Se pomenesc chiar și dăruitorii Hotinului, acei cari ridicaseră clădiri importante: baia lui Casim, geamia Sultanei Validele; atîția dintre cei cari avuseră un rol aici, de comandă militară, și-au însemnat numele prin clădiri. Mahalalele erau locuite de români, iar dincolo de mahalale erau grădini și vii. În centru se afla administrația, cu divan-efendi, cu aga ienicerilor, cu comandantul tătarilor lipcani. De aici se anunța stingerea focurilor la ceasul chindiei; aici se auzea cîntînd muzica turcească. Tot aici erau cele cinzeci de cîrciume, care, spune călătorul, sînt totdeauna deschise, deși Coranul oprea băutura; „Mulți arabi și turci s-au lepădat de credința lor” și au rămas în țară, confundîndu-se între moldovenii de acolo. Se țineau la Hotin șapte bîlciuri pe an. Ahmed Resmi a fost și un vestit scriitor turc, ale cărui „Observații” despre rosturile împărăției au fost traduse de trimesul prusian von Diez. Mergînd în Apus, la 1763, el a trecut prin Moldova, stînd acolo două săptămîni, și a lăsat o scurtă descriere a ei. E găzduit și el la Frumoasa, al cării heleșteu îi amintește „lacul albastru”, din Anatolia. De aici zărește Cetățuia, Galata, cu un pîrîu limpede, livezile dimprejur. În oraș vede „bordeiele țerănești de lemn, acoperite cu stuf”, dar și curtea domnească și casele boierești de piatră.