De zestre n-avea nevoie și putea să-și aleagă după plac. El însă voia luptă și ținea să se mai bucure de libertate, să-și mai petreacă tinerețele cu prietenii lui. „O să te încurci, băiete, cu vreo smintită ori cu vreo ticăloas - îi zicea dâns - încât o să-ți muști degetele că nu o să știi cum o să scapi, și o să-mi amărăști și mie viața. Câte nu sunt mumele care o pat așa?! ” „Aș! vorbe de babă fricoasă! ” își zicea el, care cunoștea lumea mai bine. Nu vedea el cum se petrec lucrurile în societate? Unul zboară ca fluturele din floare în floare, altul toacă pe vreo bătrâioară, iar altul e tocat de una mai tânără, pune coarne vreunui prostănac de bărbat ori își are puiculița ascunsă unde numai el o știe, și toți se simt bine. „O duci cât o duci, iar după ce te-ai săturat, dai acolo ceva și scapi”, își zicea el. Acum însă se temea. De unde știa el ce poate să iasă de aci, până unde se duce și cum se încurcă. „O las eu, dar nu mă lasă ea, își zise. Nu! N-am să trec în clasa a ll-a. ” Nici n-a trecut până la Chitila.