– Da muieţi-s posmagii? zise atunci leneşul cu jumătate de gură, fără să se cârnească din loc. – Ce-a zis? întrebă cucoana pe săteni. – Ce să zică, milostivă cucoană, răspunde unul. Ia întreabă că muieţi-s posmagii? – Vai de mine şi de mine – zise cucoana cu mirare – încă asta n-am auzit! Dar el nu poate să şi-i moaie? – Auzi, măi leneşule: te prinzi să moi posmagii singur, ori ba? – Ba, răspunse leneşul. Trageţi mai bine tot înainte! Ce mai atâta grijă pentru astă pustie de gură! Atunci unul dintre săteni zise cucoanei: – Bunătatea dumneavoastră, milostivă cucoană, dar degeaba mai voiţi a strica orzul pe gâşte. Vedeţi bine că nu-l duceam noi la spânzurătoare numai aşa de flori de cuc, să-i luăm năravul. Cum chitiţi? Un sat întreg n-ar fi pus oare mână de la mână, ca să poată face dintr-însul ceva? Dar ai pe cine ajuta? Doar lenea-i împărăteasă mare, ce-ţi baţi capul! Cucoana atunci, cu toată bunăvoinţa ce avea, se lehămeteşte şi de binefacere şi de tot, zicând: – Oameni buni, faceţi dar cum v-a lumina Dumnezeu! Iar sătenii duc pe leneş la locul cuvenit, şi-i fac feliul. Şi iacă aşa au scăpat şi leneşul acela de săteni şi sătenii aceia de dânsul.