Tocmai atunci el intra în curte, aducând o sticlă plină de rachiu. Când fu la doi pași de dânșii, lui i se păru că aude pe femeia lui șoptind notarului: «.... la răsăritul lunii». Notarul le dete bună seara și plecă, iar lui Petre din clipa aceea i se schimbă firea. La masă o întrebă: — Dar ce râdeai așa cu notarul ? Ea îi repetă gluma pe care o povestise notarul, cunoscut în tot satul ca cel mai glumeț om. Petre mânca rar și nu-și ridică ochii din taler. După o pauză, iar o întrebă cu acelaș graiu aspru : — Dar ce vorbă fu aceea ... «la răsăritul lunii ?» — Ce vorbă? răspunse ea uimită. — Vorba care o spuseși chiar tu ... crezi că n’am auzit-o ? — Asta e curată nălucire, omule. — Așa?... nălucire!... Bine, nălucire să fie! De atunci bănuiala a crescut ca o bubă veninoasă, în sufletul lui Petre. Pentru el munca devenise o povară, cu tovarășii lui avea adeseori neînțelegeri, așa ca din senin, iar odihna lui de noapte era turburată de cele mai chinuitoare gânduri. Un an după căsătorie femeia lui născu un copil. El însă nu simți nici o bucurie, stăpânit și întunecat de aceeaș credință oarbă.