A trăit în Moldova cîțiva ani și a încercat să facă ceea ce nu se putea face dintr-însa, indiferent dacă ar fi fost bine sau ba, ca lucrul să fie făcut. A vrut să facă o politică mare, din acelea care cer mijloace bogate, pe care țara nu era dispusă să le puie la îndemîna lui. Om foarte personal, venit într-o țară care accepta personalități în felul lui Petru Rareș, dar numai pentru că ele respectau și datinele, el era cu totul străin de „obiceiul pămîntului”. Venit dintr-o lume absolut străină, ținînd să aibă legături necontenite cu această lume, chemînd greci de-ai lui, atinși de cultura italiană, ca Hermodor din Creta, invitînd pentru școala pe care a și întemeiat-o pe Gaspar Peucer, pe Ioachim Rheticus – un reto-roman la noi, frații lui? – personalități foarte însemnate, care n-au venit –, a izbutit să aducă pe acela care era să fie biograful lui cel mai cunoscut, pe Iacob Sommer, căruia-i datorim una din Viețile stăpînului său. A vrut să întemeieze în acest colț de vii căutate de străini, în acești Cotnari, unde domnul și mitropolitul și episcopul catolic aveau viile lor și unde populația era de religie catolică, alcătuită fiind în cea mai mare parte din nemți aduși în veacul al XV-lea, o școală superioară, cum erau școlile Renașterii, un fel de „Universitate”.