Nu cumva credeai c-o să scapi de mine? — Nici nu voiam să scap; îmi pare bine că te văd și mai de aproape. — De!... o să vedem!... grăi el cu îndoială și rupse vorba fiindcă se puseră alții la mijloc. Lucru neînțeles de mintea omenească! Persida era fată cuminte și pusese în gândul ei toate lucrurile la cale: ochii ei însă erau duși mereu după dânsul și râdeau când se întâlneau cu ai lui. Parcă-i era frate, parcă-i era copil, parcă-i era rupt din suflet, atât de mult se bucura când îl vedea voios, vorbăreț, și inima i se strânse când el veni s-o poftească la joc. El juca atât de frumos, iară ea nu știa să joace valsul. Nu era făcută bătătura din fața cramei pentru vals și nu erau nici jucătorii deprinși a juca nemțește, dar la cules de vii joacă lumea șipe iarbă verde, și cele opt perechi zburau cum da Dumnezeu, ca pe podele lucii. — Tare ești ușoară! grăi Națl peste câtva timp. Persida învățase, când cu nunta, să joace valsul, dar era de mult de atunci. — D-ta vezi că nu știu să joc, răspunse ea. — Deloc nu știi, zise el, dar ești ușoară și merge bine.