La început nici n-am înțeles ce scria acolo. Ai un scris încurcat, dar eu sunt obișnuită cu toate caligrafiile… Ți-am spus că sunt profesoară… Mi-am închipuit în cele din urmă că T.c. II trebuie să fie Tribunalul de comerț, secția doua. Nu credeam că am să viu. Nici n-aș fi putut. Marți după-masă, de la trei la cinci, de obicei sunt în clasă. Azi am luat însă vacanță… Mă întorceam spre casă, și nu știu cum, trecând prin fața tribunalului, mi-am spus că aș putea să intru… Nu știi cât am rătăcit prin tot felul de săli și culoare… Credeam că n-ai să mă vezi. Aș fi vrut să nu mă vezi… S-au oprit de câtăva vreme, în fața unei vitrine de florărie, în Piața Senatului. Nora vorbește și își dă foarte bine seama că el nu ascultă. Ce o fi privind oare cu atâta atenție? În vitrină sunt câteva crengi de liliac alb, ce par ninse de zăpada abia căzută. Foarte tinere și foarte obosite, crengile sunt subțiri, verzi, înclinate sub greutatea buchetelor albe. Privirea lui Paul e oprită acolo, la fel de absentă ca și până acum, dar cu un început de zâmbet cețos, care vine greu, de departe.