— Pentru că nu te mai întorci. — Ba da. …Și nu mai avu timp să-i răspundă, pentru că deschisese deja ușa și dispăruse vijelios pe scări. Nora rămase în prag, să-i asculte pașii depărtându-se. Se uită neliniștită la ceasornicul de pe birou: au trecut 20 de minute. “Poate nu mai vine.” Era o tăcere imensă în întreg imobilul. De undeva, de la un etaj depărtat, venea un cântec slab de patefon, sau fie radio: “Noapte bună, Mimy, Și somn ușor. Noapte bună, Mimy, Adormi ușor…” Nora se gândi la această Mimy, care desigur dormea de mult, înduplecată de cântec. — Și ea ar fi vrut să doarmă. Îi părea rău că-și dezbrăcase halatul acela moale, în care se simțea așa de cald îmbrățișată. În rochia aceasta de seară, avea incomoda impresie că se află în vizită, în propria ei cameră. Dar voise să ia cu totul în serios “dineul” pe care îl pregătea, și se gândise cu plăcere că, la întoarcere, el va găsi o femeie strălucitoare… “Strălucitoare.” își repetă cuvântul în gând și zâmbi cu puțină oboseală. Un uruit surd se desprinse din tăcerea generală a clădirii. Se urca cineva cu ascensorul. Obișnuită cu secretele cele mai intime ale clădirii, urechea Norei urmărea sunetul cum ar fi urmărit ridicarea mercurului într-un fel de termometru imens.