Trei zile și trei nopți durară petrecerile și cheful., • . În vremea asta, de cîte ori împăratul ridica cornul de bou cu vin roșu, întreba „ce e cu fata lui”. Și împărăteasa răspundea: — D-ale fetei… cam bolnavă… n-are nimic.:. — îmi lipsește ca mîna stîngă! Și împăratul se întuneca. Sufla des. „îmmm! Da? bine!” împărăteasa se făcea mica dupe pulpana lui. A patra zi, să vază fata! Se plimba în sala tronului mai ostenit de chef ca de război. Ș-o închipuia mică, cînd se lungea pe jos, și ea încăleca pe grumaji, și-l apuca de mustăți. În fundul urechilor îi suna: „Di, calule!” Și rîdea, beat și de bucuria tatălui bare n-are pe lume decît una, fată fie, dar un singur copil. Ușa se deschise. Împăratul tresări. Nu era ea, ci bătrînul doftor, ca un cîine care ar fi făcut vreun rău. — Bine ai venit, doftore! Da’ ce te-ai făcut nevăzut? — Cu bătrînețele, măria-ta. — Dar Irina mea vine? — Nu… Să fi jurat că-și dase sufletul. Alb ca varul. — A!… De ce?… A murit?… Mâi iute! Și împăratul’puse mîna la coapsă.’ — Prințesa are… un copil… Pîn’ să sfîrșească, se sfîrși cu el. Îl izbi cu sabia drept în cap și-l desfăcu drept în două.