Da’ Călin Nebunul nimica nu le-a povestit din ceea ce s-a petrecut cu dânsul noaptea. Au pregătit ei iar să se pornească ş-a zvârlit tot Călin Nebunul arcul ş-au mers ei aşa pân’ la Pădurea de aur. Când au ajuns acolo, le-a zis Călin Nebunul aşa: – Fraţilor, voi nu-ţi putea trece-n pădurea asta. Faceţi-vă voi o colibă aici şi staţi şi mă duc eu singur. Aşa, el s-a pornit. Când a ajuns în mijlocul Pădurii cei de aur, fata cea mare a împăratului făcea de mâncat zmeului ei. – Bună vreme, fată de-mpărat! – Mulţumesc, d-tale, Călin Nebune. De numele d-tale am auzit, dar a vedea nu te-am văzut. Da’ fugi că dac-a veni zmeul te ucide. – Da cât mănâncă zmeul tău? Fata zice: – Patru cuptoare de pâine, patru vaci fripte şi patru antaluri de vin. Zice: – Ia să văd eu, le-oi putea mânca? Se pune Călin Nebunul şi mănâncă toate. Iaca, vine şi zmeul. – Bună vreme, câne de zmeu! – Mulţumesc, Călin Nebune! – Am venit să iau pe fată. Na, hai la luptă! – Stai, să mănânc ceva. – Da’ că, zice, eu ţi-am mâncat mâncarea. – Cu atât mai bine, zice, eu sunt uşor şi tu eşti greu.