Deci era o taină. M-am sculat hotărât s-o descopăr, am stâns cu grijă pergamentu și mi-am îndreptat toate gândurile asupra acestei enigme pe care voiam s-o lămuresc. După ce-ai plecat supărat de la mine și după ce Bob adormise adânc, începui să mă gândesc în ce mod acest pergament îmi câzuse în mână. Găsisem racul pe marginea țărmului, la o depărtare de o milă de colibă. El mă mușcase mai întâi și i-am dat drumul. Bob, cu obișnuita-i băgare de seamă, căută împrejurul lui o foaie sau așa ceva, pentru a apuca racul și zări bucata aceasta de pergament pe jumătate îngropată în nisip. Aproape de locul unde am găsit-o, observai rămășițele unei corăbii dusă de furtună și îngropată în bancul de nisip. Bob luă pergamentul, apucă racul de aur și mi-l dete. Apoi porniră spre colibă; pe drum m-am întâlnit cu locotenentul Șuteu care m-a rugat să-i împrumut racul până a doua zi, pentru a-l studia în liniște. Pergamentul însă îl aveam în buzunar. D-ta, dragă prințe, ți-aduci aminte că voind să fac schița racului, nu găseam hârtie. Căutam în buzunare, nădăjduind să găsesc vreo scrisoare vechie, când degetele mele dădură de pergament. Toate aceste amănunte ce-ți povestesc îți explică soiul de legătură ce am stabitit între o corabie sfărâmată de stânci și un pergament purtând desenul unui craniu.