Și văzu ochi înțeleși de el; obraji sărutați de el; și auzi, ca din adîncimea unei depărtări, cîntece pe care el le cînta odinioară. Șopîrlele repezi fugeau șerpuindu-și coada și se afundau în florile stufoase… Dar această lume fericită, ca și cum ar fi fost un tablou cu care cineva fuge, se micșoră, se aburi, se stinse, dispăru. Se șterse pe frunte; dădu cu pumnul în piatra pe care sta și zise: „Sangue di Cristo !” Înjurătura îl potoli. Închise ochii, și două lacrămi îi lăsară două dungi rumene pe obrajii lui prăfuiți de măcinișul pietrelor. Din tot acest vis fermecător nu mai rămăsese decît cîteva cuvinte. Încet-încet, aceste cuvinte se legară între ele și începură a curge pe mlădierea unui cîntec vechi din Neapole. Sentino cîntă în gînd, mișcă buzele, șopti; își auzi șoptile; apoi începu să cînte d-a binele. Italienii se treziră din somn, se ridicară în coate și strigară: — Bravo, Sentino! Porca Madonna, oh! che divinissima voce ! Sentino zicea înainte, fără a se uita la tovarășii lui: „Iubita mea, ești frumoasă cînd aluneci pe marea albastră, cînd sui pe lava Vezuviului, cînd mi-apari în fundul răzoarelor, dar ești mai frumoasă în brațele mele… Iubita mea, ești frumoasă cînd îngenuchi la Madonna, cînd zîmbești răsfățată de privirile trecătorilor, cînd plîngi înțepată de ghimpii măceșilor, dar ești mai frumoasă cînd oftezi în brațele mele… Iubita mea, și dacă e să-ți vorbesc drept, ești frumoasă duminica cînd te îmbraci cu sculele găitănate cu fir, dar ca duminica noaptea, cînd n-ai nimic pe tine… niciodată nu ești mai frumoasă”… În noaptea aceea Sentino, înfundat într-un „tunel de viață”, n-a mai închinat pentru ceilalți.