Stătea aplecat peste mica fiară adormită cu o privire atenta, de om îmblânzit. Miezul nopții îi găsi tăcuți și atenți în jurul puiului de urs, care le intra în casă odată cu noul an. “E poate un semn”, gândi Nora. Aducea cu el un miros de pădure și de pământ. Era caraghios și zbârlit, mai ales acum, când începea să se dezmorțească, și totuși îl priveau cu uimire. Venea dintr-o viață misterioasă, care se ascundea sub gheață, sub zăpezi. Pădurea încremenită își păstra în pământ rădăcinile și fiarele. Totul părea mort și totul în adânc era viu. — Viața începe mereu, șopti Nora, uitându-se la mica jivină, pe care se aplecase să o mângâie pe botul umed de zăpadă. Nu știa bine cui spune aceste cuvinte și pentru cine le spune. Pentru Paul, care se zbuciuma de atâta vreme să iasă din amintirile lui, ca dintr-o iarnă. Pentru Gunther, care încă avea ochii întorși spre imaginea mamei dispărute. Pentru Hagen, care încerca să păstreze fantoma iubitei într-o casă cu obloanele ferecate. “Și pentru tine, biata mea Nora, pentru tine, care ai crezut de atâtea ori că nu mai ai de așteptat nimic de la nimeni.” — E miezul nopții, zise cu glas tare și merse să stingă lămpile.