Întîlnim pe unii dintre dînșii, cu nume caracteristice, ca Ursul, în Iași, în Roman, în Bîrlad și în alte părți ale Moldovei[8]. Și în a doua serie a însemnărilor lui Botero se spune că negoțul e făcut în Iași, între alții, și de sași și unguri. Ei dau în același timp și meșterii. Căci, afară de meșteșugul pe care-l făceau în casa boierului țiganii, afară de meșteșugul pe care-l făcea fiecare țeran pentru casa și gospodăria lui, ori meșterul din sat – pentru că era cîte unul mai dibaci care era rotarul ori fierarul satului – începea să fie o categorie de meșteri liberi, la dispoziția oricui. „Meșter”, „meșteșug” sînt cuvinte împrumutate de la unguri, și aceasta arată naționalitatea celor cari întîi au exercitat această meserie la noi. Mancinelli, iezuitul despre care a fost vorba și altă dată, spune că în Moldova, în special în Iași, sînt raguzani și chioți, adică locuitori din Chios, insula care turcește se cheamă Sacîz (sacîzul e mastica de Chios). Tot aici se cuprinde informația, pe care am adus-o și înainte, că unele familii mai bogate dintre sașii din Iași aveau în biserica lor catolică morminte cu blazoane de comerț. În ce privește pe armeni, se spune că ei fac, înainte de toate, negoț cu „aromate”: smirnă și tămîie pentru biserică și, pe lîngă acestea, mirodenii de pus în mîncări, căci noi aveam bucătăria constantinopolitană, care întrebuințează multe mirodenii.