Obosiam curând, sau mi se ura; și vai ! cui nu i-a mai rămas nimic de copil sau de nebun, a murit de mult!... * * * La noi, majoritatea copiilor sunt de ceară. O călătorie făcută în câtevâ provincii și sate m’a încredințat despre asta. Lipsesc grădini, lipsește aer, orizont larg... Consiliile comunale nu pun nici o grijă pentru desvoltarea fizică a copiilor, din cari vor ieși generațiunile viitoare. Părinții îi lasă pe seama guvernantelor. Într’o zi am intrat intr’o familie de burghezi bogați. Doamna eră îmbrăcată într’un costum ușor de vară, parfumată cu peau d'Espagne, încorsetată, de abia putea să respire. Domnul eră slab, pervos și vârstnic. După câteva vorbe, schimbate asupra timpului, apărurâ doi copilași, elegant îmbrăcați. Muma mi-i prezintă: Aspasia și Virgil. Erau străvezii! Cu dânșii intrase și guvernanta, o Englezoaică aurie, asupra căreia domnul își fixâ uneori ochii. Copiii se apropiară de mine, sfioși. Doampa interveni: — Aspasio, mamă, zi: Bonjour! Fetița gângăvi: — Bonjour! Guvernanta adăugă : — Bonjour, monsieur! Fetița repetă cuvintele. Aceeaș scenă și cu băiatul. Apoi muma reluă vorba: copiii știu să cânte la clavir, învață englezește și franțuzește —bravo ! bravo ! După fiecare două trei minute, copiii tușiau uscat. Când observai că de ce nu-i lasă să se joace, să facă puțină gimnastică, doamna îmi răspunse : — S’ar putea una ca asta ?...