Ce m-a susținut pînă la acel Consiliu din mai, prezidat de regele. Consiliu în care, după vădirea insuficienței conducătorului Finanțelor, nu știu ce răspundere pare că a căzut asupra mea – și n-am știut cum să acopăr mai răpede în cabinetul suveranului foaia unei demisii de indignare și dezgust, —, au fost două lucruri. Întîi asentimentul continuu al Parlamentului. În chestia zahărului, punîndu-mi-se piedeci pe care le-am evitat, ca să nu se mai vorbească apoi nimic din partea acelora chiar cari o stîrniseră, apoi în aceea a salarizării învățătorilor, în care a trebuit să apăr intențiile, dezaprobate de mine, ale dlui Argetoianu, pentru ca tot d-sa să apară în ultimul moment printr-o lovitură de teatru ca salvatorul lor, el a stat lîngă intențiile mele bune și m-a ajutat să birui intrigile fără a mai vorbi de proiectele mele de învățămînt, votate aproape unanim. Cînd, în april, mă despărțisem de acești colaboratori fără deosebire de partid, mulțămindu-le călduros, era cea mai deplină sinceritate și în cuvintele mele și în aplauzele care nu erau numai ale unor prieteni politici. În special drul Angelescu mi-a fost pentru legile școlare un bun și prietenesc sfătuitor. Apoi, știind bine că-mi sînt numărate zilele, era dorința de a introduce în școală ceva măcar din ideile nutrite o viață întreagă.