Aici a văzut trecînd sultanul, al cărui rubin roșu de la surguciu a fulgerat înaintea lui. După aceea întră în Iași. Aici, în apropierea orașului, pe deal, vede armata românească, pe care o vom întîlni îndată și în alte descripții. Această armată se întrebuința pentru făcut poduri și șanțuri, pentru străji. Cuprindea 15 000 oameni. Moldovenii erau îmbrăcați în roșu, iar muntenii în galben, – o uniformă măcar în ce privește colorile. În Iași se notează ulicioarele strimte, cu case mici avînd acoperișul țuguiat, făcut din șindilă. Cele cîteva hanuri erau absolut pline, cum își poate închipui cineva cînd tot Orientul se pusese în mișcare pentru expediție. Magni găsește adăpost numai la călugării iezuiți, cari locuiau într-o casă făcută din nuiele. Dealminteri și celelalte case erau din paiantă muruită cu lut. De jur împrejur casa iezuiților era încunjurată cu un gard bătut cu noroi, „pertiche impastate di fango’’, sămănînd cu casele țerănești din Italia. Drumețul întîlnește numai doi călugări speriați, căci, pe vremea cînd răsculații împotriva lui Duca Vodă, supt Hîncu și Durac – de la cel dintîi a rămas vorba: „Vodă da și Hîncu ba“ –, intraseră în cetatea de scaun, modesta locuință fusese prădată, luîndu-se pînă și cuiele de la uși și ferești.