Consiliul suprem, cu beizadelele, Cantacuzino, Christari, Lassani, comandantul pieței, și Orfano, „generalul”, primul fost proxenet, celait comis de magazie în Odesa, nu lucrează. Cînd un ispravnic aduce vestea că turcii sînt în București, Caravia vrea să-l ucidă. Se află că turcii au venit de fapt și ucid ei, apoi că Tudor e prins, cînd se zicea că voise să-l atace pe Nicolae Ipsilanti la Cîmpulung și să taie retragerea grecilor, 1 500 de panduri trec la eteriști. Tudor, închis, s-ar fi oferit să lovească pe turci. După două zile, Caravia-l omoară, aflînd în haina lui 5 000 de galbeni, în aur și pietre[58]. Cantacuzino se retrage în Moldova, spunînd că merge contra Brăilei, și păstrează 600 de luptători cu căpitanul Anastase, apoi trece Prutul[59]. Urmează lupta de la Drăgășani, în care cade și prietenul autorului, elvețianul G.F. Bordier[60]. Ipsilanti scapă făcînd să se celebreze bisericește venirea austriecilor. Putem considera între acești călători și pe un rus, Ignatie Iacovenco[61], funcționar la consulatul rus din București, care, pe lîngă însărcinările oficiale ce va fi avut, a însemnat în scrisori evenimentele revoluției și faptele celor cîțiva ani următori, strîngînd apoi tot acest prețios material despre ambele Principate într-o lucrare apărută la 18341. De fapt, Iacovenco începe cu luna lui octombre 1820, cînd o deputăție din Tîrgoviște veni în București, la Alexandru Vodă Șuțu, ca să protesteze contra intenției domnești de a se lua moșia orașului.