Ar vrea să înțeleagă despre ce e vorba. Ar vrea mai ales să-l poată privi pe Paul din față, în timp ce vorbește. S-ar zice că lucrurile pe care le spune el pasionează. Se întâmplă să întoarcă uneori capul spre un avocat de pe banca adversă, care îl întrerupe, și atunci Nora poate citi în ochii lui indiferenți o sclipire de convingere, poate chiar de luptă. Se uită la ceas: patru și douăzeci. “Ieri, la ora asta, nu-l întâlnisem încă.” Tot ce s-a întâmplat de atunci i se pare acum depărtat și neînțeles. Bărbatul acesta care vorbește cu o voce necunoscută și pe care, dacă închide ochii, nici nu și-l poate bine aminti, bărbatul acesta este “amantul” ei. Sunt încă vorbe pe care, la vârsta ei, Nora nu le poate gândi fără anumită spaimă. În orașul lor de provincie, demult, “amant” era un cuvânt care se spunea în șoapte. Președintele spune câteva cuvinte, care nu se aud până în fundul sălii, și scrie ceva într-o condică. Grefierul strigă un alt dosar, iar Paul își strânge cărțile și hârtiile, pe care le așază fără grabă în servietă. Nora îl va lăsa să iasă din sală, va mai rămânea câtva timp aici, ca să fie sigură că nu-l va întâlni, și pe urmă va pleca și ea.