“Umbre, numai umbre”, spuse Nora. Nu reușea să distingă nicio figură. Până și vocile aveau ceva nedistinct, monoton, parcă ar fi fost o singură voce, vorbind de la depărtări diferite. “Poate am dormit”, se gândi ea. În orice caz, câtva timp nu mai simțise mirosul de carbid, și acum îl simte din nou. Lampa se clatină încet, cu o mișcare slabă de pendulă. Încă nu e ora 11, de vreme ce e tot aprinsă. Vocile de adineauri au tăcut. “S-or fi dus la masă sau or fi adormit.” Se înăbușea. Simțea carbidul ca un praf acru, până în fundul gâtlejului. Totul mirosea a carbid: pătura, perna, hainele. Își pusese batista pe gură, ca un tampon, dar mirosul trecea prin pânză, ca un fum umed, acru. Se ridică de la locul ei, amețită, și merse clătinându-se printre paturi. Își auzea bocancii tropăind pe podea și își spunea: “Ar trebui să nu fac atâta zgomot”, dar fiecare pas era o cădere, pe care nu o putea opri. Lângă ușă, își căută mai mult bâjbâind schiurile și bastoanele. Afară rămase câteva clipe în prag, fără niciun gând. Simțea pe frunte, pe tâmple, aerul de noapte ca o zăpadă ușoară. Își puse schiurile și porni încet, neștiind bine încotro.