Cantemir spune însă că toți șerbii, cari formează imensa majoritate a țerănimii, în afară doar de răzeși și de mazili, nu sînt români, ci unguri, ruși, și de aceea li se și zice „vecini”. Părerea e absolut falșă. Adevărat este că la început s-a zis „vecini” țeranilor veniți de peste graniță ca să colonizeze sate la noi, unde aflau o situație mai bună, căci în Polonia, în Ardeal ei erau șerbi, iar aici țeranul a rămas liber pînă după veacul al XV-lea. Dar se făcea o deosebire între vechii țerani, „oamenii țerii”, și acești „vecini”[2], și pe urmă boierii au început să confunde pe cei ce erau „vecini” cu cei ce nu erau, așa că la urma urmei i-au făcut „vecini” pe toți. În ce privește caracterul țeranului moldovean, Cantemir recunoaște că viața lui este, ca simplicitate și moralitate, superioară vieții boierimii. Undeva zice, căutînd a da o icoană generală: „Țeranul se îndestulează cu puțin și e deprins a trăi în condițiuni politice și sociale patriarhale”. Citează, nu numai Cîmpulungul, dar și Vrancea și Chigheciul: cea dintîi un ținut asămănător cu al Cîmpulungului, cu oierii veniți peste vechii moșneni și plugari, în parte din Ardeal, iar Chigheciul, cum am spus, un „codru” – li se zicea și codreni locuitorilor de acolo.