Voicu găsea ceva frumos în această lipsă de sfială și peste două zile iar a găsit un sfert de ceas ca să treacă pe la Obor: prea îi era nesuferită lumea în care trăia și i se deschidea inima când se întorcea aici. După Paști s-a făcut nunta, iar după nuntă au urmat zilele albe cu dumineci petrecute pe la Grădina lui Eliad, pe la Tei, pe la Pantelimon, pe la Băneasa, pe la Herăstrău. Voicu nu putea să lipsească niciodată. El îi făcuse, la urma urmelor, bărbat și nevastă și nu se putea lipsi de mulțumirea de a-i vedea ce bine trăiesc; iară Uții nu i-ar fi priit nimic dacă n-ar fi fost de față și Voicu. Peste o săptămână el stetea de dimineața până seara cu zidarii, cu dulgherii și cu țiganii salahori, serile, obosit, se culca, cum se zice, deodată cu găinile, iar duminecile și zilele de sărbători alerga la Obor: se făcuse de nu-l mai cunoșteau prietenii, pe cari nu-i mai vedea decât din întâmplare, și pierduse în câțiva ani toată poleiala pe care i-o dăduse Parisul în timp de aproape șase ani. Toate au însă sfârșitul lor firesc. Mai spre iarnă, tocmai când arhitecții au destul timp de plimbare, Voicu nu mai avea ce să caute pe la Obor.