De jos, cineva, portarul probabil, striga: “Hei, ușa de la al treilea. Cine a deschis ușa de la al treilea?” “Ușa de la al treilea” fu închisă: ascensorul porni mai departe, fără zgomot. Ea ar fi vrut să nu se mai oprească, să meargă mereu așa și să poată plânge liniștită, în mișcarea lentă, tăcută a ascensorului. Sus o aștepta tânărul domn în palton gri. Îl privi uluită, neînțelegând ce se întâmplă. — Dumneata? — Eu. Am uitat tinctura de iod și apa oxigenată, într-adevăr, scoase din buzunar două sticluțe învelite în hârtie multicoloră de farmacie. — Și cum te-ai urcat? — Pe scară. — Șase etaje? — Șase. “Ce tip curios!” gândi ea privindu-l un moment, intrigată încă o dată de lipsa lui de expresie. Avea și acum aceeași privire depărtată, neîntrebătoare, pe care i-o întâlnise prima dată, ridicând capul de jos, din zăpadă. Își aduse aminte că a plâns și coborî jenată ochii, dar era prea târziu, căci el observase. — Ai plâns? — Nu… Adică da. Puțin. Dar n-are nicio importanță! Niciodată când plâng nu are importanță… Își scoase cheia din poșetă. — Vrei să intri un moment? El răspunse cu o ridicare din umeri. — Asta însemnează “da”, sau însemnează “nu”?