Se împart lumînări poporului, și, [de] data aceasta prin excepție, se întinde masa pentru slujbă în biserică: pe masă se așază un lighean de argint cu moaște. Domnul, care luase loc pe tron, se scoboară de pe scaunul său; spătarul însuși ține luminări pentru dînsul. Se fac rugăciunile de sfințirea apei. Iar, după ce slujba s-a isprăvit, acolo, în biserică, toată lumea iese ca să asiste la scufundarea crucii în Bahlui. Alaiul se desfășoară frumos, doi cîte doi, supt steaguri și în fluturarea luminărilor. Se sparge gheața, se aruncă o cruce și, adauge povestitorul, se îndeplinește o datină – care a servit uneori spre a ne înfățișa ca popor sălbatec, prigonind pe cei de altă credință – de a se da brînci cuiva în apă. De data aceasta au fost zvirliți așa cîțiva copii, cari au știut să iasă din baia forțată. Pe urmă mitropolitul și patriarhul stropesc cu aghiasmă pe cei de față, și, cînd domnul primește picăturile de apă sfințită, boierii, în blănuri de ceremonie, sînt stropiți și ei. Se așază pe urmă un scaun înaintea ușii, pentru domn și se petrece ceea ce am văzut și la Bandini, adecă „purificarea” cailor. Armăsarii sînt aduși acoperiți cu valtrapuri de brocard împodobite cu mărgăritare și pietre scumpe, și, pentru mulțămirea publicului, după un vechi obicei bizantin, care la orice pompă amesteca și un element de ridicul, comișii cei mici apar călări pe catîri și măgari, ca să rîdă lumea.