întrebă vătaful, mândru de pozițiunea sa. — Nimic nou, nene Niculăiță! — Unde te duceai așa iute și cu capul între urechi? — La cucoana Duduca. — A! a! înțeleg, la țiitoarea stăpânu-tău. Și ce ai să faci acolo așa de dimineață? — Îi duc un răvaș. — Din partea cui? — Dintr-a stăpânului meu. — Dar ce, s-a împăcat cu dânsa? — Trebuie mai întâi să știu de au fost certați. — Va să zică nu știi nimic?... Prostule!... — Nimic de tot, adaose Păturică cu o privire malițioasă. — Află dar de la mine că ei au fost certați foarte rău. — Și de ce, nene Niculăiță? — Auzi acolo, de ce! Fiindcă diavolița de greacă vrea să ție doi pepeni într-o mână, adică este amorezată după un calemgiu de la vistierie. — Ași! nu cred! — Crede ce-ți spun eu. Postelnicul Andronache a aflat acest amor tainic și s-a certat cu dânsa furcă. — Poate, dar ia spune-mi: cine este acest calemgiu? — Este fiul lui căpitan Gheorghe Basma de la Dorobănție. — Ce fel de om este acela? — Este un băiat de douăzeci și doi până la douăzeci și cinci de ani, frumos, gingaș și subțirel, pare că-i tras printr-un inel.