Să fie vreun vis de noroc, vreo iluzie de iubire, vreo sete de glorie ? Nimic din toate astea. Sau e dorința de a mă vedea bătrân, cu părul alb și venerabil ? Nici asta. Atunci, ce e? Fără îndoială, nu încerc să generalizez acest sentiment, ce se poate ivi izolat, dar eu l-aș defini: curiozitatea de a trăi. Maupassant, cu câțiva ani înainte de a înebuni, se plângea mereu de monotonia și vechimea naturii și existenței omenești. Acest mare scriitor suferea grozav de urît. El găsea că e nespus pe plictisitor să vezi aceleași nopți cu stele și cu lună, aceleași zile cu soare sau cu nori, să vezi oamenii iubind, urînd, suferind de mii și miiade de ani, în acelaș fel, să treci o vieață întreagă fără a vedea ceva nou, ceva care a mai fost văzut... Și urîtul acesta îl făcui să fugă de lume, să rătăcească cu săptămânile pe mare, o singurătate mai puțip vasta și adâncă decât singurătatea din sufletul nefericitului artist! Tocmai mărturisirea aceasta a lui Maupassant mă face să-mi deslușesc mai clar sentimentul meu pe care l-am numit: curiozitatea de a trăi. Pentru mine vieața e totdeauna nouă și plină de surprinderi. Nu, nopțile de vară nu se aseamănă între ele ; luna n’are totdeauna aceeaș melancolie ; ochii și gurile de femei privesc și surâd în mii și mii de chipuri.