Boaca vîrî mîna în părul lui Onea și-l strînse cît putu, scrîșnind din dinții ei mărunți. — Dă-l de moț, dă-l de moț, zise Boaca… De ce n-ai venit cînd te-am fluierat? Și-l scutură strașnic de chică. Pe Onea-l trecură lacrămile de durere, dar de rușine nu plînse. Cum să bîzîie în fata ei? El, cruce de voinic! j ‚ — Maica Domnului n-a făcut așa ciocîrlanului șchiop? — Așa, da’ nu așa de tare… — Te-a durut? — Aș! nuu! Fetiței i se făcu milă de el și-l mîngîie cu amîndouă mîinile ei albe și moi pe obrajii lui tari și arși de soare. Onea îi trecu binișor mîna prin păr, se uită la ea și-i zise: — Oh, ce mult îmi plac ochii tăi verzi! — Dar dac-ar fi negri? — Atunci… n-ar fi ai tăi… — Dar dac-ar fi negri și-ar fi ai mei? — Atunci… atunci… i-aș iubi cum îi iubesc p-ai tăi… Boaca își supse buzele, întoarse capul cu mîndrie și începu să rîză. Și se tot duceau înainte ca printr-o pădure. Ploile dese și căldurile mari’ înălțaseră pelinul, cucuta/ bozii și pelinița o dată și jumătate cît omul. Soarele intră după un nor negru. Boaca se opri și s-apucă de cămașa lui Onea.