O vedeam. Se uita la mine. Privirile ei mă ardeau. Părul bălai, ca niște sculuri de borangic, îi lumina obrajii, gâtul și umerii. Cu capul pe genuchii ei... voi iubi, voi visa, voi povesti dragostea mea cu glasul tremurând... Și de câte ori mi se părea că închide ferestrele, întindeam mânele și-i ziceam: – Mai stai, lumină adevărată! A doua zi, cum se crăpă de ziuă, tresării din somn. Mă îmbrăcai în vârful picioarelor și mă repezii în grădină. Ajungând în locul de unde puteam să privesc în fereastra ei, plecai capul în jos, sfios, rușinat și-mi zisei: "Dac-o fi la fereastră?... Dacă, ridicând ochii, voi întâlni ochii ei?"... Privii spre "Neubauer". Fereastra era închisă; perdeaua, lăsată în jos. Ciudat, mi-ar fi fost frică să o văz la fereastră și, văzând că nu e, mă întristai. O adevărată luptă, ca și cum m-aș fi desfăcut în două ființe: – Așa iubește cineva când iubește? Nu știe nici măcar că o aștept? – Dar e frig... abia s-a luminat de ziuă... Și de unde să știe?... Nu i-ai spus nimic... – Dar ea mi-a spus?... – Nu vezi cum tremuri?... Soarele n-a răsărit... – Dac-ar fi la fereastră, mi-ar fi cald. Nu e frig.