Și toate profilurile astea sunt scrise în niște versuri admirabile, armonioase, care uneori te umplu de o adâncă tristețe, cu toată nota veselă a subiectului. E o ironie crudă în versurile astea din profilul al patrulea, cel mai reușit, după mine: Aspazio, Aspazio, Sub blazonul tău mă ia Și-ți voi pune sub picioare Slava și viața mea! . . . . . . . . . . . Și în urmă, ce viață De mustrări și umilinți: Nostalgiile nobleței, Dorul vecinic de părinți Și cuvinte-nveninate Ce rănesc ca un cuțit! Toată vina-i a lui Sander, El știa că nu-i iubit... Nu-i așa că-i, poate, de râs acest Sander, care, după ce a amețit lumea cu caii lui pe la curse și cu vorbele-i goale prin saloane, ajunge acum să fie tratat du haut de sa grandeur de astă Aspazie, după al cărui blazon Sander a suspinat atâta, pe care n-a luat-o decât pentru „pergamentul aurit”? Și, cu toate astea, nu știu, factura versurilor, sensul lor, așezarea cuvintelor, e ceva care-ți dă fiorii unei tristeți adânci, mai puternică decât sarcasmul ce poetul aruncă asupra acestui sportmen celebru... *** După profilurile în versuri vine o serie de schițe. Nu știu la care din ele ține mai mult autorul; dar aceea care-ți lasă o impresie mai adâncă, aceea care te pune mai mult pe gânduri e cea mai scurtă dintre ele: La vitrina fotografiei Mandy.