Doctorul se descotoșmăni din tartane, își întinse picioarele amorțite și se dădu jos, scuturându-se de praf. — Găsim pe aici ceva de mâncare, oameni buni? zise dânsul spre țăranii sculați în picioare. — Apoi de, boierule, ca la țară, făcu un bătrân cu fața prietenoasă și cu niște plete năclăite. În fața cârciumei se ivi hangiul, foarte plecat și încântat. — Poftiți, conașule, poftiți!… Avem orice vă cere inima… Doctorul Ispas porni să intre. În clipa aceea, însă, răsări ca din pământ un cerșetor orb, cu cămașa zdrențuită și murdară, desculț, încins cu o sfoară noduroasă, cu o căciulă cenușie într-o mână, iar în cealaltă cu un băț zdravăn, și se apropie mormăind jalnic și tărăgănat: — Fie-vă milă de un biet orb… Bogdaproste… D-zeu să vă miluiască… Ispas șovăi puțin, apoi se opri, scoase niște bani și-i aruncă în căciula cerșetorului. Intră pe urmă în cârciumă, întovărășit de bolborosirile de mulțumire ale orbului, care pipăise în grabă banii și se roșise de bucurie. Așezându-se la o masă, auzi bine vocea țăranului pletos de-afară: — Ia uite, mă, luași polul, ai?… Acu dă-i zor să-l bei!… Și îndată glasul înțepat, sfidător al cerșetorului: — Las’ să-l beau, că eu l-am câștigat, nu el pe mine!