„Nu! zise el. Treaba aceasta pot eu s-o fac și fără de părintele Isai.” Fără de Mara nu-i venea să meargă la Arad; dar fără de părintele Isai putea să vorbească cu Mara. Nu era nevoie să mai știe și el. Porni dar înainte spre Radna, ca să stea peste noapte la vreunul din birturile din apropierea mănăstirii și să meargă apoi, ca mâine dimineață, el singur la Mara. La birt, unde nimeni nu-l cunoștea, putea să intre fără de sfială, să lase calul în grija vreunui argat și să ceară ceva de mâncare, căci era flămând hămesit. — Cunoști d-ta pe Mara? întrebă el pe slujnica ce-i așternea masa. — Cum să n-o cunosc? Șade numai aci, a patra casă. — Nu știi, e acasă? — Alaltăieri s-a întros cu fiica ei de la Arad, răspunse slujnica. Codreanu simți că-i trece ca un fel de junghi prin inimă și că i se taie vinele de la picioare. — Cum? întrebă el. Persida e aici? — Nu, răspunse slujnica, s-a dus chiar alaltăieri la călugărițe. Era o adevărată făcătură: Persida aici! De ce a venit? De ce n-a rămas acasă, ci s-a dus la mănăstire? Ce s-a întâmplat? Era flămând și s-a sculat nemâncat de la masă; era obosit de drum și s-a dus să se mai plimbe pe țărmul Murășului.