— Chiar acum! zise el, fără de întârziere! Trebuie să văd ce vrea cu mine și să-i arăt că n-am nimic cu copilul. S-o rupem o dată, cum va vrea Dumnezeu! Grăindu-le aceste, el își desuflecă mânecile de la cămașă și se întoarse în casă pentru ca să se încalțe și să-și pună surtucul, în vreme ce calfele se uitau speriate unul la altul, întrebându-se cu ochii: „Să-l lăsam ori să-l oprim? ” Iar preuteasa, o femeie de vreo doauăzeci și cinci de ani, înaltă și subțirică, mai mult bălană decât oacheșă și cu deosebire sprintenă, deși altfel blândă, sfiicioasă și tăcută, întoarsă la ea acasă, își împăcă copilul, plângând mereu cum știu să plângă femeile duioase, care se simt singure-n lume, când au fost greu atinse și nu e nimeni ca să le mângâie. Dar nu aceasta era durerea ei cea mare. N-ar fi fost femeie dacă n-ar fi simțit încă ieri dimineață, după logodnă, că pantofarul e supărat și că toată casa vorbește de supărarea aceasta. Nu-i vorba, ea ar fi fost foarte mâhnită dacă el nu s-ar fi supărat și se simțea măgulită că lumea vorbește de supărarea lui. Acum însă, când vedea că supărarea aceasta e foarte mare, o cuprinse un fel de groază, încât îi venea să-și curme firul vieții.