— Înainte de toate să vorbești cu părinții fetei, zise preotul, se sculă, duse pe Anastasiu în fața părinților și-l prezintă. — Pe tatăl d-tale îl respectăm foarte mult, zise tatăl Eleonorei cu glas solemn. Ce dorești de la noi? Anastasiu vru să rămână stăpânul situației până la sfârșit și zise scurt: — Mâna fiicei d-voastră. Inima ei este a mea de mult. — Tatăl d-tale îți cunoaște intențiile? întrebă tatăl Eleonorei. — Eu, răspunse Anastasiu, sunt stăpânul răspunzător și independent al hotărârilor și faptelor mele. Cât privește formalitățile de drept, învoirea tatălui meu pot spune c-o am cu siguranță. Tatăl Eleonorei vorbi din nou: — Noi nu vrem să împiedecăm fericirea fiicei noastre. Ea te iubește, și aceasta ne obligă să fim cât se poate de indulgenți în privința formalităților. Din partea noastră deci nu va întâmpina nicio împotrivire… Anastasiu își păstrase sângele rece și astfel simțea, vedea cât de teatral a fost aranjată toată scena. Dar în clipa următoare intră Eleonora, alergă la părinții ei, îi sărută, apoi se aruncă plângând în brațele lui Anastasiu… Apoi veni nunta… sfârșitul idilei…