El vru să se ridice : — Mă duc ... — Nu te duce ... — Mă duc... — Nu vroiu... rămâi ... — La ce ?... dacă te porți așa !... — Și-apoi ce o să spui acasă când te-or vedea că te întorci cu vitele așa de vreme ? — O să spun că sunt bolnav. — Or să te bată ... — Să mă bată !... Mai bine decât așa... — Nu te duce ... — Ba ... Ca să nu fiu surprins, m’am depărtat. * * * De câte ori suiam dealul, pentru a mă duce in pădure, mă opriam s’ascult șoaptele celor doi îndrăgostiți, ascunși în iarbă. Totdeauna se repetă acelaș glas rugător și pătimaș al «creștinului» și acelaș răspuns al Evreicei: «E păcat!» Idila asta mă interesa. Era, de sigur mai nouă, mai ciudată decât banalele și ridiculele adultere, cari se petrec atât de des în burghezimea și în lumea mare din orașele noastre. Am căutat să observ moravurile sentimentale dintre tinerii ovrei și creștini. Nici un amestec, nici o apropiere, nici o atracțiune între unii și alții. Evreii alcătuiau o clasă cu totul deosebită prin portul, prin obiceiurile și prin fanatismul lor religios. Nu se iubiau și nu se înțelegeau decât între ei.