Din nenorocire călătorul pomenește numai vasul austriac, venind din Galați, cu care face călătoria de la Varna la Constantinopol. [25] În categoria aceasta intră și lucrarea d-rului Quitzmann, ale cărui scrisori de pe timpul Războiului Crimeii sînt în adevăr de un mare interes și pentru împrejurările din Serbia și pentru cele de la noi, considerînd pe bănățean ca pe un Urmensch care a luat foarte puțin din civilizația imbiată lui de vecini, fiind încă împovărat de amintirea trecutului de milenară robie, prezentînd pe românii de la Deva, cu nemeșii în frunte, „walachische Edelleute in schlichter Bauerntracht mit ihren weissgrauen Tuchmäntel”, la alegerea pentru Dietă, condamnînd încercările inutile de maghiarizare și profetizînd vremea cînd, în loc de maghiarizare, elementele celelalte din Ardeal se vor pierde între români[26], descriind Brașovul cu grecii, românii și armenii lui, cu boierii de pe promenadă cari ascultă muzică de țigani, ca și cei de la Arpatac și Borsec, el trece granița pe la carantina d-rului Vasici, scriitorul, mănîncă mămăliga cu ceapă la cîrciuma din Predeal, merge pe la Colibași, ajunge la schitul de acolo, pe care-l descrie cu hrana lui simplă de țară, se coboară la Sinaia, unde „doftorul” care merge la „Țarigrad” e tot așa găzduit, se oprește la starostele Carcalechi din Cîmpina, negustor de lînă din Macedonia.