Eram mulțumit, căcĭ îmĭ închipuiam, că am pus la cale un lucru bun. "O, - îmĭ zise primarul, - de aceștia sînt în satul nostru peste o sută. Stipzer, Steinbach și Goldberg sunt tovarăși, aŭ legăturĭ și găsesc banĭ ieftinĭ. Dacă aĭ mórte la casă, dacă păgubescĭ cu un boŭ, dacă aĭ vre-o nevoie grabnică, unul dintre dînșiĭ te ajută, cel-lalt te încurcă, iar at treilea cumpărându-țĭ averea. Fiind-că n’are ce să făcă cu ea, el ți-o lasă dar te légă cu hipotecă de îĭ rămâi rob pe tótă viața și munceșci numaĭ pentru dînsul. Luând informațiunĭ, m’am încredințat, ca ceĭ treĭ tovarăși legaseră ast-fel pe toțĭ săteniĭ maĭ nevoiașĭ. Termenele de plată eraŭ puse în Ianuarie pentru-ca până pe timpul secerișuluĭ creditoriĭ să pótă avea titlul executoriŭ, și eĭ nu ținéu să fie achitațĭ în banĭ, ci ómeni generoșĭ, se mulțuméu și cu producte, ba chiar și cu zile de lucru. Cine avea dar fie la viĭ, fie la săpatul porumbuluĭ, fie la seceriș nevoia de brațe se adresa la Steinbach, care avea tot-deauna “ómeniĭ luĭ,” pe care îĭ da cu chirie. In acela-șĭ timp tovarășiĭ adăpostiră în deosebite părțĭ ale satului, prin casele celor legațĭ cu hipotecă, șase-spre-z ece familiĭ sărace, care vindéŭ mărunțișurĭ pentru puĭ de găină, pentru rațe orĭ gâsce, pentru pieĭ crude, pentru ouă furate din cuibare, pentru grăunțe furate din hambare și pentru orĭ și ce alte producte, care se adunaŭ în magazia lui Steinbach de unde Vinerea eraŭ duse în oraș.