Cu domnia lui „Despot Vodă” ajungem pentru întîia oară la adevărate izvoare întinse, care cuprind, cu privire la toate domeniile vieții noastre naționale de la jumătatea veacului al XVI-lea, informații bogate și interesante. Dar, înainte de a vorbi de aceste izvoare, care sînt două: Sommer și Graziani, și care trebuie înfățișate împreună, e bine să se amintească personalitatea însăși a lui Despot. La un moment dat, a răsărit întîi în Ardeal, știind românește, învățînd poate românește acolo, un grec a cărui oricine era mai mult sau mai puțin confuză, care fusese amestecat în rosturi apusene în calitate de copist de manuscripte elinești, în tovărășia prietenului său Diasorinos, și în legătură strînsă cu învățații germani din această țară. În ce privește situația lui, ea era aceea a multor oameni ai Renașterii. Un om foarte bine înzestrat, cu planuri foarte mari, care nu erau atîta personale ale lui, cît ale epocei în care trăia. Fără rădăcinile lui Petru Rareș, fără legitimitatea acestuia, care, ol, a aparținut unei singure societăți și unei singure națiuni – cînd aparține cineva mai multor națiuni și mai multor societăți, poate face mai multe lucruri decît atunci cînd e în legătură cu un singur popor și o singură societate, însă nu ține mult: momentul e foarte strălucitor, dar n-are durată, – Despot a venit deci, în părțile Ardealului și a întrat în legături cu un senior polon, care avea rosturi pe aici – unde ținea moșii în margene –, cu Albert Laski, și el un om al Renașterii în sensul neserios al cuvîntului, un aventurier, care avea planuri mari: cîndva, a vrut să capete domnia Moldovei, și, cu toate că sprijinea pe Despot, tot trăgea nădejdea să ia el domnia, dacă s-o putea.