Arde soarele. Bate toaca de fer. Lucrătorii de la Banca Națională se odihnesc. Țiganii rîd, strigă, se-njură, pifăie din lulele stinse și se tolănesc la umbra caldă a schelelor. Copii goi, cu pîntecele rotunde, cu părul cîrlionțat și îmbîcsit, înghit lacom îmbucături de mămăligă și se foiesc printre bătrîni, gustînd, pe furiș, din lulelele celor adormiți. Italienii, întinși pe spate, sub lunga magazie de scînduri de lîngă Bancă, vorbesc, și pleoapele lor cad leneș și greu; părul negru, mustățile lungi și genele răsfrînte li s-au albit de pulberea măruntă din bolovanii de piatră în cari izbesc de dimineața pînă seara. Sentino, cu mînele puse sub cap, ca niște aripe, cu bluza albastră, cu chivără de hîrtie dată pe ceafă, visează, lipit la pămînt d-o lene dulce și fericită. Mustața neagră îi mijește pe buza subțire. Ochii mari, umbriți de fruntea netedă și lustruită, ca și cum ar fi de marmură. Pletele negre, ca niște șurupuri lungi, îi acoperă urechile, se risipesc pe obraji și se perd sub umerii lipiți de pămîntul gol. Doarme ușor, c-un picior întins și c-un genuchi ridicat în sus. Dar cînd Sentino se deșteptă, o lume întreagă se deșteptă în privirile lui scînteietoare. Departe de patrie, cînd bea cu ceilalți, el cel dîntîi strigă: „Trăiască Italia!” Fără părinți, el cel dîntîi strigă: „Trăiască ai voștri!” Fără dragoste, el cel dîntîi strigă, ridicînd paharul dasupra capului: „Trăiască iubitele voastre!” Cel dîntîi înghite vinul din pahar și rămîne cel din urmă cu vin în pahar.