În războiul pe care-l încheie pacea de la Iași, în 1793, jucă un rol militar important generalul de Langeron, emigrat francez în serviciul Rusiei – ca și Roger de Damas[1] –, care ni-a lăsat întinse și bogate memorii. Partea de povestire tehnică – evident cu mult mai întinsă – nu ne privește[2]; vom culege din ea însă ce se raportă la condițiile, supt toate raporturile, ale țerilor noastre în cursul acestor douăzeci de ani. Memoriile încep chiar cu o descriere a Principatelor. Se dă o privire istorică asupra lor, începînd de la daci și de la romani, al căror nume e luat „cu complezență” (!) de „valahi“: „e sigur că ei par să aibă oarecare similitudine cu acest popor, așa de lăudat, dar această similitudine a scăzut foarte, prin vreme și prin regimul la care sînt supuși“. Autorul recunoaște rolul nostru de a fi oprit înaintarea turcilor, dar i se pare că socoteala lui Ștefan cel Mare de a-i primi ca suzerani era poate greșită. Regimul fanariot la care s-a ajuns e judecat aspru, și în lipsa de dreptate a divanurilor judecătorești. Nu se face nici un fel de escepție – vezi însă mai sus cazul lui Moruzi: „voi afirma că nu există pe pămînt o ceată de ticăloși mai imundă decît fanarioții“; ambiția de a fi domn o plătesc cu milioane, pe care le iau apoi dintr-o țară sărăcită și dusă la desperare.