Nașul nostru tot Rafail rămâne!» Cu șurubăria cuvenită, toate se pot scoate la capăt. Îndeosebi noi, cei câțiva care eram deprinși cu nevoile vieții, o duceam chiar mai bine decât mai înainte. Nu era adică la Luvru numai scară, ci și ascensor pentru urcarea lemnelor și a coșurilor de cărbuni. Ei bine, acest binecuvântat ascensor era utilizabil și pentru alte nevoi omenești. El funcționa și cu fel de fel de provizii, fie chiar și cu sticle de vin, de țuică, de coniac etc., etc. Nu trăiam deloc rău cu un leu pe zi. Nu mai primeam, ce-i drept, bucate gătite, dar aveam reșou și gaz, iar Harței era bucătar de frunte și eu făceam pe asistentul lui tăind ceapă, curățind cartofi și făcând fel de fel de alte operațiuni culinare. Când venea apoi strașnicul căpitan de jandarmi, toate dispăreau parcă n-ar fi fost niciodată. El se încrunta, se uita ca un adevărat zbir împrejurul lui și mirosea parcă ceva, dar nu putea să-și dea seama despre criminalele noastre uneltiri. Oricât de bine am fi dus-o însă, nori din ce în ce mai grei ne întunecau cerul. Vorba lui Rietz: cele două-trei zile trecuseră de multe ori fără ca formele cuvenite să ni se fi făcut.