-Măi oameni! grăi către cei de afară, veniţi încoace! – Ce e? întrebară cei de-afară. Veniţi când zic! Când hoţii păşiră pe prag, ei priviră încă mai uimiţi decât căpitanul la casa lor… Aşa privind, le trecu de mânie şi iarăşi le veni foamea; se aşezară unul după altul la masă. Ghebosul, ca şi omul care era s-o păţească, se făcu sprinten, fugi la vatră şi intră cu mâncărurile în casă. Când căpitanul sîmţi mirosul aburilor din zeamă: – Măi! grăi către ghebos, pentru că mi-ai curăţit casa, te lăsăm până după prânz. După aceea luă lingura, gustă din zeamă şi o purtă prin gură. – Ce mâncare e asta? întrebă după aceea. – Zeamă, cu cinste să fie zis, zeamă călduţă, răspunse ghebosul. – Bună mâncare! grăi căpitanul. Luă după aceea lingura, dete la fiecare hoţ câte trei linguri, şi ce rămase îşi ţinu sie. Hoţii îşi mâncară părticica şi după aceea priviră, lingându-se pe buze, la părticica căpitanului. Ghebosul intră cu carnea cea de pui. – Ce e aceasta? întrebă căpitanul. – Pui, pui fript, răspunse ghebosul. Căpitanul. îşi tăie o bucăţică, gustă şi apoi grăi către ghebos: – Măi! asta s-o fi adus tu mai înainte! Pentru că ne-ai făcut atât de bune mâncări, noi cu toţii te iertăm!