Acele femei, pe jumătate goale, dispăreau. În fundul urechilor auzeam un vuiet depărtat. O mulțime de spirite. Femei cu părul blond și parfumat, goale și ușurele, în contururi albăstrii, pluteau în aer, licăreau, despicau spațiul ca niște săgeți de lumină și, surâzând, mă atingeau cu degetele lor subțiri și cu aripile lor aurii. O dată am prins mâna uneia; mâna i s-a topit într-a mea și întreaga ei ființă s-a risipit în aer ca o pală de fum suflată de vânt. Desigur, carnea revoltată viețuia și gândea în locul creierului meu trist și adormit. În vacanția Paștelui mă plimbam prin grădina internatului de pe albia Dâmboviței. Cald. Caișii înfloriseră. Vrăbiile ciripeau în merii cu boboci rumeni. Mă plimbam cu capul gol și cu ochii în jos. Hainele, pătate de cerneală, rupte și fără nasturi; ghetele, largi și nelustruite. Acele scene povestite, de cari la început mi-era frică, acum mi le desfășuram în minte. Îmi plăcea să mi le spui, să le schimb. În locul femeilor desfrânate, o fată tânără, cu ochii în jos, rumenind la fiece vorbă. Mă apropiam de ea. O luam de mână. O priveam, o mângâiam, o iubeam. Oh! ce mult iubeam iluzia mea! Ea înlocuise câmpiile netezi, cerul albastru, basmele și poveștile de odinioară.