― Egoiști... ― Mai e vorbă?... Stai să vezi încă una. Mai avem noi un văr de-al doilea, funcționar la Finanțe. Ca să se-nsoare, a trebuit să dea anunț în gazetă, la mica publicitate: "Doresc cunoștință, eventual căsătorie, cu o fată onestă sau cu o profesoară de limba engleză" ― că-și vârâse în cap, nu știu pentru ce, să învețe englezește. Un molâu, domnule, de-ai fi crezut c-o să-l lase nevasta chiar de a doua zi... S-a însurat cu o fată de la poștă ― sunt trei ani de-atunci ― și însurat a rămas până-n ziua de azi. Și se iubesc așa de tare, c-ai putea să juri că nu sunt cununați... ― O fi trecut de mult Mizilul? întreb eu privind pe fereastră, ca să revenim la ale noastre. ― O-ho! Ne-apropiem de Râmnicu-Sărat. ― Ce noroc că v-am întâlnit! Nici n-am simțit când a trecut vremea. ― Nici eu. Am vorbit atâtea cu d-ta, că am impresia că suntem cunoștințe vechi. ― Cu toate astea, ne cunoaștem așa de puțin! oftez eu, cu ochii în tavan. ― N-are importanță... ― Serios? Drept răspuns, tovarășa mea de drum îmi trimite pe sub gene scânteia unui zâmbet enigmatic, care i-a întredeschis copilărește buzele cărnoase și i-a adâncit puțin gropița din obrazul stâng.