Prinse o muscă, îi smulse aripele și-i dete drumul drept la mijlocul semnelor. Și spuse, și bolborosi, și urlă pe limba ei, și se bătu în piept, și plecă fruntea la pămînt, pînă ce făcu spume la gură, și-i curgea nădușelile de pe ea. Se opri. Musca o luă pe spița dorului. Se duse pînă la „tată” și se întoarse. Se îndreptă spre „boală”, dar își luă seama, și o rupse la fugă, și se duse drept la „alte alea”… Aci își spălă piciorușile de bot, și nici că mai plecă în altă parte. Țiganca, ca și cum ar fi călcat pe un șarpe: — Aoleo! — Ce e? — Ce să fie… — Spune, bunico, zise împărăteasa, spune… — Nimic… răspunse țiganca, și se uită la fată. Irina zîmbi. Împărăteasa se-nfurie. — Spune, cioară! Țiganca călcă pe muscă si-o slei. — Nea! — Să spui, dar numa dumitale, zise Bîca și șterpeli o năframă, o băgă-n sîn, făcînd că se scarpină. „Acu, măria-ta.” „Ba, în prag.” „Ba, în ceardac.” „Ba, în capul scării.” „Ba, la poartă.” După ce deschise poarta, se plecă la urechea împărătesei și-i șopti ceva. Țiganca se făcu nevăzută. Împărăteasa înlemni. Se duse sus. Irina îi petrecu mîinile pe dupe gît.