— Dacă nu te-ași iubi, n’aș vorbi și n’aș sta cu tine... — Asta nu e o dovadă. — Ba este. Până acum eu n’am vorbit cu nici un creștin din sat. — Deaceea îți zice lumea că ești mândră .... — Apoi, să știi ... După tonul glasurilor, mi-a fost ușor să înțeleg că el era un țăran român — unul dintre acei țărani înalți, voinici și pletoși, cum i-am văzut numai în Bucovina ; iar ea era o Evreică tânără, vorbind cu accentul prelungit și nazal al Evreilor din Galiția, cari parcă vor să lungească silaba finală a cuvintelor. Stau culcați în iarbă. — Și cine ți-a spus ție că e păcat să săruți un creștin? — Tata și rabinul... — Rabinul ? Hm !... — Tata urăște pe creștini. Când am fost în Dorohoiu, oamenii de acolo râdeau de el. Odată au vrut să-l bată și să-i taie perciunii... Și deaceea el urăște pe creștini... — Când ați fost în Dorohoiu, Rebeca? — De mult... — Și de ce ați plecat ? — Tata pierdea bani în gheșefturi... Am sărăcit... Pe urmă, am venit aci — și aici, tatei îi merge bine. Avem case și vite și oamenii nu mai râd de noi.