Cât de încet trece vremea când aștepți! Simți clipele timpului! Le înnumeri și, ascultându-ți inima cum bate, îți vine să strigi: "Mai iute, mai iute, timp nesimțitor!" Obosit de așteptare, mă rezemai de tulpina unui măr. Ea apăru la fereastră; se uită la mine; întinse o mână, o aduse ușurel și lung la gură, apoi o destinse repede... Scutură o batistă albă... Mă chema?... Dispăru. Înmărmurisem cu ochii în acel pervaz din care perise minunea mea. Obrajii îmi ardeau. Mi se păru că visez și că auz pe cineva care voia să mă deștepte. Mă striga. – Domnule, domnule, hei, n-auzi, domnule? Mă întorsei spre poarta grădinii. Dintr-acolo venise glasul. Tresării. Nu era vis. Un ungurean cu o scrisoare în mână. – Ce poftești? – Coconița la care te uitai m-a trimes. Îmi întinse scrisoarea și plecă. O pungă cu aur dacă aș fi avut, i-aș fi dat-o. Privii în toate părțile. Sărutai plicul. Îl rupsei. Nu știu de câte ori am citit rândurile următoare: "Sgumbul meu, Te gum de-am văzud, de-am iubid, ziuo și noapde mă cântesc la dine, pân-agum n-am iubid pe nimeni, vino tizeară, pe la 10 ore de-aștept. Vino, fino, fino, de săruth te mii teori. Fei afla gine zund.