Uite, e ceva! Ce-o fi, ce n-o fi, numai singur Dumnezeu știe, dar ceva e, grăi Sfredeluș și-și mută neastâmpărat scaunul mai aproape. Umblând așa singur, treci fără de grijă și peste câmp deschis, și prin pădure deasă, dar ți-e urât când te afli pe vreun drum părăsit, și al dracului om ar trebui să fie acela care ar putea să stea noaptea adăpostit în casă pustie. Tașcă, orzar de la Obor și om cu care ai putea să spargi ziduri, se uită zâmbind la el. Nu-și aducea, ce-i drept, aminte să fi umblat vreodată pe drum părăsit, ori să se fi adăpostit în casă pustie, dar știa că nu i-a fost urât niciodată și simțea că nici nu poate să-i fie. - Da, - zise el - când ai bani la tine: atunci da, te temi, însă nu de ceva, ci de cineva, care ar putea să-ți iasă în cale ori să te strâmtoreze într-un colț, ca să-i ia. Asta o cunosc și eu și de aceea umblu numai pe drumuri umblate și de alții și mai numai în case pline. - De, așa crezi tu, dar lucrul e, în adevăr, cu totul altfel, întâmpină Sfredeluș, care știa mai multe, fiindcă era dulgher și lucrase și la case părăsite.