Iubite amice. Pe la sfârșitul primei săptămâni după «internarea» mea la Domnești, un agent de poliție, dacă nu mă înșel Vrânceanu, mi-a adus de acasă primeneli, hârtie, cerneală și pene de gâscă pentru ca să-mi omor urâtul scriind, parcă între «Pe două rânduri» și iar «Pe două rânduri» ar mai fi putut omul să scrie. Iar câteva zile în urmă a venit la Domnești unul dintre ginerii mei, ofițer de rezervă și nepot al unuia dintre puternicii zilei, care a stăruit să i se dea voie de a-mi aduce un pachet, iar primeneli, un rând de haine, un puișor, un pled, câteva ouă fierte, o bucată de brânză și câteva felii de șuncă. Nici lui nu i s-a dat însă voie să mă vadă, nici să-mi scrie. Abia după săptămâna a treia a venit știutul plutonier să-mi spună că în urma dispoziției luate de inspectorul Romulus Voinescu am voie să vorbesc în cancelaria direcției cu două dintre fiicele mele, care veniseră să mă vadă. A venit apoi un soldat cu baioneta la pușcă și m-a dus până sus. Am găsit la bunul nostru comandant, acum în adevăr bun, pe Lavinia și pe Aneta, amândouă, dragele mele, vesele parcă ar fi venit la nuntă.