– Nu vreau nani! Nu-mi pasă de frig! Nu-mi place aici! Oricât de calmă ar fi mama-râmă, până la urmă îşi iese din fire: – Încetează! strigă ea. Vom merge sus doar când ni se va da de ştire că e posibil! Gata! Nici o vorbă mai mult! Dormi! – Mamm, începe iarăşi Râmel. Spune-mi… Cine ne va da de ştire? – Înţelegi scumpule, deasupra pământului e cerul cu nori. Norii sunt diferiţi… Adică de diferite culori, de diferite mărimi. Când e primăvară şi cerul se acoperă cu nori negri, tuciurii – norul cel mai important îşi ia toba şi începe să bată: Bah! Bah! Bah! Bah! Toba lui se aude până la noi. Deci vorbim după ce auzim bubuitul. Acum dormi! – Maaammm! Auzi!? sare Râmel din pătucul său. Norul cel mai important bate din tobă! – Da? nu-i vine să creadă mamei-râme. O fi venit primăvara? – A venit, maaamm! A venit! Hai sa mergem afară! Repede! Vreau să văd culorile! – Nu, Râmel. Încă nu… – De ce?! M-ai minţit!? Atunci… plec singur, fără tine! – Stai, puiule! Aşteaptă! Doar un pic. Mai întâi de toate ţărâna trebuie să devină reavănă, puhavă, ca să putem săpa tunelul prin care ne vom strecura.