare și ești tare, acolo unde eu sunt slab... Nu-i așa, fratello?... Râsei și aprobai din cap, dar aceasta mi se păru mai degrabă o glumă. Dacă ar fi adăugat: „Ne vom sprijini unul pe altul", m-aș fi simțit strivit pe loc. Eram pe malul apei. El își spălă picioarele și corpul până la brâu, apoi luă, de sub o barcă răsturnată, o legătură din care își scoase hainele și se îmbrăcă.