Amicii mei, cînd am sărutat-o mi-a scăpat din mîini și mi-a spus că este logodită… Ce frumusețe cunoașteți mai urîtă ca 0 frumusețe murdară și cinstită? — Bravo, Sentino! strigară ceilalți, trîntind paharele cu fundul de tarabă. — Amici, în frumusețea mea murdară, ca într-o oglindă prăfuită, s-a oglindit Neapole și fetele zvăpăiate, cu gura aromată de struguri și mandarine, și gata d-a-și înșela mirele pentru un sărutat mai cu foc, întîlnit la răspîntii, la văpăile roșietice ale Vezuviului și la lumina argintie a lunei. Mai bine să mor sub poalele Vezuviului decît să mă îngraș în această țară mănoasă și cinstită. Eu vreau foc, eu vreau să cînt, și aici n-ai nici ce cînta, nici cui cînta! Și pe Sentino l-au dus pe brațe în magazia de scînduri de lîngă Bancă. A fost cea din urmă seară de beție și cea din urmă zi de dor pentru el. Dupe un an de zile citii într-un ziar muzical din Neapole, o lungă critică scrisă și subscrisă de cunoscutul poet sicilian Rapisardil, în care, vorbind de debutul l’țji Sentino pe scena Operei din Neapole, îl numi „luceafărul de Sud” și „diva voce” a Italiei”. Articolul sfîrșește cu următorul cuatren: „Dacă Sentino n-ar alerga prea mult după femei, după glasul lui Sentino ar alerga prea multe femei.”