A doua zi, femeile, spunându-și impresiile dela bal, nu uitau să adauge: «Am jucat un vals cu Adrian». O mireasă ținuse ca la nunta ei să fie invitat și Adrian. Eră dorința unei fete de croitorie care cunoscuse pe vestitul dănțuitor în vremea când acesta era un simplu copist. Ginerele — o calfă de cismărie — a fost nevoit să îndeplinească dorința fidanțatei lui. Adrian nu era un orgolios ; s’a dus și a dansat cu mireasa un vals. Nimeni nu-și lămuria ce farmec avea acest tânăr în dulcele vârtej al valsului. Femeile parcă simțiau sensația unei aripări nesfârșite. Adrian punea în sufletele lor o căldură, o exaltare ciudată. Felul său de a le cuprinde talia, apoi mlădierea cu care le purtă, în ocolurile ritmice ale jocului, încântau, luau mințile. Ajunsese ca femeile să-l invite la vals. El nu respingea pe nimeni, găsia că într’adevăr era dreptul «sexului frumos» să invite, iar nu al bărbaților. Adrian era neobosit. * * * Dar într’o zi a băgat de seamă că un junghiu îl încearcă, de câtva timp, în partea stângă a pieptului. După câteva zile a început să tușească și să scuipe sânge. Doctorii i-au spus să stea o iarnă întreagă liniștit, să nu mai joace valsul.