El scoase dar peptenele din traistă şi-l aruncă în urma sa, iar din peptene se făcu un gard lung şi înalt, peste care bosoarca nu putea să treacă, ci trebuia să-l ocolească şi să piardă astfel din drum. - Aruncă peria, grăi calul după ce simţi din nou tropotul pirostriilor în apropierea sa. Băiet Sărac aruncă peria, şi din ea se făcu un stuf des şi întins, prin care baba nu putea să străbată decît gîfăind şi cu chiu, cu vai. - Aruncă ţesala, grăi calul de a treia oară. După ce aruncă țesala, Băiet Sărac privi în urma sa şi văzu o pădure de cuţite şi de săbii, iară pe baba opintindu-se a trece printre ele şi sfăşiindu-se în bucăți mălrunte-mărunțele. Ajungînd la codrul de al şaptelea, unde se sfîrșea împărăţia bosoarcei, mînzul răpciugos scutură o dată, și pe nesimțite se prefăcu într-un frumos cal înaripat, cum nici mai nainte de aceea, nici după aceea n-a mai fost altul. - Acum ţine-te bine, îi zise calul, fiindcă am să te duc cum nu s-a mai dus voinic de pe tărîmul ăsta pe celălalt, căci am și eu o soră acolo şi pe ea mă duc s-o caut. Băiet Sărac era amețit de răpeziciunea cu care trecea peste codru și se slobozea în urmă spre tărîmul celălalt prin o largă deschizătură de pe cealălaltă parte a codrului.