Era lumină, iarbă verde, adiere dulce, bine, de tot bine. Un singur lucru mă mai umplea de amărăciune. Îl știi care. Mă furișam câteodată într-un colț mai adăpostit, unde nu mă vede nimeni, dar, când era să fie, striga santinela de sus: «Ce vrei să faci acolo, domnule!? Se poate? !» De! ce să fac? - Ziceam iar: «Să le fie de bine» și mă împăcăm și cu aceasta. Toate sunt însă în lumea aceasta trecătoare. Au urmat zilele de la Turtucaia, cele de la Petroșani, de la Sibiu și din Valea Oltului. Sprâncenele bunului maior Angheleanu au început să se încrețească, și bine știuta bunătate a slăbit. Erau acolo pe coridoarele acelea lungi și câteva gherle strâmte, în care niciodată raza de soare nu pătrunde și apa curge mereu pe pereți. Acelea nu erau nici ele făcute ca să stea veșnic goale. Iar Sergies știa ce zice când spunea că se găsesc printre noi oameni care trag cu urechea și spun pe șoptite chiar și ceea ce n-au auzit. Au început dar să intre în găurile acelea azi unul pe trei zile, mâine altul pe șapte, ba Eminger a avut parte chiar de șaptesprezece. S-a desființat apoi și comitetul, au fost confiscate mașina de bucate și vasele de bucătărie, s-a închis cantina, au încetat exercițiile gimnastice, corurile și plimbările, au fost strânși toți banii de prin buzunarele arestaților - zile grele de tot au urmat la Domnești.