— A propos de recunoștință — începu Nohotiu, azvîrlindu-și, c-o mișcare repede o șuviță de păr de pe frunte — fiecare popor înțelege recunoștința într-altfel și fiecare din indivizii care-l alcătuiesc o pricep în anumit chip, neatîrnînd de creștere și de gradul de cultură, ci după cum e născut. E bun? e rău? e cinstit? e necinstit? religios? sceptic? vesel? melancolic? Recunoștința va avea alt pervaz și alt coprins. Ceea ce cred de recunoștință este adevărat pentru toate entitățile morale și abstracte… De demult, trăia la Constantinopole un arab, Sadiel-Mahib. Nalt, uscățiv, lat în spete, numai mușchi si vine de otel. C-o barbă rară si creată, tuns mărunt — aproape ras — c-o față olivastră și lucioasa, cu ochi negri, calzi și scînteietori. Vorbea puțin și muncea mult. Blînd și harnic, ajunsese de pomină în Stambul. Învîrtea pescăria — lucru cam ciudat pentru un arab — și în fiecare vineri de la Dumnezeu da de pomană văduvelor și sărmanilor: stacoji, țipari, barbuni, scrumbii și rîndunici de mare. Și miluiții, deschizînd gura ca să-i mulțumească, el scutura mîna dreaptă, ca o aripă vînătă de albatroz, pe înțelesul tuturor: că lui nu-i trebuiesc temenele. Cine l-ar fi văzut cum dăruia ar fi priceput cît era de evlavios.