Ducea cu el miros de arhivă, și pe buze – un gust de hârtii vechi, îngălbenite. O luase încet, cu pași grei, prin dosul tribunalului. Se simțea bătrân, și toată lumea care trecea pe lângă el i se părea tânără. Servieta atârna greu, ca de plumb. Dacă nu s-ar fi jenat, ar fi lăsat-o un moment jos, cum lasă un hamal povara ca să se odihnească. Pe Sfinții Apostoli, dincolo de Apolodor, tresărise, zărind la câțiva pași de el un lucru cu totul neașteptat: agățată băiețește de gratiile unei porți de fier, peste care treceau, înalte, câteva crengi de liliac, o fată se lupta să rupă o creangă. Paul se opri locului, de teamă să nu o sperie, și se ascunse după un felinar, de unde putea privi fără să fie văzut. Ar fi putut crede că e o școlăriță dacă n-ar fi fost îmbrăcată cu o eleganță de doamnă. Purta un taior gri, o pălărie gri cu boruri albastre, pantofi de antilopă albastră. Pe parapetul de piatră al porții, o poșetă din aceeași antilopă ca și pantofii fusese probabil lăsată jos, pentru a-i permite să aibă mâinile libere. Paul o recunoscu fără greutate pe Ann, dar îi venea greu să creadă că este ea.