N-am știut că veniți. Aici nu vine nimeni. Obloanele erau toate închise, ca și poarta de la intrare, cu drugi de fier. — Noi lăsăm rucsacurile și ne ducem, spuse Nora. Dumneata, dacă ne dai o cheie de la poartă, nu trebuie să ne aștepți. Ne întoarcem târziu. Voia să iasă cât mai repede de acolo, să se vadă din nou afară, dincolo de acele ziduri reci. Biserica Neagră era plină de lume. — Se adună tribul Grodeck, spuse Nora. Îi vedea venind din toate părțile orașului, în grupuri de familie, gravi, tăcuți, în paltoane grele de blană, cu pasul măsurat. Mergeau fără grabă, se salutau fără voioșie, cu saluturi ceremonioase. La intrare se despărțeau spre dreapta și spre stângă, mergând spre locuri care trebuie să fi fost ale lor, mereu aceleași, de ani de zile. — Crezi că ne vor lăsa să intrăm? Omul care rupea biletele la control se uitase puțin mirat la hainele lor. Dar mai erau câțiva schiori veniți de la Poiana și de la Timiș. Tunicile albastre, bluzele de pânză impermeabilă se pierdeau între redingote și blănuri. Viorile se acordau la umbra marii orgi, care domina totul prin tăcere. Era în biserică o rumoare scăzută de orchestră, care își încearcă în ultima clipă instrumentele.