„Ce fleac de om! își zise el necăjit pe sine, își aruncă pușca iar pe umăr și porni mai departe. Îndrăcită femeie!” adăugă apoi într-un târziu. Iară Persida se uită lung după dânsul și se bucura în gândul ei. Nici că l-a mai văzut trei zile de-a rândul, deși fetele ca dânsa multă lume văd în timpul culesului de vii. Joi pe înserate ea a plecat cu nevasta lui Bocioacă, cu vărul lui Bocioacă, Andrei, care era scriitor la notarul din Miniș, cu notarul de la Șoimoș și cu domnișoarele Emilia și Nina, nepoatele părintelui Isai, ca să meargă la crama părintelui Ioan de la Miniș. Trecând așa, printre crame, s-au mai oprit ici, s-au mai oprit colo, încât au petrecut peste două ceasuri pe drum și s-au sporit la patrusprezece inși pe când au sosit. Să vezi apoi părere de bine și chiote de veselie și tuș dat de lăutarii fără de care părintele Ioan n-ar fi putut să-și facă culesul. Și ce mare era mirarea Persidei când s-a pomenit că iese din învălmășeala aceasta la iveală Națl și vine la dânsa cu mâna întinsă și râzând ștrengărește. — Dar d-ta cum ai ajuns aici? — Mare lucru! Parcă n-ai nici un prieten care are un prieten ca să te aducă aici?