Mircea știe bine ce urmări va avea pentru el înfrângerea aceasta. Deci, cum se întoarce-n țară, întărește străjile pe la vaduri, trimite pe femei și pe copii în adăposturile munților, iar el se gătește de luptă. Și iată că și vine Baiazid Fulgerul cu oaste multă să-l răpuie. Dar și de data asta Mircea îl atrage pe valea Ialomiței, în niște locuri prietene celor puțini, și lupta se petrece întocmai ca la Rovine. De bătălia asta vorbește cronica anonimă a Țării Românești când zice: „Mircea-Vodă Bătrânul a avut mare război cu Baiazid-Bei de la Nicopoli. Făcutu-s-au acest război pe apa Ialomiței, biruit-au Mircea-Vodă pe turci, și fără număr au pierit, trecând Baiazid-Bei Dunărea fără vad”. Cu câtă durere se plânge unul din povestitorii noștri de mai încoace că românii n-au stat să însemne la vreme luptele și biruințele lor! „Și multe lucruri vrednice de auzit, încheie Constantin Căpitanul, înșirând isprăvile lui Mircea, dar ai noștri nimic n-au scris fără numai ce aflăm de la străini”. La 1400 Mircea se repede în Moldova, în biata Moldovă ce se zbătea în mrejele Poloniei, prinde pe nevrednicul Iuga, și așează domn în locul lui, pentru mântuirea țării pe Alexandru cel Bun. Ca toți marii noștri voievozi, Mircea își întinde vederea și grija dincolo de hotarele țării lui, și dincolo de hotarele vremii lui.