Și-mi aduc aminte ce veselie domnia în mijlocul acelei familii, și mai ales ce plăcut suna la fereastră vuetul crivățului... Eră un acord sălbatic, care contrasta într’un chip fermecător cu liniștea și căldura din salon... Ce realitate frumoasă !... * * * Mai târziu, împrejurările m’au dus în camera unor săraci. Eră tot în ajunul Crăciunului. În locul candelabrelor ardea un rest de lumânare, care răspândia raze sfioase ca privirile unui umilit. Mizeria are nevoie de a ascunde în umbră. E frig... Copiii tremură lângă soba rece... Nici un pom, nici un dar nu-i încântă, nu-i face să devie sgomotoși și veseli. Muma lor zace pe un pat de scânduri. Tatăl e lângă dânsa, ca o pază tristă. Și vântul care suflă la fereastră se vaită a nădejde; e ca o notă supremă din concertul unor mari plângeri omenești... Aici sună altfel. Iar între salonul bogatului și coliba săracului eră un singur gard... Fericirea învecinându-se cu mizeria!... Nu eră și asta o realitate? .