Și astăzi la Reni, ca și în biserica Aroneanu de lîngă Iași, la Frumoasa și în atîtea alte locuri se mai întîlnește cîte o garnitură din acest splendid tipar venețian. Pomenind de fereștile acoperite cu bășici de bou, se notează și un foișor frumos, în grădină, unde abatele stă împreună cu ambasadorul. Primirea fusese foarte frumoasă: apăruseră și soldați cari trăgeau salve de puști, dar ambasadorul n-a acceptat. În calea către Bîrlad, călătorul întîlnește foarte puține locuri sămănate, bogăția țerii fiind atunci în vite, și nu din agricultură. Ținutul i se pare însă foarte frumos. Observă buruieni înalte, flori, ici colo vite, dar rare. În genere, aspectul stepei, mai ales dat fiind momentul cînd venea el: o singurătate, un adevărat pustiu. Pe alocurea cîte un sat. Și se oprește în satele acestea: cercetînd casele, laudă pe țerani, că sînt foarte curate. Cînd și cînd vede cîte un călăraș domnesc care duce scrisori la Țarigrad și curieri de-ai ambasadorilor, căci poșta ambasadorilor cu Turcia se făcea pe la noi. Între alții, curierul Prusiei, deoarece Prusia începe tocmai atunci relații cu Constantinopolul, unde fusese trimes von Rexin ca informator. Curierii aceștia mergeau cu cea mai mare răpeziciune, aducînd știri însemnate, și lumea, cînd vedea că trece un asemenea „călăraș”, părăsea drumul mare și se ascundea în păduri, se înfunda în șanțuri; pentru că obiceiul era să se schimbe calul obosit cu cel dintîi cal care se întîlnea, iar bietul păgubit trebuia să umble mult pînă să-și reia calul viu sau mort.