Nu mai sfârșea. Eu îl înțelegeam, că am și eu păcatul de a spune mereu ceea ce știu, și-mi sunt dragi afără din cale oamenii care au răbdarea de a mă asculta. El mai avea însă și altă slăbiciune. Când îți era lumea mai dragă, el curma șirul. «Un intermezzo - zicea. Îmi vine în minte o anecdotă.» Iar când era vorba de anecdote, sacul lui era fără fund. Iar alt păcat, însă. Când râdeai mai cu poftă, el lega brănele sacului și se întorcea la ale lui cu un «care va să zică» și urmă de unde o lăsase. Nu mai e nevoie să-ți spun că mă bucuram și eu de a-l fi găsit aici. Peste puțin însă, altă gâlceavă. Rietz avea în magazia lui cele mai bine alese bucăți și unul dintre băieții din prăvălie venea în fiecare zi de două ori cu sufertașele pline de mâncăruri gătite la el acasă. Era lucru de la sine înțeles că cu dânsul și numai cu dânsul puteam să iau masa. Din nenorocire însă, mă dădusem și era chestiune de bună cuviință să refuz, ceea ce am și făcut în fața viilor proteste ale celor doi tovarăși de odaie. «Parapa! - strigă Rietz.