Am crezut totuși, cîteva săptămîni, că se poate face ceva, cîștigînd și pe tînărul suveran pentru acel „ritm nou” pe care și azi îl cred singurul mijloc de a îndrepta lucrurile. În acest sens am vorbit țerii, străbătind-o săptămîni de zile, fără să primesc nimic din onorurile pentru care atîția doresc o asemenea situație, și am întîlnit pretutindeni atîta înțelegere cîtă să-mi asigure fără presiuni – căci prefecții noștri, luați din multe clanuri, au fost așa de puțin deprinși cu meșteșugul electoral —, fără alianțe cu alții decît sașii, și aceasta fiindcă ei au cerut-o formal, o mai mare majoritate decît a guvernului de partid popular, cu legături internaționale dezastruoase, care mi-a succedat. Era vădit că țara vrea lucruri nouă, și mulți credeau că-mi va fi dat să le realizez. Măsuri de guvernămînt, ca înlăturarea prefectului al doilea, nu erau criticate, fiindcă se credea că ele contribuie la această purificare. Mi se cereau procese contra conrupților, și am încercat cîteva, pentru ca să mă conving îndată că am a face cu oameni cari și-au luat măsurile așa de bine încît nimeni nu-i poate atinge. Organelfe de lucru, ruginite prin ticăloșiile trecute, nu prezintau oțelul clar și tare de care aveam nevoie.