Mai bine decât așa nici o adevărată grofiță n-ar fi putut să facă. Vorba era numai că Fercuș și nevastă-sa nu știau nimic despre aceasta. Era-ntunerec și tot mai ploua când s-au întors acasă. Unde să se adăpostească? Unde să-și petreacă noaptea? - Auzi întrebare, când ai casă cu lărgime?! grăi Fercuș. - Cum?! întâmpină țiganca. S-a mai pomenit ca oameni în toată firea să doarmă-n casă nevâruită și încă nesfințită de popă?! - Aș! îi răspunse Fercuș, [care] luă rogojina, o duse în casă, o întinse pe jos și gata fu culcușul. Țiganca, ce să facă? Se cam temea, nu-i vorba, dar cu un bărbat inimos ca Fercuș al ei intri chiar și pe poarta iadului. Dacă se culcase Garofița ea singură-n tindă, puteau și dânșii să se culce cu ceilalți copii în tindă. S-a culcat dar și, știindu-l și pe Fercuș în dosul ei, a și adormit. Fercuș însă nu putea să doarmă. De! Și ale muierii au câteodată rost. Nu știi ce cărări apucă Necuratul. Casă nevăruită și nesfințită de popă! Afară mai slăbise ploaia, dar bătea vântul și trăgea rău de tot prin ferestrele fără de geamuri, încât rochiile cele frumoase ale Garofiței mereu se mișcau fluturate de vânt.