— Dar, zise el, datorii avem cu toții. — Și foarte rar avem și mulțumirea de a le împlini, îl întrerupse ea. — Aș! zise el. Dar atunci cei mai mulți dintre noi s-ar fi simțit foarte nenorociți. — Nu, zise ea; suntem, dar nu ne simțim, fiindcă omul se deprinde cu toate. Închipuiește-ți că eu nu rămân aici. N-aș putea să stau așa... fată mare. Ar trebui să mă mărit. Să zicem că-mi găsesc un soț mai presus de toate așteptările mele. De unde pot eu să știu dacă nu voi prinde mai târziu slăbiciune pentru altul? Ce fac atunci? Sunt ori nu datoare să-i mărturisesc soțului meu adevărul? — Da! zise el cu toată hotărârea. — Dar dacă aș fi avut mai nainte slăbiciune pentru altul? urmă ea, tot sunt datoare să-i mărturisesc adevărul? El tresări. — Da! zise iar, însă de astă dată cam cu jumătate de gură. — Și-o să se bucure dânsul? — Nu tocmai. — Atunci, grăi dânsa râzând, e parcă mai cuminte să nu-mi fac datoria. De ce să-i spun când îl mâhnesc prin aceasta? Am să mă deprind încetul cu încetul cu gândul că datoria mea e să tac, să fiu fățarnică și să-mi fac de-a sila celelalte datorii... pe cât le pot.