Când se desfăcură tezele, a lui Caragiale n-avea nici o greșeală. A dlui Pătrașcu era oribilă, îngrozitoare și miraculoasă. Cinstit vorbind, un băiat din clasa a doua de gimnaziu ar fi tradus-o mai bine. Avea greșeli elementare de ortografie, de limbă, de gramatică, de tot ce voiți. Atunci a fost momentul decisiv. Vlahuță, doctorul, Delavrancea, toți și-au dat drumul inimii. Caragiale era măreț. — Tu, mă?! Tu îndrăzneai să-mi vorbești mie?! Tu știi ceva? Ești un... (aici urmează o înșirare de animale domestice). *** Autorul acestor rânduri nu bea decât ceai. În seara aceea băusem vreo cinci pahare. Acuma, fie din cauza ceaiului, fie dintr-o simțire sinceră și nefabricată, știu că m-a apucat o milă adâncă de bietul om, pe care literații noștri îl sfâșiau așa de cumplit, pe când el, învinsul, se făcuse galben și de-abia îngâna: — Bine, Caragiale, uiți că ești amfitrionul... Nu mai puteam rezista torturii. Am ieșit în sală și — o spun cu toată rușinea — am plâns cum am plâns în timpul războiului — copil! — când am auzit că a murit primul soldat. Caragiale, care m-a surprins în delictul ăsta de lirism, și-a bătut joc de mine și mi-a spus cam următoarele: — Cum să cunoaște că ești tânăr!