Doisprezece arnăuți încunjură pe micul boier cucoșat, vestit pentru risipa lui, care-și duce slugile și dulcețile. La Pitești un boier local primește oaspeții de cinste, și cea mai frumoasă mămăligă fiartă în lapte aburește pe masă. Altă nobilime se prezintă cu daruri: vutci și dulcețuri, și în schimb Dudescu împarte „pastile de șeraiu” din adîncile-i buzunare. Peste podurile de lemn de la hotar se trece cu greu la Cîineni și la Turnu-Roșu. Și, în plictiseala carantinei, călătorul își aduce aminte, și din Wilkinson, de țara ce părăsește, cu un milion de locuitori cu un venit de douăzeci de milioane pe an, cu exportul la Constantinopol: 300 000 de oi, 3 000 de cai, cu cirezile de boi ce trec la vecinii ceilalți, cu birul de 10 800 000 de piaștri și tributul de 2 000 000, la care se adaugă enormele presenturi. Moravurile nu-i plac, și vorbește de fetițele de cinsprezece și șaisprezece ani despărțindu-se pentru nimica toată, abia măritate. La Sibiiu Dudescu îl face pe Lagarde frate de cruce, „pe cruce, pe pită, pe sare”. Cei doi „frați” merg la operă, unde se dă opereta Orbii. A doua zi văd bîlciul, cu cai mărunți, manufacturi, metale. Vîndși greci din Constantinopol, în costume speciale, și țigani cu unelte, mai ales cuie.