LUĂM BILETE PENTRU BRAȘOV, îi strigă Nora de departe când îl văzu coborând din mașină. Un hamal se oprise să-i ia schiurile din mână, și el era gata să i le dea, când Nora se apropie de el. — Asta nu. Schiurile le duci singur pe umeri. Cine crezi că o să ți le poarte pe munte? Îl ajută să-și fixeze rucsacul și îi arătă cum să poarte schiurile pe un umăr și bastoanele pe celălalt, cu vârfurile încrucișate la spate. — Luăm bilete pentru Brașov, dar nimic nu ne oprește să rămânem la Predeal sau să mergem, dacă vrei, mai departe, spre Făgăraș sau Bihor. E mai bine să nu hotărâm dinainte. Vom vedea pe drum. El o asculta fără împotrivire, dar și fără aprobare. “Nici nu mi-a spus bună seara”, se gândi Nora. Era însă hotărâtă să nu țină seama de toanele lui. — Sacul trebuie să cadă drept sub omoplat, nu să atârne pe șolduri. Cum îi potrivea curelele rucsacului pe umeri, îi întâlni, fără să vrea, privirea rece, aproape ostilă, cu care se supunea sfaturilor ei. “Ce privire de elev îndărătnic!” își zise Nora. Cunoștea din clasele de băieți această privire de rezistență, care se ridica uneori din bănci, spre ea, ca o sfidare.