Lui Irinel îi răspunsei încet: — N-am nimic, Irinel... Dar tu ești bine? D-aci înainte, un an de melancolie. De ce v-aș spune că slăbeam, că îngălbeneam, ca răceam cam des și, cu o plăcere ascunsă, exageram o mică tuse când mă plimbam cu Irinel? Ați văzut atâția oameni slabi și galbeni și ați citit atâtea romane cu amanți care ofticează, care se împușcă sau se aruncă în mare, că a vă povesti eu cum slăbisem, cum mă apucasem de biliard, cum începusem să beau bere, ajungând uneori până la trei halbe, v-aș face să căscați. Nimic extraordinar în iubirea și melancolia unui timid. Cine se oprește, fie măcar și-o clipă, în fața unui om care suferă și tace? Și eu am tăcut de la Sfântă Marie până la Sân-Petru. — Ce ai? — Nimic... — Ești bolnav? — Nu, unchiule... Nu, dragă Irinel... În sfârșit, ziua grea și mare sosi. Irinel sfârșise pensionul. La 20 iunie își adusese tot de la scoală. Chiar în ziua aceea întrebă repede pe unchiu-meu la ce băi plecăm și, aflând, intră la mine în odaie. Eu citeam, trântit în pat, minunatul discurs al lui Kogălniceanu, tipărit în fruntea Letopisețelor * Mă hotărâsem să las dreptul și să învăț literele și istoria.