Și îmi vorbia despre dânșii tocmai în orele noastre cele mai intime. Într’o zi m’am supărat. Ea a părut uimită, i se părea atât de firesc să vorbească de amanții săi. Dar ne-am împăcat repede; cu toate astea rămâneau în inima mea niște resentimente pe cari nu le-aș putea defini, ceva ca furia și spaima pe cari le simte un om slab în fața unui om puternic, care își bate joc de el. Vedeam bine că făceam o copilărie să iau atât de mult în serios mania ei ridiculă. Mi-era însă peste putință să mă încredințez dacă ea repetă această manie înadins sau într’un mod inconștient. * * * Mă gândiam s’o părăsesc. Pentru câtva timp plecai în alt oraș, ca să mă pot deprinde cu lipsa ei. Îmi sugeram mie însumi ideia de a o uită, dar cu cât îmi sugeram mai mult această ideie, cu atât mă gândiam mai mult la ea. Eram ca acei disperați lași, cari plănuesc să se sinucidă ; dar cu cât intârziază mai mult asupra acestei hotărîri, cu atât revin la instinctul de a trăi. Uitarea și sinuciderea vin fără să le prevezi. Ea nu știa unde mă aflu. Nu-i spusesem, pentru a nu fi nevoit să-i scriu sau să primesc scrisori dela ea.