ÎNTR-O DIMINEAȚĂ DE DUMINICĂ, dinspre sfârșitul lui octombrie, doamna Dunea primi o vizită care emoționă întreaga stradă și scoase vecinele pe la porți: doamna Rozalia Donciu, soția prefectului, coborî din automobilul prefecturii. Gazda fu surprinsă, dar o primi cu simplicitate. — Nu știam că v-ați întors. Toată lumea vă credea la Paris. — Într-adevăr, m-am întors alaltăieri. Ar fi trebuit să rămân acolo toată iarna, dar de când cu nenorocita asta de prefectură, care a căzut pe capul nostru din senin, Constantin n-a mai fost în stare să-și vadă de treburi singur și mi-a telegrafiat să viu. Doamna Donciu avea o familiaritate protectoare. Spunea “Constantin” în loc de “soțul meu” sau “domnul prefect”, dar avea în același timp un mic surâs, care trebuia să păstreze distanțele și formele. Doamna Dunea nu prinse nuanța și fu măgulită. După un sfert de oră de conversație, în care timp vizitatoarea se opri la generalități asupra Parisului, asupra educației și asupra copiilor, ea ajunse la scopul vizitei și îl expuse practic, scurt. Era una din subtilitățile politice ale Rozaliei Donciu, aceea de a vorbi cu abundență despre câte în cer și pe pământ și de a aborda pe urmă brusc chestiunile dificile. Le dădea astfel un aer de amănunt, prevenind neplăcerea unui refuz.