Au fost și banchete mari date rușilor, pe margenea tranșeelor, servindu-se „vin de la franțuji”, despre care pomenește Neculce, și li s-a întîmplat rușilor ceea ce se întîmplase și „boierilor” englezi cu cîțiva ani înainte la București, cu mult mai puțină mirare, evident. Însă, pe cînd „boierii” englezi n-au luat nimic de la oaspeți, „boierii” ruși s-au trezit simțitor înaintea boierilor moldoveni, cari au constatat că anume lucruri ale lor fuseseră „anexate” de amicii cei noi. Cînd vorbește despre Brâncoveanu Jurnalul lui Petru spune „Iuda Brâncoveanu” pentru că vodă făcuse făgăduieli pe care nu le-a îndeplinit. Afară de aceasta, într-o serie de rapoarte asupra anului 1711[3], sînt lămuriri care ne interesează foarte strîns. În afară de detaliile campaniei, pe care le-a întrebuințat și Voltaire în Istoria lui Carol al XII-lea cu mult mai multă critică de cum se crede de obicei, nu se întîlnește însă nimic relativ la țara însăși sau la obiceiurile Moldovei de atunci[4]#. Dar, într-o ședință a Academiei române, d. Pavel Gore a relevat faptul că un călător dintre acei cari au întovărășit pe ruși, fără a fi rus, într-o lucrare apărută și în limba franceză, face unele observații și asupra Moldovei, lăudînd pe boierii noștri, cari știau și latinește, și, vorbind cu dînșii, el se simțea cu totul în altă lume decît cea rusească.