— Apoi… Se revărsa de zori. Împăratul nost’, ție-l Dumnezeu, ce să vezi? Se scoală și-ncalecă calul, îi pune pinteni, și calul țîști! sare de trei sțînjeni. Și toată oastea strigă: uraaa! Și dincolo s-aude uraaaa, de se clătinau munții. Se-ntîlnesc, se măsoară, se reped, și săbiile — ca două fulgere. La cap, nimic; la șale, nimic. Se grămădesc, se despart și s-aruncă unul într-altul ca două vijelii. Sar scînteile, și nouă, stele verzi… — Ei, ei? — Odată se ridică-n două picioare roibul nost’ și dă drept pe spate, ș-apucă pe împărat supt el; și namila lui Roșu-vodă se împleticește și cade cu vodă cu tot. Amîndoi caii horcăiau în două bălți de sînge negru… — Ah! Doamne! Oamenii… nu dobitoacele… se resti împărăteasa. — Oamenii… dă… Sabia la al nost’ rămase d-o șchioapă; ălălalt s-alese cu plăselile… — Apoi?… ‚, — Se trage de supt cal împăratul nost’… —Și?… — Se trage și Roșu-vodă și cade mototol. Îi tăiase laba de la un picior… — E! împăratul… — împăratul… — Da… Împăratul! — împăratului i-atîrna mîna stîngă din cot, aninată doar într-o piele, si sîngele curgea gîrlă… — Ah! — … că nu-l încăpuse zaua și ferul lovise drept la ciolan.