Mara nu o dată în viața ei dormise, în drum spre Arad, șezând în căruță, și nu o dată fusese biruită de somn la masa ei cu poame ori la capul podului. Dormea dar și acum, așa chinuită, ca într-un culcuș moale. Răceala zorilor de zi și vântul aspru îi sperie însă în cele din urmă somnul. Ea tresări, se uită buimăcită împrejurul ei, apoi, dându-și seamă că fiica ei rămăsese stând de vorbă cu acel om, sări ca o leoaică în picioare și se duse în cramă, unde așternuse culcuș de fân pentru Persida. Nu era! Nu intra, nu putea să intre în mintea ei gândul că fata ei s-a dus cu omul acela. Nu! asta nu era cu putință! Dar era dusă! Unde era dusă?Oriunde, a bine nu era această rătăcire în cap de noapte. Ieșind afară, ea se uita cu tot dinadinsul împrejur, zări, parcă, ceva ce se mișca deasupra viei și porni cu pas lung și tare călcat la deal. — Ce e cu tine, fată? strigă ea după ce se mai apropie. Persida se opri speriată-n loc și așteptă pe muma ei ca pe mântuirea ei. — Ce e cu tine? întrebă iar Mara încet și cu glas înecat.