Domnul era păzit de trei, patru sute de soldați unguri, cari poartă săbii și halebarde. Stăteau doi cîte doi pînă la umbrarul supt care stă vodă. E așezat; dregătorii îi stau în preajmă. Pîrîși vin la el, de oriunde, se opresc în față-i și, îngenunchind, îi vorbesc. Pare că asistăm la o scenă din evul mediu: Ludovic cel Sfînt judecînd pe francezii veacului al XIII-lea supt stejarul de la Vincennes. I se oferă să viziteze curtea, care pentru un drumeț din Apus nu înseamnă mare lucru. Era din lemn, ca și casele boierilor, „și cu foarte puțină piatră, rău așezată”. Petru Șchiopul, dealminterea, avea să vadă în posesiunile austriece și altfel de locuinți, după fuga lui din Moldova, la 1591, la Tulln, la Innsbruck, la Bozen, dar, cu gîndul la sărăcia Moldovei sale înapoiate, el era să moară de dor supt binecuvîntarea caldă a soarelui din aceste părți vecine cu Italia, unde-i era menit să-și odihnească oasele. Călătorul știe despre originea noastră romană, și el recunoaște și latinitatea limbii, măcar în parte, căci avem elemente „italiene, slave, grecești, turcești – și multe altele”. „Țara e foarte bogată, pămîntul negru; heleșteie sînt pretutindeni.” Plecînd din Iași, cu trate în Polonia care nu fură achitate, se dă o căruță ușoară, cu un singur cal și pentru un singur om, cum au fost căruțele de poștă de mai tîrziu, cu care atîția călători au fost scuturați, ba zvîrliți chiar din ele și suiți înapoi.