De fapt, n-a fost așa. Grecii erau amestecați de mult în viața noastră, încă din secolul al XVI-lea, iar în comerț încă din al XV-lea. Dintre doamnele lui Ștefan cel Mare, una a fost o rusoaică din Chiev, dar alta, Maria, era o greacă, din Mangup. Atîția domni fuseseră înainte de aceasta de sînge grecesc, atîția români au fost crescuți la Constantinopol, vorbind grecește mai bine ca românește; negustori greci invadaseră amîndouă țerile noastre. Toți aceștia nu veneau însă în calitate de stăpînitori, ci în calitatea oamenilor cari caută pămînt, bani și o societate creștină înaintată. Din partea lor, domnii fanarioți aveau înrudiri cu dinastiile vechi și exista la ei un fel de sentiment al necesității de a se păstra legătura cu dinastiile de odinioară. Nicolae Mavrocordat, cînd a venit aici, s-a înfățișat ca succesor al lui Alexandru Iliaș, din care venea bunica lui. Cînd a pus să se adune cronicile noastre, – căci, om de înaltă cultură, el dorea laudă pentru sine, dar înțelegea să fie pus în legătură cu înfățișarea trecutului țerii peste care ajunsese a domni –, el a cerut lui Radu Popescu, care a făcut cronica oficială a domniei lui, să-l prezinte ca descendent al lui Alexandru cel Bun și cu aceasta chiar pornește cronica.