Nesupunerea mea ar fi omorît-o. În sfârșit mă siliam zilnic să-mi alung desgustul, să mă deprind, ca și ceilalți colegi, cu mirosul sălilor de spitale, cu agoniile murinzilor, cu scheletele, cu cadavrele; să rămân în fața lor «filozof !» Vieața ? Moartea ?... Nimic ! Nimic ! Dar filozofia aceasta dură cât durează fumurile beției. Când mă treziam dintr'însa, mă simțiam din nou stăpânit de aceeaș groază, de aceeaș scârbă, în fața a tot ce vieața și moartea înfățișau mai hidos, ca mizerie, ca putreziciune. Ah ! ce visasem eu !... sunete, armonii ce înseninează sufletul ! Iar în loc de vioară, aveam în mână scalpele, ferestrae, vase și cărnuri împuțite ! Dar ceeace mă ingrozia și mă desgusta mai mult erau batjocora și nepăsarea cu care camarazii mei trăiau printre bolnavi și cadavre. Glumele lor, în sala de disecții, mă înfiorau, mă făceau să sufăr. Mai ales cadavrele femeilor dau prilej la cele mai nesocotite profanări. Câte odată mă revoltam, le spuneam în față : «Sunteți mai răi decât viermii !» Unii mă luau în râs ; iar alții improvizau epigrame obscene la adresa acestor stârvuri, în vreme ce cuțitele lor spintecau pântece, scoteau intestine, desprindeau mușchi depe oase. Într’o zi, făcându-se autopsia unei fete, o sinucisă din iubiri, după cum se scria prin jurnale — am fost mai dureros impresionat, ca niciodată.