Preocupați și de cucerirea morală a Extremului Orient, iezuiții au mers de preferință, nu în Germania, capabilă să se apere, nu în Peninsula Balcanică, unde era un domeniu al franciscanilor, ci, înainte de toate, în regiunile ardelene, polone și rusești. Pe la 1580 ei aveau o situație admirabilă în Ardeal, și au întrebuințat-o cu atîta lăcomie, încît a trebuit să se ia măsuri împotriva lor, fiind expulzați, la un moment dat, căci altfel întreaga politică a prinților unguri din Ardeal ar fi căzut în mîinile lor: avem în Sigismund Báthory, acel care se credea stăpînul lui Mihai Viteazul, deși supt raportul militar nu era vrednic nici să-i dezlege încălțămintea, așa ambițios, iubitor de glorie, degenerat și incapabil cum îl știm, tipul tînărului bine crescut de educatori de aceștia cu apucături călugărești. În Polonia ei s-au putut aciua foarte bine pe lîngă regele Ștefan Bâthory, care era din aceeași familie ca și stăpînitorul din Ardeal; el a fost un mare ocrotitor al ordinului în luptă contra ereziei sociniane, forma în care protestantismul pătrunsese acolo, împotriva chiar a protestantismului unei părți din orașele polone, ca și împotriva ortodoxismului unei părți din nobilii ai căror strămoși făcuseră parte din statul lituano-rus. Avea nevoie, pe lîngă aceasta, de iezuiți, nu numai supt raportul religios și cultural, dar și pentru că ei aduceau o escelentă cunoaștere a limbii latine, calități pedagogice distinse și erau oameni, în sfîrșit, cari, într-un sens, au continuat acțiunea Renașterii, capabili fiind a da lustru uneițeri.