Altfel, elementul personal e de tot slab și abia tremură în versurile din 1834 pentru soția pierdută: Uneori îmi pare că te văd umblând, Îți aud și pașii, ce-i cunosc prea bine. Deși a murit abia la 1870, cu douăzeci de ani înainte menirea lui Stamati era încheiată: fabulele au fost ultima lui scriere, desigur. El începuse ca un răsunet slab și grosolan al poeziei romantice franceze, cu care i se confundă sufletul, fără să o facă însă mai adevărată și mai felurită. O îmbinare cu vieața și firea lui se săvârșise apoi în baladele de fantezie glumeață sau de închipuire strașnică. Dacă ar fi trăit chiar în Moldova, între prieteni și înțelegători, el putea merge departe pe acest drum. În Basarabia, n-avea din ce-și hrăni verva. Când i-au venit apoi de peste Prut veștile că acolo prin imitarea limbii latine s-a născut o "linguă nouă", deosebită de graiul "slavo-român", de "idiomul vechi rustic", el s-a simțit cu umilință un "autori popular", cu totul înapoiat: s-a mulțumit să scoată, în etimologii fantastice, din latinește pănă și "cinstea" ("de la Spania chiste") și "slava" (de la "solvo"), și n-a mai cutezat a scrie pe înțelesul țăranilor și târgoveților fără-nvățătură. Din această umilință a bătrânețelor lui i se trage deci încetarea scrisului, care, deși aproape fără urmări, nu e și fără însemnătate.