Sunt totdeauna dureros impresionat când întâlnesc pe stradă un biet copil, îmbrăcat sdrențăros, tremurând de frig, tușind și având pe obraji culoarea frunzelor de toamnă. Ochii lui răsfrâng priviri sfioase, nehotărîte, searbăde și uneori par’că recunoști în acele priviri o rază de cunoștință — ca și cum micul desmoștenit și-ar înțelege propria sa durere. Astfel de copii n’au copilărie ; ei se nasc bătrâni. Îmbrăcămintea lor e o poemă întocmită din sdrențe. Mă gândesc la mumele acestor copii, cu ce durere trebuie să-i sărute, văzându-i atât de suferinzi. Mă gândesc cu câtă grije, cu câtă cumpătare trebuie să mănânce ei codrul de pâine ce nu ajunge și care la mesele bogaților rămâne risipit, de prisos. Ei, înțelegând prea de timpuriu mizeriile traiului, devin simțitori, ca niște sensitive. Și de câte ori plâng pentrucă copilul vecinului are o pălărie nouă, sau pentrucă tovarășii lor de școală își râd de cișmele lor rupte ! Suferința ne face simțurile mai delicate, mai fine. Din când in când, întâlnesc asemenea copii ieșind dela școală. Par sgomotoși și veseli. Dar dacă îi observi mai adânc, descoperi că veselia lor are un fond ipocrit, este o notă falsă, este, mai bine zis, eterna mască a săracilor de a-și acoperi umilința și durerea.