Lefănţică – cel pe care nimeni, niciodată nu l-a auzit cântând, aleargă şi cântă: Ia priviţi la muşchii mei! Nimeni nu mă-ntrece! Dacă vreau dobor deodată, Dobitoace – zece! Sunt cel mai voinic din lume! Zece dobitoace, Le dobor într-o clipită! Nici nu am ce face! – A mai apărut un lăudăros, se gândesc locuitorii junglei. – Vezi, Leuţ? Îl zădără ei pe puiul Leoaicei. Ăsta e mai voinic decât tine! – Nu e adevărat! Strigă Leuţ. Mai voinic ca mine nu e nimeni pe lume! Nici chiar tu, Lefănţică, nu eşti mai voinic! – Ba sunt! Sunt mult mai voinic! Insistă Lefănţică. – Ba nu! – Ba da! – Maaaaaamăăăăă, urlă puiul de leu! Lefănţică se laudă că el e cel mai voinic! Zi că nu e aşa! Şi imediat apare Leoaica. – Deci, întreabă ea înfuriată, cine crezi că e mai voinic?! – Eu, răspunde calm Lefănţică. – Dar dacă te mai gândeşti? – Tot eu. – Şi dacă te mai gândeşti? – Hm… Dacă mă gândesc, atunci… Ar trebui să ne luăm la întrecere. – Acuş îţi arăt eu întrecere! Se repede Leoaica spre puiul de elefant, dar spre uimirea şi bucuria celor de faţă, se pomeneşte în vârful trompei lui Lefănţică.