Se nimerise ca el și ea să se-ntâlnească în căile-ncâlcite ale vieții. El, d-l Corban, măsura toată ziua cu metrul mai șifon, mai olandă, mai mătăsuri ori catifele, mai fel de fel de alte pânzeturi ori stofe pentru rochii, și gura nu-i mai tăcea. Era ca numai puțini priceput în ale lipscăniei. Știa proveniența mărfurilor, le constata din pipăite calitatea, era bine dumerit asupra prețurilor, le spunea toate ca-nvățate pe de rost și toate erau bine rânduite-n capul lui ca-ntr-un catastif purtat cu îngrijire. Era apoi totdeauna spilcuit de 1-ai fi luat cel puțin drept procuror general, și prietenii îi mai ziceau și „Literatul’. Nu doară că și-ar fi perdut timpul liber făcând încercări literare, dar serile, duminicile și zilele de sărbători citea tot ceea ce-i cădea-n mână, umbla la teatru ca la școală, asista la conferințe și astfel nu numai avea slăbiciunea de a le spune altora ceea ce a citit, dar era totodată și mare măestru în ceea ce privește gesturile și alegerea vorbelor. Ea, d-șoara Didina, ședea tăcută și cam înțepată la casă, lua banii în primire și-i înregistra, era neted peptănată și de o excepțională simplitate în găteala ei. Frumoasă nu s-ar fi putut zice că e, dar era plăcută, o femeie înaltă și voinică, curată în toate amănuntele înfățișării ei și ademenitoare când își deschidea gura.