Pe drum am avut parte să văd cele dintâi semne de război: treceam pe ici, pe colo prin lumina reflectoarelor îndreptate spre cer, ca să-i caute pe afurisiții de nemți veniți să-și arunce bombele auspra cetățenilor pașnici. Iar nu mi-am putut stăpâni râsul. «Caraghioșii naibii! - am zis - dar tocmai cu reflectoarele lor îi călăuzesc pe aruncătorii de bombe.» Și de data aceasta oamenii se mai depărtară de mine, ba primii și câteva ghionturi în coaste. La Cotroceni am fost urcați în vagoane și prin crăpatul zorilor de zi ne-au descărcat și ne-au coborât în cazematele fortului, unde nu era nimic pregătit pentru adăpostirea noastră. Intrați pe poarta cea mare a fortului, am dat într-o lărgime din care se deschideau două ganguri, unul la dreapta, altul la stânga, și lumea s-a revărsat pe îmbrâncite în ele. Eu am fost dus de puhoiul viu la stânga, unde peste puțin m-am pomenit față în față cu Sergies, patronul tipografiei în care se tipărise Ziua, un neamț cam cocoșat, dar om cu multă vlagă. «Fă-mă, mamă, cu noroc și-aruncă-mă apoi în foc!» - zisei eu. Îl știam adică pe Sergies încă din timpul colaborării mele la înființarea Minervei, în tipografia căreia conducea mașinile și-l știam om inimos, care credea că e ceva de capul meu și ținea la mine mai ales după ce fusesem și director al ziarului Ziua.