Trecem la expunerea unei noi călătorii în Moldova. Ea este cunoscută printr-un studiu publicat în foarte rara foaie germană Baltische Studien, a Societății pentru istoria Pomeraniei și tradus de răposatul Papadopol Calimah, în cartea sa despre Gheorghe Ștefan. La 1656, de trei ani acuma, domnește în Moldova acest Gheorghe Ștefan, dintr-o familie de boieri de la munte. Tatăl său, Dumitrascu Ștefan, jucase un rol important la începutul veacului al XVII-lea. El însuși era un om bogat, frumos, îndrăzneț; într-o „samă de cuvinte” Neculce ni spune cum s-a însurat: întîlnind un rădvan cu o jupăneasă tînără și plăcută, el l-a oprit, poruncind să întoarcă acasă la dînsul, fără altă formă; astfel a luat el pe acea jupăneasă Safta, din neamul Boieștilor, foarte important în cele dintîi decenii ale acelui veac, și doamna Safta a trăit mult timp părăsită de soțul ei, care nu voise s-o ieie în pribegie, unde mersese cu o țiitoare rusoaică, Ștefania Mihailovna, ori nu voise ea. Gheorghe Ștefan, logofăt al lui Vasile Vodă, se înțelesese cu Matei Basarab și cu Gheorghe Rákóczy al II-lea și, profitînd de nemulțămirea unora dintre boieri față de domn, pe care-l făceau grec, – ei reprezintînd boierimea de țară –, surprinde pe stăpînul său, care, deși s-a întors și a biruit, trebui apoi să părăsească o țară care nu-l mai voia; ajutorul lui Timuș nu-i folosise, dar îi aduse acestuia peirea, iar Ruxanda, văduvă, adăpostită la Rașcov, era să piară, mulți ani după aceasta, de sabia unor hoți poloni.