Dară în satul acela urât — după cum i-a rămas vestea și povestea — că vezi... orișicum era pe o gorgană de celea... mai la spatele lui Dumnezeu, cum se zice, cică trăia o babă. Baba era bătrână, dară bătrână, bătrână, așa de bătrână, că zău nu știu, dacă s-ar fi aflat vr-un om în sat, care să-ți fi știut spune: câți Crăciuni a crăciunit și câți Sânvăsii a apucat, așa de bătrână mai era, ba doară nici că singură de-oi fi întrebat-o. Baba aceea, după cum se povestește, oricum o mai cunoștea până și cel mai rău copil din sat: baba Mărină a lui moș Colac, trăia cică numai ea singură singurea, într-un bordeiaș ce-l avea în capul satului de sus. Dară să nu cumva gândiți că baba Mărină trăia singură, că doară n-avea nimeni lângă sufletul său, mi că doară avuse și ea cilezi (pruncuți) două fete și un fecioraș, dară vezi... îi ajunsese vremea și-i așezase bine, rău, după cum bunul Dumnezeu îi rânduise. Acu vezi bine trăia baba Mărină numai singură singurea, fiindcă așa-i plăcea, și că orișicum nu era învățată a trăi de-amână ca copiii cei răi, fără încale ca o bună găzdoae în largul ei, bine rău, cum putea și cum se întâmplă.