Era vocea lui.. Aceeași voce nesigură, care nu apasă pe cuvinte și-ți face impresia că trece pe lângă ele din neatenție. Nu-i răspunse și nu deschise ochii. — Ți-e rău? — Nu, nu mi-e rău. Dar aș vrea să ajung acasă. Am înghețat. — Spuneai că nu e departe… — Fii liniștit: nu e. Mai avem douăzeci de pași, și ai scăpat. Nu aștepta nicio protestare politicoasă din partea lui. Îl luă de braț, decisă să nu-i mai vorbească și nerăbdătoare să poată în sfârșit rămânea singură. Se silea să facă și ea pașii cât mai mari, deși piciorul drept o durea mereu. Pentru prima oară de când i se întâmplase accidentul ăsta stupid, ar fi vrut să plângă. Se opri în sfârșit în fața unei case cu multe etaje, se rezemă de portalul de sticlă și îi întinse mâna… — Aici. Acum, te poți duce. Îți mulțumesc. El îi strânse mâna o clipă, fără să i-o rețină, și pe urmă duse degetul la pălărie, schițând vag o jumătate de salut. Ar fi vrut să-i spună: “Ești cel mai urâcios om din lume”, dar era prea obosită ca să-i spună ceva. Îl lăsă acolo, în fața casei, și intră în holul luminos, unde o primi un val de căldură moleșitoare.