Haiti! Bătuse în geam! — Bănică? — Bănică. Și zbughi pe ușe-afară! Zăpada prinsese, din polei, o coaje tare și alunecoasă. Ceață, ceață, de abia zăreai la doi pași. Bănică făcu planul. S-o luăm pe la Crucea de peatră. Numai la întoarcere să strigăm prin părțile noastre. Pe la Crucea de peatră, mere, nuci și covrigi, pe la noi mai mult colaci. Bănică, în frunte. Noi, grămadă, dupe el, ca să nu-l perdem în ceață. Grăbiți, sperioși și alunecuș. Cădeam p-un capăt. Șeful rîdea. — Unul la rînd… doi la rînd… trei … Și iar: Unul la rînd… — Unde suntem, nea Bănică? Și cînd îi ziceam nea Bănică, îi ziceam cu dragoste și cu respect. — Dracu să știe… nu văz nimic. — Undem suntem, nea Bănică? ,— Om.fi printre vii… Și suflam greu de tot. — Ai ostenit, mă… cutare? — Aș, nu-u-u-u! — Mai avem, nea Bănică? — Zău că nu știu… nu văz nimic… — Om, fi la gropi… — La gropi?… nu văz nimic… stați… băgați de seamă… Un țipăt desperat și scurt… Mă duceam în jos, în jos, adînc, parcă se scufundase pămîntul sub mine. — Ce e, mă? strigă Bănică speriat. Unde ești, mă?… Gropile!… Radule!