— Degeaba vrei tu să mă necăjești că n-ai să fi niciodată atât de frumoasă cât una din spiralele mele. Afirmație pe care ea ar fi vrut să o spulbere imediat, desfăcându-și rochia și rămânând albă înainte, gata să înfrunte comparația cu spiralele lui de hârtie și tuș, dacă n-ar fi fost prea târziu, dacă n-ar fi trebuit să plece și dacă, mai ales, n-ar fi fost sigură că el minte. Își punea șoșonii, intra în blana imensă de jder, își ascundea capul în gulerul ridicat. Redevenea majestatea mitologică de care Gelu se temea, și mica femeie ascultătoare ce umblase zece minute înainte prin casă cu pasul moale dispărea, lăsând în urma ei îndoiala sinceră, dacă cumva fusese cu adevărat. Afară îi întâmpina gerul sticlos și strălucitor al acelui timp. Deșartă, strada Cerbului rămânea sub bătaia felinarului din cap, albă, tăcută, păstrându-și un mister pe care ei îl simțeau alăturat iubirii lor. Erau la punct de fericire fixă. Nu se întrebau ce avea să urmeze. Nu se gândeau la ce fusese. Nici pe Cello Viorin nu-l mai ura Adriana. Ba chiar într-o zi, întâlnindu-l întâmplător pe stradă, deși el părea că de această dată voia s-o evite, ea veni spre el și îi întinse mâna împăciuitoare.