În grădinile proprietarului mai sînt rămășiți din ruinele curții domnești. Biserica domnească ea însăși, foarte mult prefăcută, s-a păstrat și ea, cu vechile ziduri acoperite de o tencuială oarbă. Acum cîteva decenii Teodor Burada, un explorator foarte harnic și adesea norocos, găsi inscripția însăși a lui Ștefan. În drumul spre Galați, pe atunci un simplu sat fără valoare economică, se întîlnea Bîrladul, foarte modernizat astăzi, cu bisericile-i zguduite de cutremurul din 1802, așa încît turnurile au fost înlocuite, după sistemul odios de la București, cu înjghebări de lemn îmbrăcate cu tinichea, văpsită apoi cu chinoros. Și tot așa e și în Tecuciul pomenit în actele comerciale din veacul al XV-lea. În partea de dincolo de Siretiu, de la Suceava spre apus – Siretiul lui Petru-Vodă al Mușatei decăzuse cu totul – s-ar fi găsit Baia, unde e încă o biserică a lui Ștefan, de curînd reparată. Sași exploataseră „baia”, minele de argint acolo; în numele localităților vecine și în aspectul însuși al populației se simte încă lumea, venită din Ardeal, care a stat odinioară acolo. Se pare că o pecete veche a Băii datează încă din secolul al XlII-lea, de pe la 1200; orașul avea în pecetea aceasta cerbul sfintului Hubert, patronul vînătorilor, cu crucea în frunte.