– Unde e pâinea, Mihăiţă, l-a întrebat îngrijorată Ana. – Nu am cumpărat. S-a scumpit pâinea… De unde vom lua bani pentru pâinică, mamă? – Lasă, Mihăiţă, a zis Ana, nu-ţi fă griji! Ne vom descurca. În noaptea aceea, femeia nu a închis un ochi. A doua zi, sâmbătă, şi-a trimis copiii la joacă şi a început o discuţie cu Călin. – Dragul meu, a zis ea. Va trebui să plec… – Cum să pleci, unde să pleci? întrebă îngrozit Călin. – Mă voi întoarce în satul meu de baştină. Acolo mă aşteaptă pământul… Aşteaptă să fie muncit. Sunt convinsă că niciodată nu vei fi de acord să te rupi de rădăcinile tale. Eu, însă, sunt născută acolo unde vântul nu are oprelişti. Trăiesc în acest oraş îmbâcsit de răutăţi şi de mirosuri urâte doar de dragul tău şi de dragul copilaşilor noştri… Pentru mine aburul pământului, bătaia vântului în mijlocul ogorului, ropotul ploii – e însăşi viaţa. Îmi voi ara ogorul. Îl voi ara, îl voi semăna şi voi creşte pâine. Pâinea pe care n-o avem acum pe masă… – Nu e lucru femeiesc să ari, să semeni. Să treieri… Două mâini de femeie trebuie doar să coacă pâinea. – Voi coace şi pâine… – Cum să le faci tu pe toate?