Fața i se înviorează, glasul se ridică din ce în ce mai cald și mai sonor. Cu multă luare aminte ascultă păstorii vorbele lui Isus, pline de adâncă și limpede înțelepciune, minunile pe care le-a făcut, și cât de mult a iubit el pe oameni, și cum a pătimit și s-a jertfit pentru mântuirea lor... . În liniștea măreață a munților, pe înălțimile acestea luminoase — departe de pământ, aproape de cer -sufletele care-au trecut prin atâtea dureri sorb însetate credința cea dătătoare de putere. O cruce de lemn înfiptă la gura unei peșteri, înseamnă pragul unei biserici. Zile de sărbătoare se aprind ca niște candele în întunericul timpului, tot mai în larg răsună toaca, tot mai mulți cuvioși îi aud chemarea. Și alte cete de frați vin, și preoți mai vin de prin ținuturile căzute sub aspra stăpânire a bulgarilor. Sate se înjghebează pe văi bătute de soare și sfetnici se aleg din scoborâtorii vechilor viteji, din cei mai bătrâni, din cei mai cuprinși. Astfel, pe când afară, în largul câmpului, din ciocnirea celor două lumi — a barbarilor și a romanilor — și din amestecul de sânge al atâtor neamuri, răsar popoare noi și state noi se încheagă pe sfărâmăturile vechilor alcătuiri, aici, în tainițele Carpaților, pe sub poalele codrilor ocrotitori, fruntașii cneji îmbrăcați în zeghe și-ncălțați cu opinci, părinții voievozilor de mâine, adună sub povața lor pâlcurile de păstori risipite pe depărtările plaiurilor, și-ncetul cu-ncetul urzesc și ei câte-un început de țărișoară, la locuri mai cu îndemânare, pe deschizătura vreunei ape mai mari, așezând rânduială între oameni, altar aceleiași credinți, și străji pe la porțile munților.