Era palid și foarte obosit la față. — Uf, nu mai pot, nu mai pot, aș vrea să mă duc undeva la țară, să mă odihnesc vr’o două săptămâni... — De ce nu te duci? — Dar unde să mă duc? Cu ce să mă duc? Pe cine să las în locul meu?... Asta era pe la sfârșitul lui Maiu. După o săptămână gazetele anunțau că Eminescu a înebunit. „Timpul” rămânea cu cele mai frumoase articole, ce s’au scris vr’odată în coloanele sale, și cu părerea de rău că pierde un redactor, pe care nu’l mai putea găsi și fără al cărui condei trebuia să moară. De aici încolo viața lui Eminescu, adânc sdruncinată de un lung exces de muncă și de suferinți, se scurge ca o agonie grea, penibilă, neînchipuit de dureroasă. Prietenii l’au trimes la Viena. Acolo a fost bine îngrijit, aproape restabilit. După doi ani l’am văzut în Iași. Era de o tristeță și de o melancolie sfâșietoare, blând ca și înainte, dar silnic la vorbă, vecinic dus pe gânduri și lipsit de orice voință. Avea deplina aducere aminte a oamenilor, a lucrurilor și a tuturor întâmplărilor din urmă. Mă’ntreba cu interes de cunoscuții lui din București, ș’arăta o nespusă milă pentru cei săraci.