Toată lumea năvăli în curte. Proprietăreasa se speriase, în primul moment, să nu se fi aprins casa. Când ai asemenea chiriași, să te aștepți la orice. — Hoțule! Escrocule! Nemernicule! răsună din odaie glasul Eugeniei, ascuțit ca împunsăturile de ace. — Taci, cocotă! Taci! răspundea răcnind baritonul lui Ionel. Și dialogul era mereu întrerupt de bufnituri, de zgomot de farfurii trântite, de țipete desperate și nearticulate. Pe urmă: — Săriți, mă omoară!… Ajutor! În clipa următoare țâșni afară Eugenia, cu părul vâlvoi, cu bluza sfârticată, cu fața schimonosită, cu gura încleștată: — Ajutor!… Un pahar zbură din cameră, pe ușa deschisă, peste capul ei și se zdrobi țăndări pe caldarâmul de lângă cișmea. Ajunsă în curte, Eugenia, în același loc unde-și aștepta totdeauna iubitul, începu să plângă cu hohote, blestemând pe cel care o ține în mizerie și în bătăi, după ce i-a sucit capul și-a nenorocit-o… Vecinele făcură îndată cerc în jurul ei, o compătimiră și o mângăiară. Dar ea nu voia să se mulcomească și plânse până ce femeile se plictisiră și, una câte una, se retraseră. Rămasă singură, Eugenia mai vărsă un rând de lacrimi în mijlocul rufelor încremenite pe frânghii. Apoi se plictisi și ea, își șterse ochii, își strânse părul, își potrivi bluza și, încetișor, se strecoră în casă.