Ignat Pascu, directorul proprietății, își smulse, deodată nasul din dosar, parcă i-ar fi căzut în creștetul capului un strop de apă în clocot. — Dorina! murmură dânsul, trăgând cu urechea. Ce caută nevasta mea la Faranga? Faranga, divorțat, bogat și încă în floarea vârstei, era directorul embaticurilor și făcuse curte Dorinei până deunăzi, când Pascu i-a prins mai-mai asupra faptului, dar i-a iertat, fiindcă se. Ferea de scandaluri și, ca om cu socoteală, n-a vrut să-și strice liniștea și casa din pricina unui prieten necinstit… Și totuși, acuma auzea limpede glasul Dorinei în biuroul embaticurilor, despărțit numai printr-o ușă condamnată de cabinetul directorului proprietății. De indignare, Pascu încremeni pe scaun, lângă masă de scris încărcată cu dosare și fu silit astfel să asculte cu luare-aminte uneltirile vinovaților. Era singur în biurou; dar pe fereastra plouată îl pândea de-afară o zi morocănoasă de sfârșit de toamnă. Alături, glasurile prindeau din ce în ce mai mult curaj: — Nu mai pot fără de tine, oftă Faranga, gros și cu foc. Trebuie să ne întâlnim undeva, altminteri să știi că mă omor! — Sunt nenorocită și desperată, se plânse îndată Dorina. Dar cum să ies în oraș dezbrăcată? Judecă și tu, micule… A venit iarna, și n-am nici haină, nici blană ca lumea… Îți închipui cât de greu îmi vine să-ți spun asemenea necazuri, și totuși, trebuie să-ți spun, căci te iubesc… Pascu, într-un acces de revoltă, făcu o mișcare scurtă cu scaunul, hotărât parcă să-i prindă a doua oară; chibzuiala și curiozitatea îi stăviliră repede avântul.