Bucureștii au de la distanță mare aspect, cu „grupele de acoperișuri ascuțite, căptușite cu tinichea și care, de departe, scînteie supt focurile aurorei ca niște discuri de argint”, dar iată deocamdată doar „cîteva locuinți rătăcite ici și colo în cîmp”. Cînd ajunge a cunoaște bine capitala munteană, arhitectul împărtășește convingerea celui care i-o prezintă, astfel: „aici dospim iarna noroiul pe care-l înghițim în molecule vara”[32]. Cunoaște pe consulul francez Huet, mult lăudat, pe cel prusian, Meusebach, „tînăr și excelent nobil, care unește cu manierele franceze acea afabilitate, era să zic chiar acea bonomie germană care nu ia nimic spiritului”, și „pare a cunoaște Muntenia ca Prusia”. Mănîncă la dînsul, cu vin de Rin, dar și cu șampanie. A văzut pe soția fostului domn, Grigore Ghica, Mărioara Hangerli, pe comisarul Ahmed Efendi, curtenitor, vorbind franțuzește. Mai enumeră între cunoscuții bucureșteni pe arhitectul Villacrose, pe librarul Levi, pe un Conduratu, pe d-rul Scarlat Crețulescu[33]. Francezii sînt bine primiți și se însoară uneori cu fete bogate, ca fostul consul Poujade cu „o prea bogată și prea plăcută princesă Ghica”[34]. Pentru a găsi urme de cruciați (!) în munte, pleacă Pigeroy într-acolo cu Meusebach, care-l va întovărăși pînă la Buzău. Ce află și în aceste drumuri la țară, cu caii răi ai poștei?