Crezând că dăscălița s-a certat cu bărbatul, luă pe dascăl deoparte și începu a-l povățui să fie mai bun și mai blând cu femeia, că altmintrelea o să-l pedepsească Dumnezeu, că femeile sunt slabe și simțitoare și le prăpădește rău plânsul... Notăreasa, zăpăcită, își trase scaunul aproape de dăscălița Aglaia, și, neștiind cum s-o mulcomească, începu a plânge și dânsa, ștergându-și ochii din când în când cu o batistă pestriță, boțită între degete. — Aș, aș! mormăi dascălul mirat de potopul de sfaturi cu care îi bătea capul preoteasa. Nu-i nimic, cucoană, nimica-n lume! D-ta trebui să știi că eu sunt un bărbat de zahăr! Din pricina mea dânsa n-a avut nici atâtica supărare toată viața ei. De douăzeci de ani de când o cunosc, nici fă-te-ncolo nu i-am zis... Și tocmai acuma să... Aa, să mă ierți... — Ei, lasă, îl întrerupse preoteasa trăgând șireată cu ochiul. Știm și noi prea bine cum sunt lucrurile astea... înțelegem noi... — Dar nu vezi că mă omori cu înțelesurile d-tale? Ce-nțelegi? La urma urmelor nu poți înțelege nimic... căci n-ai ce-nțelege. Nici eu nu înțeleg nimic... Iaca, o doare un dinte și atâta tot... Și nu mă lasă să i-l scot... Ce să-nțelegi daci?...Preoteasa rămase o clipă buimăcită, cu buzele pungă, apoi deodată se întoarse la Aglaia: — Scoate-l, dragă, scoate-l și-l aruncă la gunoi!