Trei fără douăzeci și cinci… Mai sunt douăzeci de minute; la casă se dau bilete, și cocoana Anica nu mai vine. D. Georgescu începe a bănui că n-are să trebuiască a mai lua patru bilete, poate că trei or s-ajungă, și pornește din salonul de așteptare să meargă la ghișet. Dar în ușă-ntâlnește piept în piept pe gramamà, care nu mai poate de gâfâială. – Uf! nu mai poci! zice cocoana Anica. Dar d. Georgescu îi numără parale potrivite pentru un bilet de dus și-ntors clasa III, și-i arată ghișetul respectiv. Peste câteva minute, trenul zboară-nspre Carpați. – Biletele, vă rog, domnilor, zice politicos conductorul, intrând în primul vagon de clasa-ntâia. D. Georgescu arată două bilete. – … Mititelul… al dv. ? întreabă conductorul arătând pe ofițerașul de vânători, care s-a suit cu picioarele pe bancheta de catifea. – Da ! dar n-a-mplinit patru ani… Nu trebuie să ne-nveți dumneata pe noi regula, zice madam’ Georgescu. Conductorul salută politicos și trece mai departe. – I-ai spus mamiții (întreabă discret madam’ Georgescu pe consoartele dumneaei) să bage de seamă să nu-i fure cineva coșul? D. Georgescu dă din cap și se mulțumește să zică numa: – Hâhî ! Mai discret încă, întreabă d. Georgescu pe consoarta d-sale: – I-ai dat ceva parale?