— Da, Puiu. Atunci Măria îl urmări cu ochii, ca altădată când era mic; îl uitase cu totul; chiar dacă-l văzuse, privise la dânsul ca la un străin. Și acum parcă în sufletul ei se aprinsese din nou dorul să știe, să-l cunoască, să-l vadă bine pe Puiu, pe mirele. Dar tânărul se primbla nepăsător, cine știe încotro îi fugeau gândurile. Până noaptea târziu Măria rămase să se uite, muncită de amintiri. Din ziua aceea, când nu stătea în fața peretelui, rămânea iar în fereastă, cu ochii șterși, rătăciți. Oamenii cari treceau prin fata căsuței se uitau mirați, ca la o arătare, mai cu seamă că unii nici nu o cunoșteau. Intr-o zi chiar Puiu o privi lung; în mintea lui poate rămăsese icoana ștearsă a femeii ce-l ținuse în brațe pe când era copil. Treburile îl chemară repede, și, de atunci, Măria nu-l mai văzu iarăși o bucată de vreme. Odată ușa bucătăriei se deschise sfios, împinsă ca de mâna unui străin. Măria se uită, și văzu o femeie bătrână pe care nu o cunoștea. Femeia făcu vreo câțiva pași, și rămase ca înmărmurită, apoi șopti: — Sărut mâna, cuconiță! La sunetul glasului ei, Măria parcă își aminti ceva; apoi, deodată, îi se făcu lumină și o scânteie de bucurie îi trecu prin ochi: — Catinco!