Le știa: erau ale lui. Le cântase mai de mult, într-o seară de decembrie, Adriana, la D… descifrând un manuscris vechi al lui Viorin. Cântecul pentru o plecare, cum se chema atunci, intra neschimbat în suita pentru orchestră. Cum de îl reconstituise Viorin, el care uitase de mult acel motiv și nu-l mai revăzuse niciodată? S-ar fi spus că încă o dată întâmplarea așeza ea singură piesele unui miracol, care, sfârșit pentru totdeauna, își căuta deznodământul din urmă și îl găsea oportun în acea seară de concert. Viorin, care trecuse străin prin viața Adrianei, aducea tot el, fără de voie poate, ultimul mesaj.