Starostele acesta s-a păstrat pînă tîrziu în secolul al XVIII-lea, cînd nu mai putea fi vorba de o legătură strînsă cu polonii sau de o influență puternică plecînd de acolo; ispravnicii de Cernăuți se chemau starosti. În ce privește comanda cetăților, aceasta era, cum am văzut, în mîna pîrcălabilor. Se pare că pîrcălabi existau și în Muntenia. În veacul al XIV-lea, de exemplu, în năvălirea voevodului Ardealului pe vremea lui Vlaicu, castelanul din cetatea Dîmboviței a stat împotriva oștilor venite de dincolo de munte. Dar poate fi întrebarea dacă acest apărător al cetății purta titlul de pîrcălab, care se întîlnește curent în Moldova. Un lucru e sigur: că pîrcălabii aceștia, așezați cîte doi, într-o anume ordine, constituie un caracter deosebit al ordinii boierești în Moldova, pe cînd în Muntenia niciodată nu întîlnim doi pîrcălabi în aceeași cetate, – și e întrebarea dacă ei se întîlneau în toate cetățile. Se poate pune chiar întrebarea dacă Muntenia a avut vreodată organizarea cetăților așa de solidă cum a fost în Moldova; dealtfel principatul muntean a fost răpede silit de turci să-și părăsească rosturile de independență, pe cînd Moldova s-a menținut, și organizația ei militară defensivă a putut să ia amploare, să capete soliditate. Astfel în Țara Românească era doar un pîrcălab la București, unul la Tîrgoviște, apoi la Gherghița, la cetatea Teleajinului, care se pare a fi fost Vălenii de Munte, la Argeș, la Poienari, – pîrcălabi cari se constată pînă foarte tîrziu –, pe cînd Moldova numără pîrcălabi îndoiți, dacă nu la Suceava, unde era numai un portar, hatmanul de mai tîrziu, dar la Soroca, la Hotin, la Roman, la Orhei, la Chilia și Cetatea Albă.