„Calomniatorii unei întregi națiuni, ucigașii sufletești (Seelenmörder) ai fraților lor oameni“ ar trebui să vadă cum înfloresc satele grănicerilor, cu școli, la care, cu toată opunerea bătrânilor, un întreg tineret învață și nemțește, dînd tălmaci drumeților. Cei ce nu sufăr incultura românească, să ție și ei școli ca și împăratul! Românii sînt soldați temeinici. Dacă vitejia lor o întrebuințează în fapte sîngeroase afară de nevoile oștirii, ei cred numai că răzbună astfel o jignire, că luptă cu o nedreptate: așa se face că unul și altul întră în pădure ori se ascund la turci, pe iarnă, dînd birul pentru adăpost; răpede se strînge o ceată în jurul lor și șatele-i ascund de frică; spre toamnă, avînd nevoie de bani pentru lunile moarte, ei sînt mai cruzi, gata de omor. Ard și sate, tîrguri, ca Oravița. Spînzurătorile, care mărgenesc șoseaua, nu-i sperie: sînt bucuroși că mor în satul lor; munca silnică-i înjosește, făcută, mai ales, departe de satul lor. Dacă ar avea preoți mai buni, ar fi altfel, și dacă ar avea stăpîni mai buni. Căci sînt oameni pricepuți, și ierburile n-au taine pentru dînșii. Toată considerația o are pentru femeie, roabă a bărbatului, roabă după el, a băieților. Dăm chiar cuvintele lui: „Pe cît bărbații români pierd în comparație cu alții, pe atîta cîștigă femeile alăturate cu cele de sama lor, din alte părți.