Se mai vorbește de Golia, care e biserica doamnei, și unde o icoană făcătoare de minuni a scăpat viața lui Ștefan, fiul domnului; de Birnova, cu heleșteul ei, unde Macarie e dus în rădvan domnesc cu șase cai, în tovărășia slugerului Ioan, un cunoscut de la Ierusalim; de Sf. Gheorghe, care se ține de Muntele Sinai; de Sf. Sava, cu două cupole turcești și nouă ferești, făcută de arhitectul Ienachi, îngropat acolo. Despre aspectul caselor particulare, modestele case ale mahalagiilor și țeranilor, se notează acoperișul, care, cu un termin de comparație din răsărit, e asămănat cu „spatele cămilei”, lavițele, scoarțele clădite, care împodobesc încăperea, cuptorul, care face ca, iarna, să fie cald ca într-o baie. Îmbrăcămintea veche, frumoasă, care acum nu se păstrează la femei decît în regiunile de munte, era pe atunci de întrebuințare generală, și sătencile nu se înveșmîntau dincolo de Siretiu cu odioasele tulpane, polcuțe și fuste de astăzi. Părul se făcea colac, deasupra se punea marama, care la cele mai bogate putea fi de catifea colorată. Jupănesele întrebuințau șaluri albastre de Alep (tot ce-i amintește Alepul e pomenit de călător, și, lucru curios, el știa, la 1653, că Petru Vodă Munteanul, în exilul lui, fusese, pe la 1560, la Alep, – tradiție locală).