Când vreo împrejurare împiedeca aceste întâlniri, sufletul meu era bolnav ca de o durere morală. Ea înțelesese totul și uneori — răutăcioasa ! — mă supunea la încercări crude. Stând singuri, citind o carte, vorbind sau sărutându-ne, ea se uită la mine și mă întreba brusc : — Dacă aș muri în momentul acesta ? O rugasem de nenumărate ori să nu mai îmi facă astfel de întrebări, dar era peste putință s’o dezobișnuesc. Și închidea ochii, își scurta respirația, cădea nemișcată, devenia mai palidă. Facea o glumă crudă. Eu mă siliam să râd, o chemam pe nume : — Zoe, nu-mi place gluma asta ... deschide ochii. Ea sta nemișcată. — Te rog, deschide ochii. Nici o tremurare nu i se vedea pe figură. Îi luam mâinile i le strângeam, îi acoperiam fața cu sărutări, ea rămânea așa patru-cinci minute. Uneori atât de trist mă impresiona gluma asta, că-mi veniau lacrimi în ochi. Dar cu ce strângeri în brațe, cu ce sărutări, cu ce cuvinte îmi răsplatia ea, în urmă, senzațiile acestea dureroase !... Și astfel din timp în timp muria, reînvia, muria, reînvia, numai să-mi supună simțirea și imaginația la cele mai bizare și felurite impresii... * * * Din cauza acestei glume, mă prefăcusem că sunt supărat.