Când gălăgia era mai aprinsă, în prag apăru brusc însuși prefectul poliției, înalt, spătos, îmblănit, înșoșonat, cu căciula de lutru trasă peste urechi și cu o havană între dinți. Subcomisarul salută încremenit, vrând să zică „trăiți” și neputând scoate glas. Prefectul însă merse drept la masa chefliilor, unde fu primit cu însuflețire furtunoasă. Dădu mâna cu toți, mângâie pe doamna blondă, ciocni un pahar de șampanie și apoi se depărtă în uralele domnilor. Popescu îi deschise ușa cu plecăciune. — Ia vino puțin cu mine! șopti prefectul, ieșind. Pe trotuar, lângă automobilul care pufăia nervos, prefectul scoase un carnet și-i zise sec și tăios: — Așa-mi execuți d-ta ordinele, ai?… Căști gura la oameni, în loc să… — Domnule prefect… trăiți! bâlbâi subcomisarul tremurând, e don prim-procuror… e… oameni mari… Eu am spus că d-voastră ați ordonat… — Ai spus, ai?… Oameni mari, ai?… Lasă, că te învăț eu cum să-ți faci datoria, domnule! N-ai grije, te învăț!… Numele d-tale? — Popescu Dumitru, trăiți… Eu cum am putut, don prefect… oameni mari… Însemnându-l în carnet, prefectul îi mai spuse că are să-l învețe și apoi se urcă în automobil… A doua zi subcomisarul primi, în scris, învățătura prefectului: amendat cu leafa pe trei zile.