Și tocmai în fund, la flancul stâng, retras de lângă tovarăși, ședea un târgoveț tânăr, cu fața nepârlită de soare, ținând în mâna-i albă o umbrelă de mătase vișinie. Din anii petrecuți în grefa Tribunalului de Ilfov îi rămăsese colțul de păr pe frunte, degetul cel mic de la mână ținut la distanță de celelalte... ca statuia lui Gheorghe Lazăr, și un dispreț suveran pentru desculții satelor, cu care era acum silit să stea alături. Din când în când, își ducea la nas batista-i parfumată și-și dregea colțul pe frunte, scoțându-l cât putea mai mult de sub pălărie. Cei vechi se tot învârteau împrejurul recruților. — Măi băietane, întrebă unul, cât cei tu pi căciulița ist’ neagră? Că de-amu nu-ți mai faci nici o trebuință! — Dă... Și recrutul dădea din umeri. — Da’ pi betili celea ci mi-i lua? — Dă... În fund, unul își găsise „un sat”. — Da’ lelea Măriuca? — Dă... ea amu s-o dus hăt-încolo, la Oroftiana, la on moș a ii, că i-o ars casa din Păltinești. — Da bădița Ghiorghi? — A Saftii chiaburului? — Iei! — Îi! El amu-i tari scârbit, că Ancuța o luat pi Vasili a moș Albului... — Ien taci!