Măria-ta, măria-ta, mai bine mi-ai fi tăiat capul decât să te fi culcat lângă mine! Împăratul începu să râdă… şi ce râs! Nu trecu mult, şi toată împărăţia află că împărăteasa rămăsese grea. Eu, de bucurie, îi sărutai mâna şi îi zisei: – Ai scăpat, măria-ta. – De-o fi băiat, am scăpat, da’ vai de mine de-o fi fată… Şi-o podidi plânsul. – Şi dacă ar fi fată?… – Va fi muma ei şi fata ei, şi împăratul bunic fiului şi tată nepotului lui… Şi-mi spuse tot ce vorbise cele trei femei, iar eu mă gândii că femeile grele aiurează. Când îi sosi ceasul, abia apucă să nască, şi întrebă pe împărat: – Ce e, măria-ta, băiat ori fată? – Fată… şi ce fată! răspunse împăratul, şi se întoarse la împărăteasă. Împărăteasa era rece ca gheaţa, cu mâinile încleştate peste amândoi ochii. Împăratul o pipăi. Se căută la cingătoare, şi, văzând că nu are paloşul, strigă de se zgudui palatul de marmură: – Luaţi-o de-aci, că-i turtesc capul! Eu înfăşurai copila într-un cearşaf cald şi fugii cu dânsa. Mă închisei în iatacul acela pecetluit cu lanţuri. Împărăteasa oftă când căzu pământul peste ea. O auziră toţi, afară de împăratul, care privea cu mâna pe mânerul paloşului şi zicea celor care aruncau pământ: "Mai iute!