Când văzu că nu se întâmplă nimic, prinse inimă și scoase pe al doilea. După ce le aruncă pe toate, țăranul răsuflă ușurat și căzu, sleit de oboseală, pe un bolovan mare, ce era parcă într-adins pus acolo pentru el. Nevasta lui se așeză de cealaltă parte și rămaseră tăcuți, spate la spate. Acuma erau iar ei; femeia simțea că nu mai are nici o nădejde în suflet, ca și mai înainte; bărbatul înțelese că i se dusese puterea de adineoare, când se luptase cu nevasta lui. Din pulpă nu i se mai ridica înviorarea caldă; și când auzi glasul femeii, tresări. Îl ocăra: — Iacă, ți-ai văzut scofala cu ochii, stârchitură?... Hai, pornește! Și porniră... Dar în capul lui Lăptuc încolți iar un gând... un gând care-l muncea de cum se sculase de pe bolovan. Și, cu toată frica de nevastă-sa, strigă: — Fa, Safto! Femeia se întoarse. — Fa, eu cred că-n pungă tot bani o fost, da i-o schimbat în plunghi Necuratul. Atunci, cum bărbatu-său sta drept în fața ei, cu capul pe spate, femeia se plecă puțin și-l stupi drept între ochi. Și porniră: ea înainte, el în urmă, cum făceau de douăzeci de ani în șir.