Atunci e vremea să facem cunoştinţă. Eu sunt doamna Portocală. Poate ai auzit de acest nume. – Nu, nu am auzit. – E bine, zâmbeşte mătuşa. Tu cum te numeşti, micuţo? – Maca, răţuşca Maca. – Oooo, ce nume frumos! Te cheamă aproape la fel ca pe această floare, priveşte, ea e floarea de mac. – Seamănă leit cu fluturaşul care m-a învăţat să zbor. – Se prea poate, se prea poate… Cum ai ajuns tu în această arătură? – Am vrut să zbor… începe să povestească răţuşca Maca. M-am luat după un fluturaş, fluturaşul a zburat până-n pădure şi… şi… m-am rătăcit. Maca plânge: – Vreau acasă. La mămica mea, la nenea Grivei, la Azorică… – Vai micuţo, ţi-am spus doar, fără lacrimi, nu pot să suport lacrimile, se încruntă mătuşa. Mai bine zi-mi, cine-i acest Azorică? – Azorică e prietenul meu. E un căţeluş ce are o urechiuşă albă, ridicată în sus şi altă urechiuşă neagră – lăsată în jos. Azorică mă va căuta şi mă va găsi, ştiu bine… – Ei, nu mai zi… chiar te va găsi? – Bineînţeles, nu mă îndoiesc nici o clipă. – Ştii ceva? Până te găseşte Azor, hai să te duc eu acasă!