Răspunsul, arătat mai sus, fu scurt („le prince me parloit en peu de parolles”). Un tălmaciu latinesc, găsit cu greu, ajutase pe călător, care e recondus seara cu torțe, la casa lui în oraș, unde vodă, care-i dăduse și un mehmendar pe drum, trimesese un bun bucătar. Orașul, spune el, n-are nici o clădire cumsecade („aucun beau bastiment»). Ar fi – ceea ce e fals – numai două biserici, șj acelea de lemn, dintre care una săsească: „l’une à la grecque, l’autre de luthériens”. Casele sînt acoperite cu țigle, cu șindilă sau cu stuf. Țara e plină de roadă. Locuitorii sînt coloni romani și-și zic, printr-un..glissement de la langue”, români: „ceux du pays se disent vrays successeurs des romains, nomment leur parler romanechte, c’est-à-dire romain”. Ei vorbesc o limbă pe jumătate italiană, pe jumătate latină, dar „amestecată cu grecește și cu vorbe ciudate” („meslée de grec et de baragouin”). Sînt ortodocși stricți, absolut contra papei. Respectul pentru domni e religios, și-i pomenesc în rugăciuni. Ospețele sînt îmbielșugate, și se ridică păharul – aici dă, cel dintîi, cuvinte românești –, pentru Dumnezeu, „pour la sanitat de Dnazou» –, pentru vodă, pentru sultan, pentru „toți bunii creștini”, pentru pace, pentru ai lor, cu urări „de mîntuiri, sănătate, drum bun și bun întors, împlinire a dorinților” („prières de bon salut, santé, bon voyage et retour, accomplissement des désirs”).