Erau mulți ochii ce-o urmăriseră, și acum ochii aceștia toți erau îndreptați asupra mesei, unde dânsa schimba vorbe ce păreau foarte aspre cu muma ei cea de mulți cunoscută. — Pleacă de aci! grăi Mara aspru. Nu vezi că toți se-nhoalbă la tine! — Lasă-i să se uite, răspunse Persida, căci ochii sunt ca oamenii să vadă cu ei! Eu trebuie să plec. — Nu se poate! Cum să vii tu în căruță cu mine?! — Mă duc! — Dar nu te iau eu! Persida se apropie de muma ei, apoi grăi încet, rar și apăsat: — Nu mai stau, că te cerți cu mine. Eu îți spun un singur lucru: Hubărnațl s-a întors iar aici și nu mă lasă-n pace. Gândește-te! Grăind aceste, ea se întoarse, ca să plece. Mara apucă masa cu amândouă mâinile și o zgudui de se răsturnară toate grămezile de struguri. — Rămâi! zise ea. Spurcatul de neamț! — Nu pot să rămân: d-ta vezi cum se uită lumea la noi. — Singură nu te las! grăi Mara și începu să facă iar la loc grămezile de struguri. Si totuși nu putea să plece cu fata ei. Nu s-a mai pomenit ca ea să plece înainte de spartul târgului: aici o știa lumea; aici o căuta cine voia s-o găsească.