A devenit aproape un obicei ca, în fiecare zi, să mă uit de la fereastra odăiei mele într’o curte vecină. La umbra unui salcâm, un bătrân alb și venerabil — ca Dumnezeu din vestitul tablou al lui Rubens: Judecata din urmă — leagănă un copil culcat în leagăn. Bătrânul are peste o sută de ani; copilul e de câtevâ luni. În salcâm, vrăbiile ciripesc toată ziua; strada e liniștită, trăsurile trec rar; din când în când, o aripă de vânt spulberă de pe dânsa nori ușori de praf. Și e cald ... Când mititelul a adormit, bătrânul își aprinde pipa și fumează în tihnă. Nu se clintește din locul său; tace și privește — poate și cugetă. Ceilalți, din casă, se îndeletnicesc cu afaceri serioase: muma pregătește cina de seară, sau cârpește o cămașe; bărbatul, în mijlocul a doi ucenici, lucrează o pereche de ghete cu scârțietori, poruncite de domnul Viorescu, copist la tribunalul de comerț. Singură pisica, cu cercei de lână roșie la urechi, se satură, ca un oriental, de lenea orelor de vară. Tabloul acesta mă înduioșează. În familia acestor muncitori e puțină liniște și mulțumire. Fericirea nu este definită adeseori prin aceste două vorbe simple? Dar ceeace mă impresionează e bătrânul și copilul.