Întorsul se face răpede, în abia două ceasuri; priveliștile ce se desfășuraseră în răgaz la suiș se amestecă în goana coborâșului. Abia ai plecat de la Podul Dâmboviței și ești în Rucăr, a cărui frumoasă biserică nouă îl vestește de departe prin turnurile ei. Și acum, cu toate prevederile de furtună, se lasă o minunată seară caldă, cu cerul senin, a cărui catifea negrie e țintuită cu stele tremurătoare. Când se închide hanul cu două rânduri și cârciumele-și sting luminile și trăsurile se duc în drumurile lor și lumea s’a culcat prin casele albe, nu se mai aude decât clocotul apelor râului fără astâmpăr, limpede acum în atâta liniște. A doua zi drumul spre Câmpulung e plin de căruțe și cară. Pe o înălțime scociorâtă de cazmale, femei duc pietrele cu vagonete; la acest lucru, la clăditul caselor și la atâtea munci grele, ele sânt prin aceste părți tovarășul neobosit al muncitorului, tatăl sau bărbatul lor. Iată acum iarăși Nămăieștii (de la Nemoiu), cari, văzuți în față, sat și mănăstire împreună, dau o întipărire mai puternică și mai bogată. Pe o cărare pietruită te urci spre o biserică al cării pridvor singur, prefăcut dăunăzi, e de zid, în afară, pe când stranele, catapiteasma și altarul se află în stâncă.