Mai vastă decât Ruia, poiana părea mai sălbatecă, mai părăsită. Poate și din cauza luminii, care începea să slăbească. Brazii la Ruia fuseseră verzi, de un verde viu. Aici verdele lor începea să bată spre negru. O ceață plumburie se lăsa odată cu seara, care nici ea nu era departe. Intraseră într-o colibă de pădurar, ca să întrebe despre vreme. Ușa era deschisă, dar înăuntru nu găsiră pe nimeni. Părea să fie mai mult o vizuină decât o casă. Doar câțiva cărbuni stinși în vatră – cine știe de când? — arătau că a trecut cândva pe acolo pas de om. — N-aș vrea să ne apuce seara pe drum, zise Nora. Deschiseră harta, măsurând drumul care le mai rămânea de făcut. Itinerariul stabilit de Gunther făcea mari ocoluri și îi ducea la Brașov, pe sub Tâmpa. — E prea mult. Ar trebui să încercăm altceva. De la Crucur pornea de-a dreptul în jos, prin pădure, un drum însemnat cu galben și alb. Nu era propriu-zis un drum: mai mult o cărare, probabil pe urmele unui izvor acum pierit sub zăpadă. Nora stătu la gânduri. Se întreba dacă nu e o prea mare îndrăzneală. — Intrăm în aventură, Paul? — Intrăm.