Nu înțeleg nimic! Această explozie de durere, sfărâmă disputa. O liniște grea căzu peste fraza lui Adrian, când întrebă: — Stavrule, pentru ce ai făcut asta? Cel întrebat se întoarse către tânăr și răspunse cu o voce înăbușită: — Dar, dragul meu, — fiindcă sunt necinstit! Ți-am spus-o! Potolit, Mihail îi replică: — Asta-i mai rău ca necinstea! Asta-i perversiune. E o violență săvârșită asupra unui echilibru în care totul e armonie: ai viciat acest echilibru. Și faci cea mai rea dintre crime când vrei să propagi, să întinzi acest viciu. Și Mihail adăugă cu tărie: — Cere-i iertare lui Adrian; dacă nu, te las aci cu mustăria ta cu tot! Stavru nu răspunse nimic. Își făcu o țigară; și când o aprinse, cei doi amici văzură din profil că figura lui devenise de nerecunoscut. Gura și nasul i se lungiseră, mustața se zbârlise. Fața-i era ca un spectru. Cu ochii înfundați, el nu-i privea. Nu se uită la ei nici când aceștia, la rândul lor, făcură țigări și le aprinseră. Afară, lătratul câinilor și cântecul cocoșilor umpleau aerul și noaptea. — Da, începu Stavru într-un târziu, când Mihail nu mai aștepta răspuns. Da, am să cer iertare lui Adrian... Sincer, dar nu cu umilință.