Și ce se gândi Dumnezeu? Să treacă glasul păunului privighetorii: pentru pedeapsa mare care i-o dăduse se cuvenea, în schimb, și-un dar mare. Ba scăpa și de cântecul zăludului. Zis și făcut. De atunci privighetoarea cântă așa de frumos, iar păunul scheaună ca o mâță. Ia așa! După ce gaița sfârși, m-am gândit puțin, apoi iată ce i-am vorbit: Eu: Ia ascultă, gaițo dragă, frumoasă poveste și mare minciună mi-ai înșirat. Gaița: Dacă o crezi, cum o cred eu, ți-am spus un adevăr. Eu: Așa-i! Dar adevărul e un adevăr când e pentru toți la fel. Gaița: Și câte minciuni n-au fost multă vreme, pentru toți, adevăruri adevărate. Eu: Gaițo, umbli cu șiretenii. Adevărul numai noi, oamenii, îl știm. Gaița m-a privit, a întors capul, apoi a început să fluiere un cântec care am învățat-o eu, un cântec de batjocură, ca și cum mi-ar fi zis: „Vorbă să fie!” Ei, vă place? Ca să mă răzbun pe ea v-am destăinuit și povestea aceasta. Uite-așa.