În vetrele lor părăsite s-așează cumanii, din același leagăn cu pecenegii, vorbind aceeași limbă turcească, purtând aceeași dușmănie Împărăției Bizantine ș-aceleași lupte cu ea. Românii se folosesc de tulburările acestea, și-ncep să se prelingă pe luminișurile de-afară ale munților, întemeind sub cnejii lor așezări de sate pe unde mai sunt de-ai lor, în valea Oltului mai ales, și pe plaiurile Vrancei, și la capătul despre miazănoapte al Carpaților bucovineni, în Câmpulungul îngrădit de codri. În anul 1166, când împăratul Manuil Comnen, învingătorul cumanilor, intră, în țara ungurilor, unde o nouă biruință încununează steagurile bizantine, în oastea lui vitează arcașii români de pe luncile Oltului sunt printre cei dintâi luptători. Peste unsprezece ani puternicul Manuil, care visa reînchegarea întinsei împărății a lui Traian, moare, și cu el se stinge cea din urmă rază a gloriei bizantine. Deșarta strălucire a curții de la Cornul de aur cere supușilor biruri din ce în ce mai grele. Doi frați români, Petru și Asan, păstori în Balcani, merg să se plângă împăratului. Ei vorbesc dârz. Asan e pălmuit. Peste trei ani toți românii și bulgarii din peninsula Balcanică sunt în picioare, gata de luptă. Răpuși la început, cei doi viteji trec Dunărea încoace, strâng oaste proaspătă de la românii de-aici și de la cumani, și din nou se aruncă-n luptă.