Cine poate spune monotonia unei călătorii în drumul de fier, mersul încet și enervat al vagoanelor, atunci când te duci să întâlnești o fericire? În sfârșit a ajuns. Întreba la toate hotelurile, umbla pe toate stradele, căuta în dreapta și în stânga — dar Ema nu se vedea. După câtva timp de zadarnică alergare, stăpânul unei cafenele-concert]] îi spuse că erau zece zile de când o Daneză, pe care o chema Ema, părăsise orașul, îndreptându-se spre Viena. De acolo, spunea ea, va căuta să se întoarcă în țara ei. — Ți-a spus la ce hotel va găzdui în Viena ? — Nu, domnule, răspunse negustorul; apoi adăugă: «Cât timp fusese cântăreață în localul meu, era veșnic tristă, plângea mereu și nu voia să petreacă cu nici unul din mușteriii mei. Într’o zi și-a vândut un frumos ceasornic de aur, câteva inele, și a plecat. — Spunea că se va mai întoarce? întrebă din nou Roteanu. — Din potrivă, zicea că în țara noastră a fost foarte nenorocită. Dinu Roteanu se reîntoarse în orășelul său, ca dela un cimitir unde și-ar fi înmormântat toate iluziile, toată tinerețea. Amintirea Emei îl neliniștia din zi în zi mai mult; devenise chinuitoare ca o manie.