Îi era stricată toată viață. Din clipa în care el rostise acel „tu m-ai făcut! ” ea nu mai era în ochii lumii femeie cumsecade. Și vina era numai a ei! Cum a putut să scape vorbele „fiară sălbatică”?! Cum a putut să se dea astfel de gol?! Nu! o femeie, o văduvă, care e logodită, și îi zice altui bărbat, care nu e logodnicul ei, „fiară sălbatică” - pentru ca acesta să-i răspundă „tu m-ai făcut! ” - femeia aceasta nu mai e femeie cumsecade. „Ce va fi zicând, ce va fi crezând lumea despre mine?! ” Asta era durerea ei cea mare. Și de aceea, când auzi pașii lui Ghiță pe scări, ea își șterse lăcrămile, își apropie copilul, ce stetea lângă dânsa, și-l așteptă stând dreaptă și hotărâtă în mijlocul casei. Când Ghiță se ivi în ușă, Bobocel voi să alerge la el. Această pornire a copilului îi scoase pe amândoi din sărite. - Stai aici! grăi dânsa cu îndărătnicie, dar nu supărată. Îi trecuse parcă deodată toată supărarea. - Lasă-l să vie - răspunse el zâmbind cu mulțumire - căci vezi că ține la mine mai mult decât la d-ta. - Fiindcă l-ai stricat d-ta. - Îl voi fi stricat, fiindcă mi-e drag, grăi dânsul, apoi se plecă, îl ridică în brațe și îl sărută, în vreme ce copilul se alipi de dânsul.