Săgețile lor curăță pământul de dușmani și-l pregătesc pentru plugărie. — Câțiva călăreți se reped să dea de știre celor de-acasă. Și așa, trăgânduși toți cuprinsurile din Maramureș, se strâng, la un cuget în jurul lui Dragoș, și-l roagă să le steie domn și povățuitor în țara nouă, care-i Moldova îi zic, de la numele apei ce-o împodobește. Minunata închipuire a poporului înfățoșează faptul descălicătorii acesteia, ca o vânătoare după „o hiară năsâlnică”, — un zimbru cu stea în frunte, pe care Dragoș cu ai lui l-au fost gonit din codri, și nu l-au putut ucide decât aici, în lunca Moldovei. Stă Dragoș domn numai doi ani, și după el vine Sas, fiul lui, care domnește patru ani, — ei stăpânesc însă țara ca împuterniciți ai craiului Ludovic și asta românilor nu le vine la socoteală, căci nu porunca regelui, ci numai vitejia lor și voia Celui de Sus i-au adus și i-au întărit aici. Gândul că și-n locurile acestea depărtate îi vor urmări asupririle maghiare, grija aceasta le stă ca o piatră pe suflet. Dar în vara anului 1349 se scoală Bogdan, voievodul Maramureșului, și, trecând munții încoace cu toți cnejii și oamenii lui, alungă pe Sas, rupe legăturile cu regele Ungariei și se așează el, domn volnic și bizuit numai pe vrednicia lui în scaunul Moldovei.