Un astfel de cercetător nu poate să rămîie, firește, nesimțitor nici el la aspirațiile unei națiuni, și de aceea, așa din fugă, cum ne-a văzut, Marmier, care ni cunoaște din cărți „martirologiul fără oprire și fără odihnă”, își rostește părerea că „viciile țeranului din Muntenia și din Moldova sînt rezultatul neîncetatei situații supt care el s-a încovoiat; calitățile lui sînt inerente naturii lui, și nu e nici o îndoială că într-o zi, cu bogățiile pămîntului lor, cu seva care dăinuește încă în sînul populației lor, cu mai bune așezăminte, aceste două țeri se vor ridica din deplorabila lor înjosire”[1]. Appert, autorul unei călătorii în ambele principate la 1853 (Voyage dans les Principautés danubiennes, Maiența, 1853), e un cunoscut filantrop, primit și apreciat și la curtea lui Ludovic-Filip și care avuse legături cu tînărul Rosetti Roznovanu, de care vorbește în memoriile sale; el venea în țerile noastre cu un scop bine determinat, acela de a cunoaște cum se prezintă regimul închisorilor, gata fiind a da sfaturi celor rămași în urmă supt acest raport. Cartea o publică după ce amîndoi domnii, Barbu Știrbei ca și Grigore Ghica, îi scriseseră spre a-l ruga să se întoarcă, nu numai pentru acea îmbunătățire a regimului penitenciar, care a devenit o realitate în Moldova supt îngrijirea lui Dodun des Perrières, anume adus pentru aceasta, ci și pentru o nouă organizare a spitalelor și a școlilor.