Eu am luat-o pe supt aleile de copaci, înalți și groși, ai grădinei. O mireasmă neobișnuită plutea în aer, o mireasmă care se ridica de deasupra pajiștilor înverzite, care se împrăștia din tufele toporașilor ascunși în iarbă, din mugurii răsăriți într-o noapte, pe crengile pline de sevă; o mireasmă care se înălța din pământul umed, care izvora din cer și luneca, odată cu razele soarelui, până jos la noi. Departe strălucea lacul. Am luat-o spre el. În grădina singuratecă nu văzusem pe nimeni încă. Deodată răsări înaintea mea trupul subțire, mlădios ca o creangă, al unei femei. Era îmbrăcată într-o rochie ușoară, cenușie, și-n cap purta o pălărie din care nu vedeam decât pana neagră ce ascundea părul. Am tresărit de un fior neînțeles și am grăbit pasul. Nu știam cine era, și totuși trupul acesta înalt, ușor, ce părea că nici nu atinge pământul, ci lunecă întocmai ca o șuviță de fum purtată de vânt, îl cunoșteam. Cu cât mă apropiam, credința aceasta mi se înrădăcina în minte. Femeia ajunsese înaintea mea pe marginea lacului, lângă căsuța barcagiului, se așeză pe o bancă, își sprijini cotul de spetează, își puse mâna supt bărbie și rămase așa, privind lacul. Câteva lebede tăiau ușor, în creți ce de-abia se vedeau, pânza lucie a apei.