Prințul Ferdmand era în uniformă de vînător. El a îmbrățișat cu dragoste logodnica sa, care avea aerul cel mai plăcut și cel mai vesel. (Agenția româna) Îmi este cu neputință să descriu ce s-a petrecut la Sigmaringen cu ocazia sosirii a.s.r. principelui Ferdinand de România. Era grandios, și pana mea se refuză, ca să zic așa, să aștearnă cu cerneală violetă sentimentele ce însuflețeau în acele momente solemne pe toți asistenții. Curțile regale și imperiale tresăreau de o dulce emoțiune, doamnele din suită palpitau. Înșiși caii jandarmilor, cu lacrămi de recunoștință în ochi, nechezau într-un mod solemn. Cînd prințul Ferdinand se coborî din vagon, prințesa Maria se aruncă în brațele lui. – Ah! exclamă prințul. În fine, te revăd, angel dulce al vieții mele! – Fried’l!… Atîta putu să exclame blinda copilă, și în geana sa luci o lacrimă. – Da’ amu și-o găsit ăștia de hîrjoană? în fața lumii? Irra! Mai lăsați zbegu, plozilor! mormăi bătrînul Lascar Catargiu, pe fruntea căruia se zăreau crețuri sinistre. Iar în fund, generalul Mânu exclamă cu o voce în care regretul cel mai sincer vorbea: – Dacă nu e puterință, ce mai chichirez gîlceava? Un moment, și trăsurile porniră ducînd în sînul lor perechile fericite.