E cestiune de conservare națională să nu suferim, ca Evrei să ia parte la viața noastră culturală. Sunt acum vre-o douĕ-zeci de anĭ numaĭ puținĭ dintre noĭ recunoșteaŭ adevĕrul acesta; ceĭ cu desăvîrșire mulțĭ eraŭ de părerea, că intrearea în viața noastră culturală a Evreilor e pentru noĭ un mare succes, și Evreiĭ “deștepțĭ,” care începuseră să lucreze alăturea cu noĭ, eraŭ îmbrățișațĭ cu toată căldura și se bucurau de o particulară încuragĭare. Și ar fi riscată afirmarea, că dînșiĭ nu eraŭ vrednicĭ de încuragĭarea aceasta, căcĭ munca lor încordată trebuia să fie luată drept dovadă suficientă, că voiaŭ cu tot dinadinsul să-ĭ fie folositorĭ țĕriĭ, pe care o consideraŭ ca patrie a lor. In curênd a ieșit însă la iveală, că Evreiĭ sunt lipsițĭ de aptitudinile cerute pentru lucrarea comună și ast-fel, chiar voind cu tot dinadinsul să facă binele, sunt osândițĭ a face numaĭ rĕul. In loc de a se potrivĭ cu noĭ, eĭ eraŭ împinșĭ de firea lor a-șĭ da silința să ne facă de o potrivă cu dînșiĭ, și uniĭ maĭ indirect și maĭ cu precauțiune, iar alțiĭ c’o insolență revoltătoare aŭ luat în bătaie de joc preocupările noastre religionare, tradițiunile noastre naționale, obiceiurile moștenite de la părințĭ noștri, tot ceea ce constitue temeliile viețuiriĭ noastre împreună.