Ies în sală, care era luminată de lampă. O femeie bătrână, cernită, cu ochii uzi de lacrămi, cum mă vede, mă întreabă cu un glas uscat, stins: — Fii bun, domnule, și spune-mi unde șade d-l Titu Negreanu. În casele acelea locuiau mai mulți studenți dela medicină. I-am răspuns : — Eu sunt doamnă. Ea dete un țipăt, vru să mă îmbrâncească și să intre în odae : — Am aflat tot... am aflat tot... mi s’a spus ... e la d-ta ...fata mea ... mi-ați măcelărit-o ... mi-ați batjocorit-o... lasă-mă ... să-i văd oasele ... ah ! fata mea dragă... mi-ați măcelărit-o !... Cuvintele ieșiau fără șir, însoțite de țipete sfâșietoare, de gesturi convulsive. Înțelesei îndată că această femeie, cu înfățișare de nebună, era mama fetei. De sigur, cum am și aflat mai târziu, unul din colegii mei îi mărturisise că scheletul fetei sale se află la mine; și biata mumă, îngrozită și desperată, alergase să mă caute și să mă găsească. Rămăsesem înmărmurit, nu știam ce să fac. Instinctiv mă pusesem în dreptul ușii și căutam să împiedec pe biata femeie de a intră în odaie. — Doamnă, liniștiți-vă, sunteți înșelată... — Oh, nu... mi s’a spus tot... mi s’a spus tot... te rog ca pe Dumnezeu : lasă-mă ... să-i văd oasele ... fata mea ... fetița mea ... ați măcelărit-o ... ca pe o vită.