Nora, din urmă, îi corecta ținuta, făcându-i mereu aceleași observații. — Brațele mai apropiate… Capu-l sus… Nu te uita la schiuri… Privește drept înainte… Din toate părțile, zarea era închisă de o perdea alburie de nori. Nora se oprise pe loc. — Ce s-a întâmplat? întrebă Paul, mirat că nu mai aude din urmă glasul profesoarei. — Nimic. Ascult. Ningea pe toată Țara Bârsei, pe toată valea Timișului, zeci de tone de zăpadă cădeau în fiecare moment, într-o nesfârșită tăcere. — Totdeauna m-a îngrozit gândul că aș putea muri de înec, spuse Nora. Potopul cred că a fost ceva dezgustător. O lume care moare înecată. O aud cum gâlgâie, cum se zbate în umezeală, în putreziciune. Dar un potop de zăpadă mi-ar plăcea. Să dormi, să mori în zăpadă, nimic nu poate fi mai frumos, mai curat. E moartea pe care o aleg. — Se poate, zise Paul. Dar eu aleg viața. Ieri aș fi murit bucuros. Mi se pare că ți-am și propus. Astăzi însă vreau să trăiesc. — Și eu, râse Nora. Se priviră cu seriozitate, ca pentru un legământ, ca pentru o mare hotărâre comună. Ajunși din nou la Turing-Club, Paul ar fi vrut să reînceapă imediat cursele lui de dimineață, dar Nora îl opri.