Bărbierul, un bătrân uscat și blajin, se uită la dânsul întâi mirat, apoi din ce în ce mai necăjit. Jenică nu se putu stăpâni să nu-l întrebe: — De ce ești supărat, patronule? — Nu sunt supărat, domnule! răspunse acru bărbierul. Mă mir numai că un bărbat voinic ca d-voastră poate să stea acasă când țara e în primejdie… Jenică se roși și vru să explice omului că dânsul e român și că, deși n-a făcut armata, va stărui acasă ca România să dea ajutor Franței… Dar bărbierul nu se împăcă cu explicațiile, și Jenică plecă tulburat și rușinat. „A înnebunit bărbierul, se gândi dânsul mângâindu-se. Da’ ce sunt eu să-mi expun viața de dragul nu știu cui?… Și chiar dacă aș merge la război, aș merge cu țara mea, și poate la partea sedentară, că doar nu sunt băiatul boierului Manea ca să mă bag carne pentru tunuri”… Era gătit, ca scos din cutie. Învârtea bastonașul cu mâner de aur și fluiera. Dar străzile erau aproape pustii, deși era vremea plimbării, iar oamenii umblau grăbiți și îngrijorați. „Grozav e războiul! își zise Jenică fluierând. Să te ferească Dumnezeu… Parisul e gol… Pariziencele parcă au intrat în pământ”… Jenică e clientul lui „Capșa” și al varieteurilor bucureștene.