Sevasta sări speriată de la masă. - Vai de Doamne, taică! strigă ea grăbind spre el, dară umpli toată casa… Bătrânul privi îndelung în fața fiicei sale. - Așa-i! zise el. Eram să mă așez și mă vedeam plin de sloi… Asta trebuia să o fi făcut înainte de a fi intrat, și acum mă duc s-o fac afară. El își luă căciula în cap, și iarăși ieși. Rămâind singură, Sevasta încă o dată își apăsă palmele pe obraji, apoi se așeză iarăși la masă. - Așa, vezi, grăi bătrânul întorcându-se. De mâncat ai ceva? - Îți voi face o mămăligă, răspunse Sevasta, strângând lucrul. - Dar un pahar de rachiu ai tu? - M-oi duce să-ți aduc, taică. - Nu! zise bătrânul. Credeam că mai ai tu. - Dar de unde să am eu, tată?! grăi Sevasta turburată. - Credeam că vei fi având… Credeam eu… așa… vorbeam și eu… Dar lasă, că voi trimite pe Costan… El merge bucuros… Așa, la casa mea, câte un păhărel dimineața și câte unul seara, e bun și îmi priește… Tu fă mămăliguță, iară eu mă duc să trimit pe Costan. IV Costan a fost rămas rezâmat de ușchiorul ușii, stând perdut în privirea ferestrii de la casă și așteptând să vadă cel puțin umbra Sevastei.