Totdeauna plin de intenții bune, pe care și avea curajul de a le duce la capăt, dar supus influenței cui avea ultimul cuvînt și permanent dominat de mintea sigură a principalului său sfetnic, regele Ferdinand a încercat încă o dată realizarea celui mai scump vis al său: o concentrare națională în jurul Coroanei. Un înalt magistrat, Corneliu Manolescu Rîmniceanu, pacific colos, om de un spirit așezat și amabil, a fost chemat la palat, și el se credea acum de fapt președinte de consiliu, distribuind cărți de vizită de care m-am învrednicit și eu cînd, pe neașteptate, misiunea de a forma un nou Ministeriu a fost dată generalului Văitoianu, unul din stîlpii rezistenței în momentele de panică. Merituosul ofițer, gata oricînd de o înțelegere, era încă de atunci legat de partidul liberal, și omul care „guverna din opoziție” îl putea-i deci admite, dar cu condiția că și noul prim-ministru va opune ultimatumului lui Clemenceau aceeași rezistență absolută din care Ion Brătianu își făcea un așa de mare titlu patriotic. D. Văitoianu luase Internele, și numise secretar general pe un alt ofițer, colonelul Manolescu, creatorul, în timpul războiului, al Caselor Naționale, fiu de țeran de la Breaza, simplu și drept. Trebuia să se facă alegeri, și șeful partidului liberal aștepta de la dînsele, el care împroprietărise pe țerani, cum o spuneau marile afișe de propagandă, și cîștigase războiul, o manifestare de voință populară și, neapărat, imediata sa restaurare.