– Mare lucru?! răspunse Păcală. Cum să fi ajuns, dacă nu tot cum aţi ajuns şi voi, venind de acolo până aici?! – Dar tu eşti mort, măi? te-am aruncat în Dunăre! – Aş! grăi Păcală. Apa Dunării e rece şi te face mai sprinten de cum ai fost. – Mare minune! strigară oamenii. Cu ăsta nu e chip s-o scoţi la capăt! Îl arunci legat de o piatră de moară în Dunăre, şi se întoarce mai degrabă decât tine acasă! – Dar vitele cele multe şi frumoase de unde le ai? întrebară ei. – De unde să le am, răspunse Păcală, dacă nu de acolo unde m-aţi lăsat voi? – Dar cine ţi le-a dat? – Cine să mi le dea? Le-am luat eu; ia omul cât poate şi ce nu poate lua mai lasă şi pentru alţii. Atât le trebui oamenilor din satul lui Păcală! Aşa cum erau adunaţi la casa lui Păcală, plecară cu toţii înapoi la Dunăre şi nu mai steteră la sfat, ci se aruncară ca broaştele – bâldâbâc! bâldâbâc! – care mai de care mai iute în valuri, ca să ia fiecare cât poate, iar nevestele lor rămaseră pe ţărmure, aşteptându-şi fiecare bărbatul cu turma de vite.