La trezire, lume multă în jurul meu. Îmi frecau cu spirt coastele strivite. Se văicăreau. Apoi, după ce lumea plecă la treburile ei, izbutii să merg singur până la gard. Prietena mă aștepta cu Leu în brațe. Mi-l trecu prin spărtură. Luându-l, mă speriai de fața chinuită a micuței mele. — De ce ești atât de palidă? îi spusei. — Ți-l dăruiesc! rosti ea, sugrumată. O să știi să iubești un lucru ca ăsta? — Da, mult. — Și ce ești în stare să faci pentru ceea ce iubești? — Totul! — Da… Mi-ai dovedit-o. Sunt o proastă… Iartă-mă! Și, de astă dată, ea fu aceea care trecu prin spărtura gardului, îmi luă capul în mâini și mă sărută pe amândoi obrajii. Au fost primele și singurele sărutări voluptoase din viața mea, care nu m-au costat decât puțină durere în coaste. Altele, altele, toate… Dar, de ce să mergem atât de repede… * Durerea de coaste mă țintui în pat mai multe zile. În fiecare după-amiază, stăpâna lui Leu și a inimii mele venea – pentru un ceas sau mai multe – ca să mă vadă și să-și mângâie câinele. Mi-aș fi dat întreaga-mi sănătate nefolositoare, ca să pot prelungi această fericire de bolnav răsfățat!