Locul pe care stătuse pasărea rămase luminat. Ştefăniţă observă în podea o adâncitură. Scotoci şi scoase de acolo o torbiţă. Era torbiţa tatălui său. Tata îl ajutase să o găsească. Îşi turnă în palmă câteva seminţe roze. Îşi aminti de vorbele lui din ziua când plecase ca să nu mai revină. – "Priveşte aceste semincioare, Ştefăniţă", îi zise atunci tata… – Mi-e dor de tine, tată, şopti băiatul. Şi tot atunci o văzu alături pe femeia în Alb: – Nu fi trist, grăi ea. Tatăl tău te vede, te aude, te simte… Se bucură pentru tine, se întristează. Te ajută, te protejează, te fereşte de rău. Nu te va părăsi niciodată. E îngerul tău păzitor. Când te vei întoarce acasă, îi vei simţi pretutindeni prezenţa. Lasă tristeţea, îl îmbrăţişă femeia. Hai să căutăm Floarea Minciunii! Asemeni unor păsări, femeia şi cu Ştefăniţă, de mână, se înălţară până la sala de sus. Trecură apoi în altă sală, la fel de spaţioasă. Aici Ştefăniţă văzu o mulţime de maşinuţe: – Gândaci, îşi aminti el porecla pe care le-o dăduse bunica. "Maşinuţe Gândac"… Se apropiară de un perete lateral. Femeia şopti ceva, dar nu se întâmplă nimic deosebit. – Nu se deschide, vorbi ea dezamăgită.