Și să mai adăugim un lucru ca să fim mai complecți. Iată acel fiu al lui Petru Rareș, Ilie, care a fost crescut în datinile creștine cele mai curate, în cea mai strictă observare a normelor trecutului, în cea mai adîncă evlavie bisericească, și, îndată după suirea lui pe tron, el a ținut samă, mai mult decît de creșterea-i de acasă, de luxul, de modele pe care le văzuse la Constantinopol și, părîndu-i-se Moldova ștearsă, fadă, fără strălucire, fără interes, s-a turcit, adăugindu-se primejdiei de a fi scos din domnie, speranța că el nu va fi numai, cum a și fost, pînă la moarte, un biet beg la Dunăre, ci că se va face pentru dînsul un fel de a treia domnie, păgînă, peste români, cuprinzind Brăila, Chilia și Cetatea Albă, Tighinea-Benderul, toată linia de la Severin pînă la Limanul Nistrului, și poate cu Dobrogea însăși. Și ai noștri l-au șters pe Ilie de oriunde era însemnat: din inscripțiile pe piatră, din cele zugrăvite, din însemnările pe manuscripte: piatra se mutilează, pergamentul se rade, pentru ca numele trădătorului să nu se intîlnească. Dîndu-ni sama, acum, de motivele acestei asămănări între doi oameni, din țeri deosebite, de importanță deosebită, fără înrudire între dînșii, cu altă pregătire de tinereță, domnind în împrejurări care nu erau cu desăvîrșire aceleași într-o țară și în alta, cele două figuri domnești de la început, cu adausul cestei de-a treia, spun ceva: începe aici o lume nouă.