― Numere ! ― Da, pe o placă. Apoi rătăcește ceasuri întregi fără să-l mai văd... și când se întoarce, pare mai obosit și mai prăpădit ! ― Nu poți tu să-ți explici pricina purtării ? I s-a întâmplat ceva care să-l supere ? ― Nu, nimic nu i-a tulburat liniștea până la găsirea acelui blestemat de rac. ― Atunci cum ...? ― Eu bănuiesc că stăpânul Edgar a fost mușcat la cap de racul de aur. ― Ei, fugi încolo, Bob ! ― Are destui clești la picioare și o gură. Doamne, n-am mai văzut niciodată un rac așa de rău ca acesta. Pișcă și mușcă tot ce simte aproape de el. Stăpânul meu cred că a fost mușcat când l-a prins. Ce gură înspăimântătoare ! Mi l-a dat să-l țiu și eu, dar n-am vrut să-l apuc cu degetele, l-am luat cu o bucată de hârtie care-i acoperea gura. ― Și crezi tu in adevăr că Edgar a fost mușcat de acest rac veninos ? ― Sunt sigur. De atunci numai visează decât aur, aur și iar aur. Iată dovadă că a fost mușcat de racul de aur. ― De unde știi tu că visează aur ? ― Stau la pândă și îl aud, noapte, cum vorbește prin vis srigând mereu : „Aur, aur, aur !” ― Mai ști, poate că ai dreptate.