Eu ca director și Corneliu Pop Păcuraru ca redactor responsabil am fost trași în judecată pentru un articol în care se zicea că guvernele ce s-au succedat în Ungaria constituțională atât de rău au condus treburile, încât românii nici după zeci de ani nu știu de un Rege al Ungariei, ci numai de împărat. Eu am scăpat, dar Pop Păcuraru a fost osândit la un an, pe care l-a și împlinit în temnița de la Năsăud. Al treilea proces de presă l-am avut tot la Cluj, pentru un articol în care arătam cuvintele în virtutea cărora generalul Traian Doda avea dreptate când a zis că nu e în viața constituțională a Ungariei loc și pentru români. Cred de cuviință a-ți spune că nu am fost dus, ci m-am dus la Cluj și m-am prezentat în biroul președintelui, care m-a primit cu toată bunăvoința și m-a încredințat că va face tot ceea ce atârnă de dânsul ca-n timpul procesului să nu fiu jignit de nimeni. S-a și ținut apoi de vorbă până în cele mai mici amănunte. Într-un rând acuzatorul și-a pierdut bunul cumpăt și a zis că ziariștii români sunt plătiți să scrie ceea ce scriu. «Rog pe domnul procuror regal să țină seamă de sfințenia forului judecătoresc și să-și cumpănească vorbele mai înainte de a le fi rostit», i-a zis președintele.