― Noroc că ăștia merg numai până la Ploiești, zise doamna. ― După ce cunoașteți? ― Mai întâi, după lipsa de maniere... Se vede cât de colo că ei fac cursa asta în fiecare zi și că sunt blazați, sunt obișnuiți cu trenul... Al doilea, n-au bagaje. Îmi ridic ochii spre bagajele doamnei: două geamantane mari de piele galbenă, o valiză mică, un pachet lung și o cutie cilindrică. ― D-voastră mergeți departe? ― Până la Focșani, răspunde doamna, făcându-și vânt cu Ilustrațiunea. ― Mi se pare că e cam cald aici, zic eu. Ar fi bine să deschidem puțin fereastra... ― Ca să mai intre puțin fum de-afară? Mă rog, cu plăcere, numai să se poată. Eu am încercat să deschid și n-am putut. Mă ridic și trag de cureua ferestrei: întâi în sus, apoi în jos... la dreapta, la stânga... Degeaba: nu merge. ― Are ambiție! zice cuconița. Unul din cei doi domni, observând de-afară manevra, ne vine în ajutor. ― Îmi dați voie? întrebă el, autoritar. Și plecându-se peste vecina mea, pe care o atinge puțin cu genunchiul, întoarce un mâner de alamă la dreapta; apoi trage, cât poate mai pe încetul, de un inel din marginea de sus ― și fereastra se lasă în jos.