― Alea jacta est! [1] strig eu. ― Hai? răspunde moș Barnea. Flacăra se înalță încovoiată de vânt; un fum negru izbucnește deasupra... Focul se întinde cu repeziciune... ― Să mergem! zice tovarășul meu, cam neliniștit de dogoarea și de îngustimea locului. Pornim înainte, pe canal. De la fiecare cotitură întorc capul și-mi admir opera, urmărind întinderea dezastrului. Flăcări lungi se înalță când și când deasupra stuhurilor; fumul izvorăște gros și negru, ca din zeci de fabrici odată... O îngrijorare vagă începe să mă cuprindă. Dacă arde toată... balta Cristeștilor? Tovarășul meu mă spionează cu coada ochiului și-mi urmărește gândurile. ― Barnea, zic eu nemaiputând răbda, oare n-o să-mi găsească nimeni pricină c-am dat foc? ― De, parcă poți să știi?... răspunde apăsat luntrașul, privind drept înainte. Scot tabachera și-i ofer o țigară. ― Stuhul vechi nu folosește la nimic... completează el, moale. Cu toate astea nu mă simt liniștit. Incendiul s-a întins grozav în urma noastră. Parc-aș vrea acum să se stingă cât mai curând "de la sine". Dar unde-i norocul ăsta... cu atâta apă dedesub și uscăciune deasupra! Pe canal, ne întâlnim cu un pescar bătrân, lipovan. Se uită la noi, ca la orice oameni de treabă. Aștept să ne puie vreo întrebare cu privire la foc.