Au fost de atunci între ei câteva zile trăite împreună, câteva nopți de iubire. Toate sunt șterse. Îl simțea pierdut, fugit de lângă ea. Încă o dată fugit de lângă ea. Și nu mai găsea destule puteri în ea ca să-l oprească. “E timpul să renunți, Nora. Omul ăsta nu se mai întoarce.” Se gândea să-i spună: “E destul, Paul. E destul și e inutil. Vrei să pleci? Pleacă. Am obosit. Află că mi se poate și mie întâmpla un asemenea lucru: să obosesc.” Pe urmă se gândi, nu știa de ce, la mâinile lui. Îi era milă de aceste mâini mari, prea dure, prea aspre pentru un om trist. Ar fi vrut să le mai simtă o dată pe umerii ei, cu greutatea lor indiferentă și protectoare. “Ești frumoasă, Nora. Este un acord între tine și tine, și acest acord se numește frumusețe.” Îi reveneau în minte cuvintele lui și încă o dată i se păreau uimitoare. “Este omul care mi-a spus aceste cuvinte. S-ar fi putut să nu mi le spună nimeni, niciodată până la moarte, și el mi le-a spus. S-ar fi putut să port cu mine acest secret, pe care să nu-l vadă nimeni, și el l-a văzut.