În Academie era greu să se revie la atmosfera așa de necesară pentru lucrul dinainte de război sau, mai exact: dinaintea osebirilor de păreri din timpul neutralității, cînd mi-a trebuit oarecare trudă ca să aduc alegerea părintelui Lupaș și premierea cărții „dezertorului“ Tăslăuanu despre însăși „dezertarea“ lui. Nu numai că se ținuseră, cu cei rămași în București, ședințe, supt ochii și cu îngăduința, compromițătoare, a celor cari îngăduiseră pe bulgari să prade biblioteca, trimețînd un mare număr de manuscripte – cele mai bune erau însă în Rusia – la Sofia, dar cîte unul participase la ospețele oferite de germani și Ministeriul străinilor cuprinsese, pe lîngă cineva pe care moartea îl culesese prea devreme, pe harnicul naturalist, organizator al unui admirabil muzeu de zoologie, Grigore Antipa, care se înfățișa totuși, și va continua să se înfățișeze, ca prietenul personal, ca intimul regelui Ferdinand. O lămurire de la început ar fi fost poate folositoare pentru viitor, permițînd acea activitate solidară cu care de atîția ani de zile, după dispariția clicilor Tocilescu, Hasdeu, Maiorescu, veșnic în luptă între ele, ne deprinseserăm. M-am mulțămit însă cu cîteva ciocniri care trebuiau să înștiințeze că prezența în aceeași societate nu înseamnă, nu poate să însemne vreodată și relații personale.