— Tu? la concursul de mâine? a zis pufnind de râs Niță. — Da, eu... — La concursul de mâine? — Ei! da... la concursul de mâine. — Da' tu știi pentru ce loc e concurs, Ghiță? — Nu... — Pentru un loc de perfect caligraf, amice Ghiță! — Apoi, dacă mi-a ordonat ministrul să merg... se poate? — Apoi, mă prezent și eu, Ghiță. — Bine, prezentă-te și tu. — Cu mine! la caligrafie, Ghițică? — Cu tine la caligrafie... Eu știu ce mi-a ordonat ministrul. — Bine! Cu așa ton a pronunțat Niță acest bine! încât Ghiță, după câteva momente de gândire tăcută, i-a zis: — Niță... Eu am venit în București cu ceva părăluțe... tu zici că ești tinichea de tot. Eu... dacă vrei tu... — Ce să vreau? — Eu ți-aș da ție trei-patru poli... să... — Să ce? — Să mă lași, să nu vii la concurs... — Eu!? — Eu tot am recomandație... — Să poftești la concurs cu recomandația dumitale! Dar iată că în acest moment se apropie cineva de cei doi prieteni – este cunoștința lui Niță. — Domnule Ghițescu, aș avea să-ți spun ceva... Niță lasă pe Ghiță la o parte. — Domnule Ghițescu, bucură-te; ai scăpat de concursuri prin ministere; ți-am găsit un loc la o litografie, un loc plătit mult mai bine ca unul de copist, și în care poți să-ți faci un mai frumos viitor.