Dacă vre-un om, fie el Român, Bulgar, Turc orĭ Evreŭ, se află în miserie, noĭ îl ajutăm după putințele nóstre; dacă vre-un Român ar voi să jefuiască pe un Evreŭ orĭ să-l ciomăgéscă, noĭ am sări să-l apĕrăm pe Evreul năpăstuit: ce trebue óre să facem, când Românul se află în miserie, când el e jefuit, el năpăstuit? Iubirea de ómeni nu cere ca să-l ajutăm și să-l apĕrăm și pe el? Românul acesta e om al iubiriĭ de ordine, blajin și muncitor, se mulțumesce cu puțin, ba suportă tóte cu îndelungatărăbdare și a dovedit cu prisos, că e cu desĕvîrșire capabil de desvoltare morală și intelectuală. Nu e numaĭ cestiune de ambițiune națională, ci tot odată și un intet[r]es general omenesc, ca un popor alcătuit din asemenea ómenĭ să se sporească, să se ridice prin cultură și să devie un factor hotărîtor în cercul înrîuririĭ luĭ firescĭ. Ce trebue óre să simțim noi, când vedem, că Româniĭ cu tótă munca, pe care o sĕvârșesc cultivând pământul cel maĭ mănos al țăriĭ lor, sînt ruinațĭ trupesce și economicește!? Ce trebue să simțim când îĭ vedem istoviți și galbenĭ la față și constatăm, că copiĭ lor pier în lipsă de hrană și de suficientă purtare de grijă!?