Cai și oameni se zvârcoleau în mlaștinile cruntate de sânge. Șiruri proaspete izvorau mereu în fața acelorași viteji neobosiți. Deodată un lung vaiet izbucni din mii de guri. Steagul, steagul cel mare al Profetului căzuse-n mâinile românilor. Vestea străbătu ca un fulger, și cu ea groaza cu mult mai întunecată decât a morții. În deșert mai cerca Sinan să poruncească. Mulțimea, dând busna peste el, în fuga-i nebună, îl trânti de pe pod cu cal cu tot. Doi credincioși l-au scos din mocirlă și l-au dus pe brațe. În urma lor podul se prăbuși trosnind sub greutatea gloatei înghesuite, și-n locu-i crescu numaidecât între cele două maluri ale Neajlovului, un pod de leșuri peste care se-mbrânceau afară în larg turcii goniți din urmă mai mult de spaima lui Mihai decât de oastea lui. Și ce de plean căzu în mâinile românilor! Noaptea aduse biruiților scăpare, biruitorilor odihnă. Pân' a nu se lumina de ziuă, domnul ținu sfat cu ai lui. Turcul putea primi din ceas în ceas oștire nouă: era balaurul căruia-i creșteau capetele tăiate. Șirurile românilor însă nu se mai întregeau. Înc-o bătălie — ar fi fost risipa isprăvii mântuitoare pentru care jertfise atâtea scumpe vieți. Fu hotărâtă retragerea în munți până la sosirea oștii lui Sigismund.