Erau proprietăți foarte întinse și documentele precizează că ele „începeau de la Prut și mergeau până la râul Cahul” sau „începeau de la lacul Ialpug pentru a se întinde până la Cahul”. Prin pustiu erau săpate puțuri, ale căror nume sunt întâlnite în aceleași acte, și, de fiecare dată, acel care plătește săparea puțului este un Român: femeia lui Chichiță, Ștefan Bujac etc. Mănăstirile Moldovei apusene continuau să-și păstreze și chiar să-și sporească domeniile de peste Prut. Căpriana, ctitoria lui Ștefan cel Mare, închinată mai târziu Muntelui Athos, avea sub dependința starețului unsprezece sate, situate, fără excepție, în aceeași regiune, și numele lor, ca și cea mai mare parte a numelor din Basarabia, indicau întotdeauna pe străbunii rasei românești: Onea, Băltea, Luca, Glăvaș, Duma, Vornicul, Scorca, Șendrea, Todor, Popa. Petru Rareș începuse un război înverșunat împotriva regelui Poloniei pentru posesiunea Pocuției, care i-ar fi completat la Nord voievodatul și pe care, încă din epoca lui Alexandru cel Bun, sub forma ipocrită a unui zălog de împrumut, Domnii moldoveni o administrau și o transmiteau urmașilor lor. Bogdan, fiul lui Ștefan, visând o căsătorie regală în Polonia, renunțase la drepturile sale, dar fratele său bastard, Petru, tindea să redeschidă procesul. Dar aceste dușmănii cu regele vecin aduseră o intervenție a Turcilor, cerută expres de către ambasadorul polon la Constantinopol; părăsind țara, Soliman Magnificul transformase biserica din Tighina în moschee și stabili pe ienicerii săi în cetățuie, care se numi de atunci cu numele turc Bender, adică „poartă”.