Vedea singur că e caraghios și se pomeni punându-și întrebări peste întrebări: “Ce vreau eu acuma? Ce caut aici? La ce-am mai venit aici, când știam bine că sunt laș, că nu pot să fac nimica?” Se uită înspăimântat la cei doi, cu ochii înlăcrimați, parcă le-ar fi cerut iertare... Ei însă râdeau și nici nu-l vedeau. Iar când îl zăriră, Aristică îl strigă prietenește, fără urmă de sfială:— Bonsoar, Goneo!... Gonea găsi în cuvintele acestea o zeflemea, care-i șfichiuia obrajii cu pleasna unui bici de foc. Și tot atunci îi fulgeră prin minte ce vrednic ar fi el, dacă ar avea acuma îndrăzneala și puterea să se arunce la fată și, în fața lui Aristică, s-o înhațe de păr, s-o târască pe pietrele uliței, să-i ciocănească ciolanele... să facă în sfârșit o halima, de care să se minuneze Bucureștii. Dar picioarele îi erau atât de grele, încât se părea că sunt bătute cu cuie-n pământ. Numai târziu de tot, când perechea se depărtase de-a binelea, se urni și el după dânșii, șontâc- șontâc, fără să-și dea seama pentru ce, ca un cățel bătut pe urmele stăpânului care l-a huiduit. Deodată însă băgă de seamă că Margareta și Aristică s-au oprit.