— Da cu umbra nucului ce-o să faci? Femeia își ținea mereu mâna streșină, dedesubul ei privirile îi scăpau ca două țâșnituri de păcură, iar printre buzele întredeschise dinții sclipeau într-o rază de lumină. — Adicătelea cu nucul: umbra e în nuc, moșule, ca sufletul în om. Nu-i omul, nu-i nici sufletul. — Ce? — Nu-i nucul, nu-i nici umbra. — Ce? — Nici umbra, tătucule. Bătrânul se cutremură, nu mai văzu nimic în fața ochilor, se repezi, nebun de furie, cu mâna ridicată. Dar Ruja se strecură ca un fulger pe dedesubul brațului și fugi hohotind în ogradă. Bătrânul se-ntoarse după ea, dar în aceeași clipă zări și pe Mitru venind. Se duse, gâfâind, spre dânsul. — Ce, vroiți să doborâți nucul? — Cum să-l doborâm? — Acuma mi-a spus dânsa, nevastă-ta, că îl tăieți... Să sădiți vie. — Nu te potrivi. Dar bătrânul ridică în sus capul și-l privi pe Mitru drept. — Cine s-o atinge măcar de-o frunză din copac, îi sfărm capul ca la o năpârcă! Și moșneagul, scos din minți, răcni de răsunau împrejurimile: Atâta rămăsese neatins pe locul ista, și vreți să-l dați jos... Da nucul e și-al meu. Auzi tu, băiete, nucul e și-al meu!