– Ha, tătarul!... Și pe toți îi însemna. A doua zi trebuia să aducă ichiurile, caprele, mielele și solbele lucioase, căci altfel ar fi mâncat la palmă dimineața, dupe prânz, în toate zilele, până le aducea. Cel care n-avea atâtea arșice plângea la mă-sa și la tat-său ca să-i dea parale și să cumpere câte îi lipsea. Dupe ce Domnul Vucea umplea cu oase toată cutia de la catedră, venea mezatul. – Ei, acum să vedem, cum se vând "gioalele" ? Și noi, gata: – La S-tu Ștefan, trei capre ș-o mială la trei parale. – La Olteni, patru capre. – La Delea-Nouă, trei. – La Lucaci, trei ș-o mială. – La Troiță, ichiurile p-un firfiric. Domnul Vucea împărțea comoara la care jinduiam cu toții. Însemna ce da fiecăruia, și în timp de trei zile trebuia să-i aducem banii. În ziua când primea paralele ne bătea fericea... nu bătea pe nimeni! Dar când perdea pe Pripășel... ce noroc pe unii mai mari! Câte zece se sculau să spuie că bănuiesc ei cam pe unde să fie Pripășel. – Eu știu o cățelușe în cutare uliță... – Și eu alta mai frumoasă, pe dincolo... – Eu, una albă și creață, a unui doctor... – Ha, tătarul, e crai ticălosul!