dacă n-ar fi, n-ar fi lumea cum e. Eu n-am arat, n-am săpat, n-am prăşit, n-am plivit ca ceilalţi? Ba da, şi ogorul meu a ieşit sterp; piatra pe mine m-a bătut; şi, rămas numai cu mâinile, muncesc, şi nimeni nu mă crede; iar când la măsurătoarea muncii, lucrul meu scade, şi făina din copaie scade, şi foamea copiilor creşte". Se duse la arendaş. – Nu e de lucru, omule. Bătu la uşa popii. – Nu e de lucru, omule. Dete pe la un chiabur. – Am destui argaţi, omule. Se opri la cârciumar. – Pe rachiu, ar fi ceva de săpat. – Să fie pe mălai. – Pe mălai nu e. Şi omul, întorcându-se acasă, auzi de departe: – Mamă, eu nu m-am săturat! – Nici eu! – Nici eu! Şi nici Plăviţa, care mugea, colindând bătătura uscată, fără firicel de iarbă verde. În prag, muierea: – Nimic în ştergar? – Nimic. – Copaia goală… – N-am noroc, femeie. – Nu e minte, omule. Omul îşi şterse fruntea de năduşeală cu mâneca cămăşii. Ea se uită la el, el se uită la ea. Ea dete din cap, el dete din cap, apoi se duse după casă, îşi făcu mâna căpătâi şi închise ochii.