Capitala munteană, cu 130 000 de locuitori, îi pare „o îngrămădire așa de mare (un amas si considérable) de clopotnițe”, încît nu poate deosebi monumentele-i principale. Pe locul caselor arse acum -doisprezece ani murdării rupte de cîni se îngrămădesc pe maidane, curățite numai astfel. Străzile, aproape fără poliție, sînt „de o necurățenie de nedescris”; iarna poți merge numai cu birjile, scumpe; vara, te îneacă praful mînat de vînt. Afară de șosea, plină de călești cu vizitii în livrea, primblările, grădinile se încep și nu se isprăvesc. Bisericile-i atrag atenția. „Să intrăm acuma în una din multele biserici din București, a căror cifră e socotită la trei sute și vom fi loviți de luxul de decorație care-i împodobește interiorul. Aurul strălucește pe fiecare ieșire a ciubucelor (moulures) în lemn sau ipsos, cu care sînt încărcate zidurile și stîlpii; policandre cu grămada, mozaice, marmure, de toate colorile, perdele (tentures) cu stele de argint, vase de flori dovedesc însemnătatea veniturilor clerului prin risipa lor în lăcașurile religioase. Totuși zidurile sînt spoite (badigeonnés) (să mi se ierte cuvîntul), cu chipuri (portraits), care fac puțină onoare pictorilor lor; se poate zice chiar că mul