– Unde-ţi este bărbatul tău? – La vânat, Călin Nebune. Da’ fugi, c-aista te omoară! – Cât mănâncă el? – Douăsprezece cuptoare de pâine, douăsprezece vaci fripte şi douăsprezece antaluri de vin. – Ia să văd eu, oi mânca? Mănâncă Călin Nebunul, mănâncă, când la un antal de vin nu-l poate bea şi zice-aşa: – Cu atâta-i mai tare zmeul decât mine. Iaca, vine şi zmeul. – Bună vreme, câne de zmeu! – Mulţumesc d-tale, Călin Nebune! – Am venit să-ţi iau pe fată. – Ba pe fată nu-i lua-o. – Hai la luptă! – Numai să mănânc ceva. – Eu demâncatul ţi l-am mâncat! – Eu oi fi mai uşor, tu mai greu. Hai la luptă! – Hai! Se luptă, se luptă, cât de cât să nu să deie zmeul. Zice zmeul: – Hai, eu m-oi face o pară roşă, tu te fă o pară verde. Da’ el cu asta a greşit, că para roşă-i mai moale, para verde-i mai tare. Iaca, trecu pe-acolo o cioară pe sus. Şi-i zice zmeul: – Cioară, cioară, moaie-ţi aripa ta-n apă şi stinge para ăst’ verde. Da’ Călin Nebunul zice: – Împărate prenălţate, moaie-ţi aripa ta-n apă şi stinge para ăst’ roşie. Cioara, când a auzit – ştii d-ta, a urcat-o – îndată s-a dus.