Cum însă mi se spune că e păcat — voiu păcătui. Așa am raționat, fără îndoială, in ajunul de a fuma prima țigare. Tatăl meu era un fumător pătimaș. Se lipsia de o pâine mai bună la masă, numai pentru a-și cumpără tutun de cea mai fină calitate. Ca orice fumător, care se respectă, avea o tabacheră de argint, o țigaretă de chihlibar și o cutiuță mică de alamă, unde își păstra chibrituri. Marea greutate era să pun mâna pe tabacheră. Tatăl meu o ținea ascunsă în buzunarul drept al pantalonilor, iar când se culcă, o închidea in cutiuța unui sertar. O tabacheră e un lucru prețios. Se îngrijește cu luare aminte și cu plăcere. Adeseori citim în ziare că suveranii își trimit unii altora, drept dar, o tabacheră! Cum s’ajung să pun mâna pe dânsa? Era o problemă. Mai totdeauna, când tată-meu era acasă, mă țineam lângă el, îl observam. Fiind veșnic preocupat de nevoi și afaceri, nădăjduiam că odată se va întâmpla să plece de acasă și să-și uite tabachera pe masă. Câte gânduri perverse în capul unui copil de zece ani ! De sigur omul nu e niciodată «înger». Așa s’a și întâmplat. Într’o zi după masă, tată-meu trebuia să plece grăbit la tribunal.