Spirică ținea să râmâie pentru că dânsul era-n atelier mai vechi decât cumnatul său, iar acesta se socotea mai în drept de a rămânea căci era fiu adevărat al lui Ilie Condac. Mai era apoi la mijloc și cocoana Lina, care ținea la soțul ei și la copiii săi, dar era în același timp și soră mai mare a lui Costel, pe care-l știa de când era cât pumnul și pentru care avea mare slăbiciune. Ea îi dădea soțului său dreptate, dar nu se putea împăca nici cu gândul ca fratele ei cel adevărat să plece din prăvălia tatălui său, în care și-a făcut ucenicia. S-ar fi socotit cea mai nenorocită dintre femeile de pe fața pământului dacă de Paști, de Crăciun, de Rusalii, de Sf. Constantin și Elena, de Sf. Spiridon și de încă câteva zile-n timpul anului n-ar fi stat dimpreună cu toți ai săi la masă cu Costel dimpreună cu toți ai lui: masă mare și încărcată, veselie multă și gălăgie pornită din răsfățări erau pentru dânsa floarea vieții. Tot cam la fel își îndrumase cucoana Lina și bărbatul. Apropiindu-se deci sfintele Paști, Spirică era dus mereu cu gândul la Dealul Filaretului, unde răposatul le lăsase copiilor săi moștenire o vie rară, opt pruni, trei cirești, patru caiși, doi meri, cinci peri și o odaie încăpătoare.