Dacă vei da cu plasa și vara și iarna, de un’să mai fie și peștele? Fă o copcă, bagă coșul tău ăl mare în copcă, și mîine din zori luptă de-l scoate, că va fi încărcat cu crapi mari și dulci. Creștinul se sculă de jos ș-o porni spre cămin, scuturîndu-se de zăpadă. Și cînd văduva începu să-și spuie păsul, Moș Crăciun o îngîna zîmbindu-i. — Moș Crăciune, sunt săracă… — Ești. — Moș Crăciune, am cinci copii… — Ai. — Moș Crăciune, vine Crăciunul și n-am porc… — Vine și n-ai. — N-am para… — N-ai. — N-am mălai… — N-ai. — N-am gătej… , - N-ai. — N-am cojoacă… — N-ai, dar nici minte n-ai, zise Moș Crăciun, dăschizînd ochii mari, și genele albe îi trecură de creștetul capului. Aleargă acasă și înhață purcelul de coadă, să nu fugă, acoperă-ți mălaiul, că-l risipesc copiii, și închide-ți ușa cocioabei, că ard lemnele de pomană. ​Văduva se uită lung; tot nu-i venea să crează ce auzise, dar, inimă bună, cînd plecă zise: — Să trăiești, Moș Crăciune, și să mai vii pe la noi! — Să trăiești și tu, femeie! Uriașul se ridică în picioare ca o namilă. Smulse drept toiag un gorun ca pe picior, întoarse spatele și făcu un pas.