Catrina nu prea voia să se așeze, cam umbla cu șopîrleala. Ca-n povestea țiganului: „șopîrcai cu cine șopîrcai, dar cu Ivan nu șopîrcai”. Tocmai așa și deliul de Vasile nu mai așteptă multă rugăminte; ia pe Catrina lui cam cu nepus pe masă, o așază, cole, frumușel la muchea patului, cu picioarele de-a umere și strigă la Ionică să ie sama și să bage la cap, că-l mănîncă mama dracului. Și cum se mîntuie Vasile întreabă: —Ei, măi Ionică, mai poți zice și acum că n-ai învățat? —Doamne, băică Vasile, numai că mi-i groază de dumneata să-ți spun drept; dar zic zău că n-am putut învăța defel. —Tă-te pustiea să te bată, netotule, că bolîndă tigoare de om mai ești; îmi vine să-ți sucesc gîtul, nu altceva, ticăitule și puhinosule! Catrină-hăi, ia las’, fa, să facă și el odată, că poate atunci s-a deschide mai bine la cap… —Vai de mine și de mine! Ce spui, bărbate, ce-ți iese din gură? Nebun ești, ori te faci numai? Dar cum ai crede tu c-aș face eu una ca asta, că doar n-am mîncat mătrăgună! Alei! Nu ți-i rușine să-ți fie! Dar de care femeie mă crezi tu pe mine? —Ia las’, fa Catrină, las’!