Nu degeaba era el fratele lui Voicu: trebuia să facă tot ceea ce-i spune nevasta când era să scape pe fratele său de sub stăpânirea viitoarei lui neveste. - E - zicea Uța - rușine pentru un bărbat să se lase ca nevastă-sa să-l poarte de nas! Duțu se uită lung la ea. - Tocmai de aceea - răspunse el zâmbind - n-am să mă amestec în aceasta: n-o să stric eu norocul fratelui meu numai ca să fac chefurile tale. - Auzi? Să-i strici norocul? grăi Uța. Vai de așa noroc! Degeaba, cu Uța nu putea Duțu s-o scoată la capăt. Ca să scape de gura ei, duminică înainte de amiază el s-a gătit și s-a dus la Bondoc. N-ar fi fost, dacă l-ar fi întrebat cineva, în stare să spună ce voiește să facă; el însă știa ce voiește și se simțea destul de deștept ca să se descurce. - Aș putea - întrebă el pe unul dintre băieții din prăvălie - să vorbesc cu domnul Bondoc? Băiatul îl trimise la „cantor”, unde Bondoc își făcea socotelile de peste săptămână. Duțu, care nu mai era sărac ca odinioară și nu uita niciodată că are frate arhitect, se duse fără de sfială, poate chiar prea îndrăzneț la fereastra contoarului, apoi, după ce se uită pe fereastră și-l văzu pe Bondoc la masă, coti, deschise ușa și intră ca la el acasă.