Și în părțile județului Ilfov, exista pădurea cea mare a Vlăsiei, a cării amintire s-a păstrat în limbă, pentru că încă în secolul al XVIII-lea pădurea exista. Tot așa în Moldova aflăm codrul Ghigheciului, de unde un ținut întreg s-a numit Codrul, și în județul Dorohoi pădurea care începea la gura Herței și pe care o pomenesc anecdotele populare. Se străbătea, prin urmare, pădurea aceasta mare sîrbească și se mergea către Adrianopol și Constantinopol. În felul acesta noi eram cuprinși, ca o regiune fără rost pentru cultură, în triunghiul care se făcea între aceste două linii de drumuri. Iată de ce n-au trecut călători prin părțile noastre înainte de Peter Sparnau și Ulrich von Tennstädt, la 1389. [1] Dar, dacă am fi avut o descriere de călătorie prin părțile noastre înainte de 1839, iată ce ne-ar fi putut povesti călătorul, și de data asta ne substituim, lui, cu informații căpătate pe alte căi. Acela care, în loc să se îndrepte spre Belgrad prin Ungaria de sud, ar fi luat drumul Ardealului, de acolo ar fi trecut, cum au trecut cavalerii teutoni, după 1200, în părțile Câmpulungului, – unii pretind că și prin părțile Buzăului, dar nu găsesc nici o dovadă pentru aceasta.