Dar ucigașul lui Bogdan nu-și poate lua gândul de la domnie. Părăsit de ai lui și, înțelegând că leșii umblă să se scuture de el, își mută cuibul în Ardeal. Ștefan, c-o mână de voinici, se aruncă pe urmele lui și pustiește ținuturile secuiești, bănuite că dau ocrotire primejdiosului fugar. Craiul ungurilor Matiaș Corvin e dus departe să mai vâneze o coroană, căci e o vreme de neastâmpăr când regii pământului nu se mai satură de putere, și, cu ochii pe țara altora, uită că cea mai bună ispravă ar fi să și-o îngrădească pe-a lor. Acum, din partea maghiarilor, știe domnul Moldovei la ce se poate aștepta și, ca să n-aibă împotriva-i doi vrăjmași deodată, reînnoiește în primăvara anului 1462 legăturile cu polonii, făgăduind solilor veniți pentru aceasta la Suceava, că, îndată ce se va înlesni, va căuta să se repadă însuși la Camenița pentru a depune înaintea regelui obișnuitul jurământ de credință. — Dar primejdia temută se ridică din altă parte. Vlad Țepeș, crâncenul voievod al Munteniei, a tras sabia împotriva marii împărății turcești, și iată că însuși puternicul Mohamed al II-lea vine cu oaste îngrozitoare să-l răpuie. Ștefan nu-i un vânător de primejdii. El nu le stârnește, nu le caută, și nici în cale nu le stă, decât atunci când nu-i de abătut pe-alăturea, pentru un om cinstit.