Din cauza valsului a răcit, a băut apă rece, fiind asudat, s’a întors acasă noaptea târziu, prin ger. Și iată-l victima valsului! Adrian a nesocotit sfaturile doctorilor și a urmat să fie iarăși sărbătoritul dănțuitor al femeilor. Dar aceasta n’a durat mult: boala s’a făcut mai amenințătoare, până când l-a aruncat în pat. Începuse viscolele lui Ianuarie. Adrian primia aproape în fiecare zi, învitațiuni la baluri, la nunți. În curând se auzi că regele valsului se stingea cu încetul. Femeile se îndoiau, voiau cu orice chip să se încredințeze prin ele însele de adevărul acesta, care le îngrozia. În sfârșit aflară că bietul tânăr nu se mai putea da jos din pat, nici până la fereastră. Adrian căzuse într'o tăcere neîntreruptă. Nu vorbia cu nimeni, nu răspundea nici chiar femeilor din vecinătate, cari îl vizitau. Parea totdeauna dus într’o depărtare adâncă, pe care o ghiciai din felul său vag și neclintit de a privi. O singură dată, auzind o flașnetă pe stradă, ale cărei note acoperite de vuetul viscolului, produceau un cântec neînțeles și bizar, Adrian avu o halucinație, ridică brațele, șoptind încet și rar: Valsul! În primăvară muri! Moartea lui fu un eveniment trist în orășelul acela. Femeile căutau sa afle prin ce strade va trece cortegiul.