Răsăriâ luna. Ea îmi luase mâna, ca și cum ar fi vrut sa împărtășim fiorii aceleiași uimiri. Apoi mă întrebă : — Adu-ți aminte de câteori farmecul lunii te-a făcut sa te simți prea fericit sau prea trist — și spune-mi-o. Amintirile îmi reveniră clare: Pe malul lacului Thum. Luna răsărise pe culmea Alpilor și limpezia o cotitură a apei, mărginită între două stufuri de trestii. Spre cărarea aceea prăfuită de raze plutia un cârd de lebede. Eram singur. Priveliștea eră atât de frumoasă, că nu-mi puteam da seama bine dacă era reală în întregimea ei. Mi se părea că ea cuprindea și o parte de vis: ceva văzut aiurea, în peisajele ideale pe cari, uneori, sufletul și le zugrăvește pe pânza închipuirilor lui dumnezeești. La o cârciumă, așezată pe cellalt mal al lacului, un grup de Tirolezi cânta cântece de iubire și de beție. Când glasurile încetau câte un minut, deslușiam notele unei țitere care par’că împrăștia în noapte un fior de melancolie. Altă dată: pe valurile liniștite ale Dunării. Un pescar mă trecea într'o luntre către un ostrov. Luntrașul îmi spusese că în fiecare noapte se, adună în ostrov, o ceată numeroasă de pescari turci, cari își petreceau vremea fumând și cântând.