Deci voievodatul, îndată autonom, neatârnat, al lui Bogdan pribeagul, ridicat pe ruinele provinciei ungurești voievodale a lui Sas fiul lui Dragoș, stăpânitor în calea tatarilor a căror vastă împărăție se desfăcea, a cuprins pe rând cursul râului Moldova, de unde i-a venit și numele - așa cum, dincoace, de la Jiu și Olt, de la Argeș, Dâmbovița și Ialomița au venit numele județelor, unele din ele voievodale, ce s-au contopit în Țara Românească -, apoi al Sucevei și Siretului, iar al Prutului, atins la Cernăuți și trecut chiar încă supt Alexandru cel Bun, numai ceva mai târziu. Dacă Vasluiul, Bârladul și Tecuciul, în "insula" dintre Siret și Prut, sunt vechi, în legătură desigur cu vămile tătărești din vremurile lui Nogai, domnul împărătesc al Dunării în a doua jumătate a veacului al XIII-lea, toate celelalte așezări orășenești sunt ceva mai nouă; Ștefăneștii, poate din vremea lui Ștefan cel Mare, când se ridică prin curți domnești de vânătoare, judecată și petreceri, Hârlăul și Botoșanii (Botășanii), Iașii, simplu popas de negustori încă la începutul veacului al XV-lea, târgul Săratei, mai vechi decât Hușul - care nu poate avea nici o legătură cu husiții, - și Fălciul - tot din timpul crizei celei mari a luptei cu tatarii (Galațul ajungând la oarecare însemnătate numai după 1 500).