Și... într’o zi voiu încetă să mai respir, să mai vorbesc, să mai cuget, să mai privesc... Și... mă vor închide într’o cutie de scânduri — cu forma ei caracteristică, foarte caracteristică— mă vor coborî într’o groapă, vor aruncă pământ peste mine — par’că îl simt acum cât e de greu — și vor trece zile, ani, veacuri, veacuri, veacuri ... E foarte simplu, se ’nțelege. Foarte simplu, Hm !... Mai bine să nu ne mai gândim. Mă oprisem pe un pod s’ascult ce cântă râul. Cântă : «toate trec...» Ei și? cunosc eu cântecul ăsta. M’am dus înainte să intru dincolo, în pădurea de brazi. Copacii au freamăte mai blânde, cântece mai vesele. Eră cald, aerul strevăzător și câte odată par’că lămuream vuiete depărtate de cascade. Până în pădure eră o bucată de drum. Mergeam încet printre două livezi semănate cu cânepă. La o răspântie, de unde se zărea aleea pădurii, se afla o cruce mare vopsită în negru, pe care eră țintuit un Christ de lemn. La căpătâiul crucii: o strașină de tinichea; pe cele două brațe ale crucii atârnau câteva coroane veștejite. Lângă cruce o bancă îngustă și veche. Locul acela era foarte trist. În Bavaria, răspântiile drumurilor sunt pline de cruci.