— Te ascult. — Ești profesoară. — Da. Sunt. Pe figura ei era un zâmbet de melancolie. — Cum îți spun ție elevele tale la școală? — Nu știu. Probabil: “Domnișoara de franceză”. — Ei bine, eu îți voi spune la fel. “Domnișoara de franceză”. Domnișoara mea de franceză. — Nu. Tu îmi vei spune mai simplu: Nora. Sau, dacă vrei, Nora ta. Se întoarse scurt pe schiurile ei și porni la vale într-un nor de zăpadă. “Ești absurdă, Nora, ești absurdă. De ce spui lucruri stupide? De ce te lași dusă de vorbe? Ce o să creadă omul ăsta despre tine? Unde e pactul sportiv pe care l-ai încheiat cu el? Unde e discreția ta? Unde e pudoarea ta?” Ar fi vrut să plângă. Ajunsese jos la marginea terenului, lângă pădure, într-o singură clipă și ar fi vrut să se arunce într-o cursă de zece ori mai amețitoare, ca să uite, ca să fugă de ea, ca să se pedepsească. Abia îl mai zărea în punctul unde-l lăsase, nemișcat, pierdut între schiori care urcau și coborau pe lângă el. O urmărise probabil cu privirea de-a lungul vertiginoasei ei coborâri și avea încă ochii ațintiți spre ea, căci, iată, ridicase acum chipiul și îi făcea semn, agitându-l. Dinspre vârful muntelui, echipa de militari cobora în grup, spre cabană, tăind terenul de-a curmezișul, ca o avalanșă.