Ia seama, Popescule, zise șeful circumscripției, un om cât o prăjină, cu nasul ascuțit și cu mustățile mânioase, că ești de serviciu! Ții minte ordinul domnului prefect?… Ori l-ai uitat?… La ora unu toate localurile de noapte vor fi închise… La unu, toate!… Ia seama, va să zică… — Am înțeles, don șef! răspunse subcomisarul militărește, adăogând apoi mai familiar: Puteți dormi liniștit, că doar sunt polițist vechi și mă cunoașteți… Șeful îl privi lung, mormăi ceva, îi întinse mâna și ieși mândru, însoțit până afară de subcomisarul Dumitru Popescu, cu capul gol, strălucitor de respect și repetând mereu: — N-aveți nicio grije, don șef… Icoana mea e datoria și ordinele superiorilor… Vă salut!… Trăiți!... Rămas singur, subcomisarul se scărpină în cap oftând, se uită la ceas și-și zise: — E de-abia opt… Până la unu aș putea trage un puișor de somn… Numai de nu m-ar supăra nimeni… Își scoase tunica, să n-o boțească, și o agăță în cuier, pe urmă se trânti pe divanul de piele hodorogit, cu fața-n sus, ca să nu doarmă greu. În biuroul circumscripției era căldură și tăcere, în antreu, pe un scaun fără spetează dormita un sergent, iar din beci se auzea cântecul desperat și falș al unui arestat.