Paul nu-și putea opri un gest de jenă. — Nu, Nora. Ea nu înțelegea. — Ce stupid poate fi un bărbat, Paul! Câte superstiții, câtă frică… Ți-e frică de lucrurile cele mai simple. Numai o femeie știe să sărute mâinile, dragul meu, și să facă dintr-asta un lucru frumos. Se apropia de el cu ochii deschiși. Nu avea nici grabă isterică, nici pudoare rănită. Era în toate mișcările ei ceva serios și împăcat. Dimineața regăsea o Noră clară, trează, gata de drum. În tunica albastră, cu chipiul tras pe frunte, era, ca și el, un schior. Nimic tulbure nu rămânea între ei din aceste nopți care treceau fără urmă. XIII NU NINGEA. LUMINA ERA TOT cenușie, dar norii păreau mai depărtați, și orizontul mai larg. Își lăsaseră schiurile la Turing-Club, înfipte în zăpadă cu boturile în sus, și se urcaseră până în vârful muntelui. “Poate că se vede Brașovul”, spusese cineva. Nu se vedea nimic. Postăvarul plutea singur peste un ocean de nori. Pădurile de brazi, care coborau pe versantul celălalt spre Timiș, se topeau după câteva sute de metri într-o negură albăstrie. — Jos, sub noi, e valea Timișului. În față e Piatra Mare. La stânga e Brașovul. Nora arăta cu mâna, în ceață, lucruri pierdute, intrate în neant.