Supt influența munteană, care aduce cu dînsa normele acestea balcanice, boierimea moldovenească se organizează, părăsind îndreptarea apuseană, renunțînd la tot ce putea să vie, ca titlu sau atribuțiuni, din această lume latină-germană, și acceptă normele celelalte, bizantine și slave. Atunci apar la curtea lui Alexandru, întîi fără nici un fel de rinduială, fără să se cunoască rangul fiecăruia în înșirarea lor ca martori prin documente, dar pe urmă într-o ordine care se fixează tot mai mult, logofătul, vistierul, comisul, ale căror rosturi mai mult sau mai puțin sînt cunoscute. Logofătul se îngrijea de cancelaria domnului; vistierul păzea averea lui; comisul avea sama curții, a cailor, și așa mai departe. Cîteva dregătorii, nu multe, se întîlnesc în veacul al XV-lea și în Muntenia lui Mircea și în Moldova lui Alexandru cel Bun, – cea dintîi avînd doar mai mult pe ban și pe stratornic. În schimb, corespunzînd Banului de margene muntean în Moldova se întîlnește starostele, în regiunea Sepenicului, a Șipințului, pe care Petru al Mușatei a izbutit s-o capete printr-un împrumut făcut regelui polon, regiune care cuprindea Țețina de lîngă Cernăuți, Hotinul și Hmilovul. Regiunea aceasta a fost luată de la poloni împreună cu organizația ei și cu titlul dregătorului care stătea în fruntea acestui ținut, întocmai cum părțile Severinului au fost luate de domnii munteni împreună cu organizația lor de supt unguri, cu demnitarul special acestui district.