- Bine, fată, se poate?! îi zise. Nici într-o zi ca cea de azi nu pot eu să am liniște?! Ea se uită mirată la el. Nu-i luase niciodată liniștea vreunei zile. - Dar eu n-am zis și nu zic nimic, grăi. - Tocmai asta e, întâmpină el, nu zici nimic, dar ești și acum după un an de zile-ngândurată, le ascunzi toate-n tine și te văd c-ai plâns în vreun colț. - Eu! ? răspunse ea speriată. Chiar dac-ar fi, o să-mi treacă îndată ce-i voi fi văzut pe ceilalți voioși. - Cum o să-i vezi voioși când te uiți la ei cu ochi plânși! ? o mustră el. Ai să râzi tu dacă e vorba să fim veseli noi ceilalți. - Uite, râd, grăi dânsa începând să zâmbească, dar în ochii ei zâmbitori străluceau picăturile de lacrămi. - Nu vreau așa! strtigă el și ieși, ca nu cumva să-l vadă fiică-sa ștergându-și lacrămile, că era om slab de înger și el. Nu! așa nu puteau să rămâie lucrurile. Îi venea să plece de acasă, pentru ca să nu se facă de râsul lumii petrecând seara de Sân Vasii ca la pomană. „Dacă n-a uitat pân-acum, așa o să te fiarbă toată viața, îi șoptea un glas la ureche.