Călătorul de care urmează să vorbim acuma nu este deci negustor, ci un teolog, un intelectual. El vine prin vama Cîineni, și vorbește, cum fac toți pînă și prin anii 1850–60, cum a făcut și regele Carol în notele lui, despre căruța de poștă și surugiul cu haina pitorească. Înaintînd în țară, el vede sate sărace, bordeie acoperite cu stuf. Se interesează cu privire la originea locuitorilor, și i se spune că sînt de două feluri: unii sînt vechi băștinași, iar ceilalți veniți din Ardeal, „ungureni”. Sînt, de fapt, în regiunea munților foarte multe sate care au locuitori „ungureni”; așa, de exemplu, pe lîngă Mîneciul-Pămînteni, și Mîneciul-Ungureni, în regiunea de sus a Teleajenului. Murhard a întrebat deci pe ungureni de ce s-au mutat din Ardeal, și i s-a răspuns – și aceasta constituie un element nou și interesant – că tot mai bine este în țara aceasta nouă, cu pămînt larg. Ei se plîng într-adevăr că sînt expuși tuturor abuzurilor ispravnicilor, dar, cînd ispravnicii se prea întrec, fug la munte, un avantagiu pe care nu-l aveau în Ardeal, unde era sistemul sigur de a vina pe contribuabili. În ce privește pe domn, călătorul ni spune că lumea de jos n-are decît o singură prețuire: domn bun este acela care pune biruri puține.