Se mai povestește că întâlnind Mihai în vălmășagul și năpustirea aceea de lume doi cazaci, care duceau în părângă o desagă cu galbeni, cică i-ar fi oprit și i-ar fi pus cu binele să-mpartă și ostașilor lui din atâta pradă ce le picase, căci tot de la ei săracii și de la ai lor erau adunați banii aceia. — Și cum de vânt se lățește pârjolul pe-o miriște uscată, așa s-au întind numaidecât flăcările răscoalei, de-au mistuit ș-au curățit, că parcă n-ar mai fi fost de când lumea turci prin țară. Pretutindeni era înviorare. Se trezea iar în sufletul românilor vechea vitejie din vremea lui Mircea ș-a lui Vlad Țepeș. Puterea asta proaspătă, neașteptată, ieșită-n clipa însetării, ca izvorul lui Moise din stânca pustiului, Mihai o ridicase numai cu dragostea lui de țară și cu adânca încredere pe care-o avea în poporul lui. Și ei știu să arunce-n cumpăna împrejurărilor c-o așa potriveală de năzdrăvan și-n așa clipe hotărâtoare, încât, în cei opt ani de zile cât a domnit, a lămurit cu strălucirea faptelor lui, ș-a ridicat în cea mai largă vedere a lumii dreptul la viață al neamului românesc și voința nestrămutată de a și-l apăra. Era un om voinic și vrednic, făcut să stăpânească, — măreț la înfățișare, larg la suflet, cumpănit la vorbă și scump la râs.