Dar era o mânie de valuri pe-atunci, că-i de mirare cum de se mai ținură bietele noastre țări! Se ridicase o împărăție nouă la miazănoapte. Petru cel Mare biruise la Pultava pe Carol al XII-lea, regele Suediei, își lărgise hotarele din Marea Caspică până-n Marea Baltică, și plănuia să-și mute scaunul din Moscova la Constantinopol, care trebuia, firește, să ia numele de Țarigrad — „orașul țarului”. „Războaie mari purtau întunecimi de oști peste pământul nostru, nimeni nu mai era stăpân pe lucrul lui, — la dus și la-ntors, creștini și păgâni, biruiți și biruitori, ca sălbaticii dădeau busna prin casele oamenilor, prin biserici și prin mânăstiri de jefuiau tot ce găseau, și vite și robi luau, ca dintr-o țar' a nimănuia. Voievozii, supuși credincioși ai padișahului, nu mai însemnau nimic. Boierii erau dezbinați: unii trăgeau spre nemți, alții spre ruși, din ce în ce mai puțini spre turci, spre care tot mai lacome se-ntindeau peste noi brațele muscalului. Și leșii ne săpau. Tătarii ne prădau mereu; și oaste nu mai aveam, și nici un viteaz nu se mai ridica să ne apere. Ne apărau doar munții — cetatea neatârnării noastre. Trei împărății se băteau pe noi; iar când se hotărau să facă pace, rușii cereau Moldova, nemții Valahia — cârjile de aur ale bătrânei Turcii — și luptele reîncepeau.