Nora îl recunoscu după statura lui înaltă de uriaș. Aducea pe brațe câțiva butuci pentru foc. Era îmbrăcat cu un surtuc vânătoresc, închis până sus, ca o haină neagră de pastor. În picioare avea cizme înalte, iar pe umeri o curioasă pelerină de stofă cenușie, largă, cu o glugă lăsată pe spate. Băiatul blond îi vorbea într-o limbă pe care Nora n-o înțelegea. Vocalele erau greoaie și surde. Poate olandeză, poate un dialect flamand… El râse de aceste presupuneri. — O! nein! Es ist nur sächsisch. Wir beide sprechen immer sächsisch. [5] Dar omul cu felinarul înțelegea românește, ba și vorbea cu oarecare greutate, destul de limpede însă. Nora îi explică unde va găsi rucsacul ei și ce trebuie să spună domnului care doarme la Turing-Club, în dormitorul comun, pe patul numărul 15. “Ar trebui să-i scriu câteva cuvinte, se gândea ea. Poate că nu va voi să vină.” Dar omul cu pelerina cenușie își ridicase gluga și plecase. Se auzeau încă cizmele lui afară. — Mă numesc Gunther Grodeck, spuse băiatul cel blond când rămaseră singuri. Am 21 de ani. Sau, ca să spun drept, nu-i am încă. Tăcu un moment, cu o neașteptată întunecare, și șopti: — Din nefericire, încă nu.