Nici că s-ar putea zice c-au dus-o rău: își purta treburile fiecare potrivit cu firea sa. Eu le-am făcut cunoștința vreo douăzeci de ani în urmă. Costel se făcuse țâr, era nervos afară din cale și se plângea că-i tremură mâinile și picioarele, că nu vede bine și că are adeseori amețeli, ba mai și tușește mult. Tot își mai ținea șase calfe, dar el însuși nu mai lucra-n rând cu ele. Cel mai mare dintre copiii lui, o fată măritată după un căpitan, o ducea greu de tot, căci leafă lui de căpitan nu-i ajungea, iar de la tatăl ei puțin ajutor putea să capete, căci mai era acasă o fată, acum cam bătrâioară. Unul dintre băieți era funcționar la poștă, iar altul advocat. Bine n-o duceau nici ei. Trăgeau însă nădejde că după moartea tatălui lor li se va mai ușura traiul, deși cheltuielile erau multe, felurite și mari. I se înăcrise omului viața. Umbla posomorât de ici până colo. Se ducea din când în când mai pe la unul, mai pe la altul dintre copiii săi, ca să se mai învioreze, dar încă mai posomorât se-ntorcea acasă, căci prea erau multe greutățile vieții. Spirică, deși cu câțiva ani mai în vârstă, era tot om în putere, rumen la obraji, vioi și neobosit.