Lîngă Olt trăsura servește de han drumețului; în apropiere și pînă la ținta călătoriei, bieți țerani, „ființe degradate de mizerie”. La București chiar, pînă trece la consulul de Châteaugiron, în lipsa otelului, Thouvenel trebui să se ducă la un grec care oferă lîngă cafeneaua lui două odăi de oaspeți. Dar îndată începe încîntarea: „Un francez e serbătorit la București ca un prieten, ca un compatriot, și adesea, în adevăr, unde se vorbește de noi, de literatura noastră, de Paris…, te întrebi dacă de fapt Muntenia e despărțită de dînsul prin atîtea țeri în care moravurile și ideile franceze exercită mai puțină influență”[13]. La teatru, unde Paolo Cervati și madama Wis cîntă cavatine, se joacă în limba franceză Le mariage de raison. Partea occidentală din societatea munteană ajunge a fi bine cunoscută străinului. O vede la teatru, unde un public, civil și militar, strălucește prin lux. Domnul, în frac, asistă în loja lui îmbrăcată în roșu la spectacolul care ține pînă la orele unsprezece. În zilele următoare, Thouvenel vede trecînd pe străzile rele, între casele fără o potrivire armonioasă, echipagiile aceleiași aristocrații și noile droște de modă rusească. Acești oameni sînt accesibili și la ce are mai înalt civilizația din Apus; Florescu, directorul închisorilor, cetește pe Tocqueville, autorul Democrației în America[14].