Moşul, nemaiputând de bucurie, întoarse Murga şi o luă spre casă. Când zări fântâna, fântâna, de departe, îl întrebă: – Moşule, da’ de mine ce-a zis? – Că până nu ţi-i scoate comoara de argint de lângă izvor, apă bună n-ai să ai. – Moşicule, fă bine şi pune mâna pe-o cazma şi scoate-mi pustia de comoară. Unchiaşul uşură fântâna. Sorbi o gură de apă limpede, rece şi bună, şi luă o desagă cu bani şi plecă. Merse ce merse, şi zări părul. Nici nu-l zărise bine, şi părul începu să strige: – Moşule, de mine ce-a zis? Moşule, de mine ce-a zis? – Că până nu ţi-i scoate comoara de galbeni de la rădăcină, pere n-ai să legi în vecii vecilor. – Taică moşule, pune mâna pe cazma şi îndură-te de mine. Moşul, cioc-boc, până dădu de buzele cazanului. Şi când îl scoase de-o şchioapă, părul înflori. Când îl scoase de două palme, părul se scutură. Iar de-l scoase pe de-a întregul, părul legă pere care crescură cât pumnul, se pârguiră şi se coapseră galbene-ceară. Unchiaşul mâncă o pară dulce ca mierea, umplu cealaltă desagă cu galbeni şi plecă. Când dete la apa adâncă, limpede şi lucie ca o oglindă, din mijlocul ei se ridică un glas jalnic: – Moşule, da’ de mine ce-a zis?