Tot așa făcu apoi și cu scaunul la ușa de la dreapta. Acum era bine. Nu rămânea decât să stingă lumânarea și să se culce - așa îmbrăcat cum era. Pe scări însă, prin sala cea mare și prin odăile de alături pocănea și troscănea, zăngăneau ferestrile și se zgâțâiau ușile parcă umbla cineva pe la ele ca să le scoată din țâțâni; el lipi lumânarea de colțul sobei, apoi se întinse pe pat. „Să adorm odată - își zise - apoi nu-mi mai pasă dacă se isprăvește lumânarea. “ Da, însă nu-i mai venea somnul. Degeaba-și închidea ochii, căci, așa obosit cum era, el stetea treaz și auzea mereu țiuiturile crivățului, tocăniturile și pocăniturile, zângănitul ferestrelor și zgâțâitura ușilor, nu putea să doarmă și fel de fel de gânduri îi umblau prin cap. Iar lumânarea se făcea tot mai scurtă și ardea cu flacără din ce în ce mai‘lungă. O flacără mare, apoi un muc și în sfârșit întunerec deplin, cum e întunerecul când crivățul aduce nori din răsărit ca să le acopere toate cu polei. Tașcă se ridică puțin din culcușul lui, apoi iar se lăsă istovit în el. Ce-i mai rămânea, la urma urmelor?! Ajunsese de nu-și mai putea da seamă dacă stă treaz ori visează și vedea oarecum ceea ce gândește.