Acum, când nu mai era în bătaia flăcărilor, fruntea îi era palidă, dar ochii – mereu vioi, în albastrul lor copilăros. Nora își aminti că văzuse din prag un ceas, dar nu mai ținea minte unde și îl căută cu privirea. — Cât să fie oare ceasul? — Nouă jumătate. Ea repetă cuvintele, fără să le înțeleagă. “Nouă jumătate”… Ce fel de nouă jumătate?… Avea în privire o neliniște care aștepta răspuns, care cerea ajutor. El se înclină din nou spre ea și o privi drept în ochi, vorbindu-i rar și scuturând-o ușor de umeri, ca și cum ar fi vrut s-o trezească din somn. — E nouă jumătate seara. Mă auzi? Este joi, 20 decembrie 1934, e seară și e ora nouă jumătate. Nora își duse mâinile la tâmple, ca să-și adune gândurile. — E de necrezut. Aveam impresia că am rătăcit ore întregi. Mi se părea că trebuie să fie foarte târziu, că noaptea e pe sfârșite… Se opri cu un gest de amețeală, de nedumerire… Băiatul din fața ei o asculta mereu. Nora continuă cu oarecare greutate, cu o voce pe care nu și-o recunoștea. — Veneam de la cabana Turingului. E lume multă acolo. Ieșisem să mă plimb, să respir, să fiu singură.