Prin ce miracol Arabela învinsese din primul ceas, chemarea mea de vagabond în iubire și mă fixase, aș izbuti poate să spun, dacă mi-aș da osteneala, dar de ce să încerc explicații de psihologie pentru un lucru atât de firesc și pe care îl acceptasem cu atâta bună voie? Nu, nu. Arabela ar râde dacă ar citi. Tot ce țin minte, este că mirosea frumos. Avea o aromă ștearsă de parfum, pe care sângele ei îl încălzea dându-i un gust personal, o nuanță de miros animal, amintitor de noapte. Era de necrezut cum apa de colonie, inexpresivă și chimică, se transformă în dantelele ei, într-o aromă atât de învăluitoare și de pierdută, de parcă ar fi făcut parte din respirația ei. — Que tu sens bon, îi spuneam sincer, când voiam să-i spun cât o iubesc și mi-ar fi foarte greu să traduc vorba asta în românește. Cred că ar suna ridicol. Seara, când mă întorceam de la lucru, tresăream de departe la amintirea acestei arome, care îmi umplea gura și nările, ca un cald miros de castane coapte și aveam o grabă de adolescent, când urcam scările, până ce, ajuns în sfârșit în casă, puteam s-o strâng în brațe și să-mi lipesc obrazul de al ei.