Departe de sat, cale de o jumătate de oră, aria moșiei Vulturenii — proprietatea unui Grec bogat — era plină de lume, de care și de snopi de grâu, așezați în șiruri înalte de clăi. Trei mașini își împreunau, în acelaș timp, vuetul lor monoton, care semănă cu sgomotul unei mări, auzit din depărtare. Nori groși de fum pătau cerul; și în mijlocul prafului, ridicat din paiele scuturate de spice, se rostogoliau valuri turburi de glasuri, de țipete, speriind pasările din împrejurime. În tot acest amestec de mulțime, înhămată la munca boierului, nota predomnitoare a sgomotului o produceau Țiganii. Femeile, bătrâne și tinere, duceau in spinare saci plini cu grâu, pentru a-i vărsă in magazii; oamenii, suiți deasupra mașinei, aruncau cu furcile în gura nesățioasă a batozei, snopi grei și plini; copiii, în căruțe hodorogite, trase de mârțoage nemâncate și obosite, transportau grămezi de saci, umpluți cu grâu dat prin ciur. Printre ei, doi vătafi — unul tânăr, cellalt albit — supraveghiau munca tuturora, împărțiau ordine, plesniau din bice, și veșnic aveau pe buze înjurături, pe cari le aruncau odată cu scuipatul înegrit de scrumul lulelelor. Se observau veșnice aruncături de priviri dușmănești, sau de cuvinte amenințătoare între unul și altul.