Doar nu și-o fi ieșit din minți, așa din senin. – Nu se află... E om de treabă. – Mie mi-a spus al meu că când s-a dus la Olteniță nu l-a mai văzut. – Și mie, că s-a dus pe Sabar în jos. – Eu am aflat că s-ar fi dăspărțit de Mitran ca să treacă Argeșul. – Argeșul? Argeșul? Ce mânia Domnului! Ce apă lacomă! Cum te înșeală și te fură; pe câți n-a răpus; și ai noștri nu se mai învață minte, capete seci ce sunt! Așa zise una dintre ele și-și făcu cruce mare și apăsată, iar după ea cu toatele se închinară îngânând: – Doamne, ferește, Doamne, și pe dușmanii noștri! Maria, nezărind nici pe Sandu, nici căruța lui nouă și ferecată, nici prăștiașii lui, cari sforăiau și ninchezau, deși îi îngheață inima să mai auză „Nu l-am văzut, cumătră”, „nu i-am dat de urmă cu nici un chip”, deși abia-și stăpânește plânsul ca să nu-și sperie copilul, nu mai poate răbda și întreabă de la un cârd de vreme pe toți, în șir, și oftează adânc, neavând veste de zilele Sandului. Din căruță în căruță, din „nu știu” în „nu știu”, a ajuns la cel din urmă grânar, la tata Motoc Neadormitul.