Dormii liniștit, ca un copil. A doua zi, deschizând fereastra care da într’o grădină largă, unde ciripiau multe pasări, zării o femeie, simplu îmbrăcată, curățind spinii unor trandafiri blonzi. Era nevasta amicului meu. Fusei impresionat, ca și cum in dimineața aceea s’ar fi ivit, in locul soarelui, un astru nou. La masă ne cunoscurăm. În sufletul meu se petrecu ceva neobișnuit: un fel de uimire, o răsvrătire in toată natura mea sensibilă. Imaginațiunea mea, adormită în mijlocul vieții prozaice de oraș, se trezise ca sub puterea unui vis, unei exaltări, ce-mi părea a fi un acces brutal de nebunie. Se poate defini frumusețea, cum s’ar defini o figură geometrică ? Ce adjectiv ne poate plasticiza farmecul unei priviri, armonia unui glas, umezeala dulce a unei sărutări ?... Că un păr e castaniu, că doi ochi sunt albaștri, că două buze sunt trandafirii, ne interesează tot atât de puțin, ca și cum am spune că cerul e noros sau senin. Nu, vă asigur, amicii mei, definiția unei frumuseți nu ne-ar putea-o da decât o simfonie, o muzică de geniu... Cuvintele o falsifică. * * * O chemă Maria—un nume banal, dar care convenia acestei femei, ca o podoabă simplă. Această femeie avea o frumusețe neînchipuită!