Luna intrată în al doilea pătrat se ridicase până în culmea acoperită cu pădure și se ivea pe ici, pe colo printre copacii deși; pe șesul de la dreapta însă ea era de mult răsărită, peste puțin începură și în satul de la poalele dealului să latre câinii stârniți de ea, și noaptea era din ce în ce mai luminată de zarea ei. Abia acum începea frumusețea serii de toamnă. Marta se uită de-a lungul drumului care apucase la deal. N-o mai văzuse de mult pe Persida. Departe, înainte, se mișca, urcând la deal, o negreață, fără îndoială Brădeanu cu fetele. — Știi că e frumos! grăi dânsa cam speriată. Persida a apucat cu neamțul ei alt drum. Ea își iuți pasul, ca să ajungă pe Brădeanu, și peste puțin ieși apoi la iveală și făptura cea înaltă a Persidei. — Știam eu! grăi scriitorul. S-a dus cu el până la fete și apoi i-a dat drumul. Tot așa dăduse cu socoteală și Brădeanu când Națl sosise cu Persida la dânșii. Mai la deal, spre stânga, se înălțară fâșfâind și pocniră în văzduh, una după alta, trei rachete. — Ce-i acolo? strigă Marta. Brădeanu se opri și se întoarse spre dânsa.