Acolo era cuibarul fărmecătoarei celei cu herghelia de cai năzdrăvani. ​Mult s-a bucurat Băiet Sărac cînd se văzu aşa de aproape de sfîrşitul lumii, şi bucuria lui nu încetă decît a treia zi de cu seară, cînd sosi la casa fărmecătoarei. Era, Doamne, în mijlocul pustiului, drept în preajma codrului pierdut în zarea amurgului, o cîmpie întinsă, acoperită cu iarbă verde şi brăzdată de scursorile izvoarelor cu apă limpede, iar in mijlocul cîmpiei se ridicau o mulţime de ţepe înalte, şi-n fiecare ţeapă era cîte o căpăţînă de om; coliba fărmecătoarei se afla tocmai la mijloc, între ţepe, cu un plop înalt înaintea ei, şi cu doauă sălcii, sădite una la dreapta, şi alta la stînga colibei. Care va să zică, drept avea Mama Pădurii: aci nu mergeau trebile pe glumite. Băiet Sărac îşi luă inima în dinţi şi se apropie ca să intre în colibă ce părea pustie în mijlocul pustiului. Baba şedea în tinda casei pe un scaun cu trei picioare, înalt şi răzghiat, iar înaintea ei era o căldare mare, pe nişte pirostrii mari puse deasupra unui foc mare, care ardea fără ca să facă fum, în mînă baba ţinea fluierul de la piciorul unui uriaş, cu care amesteca farmecile din căldare.