De nu vom da, ne așteaptă războiul, stricarea țării — foc și sabie. Cugetați și alegeți. Voi știți că haraciul nu-l plătesc eu, ci voi și ai voștri. Puțin dar mi-ar păsa, de nu m-ar durea inima pentru țară. Mi-e milă însă de voi, și pentru voi îmi voi pune capul meu, dragilor mei tovarăși. Să chemăm pe Dumnezeu într-ajutor ca să plece pe vrăjmaș sub picioarele noastre. Să trăim slobozi, or să ne piară până și urma noastră. Fiți cu mine și izbânda va fi cu noi!” Duhul marelui Ștefan plutește deasupra Moldovei. Și iată că încep iar buciumele să răsune prelung, să umple văile cu chemările lor adânci, rugătoare, și iarăși izvorăsc din codri cete de țărani, ce roiesc spre tabără cântând: Hai frați, hai frați, la năvală dați; La năvală dați — Țara v-apărați!... Iar se-ntâlnesc plăieșii sfătoși ai Vrancii cu voinicii-nalți și mândri ai Orheiului ș-ai Constantinopolului; în fruntea lor pășesc bătrânii voioși ce-nvârt ghioaga și trag cu arcul ca-n vremea tinereții, — mulți din ei se cunosc de la Feldioara. De pretutindeni vin; ca puhoaiele umflate de ploi se lasă spre Iași, unde sporesc mereu tabăra întinsă pe largul neteziș de la Copou. Aici își văd stăpânul.