Când ce să vază? La gura fântânei o fată frumoasă de s-o sorbi într-o bărdacă şi gingaş îmbrăcată, plângea cu lacrămile cât pumnul. – De ce plângi şi te tânguieşti, fată mare, o întrebă el? – Cum n-aşi plânge şi cum nu m-aşi tângui, când îmi aştept moartea din clipă în clipă? – Da de ce să mori, surată? – Apoi d-ta nu ştii că aici în fântână este un balaur mare de şarpe care bântuie omenirea? – Am auzit de aşa ceva; dară nici nu ştiu, nici n-am văzut; căci eu sunt de pe alte moşii, şi numai acum am ajuns aici. Dară tu de ce să stai aici să te mănânce balaurul? Au doară n-ai părinţi? – Ba am şi părinţi şi tot. Însă la noi este obiceiul ca fiecare să dea câte un cap de om acestui nesăţios balaur, ca să-i lase să ia apă de la fântână, căci numai astă fântână este în coprinsul acesta; şi acum este rândul nostru să dăm om pentru mâncare acestei jivine. Şi tata numai pe mine mă are; el m-a adus ca să-şi facă rândul şi tata este împăratul locului acestuia. Lui i se făcu milă de dânsa şi îi zise: – Nu te teme, fetico, de nimeni, căci sunt şi eu pe aici.