Nu vă dați seama despre ceea ce ziceți. Domnul Slavici nu e numai un vechi și bun prieten al meu, ci totodată și profesorul uneia dintre fiicele mele.» A rămas deci că prânzul îl iau cu Rietz, cafeaua și cina cu tovarășii mei, iar odată pe săptămână stau la masă cu Dr. Ettinger, și el tot părinte al uneia dintre elevele mele. Mai erau apoi și acolo câțiva profesori de la liceul catolic, oameni cu multe mijloace, între care mai ales Părintele Horvath cel vorbăreț, Popescu-Nasta, fost secretar de redacție la Ziua, ba chiar și vestitul Drumaru, omul mult umblat prin lume. «Îmi pare foarte rău că n-am să stau în mijlocul dumneavoastră decât două-trei zile», - am zis dar, spunând ceea ce în adevăr gândeam. Rietz a început să râdă. «Voi che entrate, lasciate ogni speranza - zise ridicând mâna. Dacă altă durere n-ai, poți să dormi liniștit,» Și-a cobit, nenorocitul, căci n-a mai avut parte să revadă pe ai săi. El a fost dus în Ialomița și, om trecut acum de șaizeci și cinci de ani, era prea șubred pentru ca să mai poată suporta oboselile lungului drum până la Huși și s-a stins pe drum, jertfa nevinovată a urilor dezlănțuite.