Aceasta mă va face să apăr în Senat pe d. Vaida față de acuzațiile părintelui Lupaș că ar fi fost unul din ultimii sprijinitori ai Austriei muribunde; recunoștința, firește, va lipsi. Vom ajunge să cruțăm după putință în discuția din Cameră pe domnul nepot Boilă. Tot așa am vorbit, în aceeași lună mart, și dlui Potîrcă. D. Argetoianu, bănuind un „pact” cu dînșii, vorbește de demisie. Dar atenția publică e solicitată acum de d. Goga, aproape dezlipit de mareșalul Averescu, pe tema credinții față de rege – o, cînd era la putere partidul și prințul n-avea voie să apară la graniță! – și care în curînd va rupe punțile și, neputînd avea cu dînsul pe toți cei rămași în jurul titulaturii de Partid al Poporului, va crea, el, intelectualul rafinat, dușman din temperament a ceea ce se cheamă „popor“, amatorul de dictatură, care nu e de talia sa ca om politic, un partid național-agrar. Mulți se aruncă în această corabie, care anunță că sosește cea dintîi. Cumintele liberal Al. Lăpedatu, odată un prieten politic al meu, pînă l-a cucerit personalitatea lui Ion Brătianu, îmi spune, la Academie:”Un Ministeriu de capriciu ar fi un dezastru. Nimeni nu l-ar suferi. Iar alegerile ar pune țara în primejdie.