Umbla printre lucrurile lui cu mâini ușoare, sigure, ca și cum ar fi mers spre ele din instinct sau dintr-o veche obișnuință. Paul o ascultă vorbind, fără să fie prea atent la ce spune. Vorbește liniștit, rar, fără ridicări de voce, cu monotonie. Este un glas grav, exagerat de grav, fără mișcare, fără vioiciune, aproape inexpresiv. Ce odihnitor este s-o asculți! I se pare că o cunoaște de mult. I se pare că nimic nu este între ei ascuns. Niciun mister. Nicio întrebare de pus. Nimic de aflat. Îi ia mâna stângă în mâinile lui și o întoarce cu palma spre lumină. — Știi să citești în palmă? întrebă Nora. — Nu. Dar îmi place să privesc. Este o mână simplă, cu câteva linii curgând regulat, ca fluviile pe o hartă. Paul o privește câtva timp, și pe urmă o închide, ca pe o carte citită. — Nu-mi spui și mie ce ai aflat? — Nu e nimic de aflat. E mâna dumitale. Îți seamănă. O mână gravă. Calmă… și totuși… — Totuși? — E un singur lucru care rămâne inexplicabil: faptul că ai venit. E o mică nebunie, pe care nu știu unde s-o citesc. Ea își deschise din nou mâna stângă spre lumină.