În toamna anului 1787, pe când erau turcii în război cu nemții și cu rușii, acest Mavrogheni sparge zidurile Mânăstirii Cozia, o jefuiește și scrie la Constantinopol că, după o luptă crâncenă, biruind pe nemți, le-a luat în sfârșit o puternică cetate-a lor, care se cheamă Cozia. — Cozia lui Mircea! Țările române, de la care mereu se certau nemții cu rușii, când era vorba la-mpărțeală, scapă și de data asta. Pacea de la șiștov și cea de la Iași, pun capăt, în anul 1792, „războiului sfânt”, cum îi plăcea Caterinei a II-a să-l numească. Nemții se retrag din Muntenia și rușii din Moldova, — și unii și alții se retrag de nevoie. Un strigăt izbucnise din inima Franței, și regii pământului se cutremurară în vechile lor tronuri. Era marele strigăt al dreptății omenești, pe care-așa de demult o uitase lumea, încât înfățișarea ei care-n adevăr căpătase ceva din sălbătăcia fiarelor, o umplu de groază. Se prăbuși în flăcări și-n sânge coperișul putred al vechii clădiri feudale -popoarele, visătorii crezură că s-au năruit și zidurile. Veacul al optsprezecelea apunea în lumina de vrajă a celor mai mari speranțe ce-au încolțit vrodată în sufletul omenirii. Pentru țările noastre mântuirea era încă departe, și venea încet.