Câinele îl urmă cu botul în zăpadă, căutând drumul… Se întoarseră după o jumătate de oră. Timpul la cabană trecuse încet, într-o așteptare încordată, pe care tăcerea, o făcea și mai intensă. Gunther nu se dezlipise niciun moment de la fereastră. Nu se auzea din pădure niciun strigăt, nicio chemare. Doar din când în când, zgomotele — și ele mereu mai rare – de la Turing sau de la S.K.V., unde se petrecea. Paul voise să se ducă pe urma celor plecați. — Poate au nevoie de ajutor. Mai avem o carabină aici. — O avem aici și e bine să rămână aici, spuse Nora, oprindu-l să plece. Așteptarea fusese atât de grea, plină de atâtea presentimente și întrebări nepuse, încât întoarcerea lui Hagen, în primul moment, nici nu-i dezmetici cu totul. — Vă aduc un pui de urs, zise el intrând. Purta într-adevăr pe brațe un ursuleț înghețat, cu blana albă de zăpadă, cu ochii pe jumătate închiși de frig sau de somn, și cu lăbuțele dinainte strânse sub botul lui cafeniu, ca și cum ar fi vrut să și le încălzească singur. — O fi ieșit de cu ziuă din vizuina maică-si și pe urmă nu și-a mai găsit drumul înapoi.