Nu din răutate a făcut Codreanu această nenorocită cununie, nu, ci fiindcă e om slab, care nu putea să zică ba, fiindcă ea a voit. „Cununia se face nu pentru Dumnezeu, care toate le știe, ci pentru lume și-n fața lumii, strigă ea disprețuită de sine, și eu nu soția lui am fost, ci femeia care i s-a dat cu ochii închiși!” Cuprinsă apoi de fiori spasmodici, ea începu să tremure și-și acoperi fața cu mâinile: vedea în fața ei pe Reghina. Căci ea nu se mai simțea singură, ci avea să răspundă și pentru o viață încă neîncepută. Iar femeia, când nu mai știe ce să facă, începe să plângă și plânge mereu până ce nu se luminează. „Ah! sărmana mea mamă!” suspină ea în cele din urmă mai ușurată și începu să-și adune lucrurile și să se gătească de plecare. Era hotărât și-n gândul, și-n inima ei că nu poate să stea aici, unde nu mai avea ce să caute și nu găsea decât înjosire. Ușa se deschise încet, și Talia, slujnica, se ivi sfiicioasă în prag. — Porcii, zise ea, sunt flămânzi și n-avem tărâțe ca să le gătim lăturile. Persida tresări din nou. — Să vă dea jupânul, răspunse ea fără ca să se uite la slujnică.