— A umblat! — După ce a murit? — După! — Cum, bre? — Tată, când a murit, m-a jurat să-l trimit să-l îngroape în pământul sfânt la Ierusalim, că acolo vrea el să putrezească... și eu m-am gândit că oasele tot nu putrezesc; le-am îngropat aici, și carnea am făcut-o pastramă... Iusuf s-a-ngălbenit deodată și s-a apucat cu mâinile de pântece. — ...și — a urmat jelindu-se Aron — m-am gândit, de ce să nu fac iconomie la transport; am pus pastrama-ntr-un sac și i-am dat lui... să-l ducă la Ierusalim, la frate-meu, Șumen, s-o îngroape acolo, că el a știut... Și el a mâncat pe drum pe tată!... Ce fac eu acuma? Când le-a auzit toate astea Iusuf, i s-a-ntors inima pe dos; a-nceput și el să se bată cu pumnii-n cap și-n pântece, și să se vaite: — M-a spurcat jidanul, efendi cadiu! aman! m-a spurcat! Ce mă fac eu acuma? — Tu de ce-ai mâncat? zbiară Aron. — N-ai zis tu că sunt haine? — Și parcă trebuia să le mănânci? — De ce nu mi-ai spus drept, că e tat-tău? Și iar ovreiul, vei! și turcul, aman! Cadiul, ascultându-le toate, a zis: — Bre! de treizeci de ani judec aicea la Kavala lume după lume, cu fel de fel de pricini; dar încă așa nebuni și așa pricină ciudată nu mi s-a mai înfățișat... Asta... să aveți răbdare... că trebuie să chibzuiesc mai adânc!...