“Câtă vreme e lumină, nimic nu e pierdut”, își făcea Nora curaj. O înspăimânta doar gândul că i-ar putea prinde ceața înainte de a ajunge sus. În întuneric, pe povârniș, n-ar mai fi putut face niciun pas înainte. Un singur gest greșit ar fi fost de ajuns ca să se prăbușească. “E oare nevoie să-i spun?” se întreba Nora, neîndrăznind, să-i vorbească. Nu voia nici să-l sperie, dar nici să-l lase. În nepăsarea de somnambul cu care urca pe urmele ei. Venea dinspre vârf, deasupra pădurii, un freamăt ca de mari vânturi încă nestârnite. Lumina zilei avea ceva albicios, difuz, lipsit de transparență. — Ascultă, Paul! se hotărî Nora deodată să-i vorbească. Trebuie să fim cel mult în jumătate oră sus. Dacă ne prinde seara sau ceața aici, suntem pierduți. Nu știu ce se întâmplă cu tine și nici nu te întreb. Dar acum îți cer să te trezești. Când vom ajunge sus vei face ce vei voi. Totul prevestea un viscol apropiat. Curenți nu destul de repezi ca să se înalțe prea sus șuierau de-a lungul zăpezii, ridicând-o în vârtejuri mici de pulbere. Copacii deveneau grei într-un cenușiu-albastru de plumb. Paul ajunse cel dintâi la capătul drumului. Ultimii metri de urcuș fuseseră și mai greu de străbătut.