Dar, în afară de aceasta, între noĭ și Albanesĭ a fost o legătură mai nouă, odată cu începuturile culturiĭ și literaturii albanese în veacul al XlX-lea. Literatura albanesă a început și s’a desvoltat cam pe unde s’a întîmplat. O parte în Italia de Sud — o însemnată parte,— dar o parte, nu atît de însemnată, pe departe, în Grecia, unde aceștĭ «Pelasgo-Elinĭ», cum li se zicea la Atena, eraŭ privițĭ cu neîncredere și antipatie. Tărziŭ de tot se întîlnesc cîteva cărțĭ tipărite în Sofia, în legătură cu anumite tendințe politice de acolo. La noĭ însă este o întreagă literatură albanesă care a trăit, parte prin îngrijirile societățiĭ «Drita», cu sprijinul societățiĭ și al Statuluĭ romîn, care, acum în urmă, li-a dat, pentru slujbă, una din bisericile noastre, ce datează din epoca luĭ Brîncoveanu, fiind făcută de însășĭ Doamna luĭ. În 1886 «Drita», «Lumina», mutată din Constantinopol[2], începe aici lucrările sale. La 1892 ea întemeiază «Institutul cultural albano-romîn», a căruĭ istorie n’a fost scrisă încă. La 1898 apare în București chiar o lucrare literară cu privire la Scanderbeg, în limba albanesă, a luĭ Naum-beĭ Frașeri[3]. Și adaug în treacăt că, precum Bonifaciu Florescu și poetul Iuliu C. Săvescu se gîndiseră a traduce în limba noastră, din italienește, o istorie a literaturii albanese, de Straticò[4], acuma două veacurĭ o lucrare italiană cu privire la Scanderbeg a fost tradusă, în temnița din Milano, de un logofăt romîn, Vlad Boțulescu de Mălăieștĭ, care susținuse pretențiile de stăpînitor în Serbia ale unuia din fiiĭ luĭ Ștefan-Vodă Cantacuzino, Constantin, ca și care a fost prins și închis.