— Moș Teacă nu poate suferi pe bacalaureați, afară de cei care sunt nepoți de-ai colonelului. „Niște sclivisiți, niște ăia! Pe vremea mea nu mai erau de-ăștia... cum le zice... și era oastea oaste! La meliție nu merge că ești cutare, ori că ai învățat aia... Ești melitar, să fii!” Ca să-și răzbune pe ei pentru că au învățat aia, Moș Teacă a dat ordine severe că voluntarii n-au voie să mănânce particular, să pună soldat ca să le-ngrijească de amoniție, să fie scutiți de corvadă și altele. Într-o zi a prins pe unul venind din târg. — Vino-ncoa, băiete! — Salut, domnule căpitan! — Cum ai zis? Cum ai zis?!? Salut?!? Da' pă cine saluți, măi sfrejitule?! Ce ești tu? — Bacalaureat. — Aha! Și de asta ești așa de nedeciuplinat! Las', că te-oi regula eu! Ce sunt eu, malmazelă de-alea, de-mi zici „salut”? Să saluți pă tat-tu, nu pă mine! Ori, unde ești de ăia... cum le zice... „trăiți!” nu știi să zici? —N-am știut, domnule căpitan, sunt numai de două zile... — De ce nu ești mai demult? Ce-ai păzit pân-cuma? De două zile? Da-ți trebuie o sută de ani ca să-nveți? Și pentru ce nu ți-ai văcsuit cizmele?