Vino și mă ia, că nu mai pot! Al matale supus fiu, care te dorește și iubește, Aurel Predescu” — Ce scrii acolo, băiețică? îl întrebă căprarul. — O scrisoare. — Cui? Ăi fi având ibovnică... — Mamii, răspunse copilul roșindu-se. — Să fii tu așa și pă dincolo? la să văd. Și căprarul, fără să mai aștepte, luă scrisoarea. O ceti, apoi o rupse și zise duios: — Să nu mai scrii așa, drăguțule. De ce să faci mamii sânge rău? Parcă ea te mai poate scoate de aici? Ehe! Cine intră copil de trupă e rob pă viață, ori cel puțin pân’ la 21 de ani. Mama nu te-o fi dat ea de voie la oaste; și ea plânge tot ca tine, da ce vrei să-ți facă? Mai bine fă-i un coraj, scrie-i că ești vesel, că petreci bine și că te rogi la Dumnezeu să fii sănătos... Și căprarul ieși din cort. De doi ani de când era militar nu mai plânsese și nu se mai emoționase. Copilul luă altă hârtie, își șterse și el o lacrimă, apoi începu: „Mama dragă, Află că sunt bine. Îmi place armata și mă rog la Dumnezeu să fiu sănătos Asemenea, aș dori să aflu și de matale, că ești bine și veselă.