În satele depărtate, în largul câmpiilor pe liniște, ca și-n strâmtorile munților pe vifor, aceeași opincă a însemnat urma trăiniciei noastre de-a lungul vremilor nemilostive, ș-același suflet cinstit și bun și-a rostit gândul, în aceeași bună și cinstită limbă strămoșească. Și de-a încremenit pana, de-atâtea-nvăluiri, în mâna cronicarului de la oraș, — din ce în ce mai cu foc a plâns în luncă obida păstorului rămas adesea fără turmă, din ce în ce mai răspicat ș-a destăinuit, în graiul sfânt al doinei, sufletul cel neschimbător al țăranului. Departe, ca din adâncimi de vremi, răsună înduioșat un glas de bucium. Se rumenesc încet crestele munților. E primăvara-n aer, și primăvară-n inimi. Și tot mai înviorat, tot mai larg s-aud chemările de bucium.