Relațiile dintre Brâncoveanu și austrieci, o bucată de vreme rele, s-au îmbunătățit pe urmă, în paguba lui, căci a ieșit compromis din ele. Ceea ce-l durea însă pentru moment era aceasta: că legăturile tradiționale, care țineau de atîtea secole, care aduseseră și atîta folos pentru poporul românesc, fuseseră rupte. Mitropolitul Ardealului va fi prefăcut într-un simplu episcop, mutat apoi din Alba Iulia la Făgăraș, în colțișorul de pămînt care aparținea românilor mai mult decît oricare altul: o degradare a mitropoliei ardelene. Și, pînă atunci, mitropolitul Atanasie iscălise cele patru puncte de unire, primise diploma împărătească, pusese la gît un portret al împăratului cu lanț de aur, fusese petrecut pe străzile din Alba Iulia cu tot alaiul oficialității; aici fusese întîmpinat de guvernatorul provinciei, în sala anume pregătită, pentru a i se ceti diploma: totul ca să se rupă legăturile dintre „țară” și dînsul, și mitropolitul să fie omul „împăratului”. Și Brâncoveanu a fost foarte curajos în apărarea drepturilor bisericii muntene, pînă ce a primit acel răspuns jignitor din partea imperialilor, în care i se spunea că, precum nu se amestecă împăratul în țerile românești, așa să facă bine voevodul să nu se amestece în lucrurile, împărăției[5]. Astfel drumul lui Paget avea și un oarecare înțeles politic, care a ajuns să aibă o consecință politică, aceea de a stărui pentru legăturile ierarhice ale vlădicăi ardelean cu Muntenia.