– Mă încumăt, luminate împărate, îi răspunse Ţugulea. Porunceşte. – Până mâine dimineaţă să-mi mănânci nouă cuptoare de pâine, îi porunci împăratul. – Să se puie la cale coacerea lor cât mai curând, răspunse Ţugulea. Hotărâră când să vie să înceapă a mânca. Se puseră şi paznici care să ia aminte. Pe seară veniră cu toţii. Apoi uitându-se la Flămândul, Ţugulea îi zise: – Să te vedem, nene Flămândule. – Las’ pe mine, răspunse acesta. Luaţi-vă câte o pâine, ca să aveţi şi voi ceva gustărică. Şi începând a arunca câte zece pâini în gură şi a le înghiţi, sfârşi cuptoarele până la miezul nopţii. Parcă arunca după spate. Mai adună şi codriceii ce mai rămăseseră de la tovarăşi, îi înghiţi şi pe aceştia şi începu a striga: – Mor de foame! mor de foame! Strejarii, care rămaseră ca nişte bostromengheri, uitându-se cum piereau pâinile, se duseră de spuse împăratului despre cele întâmplate. Se minună şi împăratul. Apoi zise să-i aducă nouă buţi de vin şi porunci lui Ţugulea să le bea până în ziuă. Ţugulea zise Setosului: – Pe dânsele, nene Setos. – Numai atât? întrebă el. Trase cepurile la câteva buţi dodată, şi pe toate le înghiţea de părea că intră vinul în pământ.