Cu o luna înainte se afișase în oraș punerea în studiu a operei «Fata mamei Angot». La teatru se făcea o pregătire neobișnuită; toți lucrau cu tragere de inimă, fără preget, dela servitorul care ridică cortina până la directorul trupei de artiști. Reprezentația asta reînvia speranțe în bieții actori: chiriile neplătite, birturile cu mâncări pe datorie, lefurile neîncasate cu săptămânile, atâtea mizerii și nevoi erau amenințate să fie risipite la întâia izbândă a operetei. Pânzele de păiajeni, cari începuseră a lua în stăpânire lojile, erau rupte din colțurile unde fuseseră urzite cu atâta măiestrie; iar galeria, sub măturile servitorilor, se despovăra de straturile ei groase de praf. Doi zugravi-pictori redau culori unor copaci, ale căror frunze abia se mai cunoșteau, după niște pânze vechi. Într’o sală largă și luminoasă, în care se aflau câteva scaune de paie, masa suflerului și un clavir, se făcea repetiția rolurilor. Bărbați, femei, mai toți tineri, unii ținând în mână ochiuri de hârtie, pe cari erau scrise cupletele, alții răsfoind caiete, pe jumătate rupte, unde se află imprimată muzica libretului, își dau o silință nestăpânită de a învăță. Șeful orhestrei, cu un rest de țigară în colțul gurii, întovărășia corul la clavir, iar cu piciorul și cu capul bătea tactul.