Așa am rămas până la București, stând pe scară, ținându-mă de mânerul ușii și purtând în cealaltă mână geanta. Bilet de drum n-a mai ajuns nimeni să-mi ceară. Dimineața pe la opt am sosit frânt de oboseală acasă. «Ce-i? - ce s-a întâmplat?» - am întrebat. «Nimic - mi-a răspuns soția mea. Mi s-a spus că mâine formează Maiorescu guvernul, dar eu cred că România declară războiul. Așa ori așa, e bine să fii acasă.» Pornirea mea firească era să mă culc, în sfârșit. Nu mai aveam însă în casă decât douăzeci de lei, iar ziua următoare era sărbătoare. Am făcut o baie, m-am primenit și-am alergat la casierul școlii să-l rog să-mi anticipeze leafa pe August, pe care aveam s-o iau peste câteva zile. Am sosit prea târziu. Plecase. După masă m-am dus prea devreme. Nu era încă venit la birou. Am așteptat, m-am dus prin oraș, ca să iau informații asupra situației, m-am întors și iar nu l-am găsit, iar am așteptat, iar m-am dus în oraș, tot așa până pe înserate, când m-am întors posomorât acasă. Am cinat apoi și am ajuns în cele din urmă să mă pot culca. «Dar cei douăzeci de lei! ?» mă întrebă soția mea.