Aceasta se explică prin faptul că, supt domnii noștri, oamenii trebuiau să servească două visterii, pe cînd supt stăpînirea directă a Porții una singură, a turcilor. De acolo se străbate deșertul Bugeacului, unde nu se întîlnesc decît turme și din loc în loc cîte o colibă pentru păstori, așa-numitele cîșle ale ciobanilor turci, cari în partea de sud a Bugeacului pășteau turmele. Aici erau și foarte multe herghelii de cai cu păzitorii lor. Călătorul ajunge la Căușani, unde a fost odinioară reședința hanului tatarilor. Este însă acolo o biserică românească, cufundată acum în pămînt, de prin 1760, a episcopiei de Proilav, ridicată pentru raia, pentru locuitorii din apropierea Dunării, supuși turcilor. În ce privește locuitorii permanenți din Căușani, „cei mai mulți sînt valahi și moldoveni”. Bugeacul prin urmare era locuit de ai noștri în 1711. Despre Chilia se spune că este un oraș destul de mare. Nu mai vorbim de Chilia Veche, care într-o hartă despre care se va vorbi mai departe este trecută cu numele ei românesc. Orașul este destul de mare, dar populația aici n-are caracter covîrșitor românesc. Sînt turci, evrei, greci, puțini armeni, pe lîngă români. Castelul, foarte mare, fără garnizoană, n-are nimic remarcabil[5]. Același călător a mai trecut pe la noi la 1714 la dus, prin Giurgiu, Izmail, Brăila, Galați, Isaccea, Babadag, Chilia, Mangalia și la întors cu Carol al XII-lea însuși, cînd a străbătut Țara Românească de la Giurgiu la Pitești, intrînd în Ardeal.