Ei bine, aceeaș impresie bizară îmi face un om care n’a iubit decât odată în vieață!... Iubind toate femeile, guști farmecul deplin al iubirii; o singură femeie nu e amorul, un poet nu e poezia, un savant nu e știința. N’ar fi ridicol cerul având numai o stea ? N’ar fi monoton oceanul cu un singur val ? N’ar fi nesuferită o harpă cu o singură coardă ? Iată ce simțiam, iată ce gândiam, până acum trei luni, într’o zi — ce dureros ne desminte întâmplarea și ce neconsecinte este inima cu ea însăși! — înțelesei că în vieață se poate iubi și o femeie — numai una !» * * * Vorbitorul se întrerupse: atențiunea noastră era încordată ca frânghiile unui catarg. Asistam la disecarea unui suflet. El urmă : — Către sfârșitul primăverii trecute, mă dusesem să petrec câteva zile la moșia amicului meu P., care se însurase de curând cu o fată, pe care n’o cunoșteam, dar despre care el îmi vorbise adeseori. În luna lui Mai sufletele noastre sunt ca niște pasări cari ar voi să se ducă aiurea, atrase de farmecul depărtărilor. Într’o Duminică plecai la țară și ajunsei noaptea, târziu. Amicul meu mă aștepta. Vorbirăm puțin și mă grăbii să mă culc, căci eram foarte obosit.