Grecii i se par „canalii” mai mari decît și evreii poloni; românii niște slavi leneși, într-o țară cu miere, ceară, mine, izvoare minerale, aur în rîuri; femeile sînt stricate. Călătorul, care trece dincolo de Dunăre n-a înțeles nimic. D-rul Chrismar a străbătut în 1833, viind din München, Țara Românească, însemnînd cele observate de dînsul în Skizzen einer Reise durch Ungarn in die Türkei (Pesta, 1834). Intră pe la Bran cu o caravană de cinzeci de cai „cu douăzeci de valahi și cîțiva negustori din București”. Dincolo de carantină, caii se schimbă. Munții Prahovei sînt descriși impresionant. Doarme în bordei în tovărășia animalelor domestice, dar splendoarea zilei despăgubește de toate suferințile. Drumul șerpuitor între înaltele stînci împădurite cu brazi îl încîntă; romanticul e vrăjit de prăvăliile de trunchiuri desrădăcinate. Abia o mențiune a mănăstirilor „frumos așezate” din cale. Cazaci păzesc la vamă. D. Nestor Ureche, care prezintă această călătorie, oprește descrierea sa „deocamdată” la Cîmpina. Un scriitor german care se ascunde supt numele de „Ermitul din Gauting” a dat o descriere de călătorie prin țările noastre la 1837–8[20]. Nu s-a extras[21], deși „ermitul” a fost și în București, din aceste pagini ale unei cărți care nu se află la București, decît ce se spune despre Craiova, cu străzi podite, supt care chiftește noroiul, cu haite de cîni schelălăind noaptea, cu amestecul de case moderne și de bordeie, cu grădini lîngă maidane, cu trăsurile, bune-rele, în care e o datcrie să iasă lumea la primblare – pretutindeni în țară numai „nebunii” umblă pe jos ca săracii –, cu lumea învălmășită – mulți evrei spanioli – pînă la turcul cu arsenalul întreg în brîu.