Persida se cutremură, se uită speriată la el, apoi se lăsă încet pe un scaun din apropiere; tot sângele i se tulburase, vederea i se împăienjenea, îi venea să leșine. Deși vedea că e pus de cineva la cale, nu se așteptase la o vorbă atât de grea, și lovitura era pentru dânsa cu atât mai strivitoare cu cât venea ca din senin. — Știu că nu grăiești din inimă, zise ea după ce-și mai veni în fire; mă doare însă că pot să treacă asemenea vorbe peste buzele tale. Lui Națl îi părea rău de ceea ce făcuse; el n-avea însă destulă vârtute ca să o mărturisească aceasta; era și se simțea vinovat, dar tocmai simțământul acesta îl făcea mai îndârjit. — Ba vorbesc din inimă, zise el cu îndărătnicie. — Minți! strigă ea, sărind în picioare. Tu știi tot atât de bine ca mine că în ziua în care am avea un copil, n-am mai fi nevoiți să lăsăm lumea să creadă că nu suntem soț și soție după lege și căsnicia noastră ar fi mai fericită. — Aș! întâmpină el. Căsnicie fericită cu tine nu se poate. Ar râde și curcile de mine dac-aș spune că sunt cununat cu tine.