În lumea cea veche și frumoasă a basmelor, când scriitorul și cetitorul storcea din fiecare poveste oricât de neînsemnată „morala”, frumoasele flori ale povestirilor le strângeau în buchete mâini binevoitoare, și poveștile n-aveau numai savoare, dar și miere dulce mângâietoare. Azi e mai anevoios să culegi flori așa de blânde și sentimentale, căci vitrinele scriitorilor sunt pline cu orhidee și alte flori cu mirosuri exotice îmbătătoare. Totuși, uneori ți-e dor de vremile frumoase de demult, de poveștile frumoase de demult și de morala care zâmbește cu gingășie, care e în același timp blândă și cochetă. Ana Maria Rosenmond, la vrâsta de doisp’sce ani juca leandler cu atâta patimă și foc, că preotul din micul sat austriac chemă pe părinții fetiței, îi puse să șează pe scaunele în stil Biedermeier și, răzimându-se de dulapul de rufării care era coperit cu o față în horbotă și pe care stătea o cruce de lemn, încercă să le vorbească la inimă: — Copila voastră, Ana Maria, dumineca trecută înnebunise eu jocul ei pe flăcăii din sat. În fata asta arde focul Diavolului și dacă n-o cătați de cu vreme de mântuirea sufletului ei, o să Kichopni. Cerul i-a dăruit prea multă frumusețe și acum cerul cere să i-o dați îndărăt.