Cât despre șenilă, viitoarea cursă de întoarcere era abia la amiază și riscau astfel să-i prindă din nou noaptea în tren. “Nu știu dacă are să reziste”, își zise Nora, gândindu-se la lipsa lui de convingere. Îl găsi la Sași, în sala de mese, în fața unui afiș bătut în perete. “Biserica Neagră. 23 decembrie 1934. Ora 8,30 seara. Concert religios. Oratoriu de Crăciun de J.S. Bach.” Se întoarse spre ea, cu o sclipire de curiozitate, arătându-i afișul. — Interesant, nu? — Nu. Absolut deloc interesant. N-am venit aici ca să ascultăm oratorii. Aici nu există decât un singur lucru interesant. Și îi arătă prin fereastră zăpada, brazii, cabanele cu glugi albe. — Ești severă. — Sunt severă, pentru că am mari răspunderi. Ar fi trebuit poate să spună ultimele cuvinte glumind, dar uitându-se bine în ochii lui, în acei ochi triști, se gândi că într-adevăr își luase o mare răspundere. “Omul ăsta dacă rămâne singur, fuge.” N-ar fi putut spune exact de ce, dar simțea că această “fugă” putea fi pentru el un dezastru, de la care trebuia neapărat oprit. — Ești în stare de o mare vitejie, Paul? — Una mare de tot? — Nu. Potrivită. — Să încercăm… — Trebuie să plecăm din Poiana.