Erau încă domni improvizați, dar Mircea, care avea sînge bizantin prin mama sa, Calinichia, era adoptat, oarecum, de Bizanț. Bizantinii aveau obiceiul în vremea aceasta, ca să cîștige alianțe, să acorde unor stăpînitori vecini titlul de despoți, care titlu însemna „rudă împărătească”. Dar el se acorda unui nepot, unui cuscru, cuiva care avea, oricum, legături de sînge cu dinastia bizantină. Despotul avea dreptul la anumite forme imperiale; el purta, ca și împărații din Constantinopole, purpura, avea dreptul să încalțe coturnii roșii și să întrebuințeze în veșmînt coloarea roșie. Roșul era întrebuințat, exclusiv, și pentru pecetluirea și iscălitura, pentru monograma stăpînitorului. În chipul lui Mircea cel Bătrîn și al fiului său Mihail, care se văd pînă astăzi la Cozia, vulturul cusut cu aur al împăraților Răsăritului se deosebește foarte bine. Coroana pe care o poartă în biserică domnii noștri din acea vreme este desigur în legătură și cu concepția „domnească”, împărătească, pe care poporul și-o făcea despre căpeteniile sale, dar și cu această admitere în situație de paritate din partea Bizanțului. Mircea purta aceeași coroană și aceleași atribute exterioare pe care, dealminteri, le poartă despoții bulgaro-greci de la Chiustendil, unde era o stăpînire locală ai cării șefi, Constantin, Ioan, stăteau în legătură cu Bizanțul și căpătaseră dreptul de a purta și ei atributele despotale.