Astfel Stavrachi, care a fost spînzurat de turci la capătul intrigilor sale. Alteori el făcea parte dintr-o familie însemnată a Fanarului, ca familia Șuțu. Nicolachi Șuțu, pe vremea lui Grigore Callimachi, a condus el rosturile Moldovei, domnul fiind numai o strălucită păpușă tînără, pe care o scotea înaintea acțiunii lui subterane. Și acest Șuțu a isprăvit omorît de turci, plătind în felul acesta fără îndoială și greșelile lui, dar înainte de toate păcatul cel mare de a fi avut o situație preeminentă în lumea grecilor constantinopolitani. De la 1774 înainte asemenea sprijinitori bizantini ai domnilor nu se mai găsesc, și aceștia sînt mai de sine stătători, neavînd nevoie de o persoană care să-i sfătuiască și să-i apere; sînt oameni mai de ispravă decît înainte; copii de aceștia nedestoinici, neexperimentați, poticnindu-se din greșeală în greșeală, nu-i mai avem. Vor domni oameni cu largă experiență, cum au fost Alexandru Ipsilanti, Costachi Moruzi în Moldova, oameni cari au legături foarte vechi în țară; membri ai acestei familii Șuțu cari căpătaseră, decenii întregi, practica lucrurilor publice. Se adauge acel Mavrogheni, un al treilea Callimachi, un Hangerli, un Caragea, „parveniți” între cei cu drepturi, și ei nu mai sînt comanditați de particulari cari n-au numele și prestigiul trebuitor pentru a se instala ei ca domni în ambele scaune românești.