De fapt, nu un cioban a fost la începutul lașului, – numele nu se întîlnește numai aici, ci și în Argeș și în alte părți –, ci, de obicei, un „moș” plugar, deschizător de țarină și începător de sat. În prezent, Bandini notează, de la început, importanța comercială a unui centru care avea 15 000 case, deci 75 000 de locuitori. Aflăm, aiurea, și cifra de 28 000 de birnici și 30 000 de boieri și ostași cari nu plăteau. Erau șeizeci de biserici și unsprezece mănăstiri. Firește, în rîndul întîi se relevează Trei Ierarhii, zidită cu șase ani înainte și împodobită cu pietre sculptate artistic și, pe lîngă aceasta, cu un brîu de marmură neagră supt streașină; zidul de cetate cuprindea și un turn pătrat cu ceasornic. Se mai menționează și școala de lîngă mănăstire, care arsese la 1647, cu alte opt clădiri, în postul mare, bolțile singure scăpînd de pojar. De toate, sînt douăzeci de școli în tot orașul, socotind și pe cele armenești, dar numărul școlarilor nu întrece două sute. Școala era – poate după orientări de la Radu Mihnea – de slavonește și grecește în același timp, și cei dintîi cărturari de elinește s-au ridicat de aici, ca Nicolae Spătarul Milescu, traducător al Bibliei, iar, mai tîrziu, învățătorul lui Petru cel Mare și ambasador în China, în țara „chitaiților”.