I se pare însă călătorului – se cam grăbea! – că „lichidul se purifică”. Pe artist îl interesează vechile bisericuțe pierdute. Și critica atinge iarăși drept, țelul ei: „Din nenorocire, cele mai curioase, cele care ar trebui să fie mai mult socotite de sentimentul național, sînt într-o stare de uitare și dezolare deplorabile. Totuși valorează mai mult ca artă și ca tradiție istorică decît cele cîteva palate și biserici clădite din nou în stil gotic german, care se pare a stăpîni singur înalta favoare oficială. Impunînd unei noi generații de artiști forme și proporții pe care înaintașii lor nu le-au presimțit, nu le-au găsit, nu le-au modificat pas cu pas, se osîndesc neapărat la neputință acești artiști. Operele lor nu se leagă întru nimic cu simțul popular, și lipsa de convingere îi face să nu poată da nici un învățămînt artiștilor viitorului”[16]. Sfîntul Spiridon, copleșit de ornamente gotice, e ca o moschee. În schimb se laudă foarte mult bisericuța Stavropoleos, pe care atunci nimic n-o colora și n-o asfixia, dînd și o prea frumoasă reproducere a ei[17]. Ca arhitectură profană, hanul lui Manuc, schițat cum nu se poate mai frumos la pagina 201, cu cele două șiruri de stîlpi și o singură scară ducînd la amîndouă; cutare casă de mahala, cu sacnasiuri către stradă[18], îi ciștigă laudele.