O luă binișor de mînă; s-afundară în șanțul dinspre Olănita și ieșiră la drumul mare. Soarele scăpătase. Departe, la deal, cîteva căruțe în umbră, și pe dasupra, nori de praf luminați de lumina apusului. Copiii coborau la vale, rupți de osteneală. Din ochii Bocuței picurau lacrămi mari, cădeau în praf, și praful se înălța ușor la fitece picătură. — Și ce-ai să spui tu, Bocuțo, acasă? — C-am fost cu tine… Că ne-a ieșit înainte un pușcăriaș… Că m-ar fi omorît de n-aș fi fost cu tine… Ș-așa, cum s-a petrecut… — Da’ să nu spui că l-am ucis! — Nu?… Bine… — La Sîn-Pietru eu am să mă spovedesc de toate păcatele părintelui Sterea, doar de m-oi ușura… Și-l podidi lacrămile și pe el. Ș-așa se întorceau acasă, ea plîngînd, el plîngînd, ea oftînd, el șchiopăttînd…