— Ai la mine, domnule Viorin – îi spuse ea între altele, fiindcă îl vedea abătut și știind prin Gelu cât de prost îi mergea în acea vreme, voia să-i spună ceva drăguț și încurajator – ai la mine un cântec vechi, pe care mi l-ai dat mai demult. E una din cele mai frumoase melodii din câte cunosc. Nu vrei să ți-l înapoiez? Sau nu vrei măcar să-l asculți o dată? Viorin refuză. Pe urmă, după o tăcere, cum Adriana se pregătea să-l lase, el se explică. — Cunoști dumneata, duduie, plăcerea de a pierde? De a pierde pur și simplu, fără regrete, așa bunăoară cum un pom își pierde fructele? Nimeni nu le știe. Nimeni nu le ridică. Și ele totuși există. Când Adriana îi povesti lui Gelu acest răspuns, care pe ea o mișca, în ciuda tuturor amintirilor rele despre Viorin, el îi răspunse: — Da, ăsta e Viorin. Capabil să facă un gest atât de frumos și capabil să facă două minute mai târziu unul la fel de urât. Și pe urmă, știu eu? Poate că era trist în ziua aceea… Poate că era soare afară… Poate că i-au plăcut numai vorbele și ți le-a spus tocmai fiindcă îi plăceau.