Ne întoarcem în oraș, luăm o odaie pentru d-voastră, altă pentru mine, mai petrecem o seară împreună, iar mâne dimineață ne urmăm drumul, și soțul d-voastră n-are să afle nimic. - Nu, domnule, nu! îi răspunse ea. Aici nu rămân cu nici un preț. Ce să fac eu la Focșani? Pun biletul de bagaj în plic și-l trimet la Galați, ca să nu-mi zacă bagajul în gară, iar eu mă-ntorc la București. Sosesc acolo pe la zece, trag la o prietenă și spun că am uitat ceva. Nicu rămase zăpăcit, ca pescuitorul care a scăpat peștele cu undiță cu tot. - Dar soțul d-voastră ce o să zică? întâmpină el. - N-am nevoie să-l văd, grăi dânsa. Bucureștii sunt mari, el umblă cu trebile lui, și aș putea să stau și mai multe zile fără ca să ne-ntâlnim. Mai multe zile! ? În gândul acesta era și pentru dânsul mult farmec. Ar fi râs camarazii lui cu hohote dac-ar fi aflat că el a plecat la Sinaia și s-a pomenit la Focșani, ca să rămâie acolo ca un caraghios. Cu totul altfel se prezentau însă lucrurile dacă se întorcea cu dânsa la București și petrecea acolo câteva zile. Ar fi mai fi stat, poate, pe gânduri, dar trenul nu aștepta.