Seara se lăsă ca un zăbranic sur. Mă sculai din pat; mă uitai pe fereastră. Pomii din grădină, afundați în întuneric, ca niște fantome. La nouă ore răspunsei la apel. Ce bine că dușmanul meu lipsea! Unul dintre cei mici ieși din rânduri și zise rugăciunea. N-auzii nici un cuvânt... Mă gândeam la ea... o vedeam... De nu m-ar simți nimeni când oi fugi! Intrarăm în dormitor. Ca niciodată, ceilalți se grăbiră să se dezbrace. Se vârâră în plapămă. Nici o ceartă; nici un zgomot; nici o vorbă. În patru ani nu se întâmplase așa minune. Dupe o jumătate de ceas, toți sforăiau și, ciudat, mai tare ca de obicei. Eram îmbrăcat. Mi se bătea inima. Ridicai capul. Încredințat că toți dorm, luai cearceaful de pe pat și ieșii în vârful picioarelor din dormitor. Când închisei ușa mi se păru că auz pe cineva șoptind: "S-a dus..." Mă oprii cu mâna pe clanță. Nimic. Desigur, visase cineva. Încet-încetinel, trecui printr-o sală lungă și întunecoasă. În fundul ei, o fereastră da în grădină. Toate ușile fiind închise, pe nicăieri n-aș fi putut fugi decât p-acolo. Ajunsei la fereastră; o deschisei; privii în jos printre vergelele de fier de la al doilea cat.