Tânăra femeie se simțea cu deosebire măgulită că-i dă atențiune domnul cu nădragi vișinii și cu tunică verde, și se uita la el cam pe sub gene și zâmbind cu tainic înțeles. Încurajat, el a început să-și prelungească plimbările până prin satele vecine. Când 1-a văzut trecând călare prin fața ferestrii, doamna Călăceanu a tresărit și a zâmbit cu înțeles mai deslușit, încât el, simțindu-se biruitor, nu s-ar fi dat nici pe Garibaldi. La întoarcere s-a oprit dar, ca să zică „bună ziua“. Călăceanu, simțindu-se onorat că superiorul său îi face o vizită, 1-a poftit în casă și i-a oferit, după obiceiul locului, un pahar din vestitul vin de la Măderat. Făcea în urmă Zoltan plimbări și când era, și când nu era Călăceanu acasă și se oprea și stătea de vorbă. La primărie însă, unde-și avea Călăceanu locuința, era totdeauna multă lume, care se uita cu coada ochiului la el. Era însă mai ales Biri, femeia de casă, o țigăncușă durdulie, neastâmpărată și cu ochi focoși, care-i ieșea mereu în cale, se uita cu un fel de nesațiu la pintenii, la bumbii de argint, la ciucurii de la fundă și la mustăcioara lui răsucită, intra mai cu una, mai cu alta-n casă și nu-l lăsa nici pe o clipă singur cu frumoasa ei stăpână.