Dar n-ar fi consimțit să întrerupă cursul acelui timp de patimi, să revină la o viață așezată, cu momente de cumințenie și momente de amor, distribuire imposibilă de virtuți și pofte. Se simțea intrată într-o perioadă de scurtă nebunie. Voia să o trăiască. Nu făcuse socoteli, nu ezitase. Dar odată aici, în această dezlegare de impulsii și doruri, nu ținea deloc să se întoarcă, să ia precauții, să se orienteze. Și amantul ei trebuia să rămână lângă ea până la urmă. Într-o dimineață când, în lumina scăzută a zorilor, Adriana îl privi bine pe Gelu și în ochii lui se privi pe ea însăși, observă că amândoi erau obosiți, palizi de nesomn. Trecuseră multe zile? — Ne-am făcut urâți amândoi, Gelule. Seara, la întoarcerea lui acasă, Gelu nu o mai găsi. Pe un scaun atârna o cămașă de a ei, pe care o uitase în grabă. “Mă întorc la D… Nu-mi scrie nimic.”