La începutul lui iunie veni din partea lui Sigismund, George Palatici. Banul de Lugoj, luă jurământul domnului și-i dete steagul și buzduganul legăturii celei noi, care-ngenunchea pe țăranul Munteniei, alături de iobagul Ardealului, sub stăpânirea aceleiași coroane. Ar fi știut el Mihai cum să-i răspundă acelui cuceritor de pe saltea; dar primejdii mai mari și cercări mai grele chemau aiurea sabia lui. Pe la mijlocul lui iulie, marele duium al turcilor era în fața Giurgiului, și mii de salahori zoreau încheierea podului peste Dunăre. Mihai își trimisese la Sibiu soția și copiii, iar el cu cei zece mii de ostași trudi s-ație calea potopului, până-i va sosi din Ardeal ajutorul cerut. Dar în Ardeal, era nuntă mare, și mirele Sigismund numai la război nu se gândea în vremea asta. Și doar acum se cheamă că era țara lui aceea pe care-o apăra Mihai. După vro trei săptămâni de hărțuieli ușoare în preajma Giurgiului, domnul românilor știa lămurit că Sinan-Pașa are cu el peste o sută de mii de ostași, că orice încercare ar mai face, ca să-l ție-n loc, ar fi nu numai zadarnică, dar chiar primejdioasă, și că, nemaiavând ce aștepta din Ardeal, toată nădejdea trebuie să și-o pună în oamenii lui, care de toți cu cei veniți de peste Nistru și de peste munți „pentru vestea marii lui vitejii ș-a dărniciei lui multe”, erau acum vro șaisprezece mii: zece mii pământeni, restul ardeleni și cazaci.