Vara, după asfințitul soarelui, îi văd trecând in șir, unii vorbăreți și veseli, alții tăcuți și triști, dar toți mișcându-se cu aceeaș pași greoi de oboseală. E o armată întreagă de bătrâni, tineri, femei și copii — muncitori în fabrica unui vestit milionar, pe care l-au îmbogățit, în câțiva ani, norocul și brațele lor. Priveliștea asta de stradă e pitorească și mă pune pe gânduri. Unde se reîntorc oamenii aceștia după o zi de muncă ? În locuințele lor sărăcăcioase, în cari, de sigur, un bogat ar înebuni de frig, de urît și de întuneric. Se zice că adeseori regii cari nu pot să doarmă în palatele lor pizmuesc somnul adânc și neturburat al osteniților. Și mi-am închipuit că somnul acesta protector al celor suferinzi și osteniți trebuie să fie un înger bun — mai bun ca pâinea ! * * * Cu toate astea tot mai de plâns sunt ei decât regii! Fiindcă mă întreb: cum se poate să-ți mărginești o vieață întreagă între a munci, a fi obosit veșnic și a dormi ? !... Ce vieți, ce poeme mari de suferință și de rezignare! Noi credem că pentru acești bieți oameni simpli nu sunt făcute plăcerile senine ale vieții: arta, știința, iubirea.