Când ajunse în gârliciul beciului, se rezemă de perete, gata să leșine. Nădușelile îi curgeau potop de sub pălăria mare, care-i strângea capul ca un cerc de fier. Preotul luă o ulcică de pe o policioară, bătută în peretele de lut, o puse la canea, apoi îi dădu să beie: — Dă-o peste cap!... Așa! Vinul parcă îi mai dete putere. Când se văzu iar pe drum, în urma nevestei, Lăptuc își scoase pălăria; mergea cu capul gol, și din când în când își ștergea sudoarea cu dosul mâinii, apoi o azvârlea jos. Pe marginea prăpastiei se opriră. Femeia îl sfătui: — Zvârle câte unul. Țăranul se uită în râpă, o văzu plină de bolovani și se-nfricoșă: — Bun cap mai ai! Da dacă s-or lovi de chetri? Atunci femeia gândi ce se gândi, se plecă, își ridică o fustă, apoi alta, și rupse din poalele cămășii, de jur împrejur, o fâșie lungă; pe aceasta o destrămă cu dinții, în patru bucăți, și se răsti: — Hai, scoate unul! Țăranul vârî două degete în chimir și trase încet-încetișor un cartuș. Femeia îi întinse o bucățică din pânza ruptă: — Na, învălește-l și-l azvârle. Lăptuc înfășură ușor cartușul și-i dete drumul. Apoi stătu o clipă, ca și când ar fi așteptat detunetul.