Când vine inspecția, eu o văd urcând scările și comisarul nu mai e aici. Am dar să bat în palme și D-voastre stingeți și vă duceți fiecare la locul lui.» Eram în stare să dăm cu toții năvală asupra lui și să-l stâlcim în îmbrățișări. Cu atât mai dureros era gândul că schimbul de santinelă va pune capăt acestei fericiri. După schimb însă, omul nostru a intrat. «Am dat consemnul - ne spuse dânsul. Are și el să bată în palme. Ce câștigă adică țara, dacă D-voastre sunteți chinuiți, și ce pierde, dacă aveți traiul omenesc! ?» I-am strâns cu toții mâna și i-am fi și lăsat ceva în ea, dacă n-ar fi fost la mijloc păcatul cu un leu pe zi. Unul singur s-a deosebit de ceilalți, tot moldovean și el. «Să trăiești, Neculae - îi zise. Am să-ți țin socoteală.» El se întoarse apoi spre noi și ridică mâna cu teancul de hârtii. «Evrica! - strigă strâmbându-se chinuit de durerile podagrei. Două: ci de mii de lei furați de la puternicii zilei. Să împărțim fiecăruia după creditul ce i se cuvine.» «Vorba tatii - îmi șopti Rietz la ureche: una sunt românii și alta valachii.» «Da - îmi ziceam eu - dar de ce folos mi-e libertatea și ce facem cu banii când jos la capul scării stă garda, care fără de bilet de la Prefectură nu lasă pe nimeni să intre?