Poate-s vorbe. Câțiva bani i-a dăruit fetei popii… când s-a măritat… Am stat lângă el până și-a dat sufletul: nu mi-a spus nimic… N-ar fi lăsat el să moară ca un câne — că n-a avut nici de-o datorie! Așa vorbește lumea!… Pe bătrân îl cuprinse frigul; își strânse cămașa la piept: —Tare-i frig; vine iarna. — Să-ți fac puțin foc? — N-am lemne. Sora lui se îmbrobodi iar cu barijul, își scoase batista și desfăcu un nod. — Am doi lei. Mă duc să cumpăr lemne. Apoi ieși. Rujniță trase cerga mai jos. Tușea îl cuprinse din nou. Și deodată se simți sleit: parcă cineva i-ar fi tăiat dintr-o dată toate vinele de i se scursese sângele. Bucuria îl înviorase, dar în urmă îl doborî. Un frig strașnic îl cuprinse, parcă stătea întins pe un sloi de gheață. Când se întoarse soră-sa, îl găsi vânăt. Se sperie: — Hai să-ți fac repede focul, să alerg la un doctor! În soba rece, fără pic de cenușă, focul prinse flacără încet, apoi izbucni cu putere, tremurând hornul. Odaia se lumină. Dar Ion Rujniță tremura grozav: — Mi-e frig la picioare! Soră-sa se apropie de pat: Bolnavul se gândi puțin, apoi își aduse aminte: — Mi se pare c-am văzut, dincolo, niște vechituri.