— Cît despre asta este tocmai precum ai zis. M-am sculat de la două ore dupe miezul nopții și m-am dus ca să surprinz un stol de fazani, dar n-am reeșit din cauză că eremitul nostru, în contra obiceiului său, au umblat toata noaptea prin pădure și mi-a speriat vînatul. — Ce, aveți vreun eremit în parc? — Cum să n-avem noi eremit, cînd avem eremitagiu? — Aveți dar și eremitagiu? îi zisei, prefăcîndu-mă că nu cunosc nimic de felul acesta; spune-mi, te rog, cum se cheamă acel eremit? — El se chiamă Anselm și e foarte bătrîn. — De mult timp locuiește în acest castel? — Nu l-am întrebat niciodată, căci este foarte tăcut. — Și mizantrop, nu este așa? — Ba mizantrop cumsecade, căci nu iese din chilia lui toată ziua, și cînd îi aduc merindele îmi mulțumește fără să se uite la mine. — Curios om! — Forte curios. Și are niște curiozități care seamănă foarte mult cu nebunia; ziua nu se arată la nimeni, dar cum înserează, intră în capela din pădure și șade acolo pînă la miezul nopții; apoi iese și străbate pădurea în toate direcțiunile ei, pînă la ziuă. — Și ce face el în capelă, n-ai observat?