Ospățul de zile mari, cu participarea unui întreg grup, e alla romana. Babele și farmecele se întrebuințează la boli. Se dau și unele leacuri –, cea dintîi însemnare de medicină populară[10]. După ce se vorbește de numărul admis de căsătorii și de văduvia preoților, se descriu datinele de înmormîntare. Supt capul mortului se pun mere, pere, alte fructe, două mănunche de „ierburi mirositoare”. Se cere iertare și la cei mai răi dușmani. Se aud cîntecele plîngătoare. Bocitoarele fac în drum funcția de praeficae. Florile de la cap se păstrează ca bune de leac. Se insistă asupra pomenei. Candele se pun în sicriu „ca în vechile vremi”[11]pe autor (p. 60), care a publicat în 1778 călătoria lui mineralogică în limba germană.</footnote>. Tînguirile periodice la mormînt nu se uită. Ziua morților este și ea înfățișată cu obiceiurile străvechi. După Lucius, Del Chiaro și Grisellini se dă apoi vocabulariul, care trebuie să arăte „neînțeleasa înrudire”, Vinconceptihile affinità, a celor două limbi, românească și italiană, cuprinzîndu-se și dialectul lombard al autorului. Se așază materialul pe împărțiri logice și, unde Banatul spune altfel, se dau variante. Sînt și legături de cuvinte. Și numismatul fixează că latina rustică e la originea ambelor limbi, cea italiană venind din înlăturarea prin barbarizare a formelor clasice.