Coloniștii militari nu puteau aduce în Dacia alt grai[12]. Pronunția românească a rămas, încheie Caronni, „fluidă și dulce ca și a noastră”. Se ajunge apoi la țigani, cu oarecare bibliografie. Caronni a avut și dicționariul țigano-latino-maghiar al unui Mihai Farkas, crescut la calvinii din Cluj[13]. Apoi se trece la localitățile de mine, cunoscute la 1809 cu prilejul vizitei arhiducelui Maximilian. Se relevă și partea românilor la lucru. Cutare din ei descopere mina de la Naghiag după o flacără rătăcitoare. În treacăt e vorba și de Muzeul Bruckenthal[14]. Se promiteau și figuri cari lipsesc. În Marcu Antoniu Canini italienii au trimes și ei în această epocă, în care ai lor obișnuiesc prea puțin a cerceta Principatele, deși Vegezzi-Ruscala îndemna călduros într-acoace, pe un reprezintant în legătură și cu Alecsandri, îndrăzneț, plin de planuri, doritor de mari prefaceri revoluționare și republicane, iar mai ales eminamente federative, în părțile noastre. În cartea lui Vingt années d’exil (a doua ediție 1869), care începe cu arătarea neînțelegerilor pe care le-a avut cu Daniele Manini, șeful republicii venețiene din 1848, pentru a trece apoi la felurite aventuri în Orient: la turci (1852 și 1856), la greci, nu fără unele reminiscențe amoroase, reale sau închipuite, scriitorul pomenește de cea dintîi petrecere în Țara Românească (de la 1858 la 1862) unde făcu să se traducă, într-un placard foarte rar, proclamația lui Garibaldi însuși (1862) către creștinii din Orient.