Pe drumurile mari ce coborau la șchelele Giurgiului, Olteniței și Brăilei, zi și noapte curgeau harabale-ncărcate cu grâu, lână, ceară, suluri de pânză, și chiupuri pline cu miere, curgeau herghelii de cai, și cirezi de vite, și turme de oi, și pâlcuri de copilași aiuriți de spaimă; — ca prin niște răni mari deschise curgeau puterile țării, cu viața, cu sângele sfânt al poporului acestuia, a cărui ștergere pe veci dintre popoarele lumii părea acum hotărâtă. Numai o minune putea să-l mai scape. Pentru-o asemenea minune se cerea un om mai presus de vremile acelea. Și iată că Dumnezeu, neîngăduind pieirea neamului ce nu-și împlinise încă chemarea lui pe pământ, i-a trimis pe alesul, pe mântuitorul acela, — pe Mihai Viteazul.