- Nu, Laie, nu! răspunse ea dându-se un pas napoi; nu crezi nici tu ceea ce zici. Dumnezeu îmi vede sufletul și știe ce aș vrea eu: degeaba aș vrea însă să te ajut, că nu te pot, și nu ți-e de nici un folos dacă mă vor lua și pe mine deodată cu tine. - Îmi ești nevastă - întâmpină el - și nu mă poți părăsi când mi-e mai grea viața. - Bine, - zise Ana muiată - dacă crezi că trebuie s-o fac și asta, nu am încotro. Se vede c-așa mi-a fost dată. Ești mai tare decât mine și nu aș putea nici astfel să te opresc când vrei să intri în casa ta. Eu te-am rugat să ai milă de mine și stau, dacă zadarnică mi-e rugămintea, neputincioasă în fața ta. El intră în casă și se lăsă istovit pe un scaun, apoi se uită lung la dânsa. Era întuneric în casă, dar el vedea, fiindcă o simțea, așa cum o știa, femeie cu trup de viespe, nu prea naltă, dar nici scurtă, bălană, cam ciupită de vărsat, dar cu buzele rumene și cu ochi neastâmpărați, aspră la fire și rea de gură, dar duioasă și dulce când e cu tragere de inimă.