Rămasă fără oaste, țara nu se mai poate apăra nici de băntuirile Pasvangiilor , care, sub ochii domnului, înmărmurit de groază, calcă orașele Olteniei, jefuind case și omorând oameni, ziua-n amiaza mare. Gloatele trimise de turci, ca să ne apere — să apere „grânarele de îmbelșugare ale împărăției musulmane” — trec și ele cu ceauși cu tot în rândurile vestitului Pasvan, și pradă fără nici o teamă. Mavrocordat, Ghica (arbănași greci), Calimah, Ipsilanti, Moruzi, Caragea, Șuțu și Mavrogheni. Pasvanoglu, vestitul pașă din Vidin, e un fiu de tâlhar; și-a făcut o bancă de haiduci, de răzvrătiți, și pradă olaturile turcești de pe lângă Dunăre. Se întărește-ntr-o cetate de pământ lângă Vidin, risipește cetele de poterași, ca și oastea ce vine-mpotrivă-i: sultanul, ca să-l potolească, îl face pașă. Aceasta-i mărește banda, și îndrăzneala Pasvangiilor nu mai cunoaște margini. Domnii, văzând slăbirea și dărăpănarea Turciei, încep să-ncline din ce în ce mai mult spre puternica Rusie, spre „soarele care răsare”, zic ei. Ies la iveală firele vechilor, iscusitelor uneltiri muscălești. Când sultanul mazilește, în anul 1806, pe Constantin Ipsilanti, domnul Munteniei, și pe Alexandru Moruzi, domnul Moldovei, rușii — ocrotitori — intră cu oaste-n amândouă țările și cer întoarcerea voievozilor în scaunele lor, căci nu se-mplinise cei șapte ani, cât era așezat acum veacul unei domnii.