Din păreții înalți de pare că ajung cerul, căzu atunci strivitoarea ploaie a bolovanilor mâniei și răsbunării unui neam prea multă vreme călcat în picioare. Măciucile striviră țestele fudule. Cei ce se învredniciră de această primire abia mai găsiră, împuținați și acoperiți de răni, drumul de mântuire al Brașovului. Mărire ție, Posadă cu adâncurile răsplătitoare, care ne-ai ajutat să păstrăm pănă astăzi viața frumoasă, albă, bună care înflorește de-a lungul veacurilor pe munții și câmpiile noastre; mărire ție, mormânt de dușmani pecetluit cu roșia pecete a biruinții noastre! Urmăm calea de stâncă înaltă, îngustă, întunecată în care, apoi, țăranii lui Vlad-Vodă, Muscelenii aceștia cu fața rotundă, ochii negri și trupul vânjos, au toropit pe Ungurii Măriei Sale puternicului Craiu Sigismund, care a fost apoi și împărat. Un val de aier rece ne lovește în față. E sufletul aspru al strâmtorii, precum Dâmbovicioara grăbită e seninul și bucuria ei. De o parte și de alta a cărărușii pietroase, apărată cu parmaclâcuri de lemn, păreții nemărgenit de înalți ai stâncii pustii sprijină o șuviță de cer albastru-șters. Brazi detunați atârnă de-a lungul scoarței sure, cu jalnicele lor crengi uscate. lar în câte un loc ca prin minune un mândru fag hrănit de apa limpede își deschide brațele verzi, răstignit pe stânca dreaptă.