O scoase cu mare grijă, cu nesfârșite precauții, de teamă să nu-i rupă cotorul prea lung, și căută din ochi un vas de flori, dar nu era decât unul singur, prea larg pentru o singură floare. “Mai bine un pahar”, zise ea și trecu în sala de baie, ca să găsească apă, dar apa rece era prea înghețată, iar robinetul de apă caldă nu funcționa. (“Ce dezordine în casa asta! Cum se cunoaște că trăiește singur!”) Deschise o ușă ce da într-un oficiu și găsi acolo o sticlă cu apă de casă. Se întoarse în odaie, turnă apă, și pe urmă, punând floarea în pahar, îl depuse pe un mic taburet, lângă patul lui, îngenunchind și ținând cu grijă paharul între palme, ca și cum ar fi vrut să transmită palidei flori căldura mâinilor ei. Apoi se ridică și se îndreptă spre vestibul. În prag îl găsi pe Paul, cu brațele deschise larg, ca să-i baricadeze trecerea. Părea că vrea să-i spună ceva, dar era încurcat și nu știa cum. — Îți mulțumesc că ai venit. Acuma… Dacă nu ar fi prea târziu… te-aș ruga să rămâi. Ca și cum acest “prea târziu” s-ar fi referit la oră, și nu la cele întâmplate până atunci, ea se uită la ceas.