Afară ghetele foarte lustruite. În picioare, lângă biurou, stătea grefierul, vânjos și negricios ca un urs… Judecătorul se uită întrebător la Șulăm… — Domnule judecător, eu am venit să mă jeluiesc că m-a înșelat și m-au bătut… Uite, că-s plin de sânge, și capul îmi duduie… — Povestește! rosti judecătorul numai din buze, cu glas obosit și coborând alene ochii într-un dosar. Șulăm, turburat de glasul judecătorului și mai ales de privirile puțin batjocoritoare ale grefierului, începu să vorbească repede, fără șir, de-abia reușind să-și descurce pățanii le… Când tăcu, judecătorul întrebă cu același glas și fără să mai ridice ochii din dosar: — Martori ai? — Martori? se holbă Șulăm. Adică halul meu nu e destulă mărturie?… Martori trebuie? — Firește… Altfel, de unde să știe judecata cine te-a bătut? — De unde să știe? se aprinse bătrânul. Apoi judecata să se uite la mine și să știe! — Da? făcu judecătorul plictisit. D-ta crezi că noi numai pe d-ta te avem aici… așa crezi? — Eu am mâncat bătăi, domnule judecător, și nu se poate… — Ce nu se poate?! se roși judecătorul. Așa, mâine s-ar putea să te bați cu cineva, undeva, și pe urmă să vii să te plângi că te-am bătut eu sau dumnealui… Legea cere martori!