Învățăturile lui spuneau că viața aceasta e o încercare, o trecere vremelnică și plină de zbuciumări către viața cea de veci, singura frumoasă și întru adevăr fericită. A trăi cumpătat, a privi suferința ca o binecuvântare și moartea ca o mântuire, ca o dulce chemare a milostivului Gebeleizis în împărăția liniștii celei de veci, eră, pentru credincioșii lui, izvorul adevăratei înțelepciuni și taina adevăratei puteri pe pământ. Din izvorul acesta și-au tras dacii credința, tăria și rostul vieții lor. Vrednici coborâtori ai tracilor, ei își făcură un zeu din Zamolxis, o religie din învățăturile lui . Întăriți sufletește, pregătiți astfel pentru vitejii mari, și stăpâni pe-o țară frumoasă, bogată și darnică -anume parcă făcută pentru un asemenea popor — dacii ajung, în mai puțin de-un veac, să-și întindă puterea peste toate neamurile ce roiau în câmpiile Dunării, și să închege o singură domnie, din cătările Carpaților până-n limanurile Mării Negre. Și el îmi dete ochii să văd lumina zilei Și inima-mi umplut-au cu farmecele milei, În vuietul de vânturi auzit-am al lui mers Și-n glas purtat de cântec simții duiosu-i vers ­ Și tot pe lâng-acestea cerșesc înc-un adaos Să-ngăduie intrarea-mi în veșnicul repaos! Să blesteme pe-oricine de mine-o avea milă, Să binecuvânteze pe cel ce mă împilă, S-asculte orice gură ce-ar vrea ca să mă râdă, Puteri să puie-n brațul ce-ar sta să mă ucidă, Ș-acela între oameni devină cel întâi, Ce mi-ar răpi chiar piatra ce-oi pune-o căpătâi.