Tăcură. Răsufletul oamenilor ce dormeau începu să se audă mai deslușit; câte un suspin adânc scăpa uneori, ca un geamăt al vântului. Și deodată, pe deasupra, un șuier subțire îi făcu să ridice capetele. Sergentul șopti: — Parc-o bâzâit un glonț. — Da, un glonț. — Cine dracu să-l fi trimis? întrebă ia Vădanii. Pricop se gândi puțin: — Vreo santinelă… Cine știe ce i s-o fi năzărit. — Apoi întrebă pe sergent: — N-ar fi bine să plecăm? — încă nu-i miezul nopții: atunci ne-o poruncit domn’ locotenent să purcedem. Un soldat trecu încet, ca o umbră. — Cine-i de planton? — îi Vanghele, domn’ sergent, zise Pricop. Iacă, vezi? S-o vârât ca dracu în toate ș-o scăpat fără o zgârâitură. Eu l-am văzut cu ochii mei cum a străpuns pe turcu cel tânăr, care sărise asupra domnului locotenent… Cardaș nu-l lăsă să isprăvească: — Rău o făcut, măi Pricop. — De ce? — Că-l lovise altu mai-nainte și rămăsese fără armă. Vezi? El l-o tăiet cum tai un pui de găină. Cela numai o-nchis ochii și-o așteptat să-i împlânte baineta… Camarade, ș-acela-i om. — Ce, tu i-ai ales? întrebă Nastea. — Nu, domn’ sergent, am dat și eu, nu-i vorbă, da vezi că pe cel făr’ de armă nu l-aș fi omorât.