Abia acum își dete seamă despre infamia copiliței, care abuzase de bunăvoița ei ca să-și petreacă timpul cochetând cu acei copii desculți, nespălați, ordinari și obraznici. „Se vede teapa! zise ea în gândul ei. Copil născut din părinți cu adevărat nobili nu poate să prindă slăbiciune pentru asemenea lăpădături ale neamului omenesc. ” Sluga boierească s-a dus acum, se-nțelege, să-și facă datoria, luându-i la goană pe copii, dar asta cam târziu, căci Lucica apucase să-și dea seamă că e cu putință să se bucure de viață și fără de voia madamei. Cu gândul mereu la baclavaua cea dulce, ea a pândit prilejul să se furișeze în sufragerie, a pus un scaun lângă dulap, s-a urcat pe scaun și a mâncat o bucățică, apoi o bucată și încă una, cât a putut, până ce s-a săturat ca în ziua de Paști. Nu prea era însă copila deprinsă a fi sătulă, și peste noapte o supăra ceva la pântecele ei cel delicat și n-o lăsa să doarmă. Știindu-se vinovată, ea se stăpânea și nici nu gemea, nici nu plângea. A doua zi de Paști ea era cu ochii stinși și chiar mai palidă decât de obicei. Dac-ar fi cercetat mai de aproape, madama s-ar fi încredințat că are chiar fierbințeli.