Del Chiaro adauge că este acolo, la Tîrgoviște, o inscripție în care Matei Basarab lasă blăstăm pe cel ce ar părăsi orașul. De aici Del Chiaro se încurcă rău în expunerile sale istorice. Ni spune că a găsit pe Grațiani ca domn, dar despre el nu se află însemnare în vreo cronică. Pe urmă trece la domnii mai recenți, la Antonie Vodă, bunicul doamnei lui Brâncoveanu, și socoate că era un om blînd și bun, așa de blînd și de bun, de fapt, încît îl hrăneau boierii cu leafă. După aceea se menționează Grigore Ghica, succesorul lui, cu mult mai puțină simpatie. Căci este contra grecilor, un neam care, spune el, „totdeauna a fost fatal Țerii Românești», întețind, conrupînd cu bani. Despre Cantacuzini, deși spune că sînt de origine bizantină, se rostește mai bine. Pomenește de bătrînul Constantin Cantacuzino, conducătorul politicei lui Matei Basarab, care a fost zugrumat de Ghica la Snagov din cauza ambiției lui Șerban, fiul lui. După Radu Leon Stridiagiul, revenind la noua domnie a lui Grigore Ghica, Del Chiaro arată cum acesta a persecutat pe Cantacuzini, și în privința aceasta citează o trăsătura de caracter frumoasă a lui Constantin Stolnicul. Era pe atunci ca pedeapsă mare bătaia la tălpi, care i se aplica oricui.