Când intri în plug, nu întoarce schiul pe muchie: lasă-l plat cu toată talpa pe zăpadă. Paul se răzvrăti. — Nu, Nora, nu mai vreau. E prea complicat. Nu vreau să mai învăț. Cât știu mi-e de ajuns. Vreau să alerg. Vreau să cad. Ca azi-dimineață. Porni repede, de teamă să nu-l oprească ea, cu schiurile paralele, înclinat deasupra lor și cu brațele deschise larg, ca două aripi. După primul avânt, simți că nu mai e stăpân pe mișcările lui, că nu mai poate nici întoarce, nici opri și că e prins într-un vertiginos zbor. Din nou aceeași lumină albă, intensă îl copleși. Dincolo de această lumină nu mai era nimic – nici el, nici lumea. Imagini răzlețe – un pom, încă unul, o fată, un fanion roșu – treceau pe lângă el într-o nebunească viteză și piereau în urma lui ca într-un vis. Nu-și dădu seama când a căzut. Câteva secunde i se păru că zborul continuă. Era în el o mare lumină, care nu se stingea. Nora era deasupra lui, tăcută, așteptându-l să se dezmeticească. Paul o întrebă râzând. — Acum ai să mă cerți, nu? — Nu. Se trânti în zăpadă, lângă el, și îl apucă prietenește de braț.