Apoi nu s-a mai ivit decât abia pe la trei după-prânz și s-a întors pe înserate. Așa azi, așa mâine și pomâine ca ieri, într-o zi ca în alta: Persida știa când și dincotro vine și când și dincotro se întoarce, știa că el, sărac sufletul lui, numai la ea se gândește, numai de dragul ei trăiește și rabdă zi și noapte ca să poată trece în patru rânduri pe zi prin fața casei în care se află ea. Până când așa?! Cum, Doamne, să n-ajungă din om neom? Cum să nu se prăpădească? Joi era joi, și vineri în zori de zi Mara avea, ca de obicei, să sosească la târg. „Trică, dragă, ieși, te rog, și spune-i ca să nu mai vie pe aici, mai ales mâine să nu treacă!” Așa ar fi voit Persida să-i zică fratelui său joi după-prânz, dar băiatul avea de lucru, fiindcă așeza în lăzi marfa pentru ziua de mâine, și nu putea să-l apuce singur, iar când l-a apucat singur, n-a mai putut să-izică nimic. Pe înserate, ca nealte dăți, a sosit și Mara, foarte voioasă, foarte țanțoșă, cu nasul, cum se zice, pe sus. Se vedea cât de colo că i s-au întâmplat lucruri cu care poate să se fălească.