– Bună cale, voinice, zice baba. – Mulţămesc, mătuşă. – Tare te-aş întreba, voinicule, de ceva. Nu mi-ai văzut băietul? Aşa era, cu douăsprezece capete. Straşnic de puternic. – Da, zice, D-ta câţi feciori ai? – Numai doi. – Ba eu ştiu de feciorul d-tale, l-au omorât un voinic de la curtea boierului istui din sat. Ea i-au mulţămit şi s-au pornit. Mai mergând, se-ntâlneşte c-un zmeu. – Bună cale, voinicule, de mult te cat şi nu te găsesc. Ştiu c-ai omorât pe frate-meu; de acum hai la luptă! Şi s-a luat la luptă. D’ acesta era cu douăzeci şi patru de capete – straşnic era – şi s-a luptat şase zile şi şase nopţi şi nu-l putea dovedi. – Mă rog lasă-mă, zis-o zmeul, şi toate avuţiile mele ţi le dau D-tale. – Haide ‘ntâi şi mi le-i arăta şi mi le-i da în mână ş-apoi ţi-oi da drumul. Aşa zmeul l-a luat şi l-a dus la casele lui. Aşa de multă avere avea el şi pietre scumpe ave cât lumina casa, cât de ‘ntunerec să fi fost. Vasilie-finul-lui-Dumnezeu s-au temut să-i dea drumul. Au făcut un mare poloboc de fier ş-au lăsat numai o bortiţă ca să se răsufle ş-o încuiat uşa ş-o luat cheia la dânsul şi celelalte case le-au lăsat deschise.