Copiii se uitau și ei spre geamlâc și o vedeau așa, frumoasă și gingașă, parcă nici nu era ființă viețuitoare. „Ce răsfățată și cât de fericită e! ” suspinau ei, cuprinși de uimire. „Cât de fericiți sunt! ” zicea însă și ea. O, ce n-ar fi dat dac-ar fi putut să se joace și ea cu ei la aer curat și în bătaia vântului, chiar și dacă n-ar fi umblat prin băltoace și n-ar fi alergat prin iarba udă. Știa însă prea bine că așa ceva nu se poate, și nici că mai întreba. Era mulțumită că poate să se uite pe fereastră și să-i vadă pe copii fără ca să bage de seamă madama, care era perdută în citirea unui roman interesant, căci altfel ar fi trimis pe vreuna dintre multele slugi boierești ca să-i alunge de acolo pe obraznicii și nespălații aceia de copii. Dându-și seama despre aceasta, Lucica și-a luat una câte una păpușile și păpușelele, saloanele și sufrageriile, animalele de tot felul, jucărelele ei toate, și le-a înșirat în fața geamlâcului, ca să le vadă copiii și să se bucure și ei. Acum, în ziua de Paști, se cuvenea așa ceva, fie chiar și fără voia madamei, și Lucica se simțea în adevăr fericită, atât de fericită, încât în cele din urmă și-a luat inima în dinți și-a întrebat pe madama dacă are ori nu voie să ceară de la fraulain să-i aducă fonograful și să-i cânte la el.