Vru să treacă nepăsător, dar băiatul îi întinse grăbit ziarul: — Ia-l, boierule, că ți-a ieșit numărul! — Ce număr, diavole? Cum să-mi iasă dacă nu joc?! — Ți-a ieșit, boierule, zău… Ion Mititelu zâmbi, luă jurnalul, dar nu din pricina loteriei, ci doar așa, ca să mai aibă de citit ceva după masă, la cafea. De altfel, chiar simțea o nevoie să-și distreze puțin gândurile. A avut o zi foarte amărâtă. I-au venit în minte toate necazurile. Neavând de lucru la birou, se apucase să facă o listă de cum o să-și împartă leafa, și lista aceasta îl mohorâse de tot. Nu putea să se dumirească ce-o fi de tocmai azi îl chinuiește mai mult sărăcia… Mergea îngândurat, oftând adânc și des. Vânzătorii de ziare țipau în toate glasurile „ediția specială”, alergând ca niște zănateci. Oamenii se opreau pe trotuare sau ieșeau în poartă și cumpărau jurnalul. „Ce să faci dacă n-ai noroc?” își zise el, aducându-și aminte nădejdile de odinioară. Ajunse la frizeria din colț. Strigăte vălmășite, râsete scurte, gălăgie. Mititelu se gândea că poate frizerul își bate nevasta. În aceeași clipă însă frizerul năvăli în stradă cu ziarul în mână, cu fața zgârcită de o bucurie grozavă, se repezi la dânsul, îl îmbrățișă și-l sărută cu furie, mormăind răgușit: — Optzeci de mii… optzeci de mii… Mititelu simți atunci că toată strada începe să se învârtească și apoi se trezi în frizerie.