— Am avut, da’ s-o dus; am mai dat pi la unu, la altu... — Car’ s’ zică, nu vrei să dai... — Zău, don... — Nu vrei, de? Bine; dacă te faci tu pentru două pese, lasă! Tot ție o să-ți pară rău... Și sergentul s-a-ntors la locul lui, între tovarăși. — Ei, întrebă sergentul-major, făcuși ceva? — Pă dracu ghem! — Apăi te lăudai... — Nu v-am spus că nu mai e meliție? S-a stricatără și soldații, domle! — Așa e! oftă sergentul-major. S-a-ntorseră toate alea pă dos. Cin’ s-o mai reangaja d-acuma-nainte catană să moară! — Da’ las’, că i-o fac eu! Să-și aducă aminte dă laptele care l-a supt la mă-sa când era d-o șchioapă! Mai stătu puțin sergentul, făcu o țigară, apoi strigă: — Un foc! Soldații dormeau, că trecuse de miezul nopții. Era pe la schimbul al doilea. Într-o clipă, sergentul se descinse de centuron și începu a croi „pă un cap” de la o margine la alta a cazărmii. Soldații, speriați, săreau în sus fiecare cum putea. Era o zăpăceală întreagă: unora li se părea că a sunat alarma, altora că s-a făcut ziuă, nimeni nu-și dădea seama ce se-ntâmplase. Îi vedeai sărind din toate părțile.