Intrarea nu se făcea prin zidul acesta din față, ci prin cel din dreapta. Ușa era joasă și mică în stil gotic și simplu, cum se vede la toate bisericile din Ardeal, de unde s-a și luat modelul: astfel la biserica lui Ioan Corvinul din Sîntimre, sau la cea din Feleac, de lîngă Cluj, unde, cum s-a spus, a fost și reședința episcopilor români din aceste părți, ba chiar în frumosul castel de la Șoimuș, lîngă Lipova, în Banat. Ornamentele gotice erau modeste, dar liniile care se taie între dînsele sînt foarte elegante, căci liniile gotice, chiar foarte simple, produc totuși o puternică impresie. Inscripția, care arată cine a zidit biserica și în ce timp, se găsea totdeauna, nu la întrare, ci la ușița prin care străbătea cineva în pridvor; era așezată sau deasupra ei, sau în zid, ceva mai departe, cum e cazul inscripției de la Războieni, foarte frumoasă, în care e vorba de înfrîngerea de către Mohamed al II-lea. Se pătrundea apoi în acel pridvor, care era îngust și întunecat. Ușa cea mare era încunjurată cu arc sfărîmat, cu ogivă, și avea, nu o singură linie, ci mai multe, paralele. Se găseau aici, adeseori, morminte. La Neamț sînt înmormîntați în această parte pîrcălabii cetății, cum, dealminteri, morminte se întîlnesc, nu numai în bisericile lui Ștefan cel Mare, dar și în ale lui Petru Rareș, ca la Pobrata, lîngă Lespezi, pe malul Siretiului, de care ne vom ocupa pe urmă.