Se hotăra ca cele două țări, îngrădite sun numele de „Principatele Unite Moldavia și Valahia” să-și aibă fiecare domnul, cârmuirea și adunarea ei deosebită, și numai pentru legile și întocmirile de „interes comun” să stea o comisie centrală la Focșani, alcătuită din moldoveni și munteni. Înțelepciunea și patriotismul românilor smulg biruința întreagă. La 5 ianuarie 1859 Moldova, prin glasul Adunării ei, își alege domn pe colonelul Alexandru Cuza, care, în ziua de 24 ianuarie e ales și de Adunarea din București domn al Munteniei. La una ca asta nu se gândise nimeni dintre cei care-și închipuiau că ne-au înfășat ca pe un prunc în fășile Convenției de la paris. Protestările Turciei și Austriei întâlnesc de astă dată în Napoleon al III-lea un hotărât apărător al drepturilor noastre, iar în fruntașii poporului român o tărie de voință și de luptă, peste care nu se mai poate trece. Puterile sfârșesc prin a încuviința Unirea Principatelor sub Cuza, dar numai cât va trăi el. În ziua de 24 ianuarie 1862 se deschide în București, în capitala fericită, cea dintâi Adunare a României — și marile prefaceri ale țării, pe care Milcovul n-o mai despică-n două încep. Averile mânăstirești, care cu chip de danii și închinări „Locurilor sfinte”, hărăzeau egumenilor greci a cincea parte din pământul țării, sunt lămurite și întrupate la bogăția statului nostru (13 decembrie 1863).