Se plimba prin odaie cu pași măsurați și se oprea în fața câte unui obiect, pe care îl privea cu aceeași expresie de dezaprobare. — Băiatul e bolnav, zise Nora. O mare emoție îl poate doborî. Poate că ar trebui lăsat în pace câtăva vreme. — Bolnav! Bătrânul Grodeck spunea cuvântul cu iritare și cu neîncredere. — E și asta una din ideile romanțioase pe care le-a moștenit de la mama lui. Dar dacă este într-adevăr bolnav, de ce nu vine acasă? de ce stă în sălbăticiunea asta, fără doctor, fără medicamente? — Cred că se simte bine aici. Hagen îl îngrijește și îi aduce tot ce trebuie. Bătrânul Grodeck se încruntă. — Nu-l cheamă Hagen. Îl cheamă Klaus Schmidt. — Noi aici îi spunem Hagen. — Dar încercați să-i spuneți Schmidt, se răsti el. Niciodată n-am putut s-o obișnuiesc pe soția mea să-i spună așa: Schmidt. Poate că totul s-ar fi petrecut altfel… Se oprise în fața portretului de pe etajeră și îl privea fără îngăduință. Surâsul tinerei femei părea că se stinge sub privirea lui. Ore întregi după plecarea bătrânului Grodeck de la cabană, Faffner continuase să se frământe și să caute, îi dăduseră drumul din lanț, dar el se zbătea mereu, ca și cum încă ar fi fost legat.