După ce merseră câtăva vreme, umăr la umăr, sergentul se opri deodată: — Parcă s-a auzit ceva. Soldații ascultară ținându-și răsuflarea. De departe se auzea șuietul vântului trecând prin niște tufăriș. A Vădanii răspunse, șoptit: — O hi fost la avanposturile noastre, domnule sergent! Pricop încredința și el: — Da, la avanposturi, în urmă. Atunci sergentul Nastea hotărî: — De-acu, băieți, ne-mprăștiem. Tu, Pricop, o iei la dreapta; a Vădanii, drept în față; Cardaș, la stânga. Eu o să merg după a Vădanii. Apoi, după ce se gândi: — Nu trebuie să ne-mprăștiem prea mult. Eu o să dau țignale cu fluierul, ca să nu ne rășchirăm prea tare… Înainte, marș! Soldații își făcură cruce și porniră… Ploaia se întețea din ce în ce. Întunericul era de nepătruns. Aerul încărcat te înădușea. Santinelele se despărțiră și-n șuietul apei ce cădea de sus, vuietul pașilor se stinse. Cardaș se opri o clipă, ascultă; din urmă se auzi un țignal ușor, repețit de două-trei ori. Soldatul își șopti: — Domn’ sergent Nastea. Și porni mai departe. Picioarele îi lunecau, simți că scoboară într-o vâlcea; se opri din nou. Nu mai auzi țignalul. Ploaia se repezi deodată ca un bici, șfichiuindu-i fața. Apa îi străbătu repede mantaua și-i îngreuie ranița.