În Moldova aceste așezăminte s-au uscat în sămînță, împărțirea țerii făcîndu-se după ținuturi, în legătură cu orașele și cetățile. În Moldova judecia și județul au rămas, deci, cuprinse astfel în mica viață de sat. Țara s-a păstrat astfel în vremea aceea mult mai primitivă în ce privește alcătuirile românești, deși străbătută de influențe străine superioare: ungurești și polone. Dacă, acum, călătorul se cobora pînă la Dunărea-de-jos, el afla aici două importante cetăți, anterioare întemeierii domniei moldovenești, Chilia și Cetatea Albă, – pentru bizantini neagră, fiindcă era veche, iar pentru barbari albă, fiindcă din pădurile lor piatra li se părea astfel. Cetățile acestea sînt extrem de vechi. Chilia, care se chiamă Licostomo, după numele vechi al gurii Dunării, „Gura Lupului”[5], era așezată, nu unde este Chilia Nouă basarabeană, ci la Chilia Veche, din Dobrogea, în insulă. Aici pămîntul acopere clădirile ce vor fi fost vreodată. Dincolo, la Cetatea Albă însă, zidurile sînt extraordinare, cele mai frumoase din tot Orientul; ele arată ce puteau face genovezii cari au venit tocmai pe acest timp aici, căpătînd exploatarea Mării Negre, de la paleologii restabiliți în Bizanț, la 1261. Aici era desigur un tîrg mare: veneau oameni din interior cu grîne, cu pește și alte produse naturale, și corăbii soseau din toate părțile.