Ea își aduse aminte că avea obiceiul să-și oglindeze ochii într’un lac, aproape de grădina ei. Cine știe! poate că norul acela născuse din acel lac, unde par’că rămăsese ceva din albastrul ochilor săi. Omul are nevoie de a-și crea o filozofie a lui intimă, neformulată într’un sistem, nepublicată în volume, dar care să-l satisfacă numai pe el însuși. Ce binefăcător e să crezi, de pildă, într’o simpatie universală și să-ți distrugi cât mai mult groaza de nepăsarea oarbă și fatală a naturii, față de orice existență omenească! * * * Mie, desfrunziții salcâmi de peste drum îmi readuc gânduri despre nestatornicie, despre moarte. Omul nu moare dintr’odată, ci cu încetul și conștient. Fiecare purtăm în noi mormintele copilăriei și ale adolescenței. Dar iluziile !... Despre ele abia ne mai aducem aminte: mor cu grămada, ca niște ostași pe câmpul de răsboiu. Ne mor rude, prieteni, părinți și duc cu ei în groapă iubirile, bucuriile noastre. Moare ceva și din noi, cari rămânem. Și neantul, a cărui apropiere o presimți, te neliniștește, îți întunecă mintea, cu veșnicul lui mister de Sphinx. Pe mine m'a uimit nepăsarea unui țăran, care se afla în orele agoniei. În ajunul morții mâncase cu multă poftă și cerea să-i cheme pe un prieten din sat, care se îndeletnicia cu cioplitul crucilor de morminte.