«Știința poate va izbuti să creeze omului o vieață mai ușoară și mai plăcută. Ei bine, tocmai atunci plăcerea de a trăi va deveni mai nesățioasă, frica de moarte mai adâncă, nevoia de a crede într’o minciună divină, mai oarbă. Niciodată scurtimea traiului depe pământ nu ne va satisface toate dorințele, toate idealurile. Și făgăduința religiunii că de aici vom trece într’o vieață veșnică mi se pare cea mai mângâietoare amăgire, cea mai sfântă iluzie ce și-a putut-o crea umanitatea! «Cum va pismui omenirea din veacurile viitoare epocile noastre, când credința n’a dispărut cu totul!» Oh, glasul ei cald, — cântec de leagăn pentru sufletul meu ostenit de dureri ... Pentruce ne gândim, uneori, la moarte, când suntem prea fericiți? E ciudată această stare sufletească: de a te simți puțin trist, tocmai pentrucă ești ferizit! Niciodată n’am gustat fericirea curată, fără amestecul unei alte sensații. Totdeauna mă neliniștiâ presentimentul vag că după sfârșitul unei fericiri urmează părerile de rău fără îndoială. Vieața ar avea, poate, o logică, dacă totdeauna după o mare fericire ar veni moartea! Lumea se coborîse în parc. Rămăsesem singuri. Seara începea să urzească pânza ei de umbre, acoperind firea ostenită pentru odihnă și visuri. O lumină gălbuie însenină culmile dealurilor.