De obicei însă, croind, el alegea la o parte resturile, ca să le aibă la îndemână pe când vine Bobocel, care-și făcea fel de fel de jucării din ele. Acum nu le băga în seamă. Îl uitase cu desăvârșire pe Bobocel. Bobocel însă nu-l uitase pe el, căci au și copiii învățurile lor, și Bobocel aici, lângă masa lui Ghiță, învățase cele vreo sută de vorbe pe care le știa și venind din fundul curții până la ușa lui Ghiță își câștigase destoinicia în alergare. El veni deci și acum, vesel ca totdeauna, bondoc, drăgălaș și frumușel ca totdeauna, veni alergând, intră zgomotos, dar apoi se opri oarecum intimidat la intrare. Copilul simți numaidecât că aici, în casa aceasta, s-a schimbat ceva, căci Ghiță tresări la intrarea lui, se uită o dată cam sperios spre el și nu-l primi cum Bobocel știa că are să fie primit la masa cu bucățelele de piele. După ce stete o clipă nehotărât, copilul se apropie cu încetul și sfiicios de masă, se opri aici și rămase privind lung și cu un fel de mirare când la cuțitul cu care Ghiță tăia pielea, când la resturile ce cădeau pe jos, când la fața lui Ghiță și la ochii lui cei mari și sprâncenați.