– Degeaba te uiți, grăi dânsa, că nu-i nimeni acasă; și chiar dac-ar fi, mie nu mi-e rușine să plâng. – Atunci de ce plângi? Grăi el apropiindu-se de dânsa. Am venit eu ca să te văd plângând?! – Mai știu și eu de ce ai venit! Răspunse ea așezându-se și întorcând fața de la dânsul. Iorgovan începu să-și rumpă c-o mână unghiile de la cealaltă. În cele din urmă el o apucă cu vârful degetelor de mânecă și-i zise: – Simino! Auzi tu, Simino?! Fii cuminte. Uite, zău că-mi pierd și eu sărita. Și de ce?! Ea își șterse ochii și se întoarse spre el. – Tot am vrut să te întreb, zise apoi, și nu știu de ce nu te-am întrebat: ce vrei tu cu mine? El dete din umeri. – Nimic! Știu numai că-mi ești dragă de mi s-au urât zilele. – Dragoste-n sec! zise ea. Eu drago și tot eu arsă de dor. – Așa-i – răspunse flăcăul – știu că-o așa. – Atunci dă-mi pace! – Dar tu de ce nu-mi dai mie?! Ea se uită lung la el, dar nu-i răspunse nimic. – Așa e! Grăi Iorgovan strțmtorat. Tu nu ai alergat după mine, dar m-ai făcut pe mine s-alerg.