Ea cuprindea toate lucrușoarele ce fuseseră ale ei. Și Măria putea să le pipăie, să le soarbă mirosul cald pe care parcă-l păstraseră în cutele ce se așternuseră odată pe trupușorul fetiței, putea să le acopere de sărutări, să le scalde în lacrimi. Când nu ședea la fereastră, punea un scăunel în fața lădiței, apoi lua rochiile una câte una, le desfăcea, pe urmă le păturea bine și le punea la loc. Într-o zi băgă de seamă, cu mare mirare, că la flaneluța cea vărgată, lipsea un nasture. Căută prin cutii, găsi unul la fel, și, liniștită, ca și cum Puica trebuia să-l îmbrace numaidecât, se puse să coase nasturele la locul lui. O nouă grijă îi cuprinse atunci sufletul: să dreagă toată rufăria fetitei. O lună de zile se munci, ascunzând lucrul îndată ce auzea în sală pașii bărbatului. Dar odată, într-o amiază, el intră în odaie, fără de veste, și o prinse. — Ce faci tu acolo? o întrebă. Femeia îngână câteva vorbe, apoi începu să plângă. Pentru întăiași dată, bărbatul o privi îngrijorat: — Ești copilă; pentru numele lui dumnezeu, Mărio, vină-ți în fire. Și urmă, stăpânindu-și furia: — Mai bine vezi-ți de gospodărie: mâncarea e proastă; în casă colbul stă de două degete pe lucruri… Cât o să jelești, mă rog!… E de nesuferit!