După ce izgonisem de la Instrucție toată banda solicitatorilor politici și toată gloata confuză a cutreierătorilor de birouri, impunînd oricui munca și răsplătind-o și prin daruri de vacanță, așa încît ministerul devenea astfel un loc curat și respectat – și ce era să fie după mine cu Hermes trismegistos al celor trei miniștri unul în altul sau unul peste altul! —, credeam că pentru lucrul meu științific și pentru un trup de sexagenar, peste care, pentru întîia oară, din exces de muncă, se vor abate infirmitățile, am dreptul la cîteva luni de liniște, în odăițile de la Mangalia. Ce nu s-a uneltit în urma mea! Un întreg Fanar era la lucru, și n-aveam decît să privesc în ochii principalului meu colaborator ca să înțeleg la ce mă pot aștepta. Veniseră la mine acolo cîțiva proprietari rurali foarte împovărați, cari-mi cereau moratoriu sau alte măsuri care ar fi lovit greu în creditul țerii. Le-am refuzat. Ofeream în schimb recomandații către organele fiscale pentru păsuiri indicate de situație. Din dos, un glas a țîșnit:”Dar noi sîntem desperați”. I-am răspuns că, deoarece de o parte e casa mea, de alta marea, dacă ar fi desperați, s-ar fi aruncat în mare în loc să-mi vie în casă.