Țara Românească însemna o concepție absolut romană, pe de o parte, și, pe de alta, absolut modernă, fiindcă epoca modernă ține samă de dreptul național și de configurația geografică, cu hotarele ei naturale. Poporul nostru s-a îndreptat după lucruri pe care alte popoare le-au neglijat. El și-a închipuit țara lui totdeauna în legătură cu întreg trecutul și tot pămîntul pe care l-au locuit ai lui. Deci, cînd în anume documente ungurești se întîlnește pomenirea „țerii” sau a „pădurii românilor”, nu trebuie să ni le închipuim cu caracter local, ci în legătură cu această concepție populară, așa de veche, așa de vastă, așa de dreaptă și așa de fecundă, care este a Țerii Românești de caracter național și de configurație geografică naturală. Intrînd în Ardeal, se vedeau orașe în formațiune, care firește nu erau românești, orașe întemeiate de sași pe baza privilegiilor date de regii Ungariei cu cîteva decenii mai înainte. Orașe încă foarte nouă, dezvoltate astfel din sate: sașii cînd au fost aduși în părțile acestea nu au venit numai din regiuni pur germanice, ci mai ales din acelea renane, unde sîngele galic e foarte mult reprezintat; limba lor e foarte apropiată de dialectul alzacian și titlul pe care și-l dădeau odinioară e de „flandri”, din care românii au făcut Flondor, cum au făcut „fleandură” din postavul de Flandra.