Cum s-au putut să nu-mi spuie inima me? El mă caută, sunt încredințată; el plânge departe de mine, și eu voi să mori departe de dânsul!” Cum ea zâce acești cuvinte, au auzât în peștiră viersul unui fluier de țară: ea ascultă: și curând un glas dulce dar prost cântă aceste cuvinte: A amoriului dulceață Un cifert de ceas numai țâne, Dar dorul lui și durerea Toată viiața rămâne! Pentru cumplita Silvii Toati cele le-am lăsat, Și acum necredincioasa Îș ia alt amorezat! Cât acest izvor va curgé De multi ori ea-mi zâcé, Te voi iubi cu credință. Alt amori nu voi avé, Ah! izvorul n-au săcat, Dar Silvie m-au lăsat! A amoriului dulceață Ah! un menunt numai țâne, Iar jale sa și durerea Toată viiața rămâni. (Să socotească iubitul cetitori că aceste sunt stihuri alcătuite de un cioban.) „Cine o știe aceasta mai bine decât mine!” au strigat Chelestina ieșind din peștiră ca să vorbească cu cel ce cântá. Acesta era un tânăr păstori de capre cari șâde la tulpina unei răcniți căutând cu ochi lâcrămători la apa cari șărpie pe chetriceli: în mâini țâné un fluier, lângă sâne sta un toiag și niște strai învălite într-o piele de capră.