Călătorul care ar fi venit în veacul al XV-lea în țerile noastre, în epoca lui Ștefan cel Mare și chiar înainte de această epocă, în domnia lui Alexandru cel Bun, ar fi găsit începutul unei orînduieli de curte. N-aș zice și: orînduire a funcțiunilor, căci pe vremea aceia, dacă o curte exista și avea proporții impunătoare, nu exista o ierarhie a dregătorilor: funcțiile nu erau permanente, ci întîmplătoare și fără plată; erau delegații care se acordau unor anumite persoane în legătură cu anume servicii, și, după ce îndeplineau acest serviciu, ele se întorceau înapoi, la rosturile lor de la curte și la situația lor între demnitarii statului. Înainte de epoca lui Alexandru cel Bun domnia moldovenească avea un caracter nefixat, anumite influențe occidentale luptînd cu influențe orientale; de o parte era un curent care venea din Ungaria, adus de descălecătorii maramurășeni, de altă parte era un curent care venea din Polonia, ceva mai nou decît celait. Cercetînd lista boierilor cari întovărășau pe domn, cari garantau de multe ori jurămîntul și prin urmare puneau valoarea lor politică personală în sprijinul valorii politice schimbătoare, după temperament și împrejurări, a domnului, o să se găsească un număr destul de important de nume; dar efectul pe care-l produce lista aceasta, cam amestecată, foarte nestabilă, nu este al unei ordini politice stabilite.