Iar cruntul voievod care-a pășit la tron peste leșul lui Vladislav, cugetă că n-a pierit sămânța poftitorilor de domnie, că aceiași sași din Ardeal și din Țara Bârsei, l-au ospătat pe el și pe ai lui, zilele de așteptare și de pregătire, găzduiesc acu pe ceilalți, pe fugarii Dăneștilor, care plătesc și ei tot așa de bine. Și iată-l, cu-o ceată de călăreți, trecând munții și abătându-se ca o furtună peste bietele sate, bănuite c-ar tăinui dușmani de-ai lui. În preajma Sibiului înalță cele dintâi flăcări ale pustiirii, și cele dintâi țepe ale chinului ș-ale morții batjocorite. Apoi, cu aceeași oarbă mânie se lasă asupra satelor de lângă Brașov, spulberând totul în cale-i: Sute de oameni nevinovați, femei, bătrâni, copii chiar sunt uciși fără nici o milă, și-n groaza pe care-o împrăștie în juru-i, în vaietele celor care mor chinuiți, în strășnicia flăcărilor mistuitoare omul acesta pare a căuta să-și dovedească măsura puterii și vitejiei lui. Ca și cum s-ar minuna singur mândrindu-se de cât rău poate el să facă, așa se încarcă de zădarnice păcate și se îmbată de priveliștea cruzimilor lui. La un an după asta, năvălește iar în Țara Bârsei, pradă satele, dă foc cetății Brașovului, ș-acolo, într-o adevărată orgie de sânge, în mijlocul înaltelor țepe cu oameni înfipți, în gemetul sfâșietor al celor ce se căznesc să moară, Vlad stă voios la masă și petrece cu cei mai vrednici ostași ai lui, prețuiți, de bună seamă, după măsura cruzimii lor, și cu cei mai buni prieteni, cărora le tremură mâna de câte ori duc paharul la gură, căci, la un asemenea ospăț, într-un asemenea loc și c-un astfel de voivod în capul mesei, fiecare pahar poate fi cel din urmă.