Amândoi, tatăl și fiul, se așază sans façon la masa mea, și tatăl foarte răgușit, îmi zice cu ton de aspră imputare: — Ce cetești porcăria aia, domnule? — Pardon, zic eu... Dar până să-i mai zic ceva tatălui, fiul îmi smulge gazeta, o rupe și o asvârle sub picioare... — Domnilor! vreau să zic eu... — Ce, domnilor? țipă băiatul... Credeți că n-aveți să plătiți infamia?.. — Ce infamie, domnule? — O să vă arătăm noi dv. tuturor, care vă solidarizați cu regimul banditesc... — Cu regimul monopolurilor! adăogă tatăl. Înțelegând că un tată așa de răgușit n-ar putea fi niciodată pentru monopolul băuturilor spirtoase, zic: — Mă iertați, domnilor, dar... cu cine am, mă rog, onoarea? — Cu studenți! strigă băiatul. — Bine, dumneata, se vede... dar tata dumnitale... — Care tată? — Dumnealui! Și arăt pe omul cu barbă. — Nu-i sunt tată, domnule, strigă omul răgușit... — ! ? — ... Suntem camarazi... — Camarazi!! strig eu. Camarazi? și încep să râd... — Domnule! strigă bărbosul, nu-ți permit să insulți tinerimea universitară! Eu chem de grabă chelnerul, plătesc iute și plec, după ce salut frumos pe cei doi tineri camarazi.