Domnul bătrân indignat nu voia să cedeze. — Foarte rău că nu e. Să fie. Că de aia plătim noi. Bani știți să ne luați, dar stații nu vă dă mâna să faceți. Criminali, bandiți… V-ați îmbogățit pe punga noastră. Ea simți un zâmbet care flutura în întuneric și, fără să ridice bine capul pentru a-l primi din față, avu certitudinea că e zâmbetul vocii indiferente de adineauri. — … da, bine ne faceți, așa ne trebuie, că suntem proști și nu reacționăm… Era stupid, desigur, dar își dădu seama că, trântită acolo, în zăpadă, ea nu asculta vocea stridentă a bătrânului indignat, ci urmărea tăcerea depărtată a celuilalt. — … da, domnilor, nu reacționăm. Ia să chemăm noi agentul și să-ți trântim un proces-verbal, mă-nțelegi… În sfârșit, auzi din nou vocea celuilalt, aceeași voce puțin surdă, puțin leneșă. Vorbea probabil cu vatmanul. — Vezi-ți de drum, băiatule. Urcă-te în vagon și dă-i drumul. — Sigur. Să-și vadă de drum, și pe dumneaei s-o lase aicea, moartă, în zăpadă. Toate privirile se îndreptară din nou spre ea. În focul discuției fusese uitată, dar acum redeveni personajul principal al scenei. Se simți ridiculă, trântită cum era – cine știe de când? - în plină stradă, într-un grup de trecători curioși.