– Trebuie s-o fi atins... că singură nu s-a ridicat de la locul ei, în două labe, ca să se mute aici. – O fi lunecat, cine știe cum... protestă iar Habacuc. Că doar nu jucăm pe parale! – Urât mi-a fost mie de când lumea, frate Avacume, sfântul care umblă cu șiretlicuri la țintar. Când văz așa ceva, m-apucă un fel de scârbă la inimă și-mi vine să mă las păgubaș. Vei face dar bunătatea, sfinția-ta, să duci la locul său acest bob de fasole. – Iaca-l duc, mormăi Hababuc. Da’ nici sfânt așa cărpănos la joc, pot să jur că n-am mai întâlnit. Pe când se împungeau ei așa, Sisoe sta la o parte, ca și cum n-ar fi fost acolo. Se gândea la necazul său. Avea ochii plini de ceață și-i tremura puțin buza de jos. – Mă voi ruga iarăși la Cel preamilostiv, izbucni el în sfârșit, să-mi dea și mie doi-trei binecredincioși pe samă. Ori măcar unul singur, dacă nu se poate mai mulți... – Vai de pielea lui și de mama care l-a făcut! se încreți Habacuc. – Degeaba te vei ruga, că nu se poate să-ți dea, vorbi Pafnutie. – Și de ce să nu se poată?