Duiumul curgea spre Giurgiu despărțit în trei. Cetele dintâi trimise-nainte ca să deschidă calea biruinței nu s-au mai întors: S-au lovit în dimineața zilei de 14 ianuarie cu străjile lui Mihai la Putinei, ș-acolo au rămas pe veci. Anul 1595 începe bine pentru români. Al doilea rând de tătari fu zdrobit la Stănești, unde nepotul hanului rămase pe câmpul de luptă. Toți robii fură scăpați. Hanul, cu grosul oștirii și cu șase mii de turci, stătu la șerpătești. Punea la cale o bătălie hotărâtoare, când în puterea nopții se pomeni lovit de însuși domnul țării cu toată oastea lui. Un cronicar ungur, uimit și el de repeziciunea acelui atac, scrie „că Mihai a răpus pe tătari acolo, în timp cât ar fierbe un ou de găină”. De fapt nici n-a fost o bătălie, — că turcii într-o clipeală au fost pe cai, și pân' la Rușciuc trecând Dunărea-nghețată, o fug-au ținut-o. Iar hanul, în vălmășagul acelei nopți grozave, abia putu scăpa cu ceavea pe el. Sute de cai fără stăpân, arme scumpe, care-ncărcate cu prăzi — toată bogăția de haram a tătarilor, rămase-n mâinile românilor. Și numaidecât Mihai se-ntoarse asupra celuilalt dușman. Trecând Dunărea pe la Marotin, îl întâmpină înaintea Rușciucului.