Un loc în teatru, dacă se poate. — Asta nu se poate; n’ai glas. — Să vă cânt altceva: «Nici noaptea nu mă lași în pace». Șeful părea adâncit în neliniștea unei hotărîri brutale. Eliza se uita în ochii lui: erau schimbați, aprinși. Îi fu frică și folosindu-se de un moment, pe când se auziau glasuri într’o cameră de alături, deschise ușa și ieși. Începuse să ningă rar și mărunt. Ea se opri în stradă; și cu capul aiurit, stăpânită încă de frică, porni fără să știe unde. Picături mari și fierbinți de lacrimi i se iviră în ochi; câteva căzură pe obraji și se sparseră pe buze. Își iuți pașii. Câțiva trecători întoarseră capul către ea; un cerșetor, văzând-o că plânge, simți că ființa asta era mai nenorocită decât el.