Cînd însă cei doi călugări au văzut că oaspetele vorbește latinește, l-au primit bucuros și i-au dat mîncare destul de simplă, cu bere și vin, din viile lor de lîngă Iași, care au rămas pînă în timpul de față. Episcopul catolic nu era în Iași: i s-a spus că se găsește în împrejurimi și că avuse anul precedent o neînțelegere cu domnul, ceea ce e o confuzie. Trecînd pe străzi, italianul calcă pe podurile de lemn care acopereau drumurile principale; pe strădițele celelalte fierbea teribilul praf de iulie, cu care Dumnezeu a binecuvintat țara noastră. Magni e condus la curtea domnului, dar numai ca persoană privată, venind de curiozitate. Curtea e o „căsoaie”, alcătuită numai dintr-o ogradă mare, urîtă, pătrată, cu ziduri de pămînt împrejur și sămănînd, cum zice Magni, „cu o brînzărie de la noi”. Vede acolo o sală proastă, afumată, două odăi întunecate și o scară învîrtită, cum în Italia sînt cele întrebuințate de călugărițe. În ogradă păzesc douăzeci și cinci de soldați germani, cu tobe care fac zgomot mare. Acolo așteaptă „o căruță ca acelea de transport de la noi” pentru familia lui vodă, precum și douăsprezece destinate femeilor și fetelor de la curte. Dealminteri, curtea, în anume împrejurări, se înfățișează mai luxos, patru copii de casă stînd în genunchi, cu luminările în mînă, pentru masa domnului.