Susana mai căscă o singură dată ochii săi mari. Mă privi lung. Îi închise și adormi de veci, c-un surâs blând pe chipul ei alb ca floarea de mușețel. A murit de spaimă. Pe Susana am plâns-o și-am îngropat-o în apropiere de fântână, dar n-am putut s-o slujesc de frica polcovniciei. Pe cazac l-am aruncat pe gârlă, lângă Vitan, și eu m-am dat afund până s-a dus muscălimea din țară, bătută și rușinată de puterea turcului. D-atunci fântâna dintre vii se cheamă, din botezul poporului, "Susana", și voi până și azi, când plecați scuturând capacele donițelor, ziceți, fără să vă dați seama: "Aducem apă de la «Susana». — Săraca Susana! — Ce apă bună! — Cum fierbe de bine lintea și fasolea! — Firește, că nu e sălcie. — Și rufele le speli, că face clăbuc ca apa de gârlă. Tămădueanul, întorcându-se către Vișana Țuguiului, o întrebă: — Ei, muiere, face cruce muscalul? Și dacă face, are milă de neamul tău? Nu-ți spuneam eu că o să îmbătrânești nici coaptă, da' nici pârguită?