Cînd călătorul pleca în partea de la dreapta Prutului, după Hotin se găsea vamă și la Tighinea, cu o înfățișare pe care n-o poate desluși cineva din lamentabilele ruine și din trivialele prefaceri care se întîlnesc în timpul nostru aici. În cale ar fi putut să se oprească la Orhei, al cărui nume înseamnă: „loc de cetate” (vârhély), unde pe vremea lui Ștefan cel Mare era un pîrcălab. Pătrunzînd mai adînc prin aceste locuri care mai în jos, la Dunăre, erau pămînt băsărăbesc al domnilor munteni, se ajungea la Chilia și Cetatea Albă, în fiecare din ele fiind doi pîrcălabi. În partea dintre Prut și Siretiu, se găsea un vechi popas la Dorohoi, unde Ștefan cel Mare a ridicat o biserică ce s-a păstrat pînă astăzi. Se trecea apoi la Botoșani, și în satul vecin, Popăuți (de la popă, cu sufixul slavon ăuți, corespunzînd celui românesc ești), reunit astăzi cu orașul, se înălța zidirea care, cu toată reparația ce i s-a făcut, are marele avantagiu de a păstra și astăzi zugrăveala din ultimii ani ai domniei lui Ștefan, zugrăveală pe care o întîlnim pentru aceeași epocă numai încă într-un loc în Moldova, la Dobrovăț. De la Botoșani se scobora călătorul la Iași, pomenit încă de Schiltberger la începutul veacului al XV-lea; orașul vechi fusese la Cetățuie, de unde s-a întins în șesul Bahluiului, înaintînd mai departe pe celait mal al urîtei ape leneșe, pînă unde este astăzi Palatul administrativ și unde odată erau curțile domnești, care au trecut prin multe prefaceri pînă au ajuns a fi în stil curat Louis al XV-lea, cum le vedem acum.