Eu te-am trecut în condică că ți-am dat-o. — Da n-am nici fir de tutun... — Nu vroi să știu... să ai!... — Înțeleg. Soldatul plecă mâhnit. La rândul lui, Guță blestemă păcătoșia în care a ajuns armata din ziua de azi. „Destulă procopseală”, gândea el; „face soldatu ceva, îl bagă la pușcărie, parcă cine știe ce pedeapsă-i asta! Să odihnește câțiva ani de zile de pomană. Unde e bătaia pă care am apucat-o eu? Da ce dracu? Vasile ăla-și face de cap astăzi. L-am trimis de două ceasuri după mâncare și văd că nu mai vine”. Și începu să strige: — Vasileeeee!... Dar Vasile dormea în cazarmă. Când au auzit soldatu glasul stăpânului, care mai de care se grăbea să scoale pe Vasile. — Scoală, măi Vasile! — Mă Vasile, mă! — Scoală mă, că te cheamă don sergent-major! — Unde e? Să trăiți! Porunciți! zicea Vasile, care se deșteptase somnoros. — Aleargă, că-i în cancelarie, dă fuga, că-i foc! Și Vasile-și încheie bluza, trase frumos pantalonii peste cizme, își așeză „limba cravatei”, se șterse cu degetele la ochi și intră. — Da bine, mă, ce te-ai făcut? Eu credeam că te-ai pierdut. Unde e mâncarea? — Mâncarea? — Ei!