Își închipuia că Filibaș a pus mâna pe parale și vine să-i plătească.— Ehe, lume nouă-n băcănie veche! De mult n-ai mai dat pe la noi, nene!... Ei, ce mai veste-poveste? Cum o duci cu serviciul? Șeful tot câine, tot câine? Filibaș îi întinse trufaș mâna și rosti tare și răspicat: — Așa să știi, că mâna asta a strâns-o adineaori și domnul șef! — I-auzi acolo! strigă băcanul, făcându-se că se miră. Șeful?... Vasăzică... Ei, bravo, asta-mi place! Aprodul strânse din buze cu dispreț, scuipă și porunci: — Ia să-mi dea o țuică! — O țuică, băiete, țipă repede băcanul, apoi, întorcânduse îndată iar spre Filibaș, urmă: I-auzi, nene! Și zici că vorbești serios? Parcă tot nu-mi vine a crede... Păi, dacă-i așa, e bine de tot, ce? — Se vede cât colo că d-ta nu mă cunoști, domnule! zise Filibaș grav. Eu n-am obiceiul să glumesc. Eu sunt om bătrân și funcționar, și nu vorbesc fleacuri. Și când spun ceva, să știi că-i așa cum spun... Ei, vezi, așa am vorbit și cu domnul șef cum vorbesc cu d-ta. El a zis una, eu alta, uite-așa. Pe urmă mi-a dat mâna și ne-am despărțit... — Uite, așa-mi place și mie, glăsui băcanul, plescăind cu limba și urmărind cu privirile necontenit pe băieții de prăvălie, ca să nu mănânce sau să dosească ceva.