Și pe el îl adusese la noi un singur gând, căci românul știe să fie loaial cu aliații săi, orice s-ar întâmpla: acela de-a găsi cărți, de-a cunoaște pe cărturari, de a vorbi cu dânșii despre scrisul românesc vechi și nou și despre toate amintirile comune, de atâtea veacuri, de toate veacurile afară de unul, care ne cuprinde într-însul. Rareori am văzut - și desigur nu aici la noi, unde și literatura, când n-a fost o pretenție, a rămas o simplă formă - un om mai îndrăgit de acea vădire a tot ce avem mai bun în suflet, care e scrisul nostru. Nu uitase în școlile lui preoțești limba "moldovenească", pe care o vorbea cu un moale accent străin, prins de la colegii săi ruși. Avea o plăcere evidentă să se rostească în silabele ei iubite. Și, străbătut de armoniile ei ascunse, pe care poeții le descopăr - și sunt poeți în măsura în care le descopăr -, el făcea de mult cântece moldovenești. Foaia bisericească din Chișinău, apoi Cuvânt moldovenesc, foaia politică, i le-au publicat sub un nume de împrumut. Câteva ni le-au adus și nouă, - cu câtă sfială cinstită! Unul îl dăm aici. El voia să le adune pe toate, să facă un mănunchi din ele.