Râdeau și acum toți chiar cu mai multă poftă. Patronul râdea și el, dar mai în silă. De Sân Vasii se trec însă multe, și el n-a zis nimic nici mai târziu, dar prin februarie i-a căutat lui Pantelemon pricină și i-a făcut vânt, după ce stătuse timp de doisprezece ani la casa lui. Nu s-a mai vorbit apoi despre Pantelemon: era parcă n-ar fi fost niciodată. Chiar și Tinca-și aducea numai arareori aminte de el, și-ar fi voit să nu-și mai aducă, căci inima i se strângea când se gândea că din vina ei i s-a făcut lui nedreptate. De! o dată pe an, și numai atunci, sunt toți deopotrivă și pot pentru câteva ceasuri cei mici să se ridice-n rând cu cei mari. Cum ar fi putut să-i treacă cuiva prin minte că râsul de atunci o să se mai prefacă vreodată-n plâns?! Nici că s-ar fi prefăcut dacă patronul n-ar fi fost om sucit, care nu poate să vadă pe alții îngândurați, nici mai ales cu ochii plânși fără ca să-și peardă sărita. Nu se putea nimic mai firesc decât ca de Sân Vasii să-ți aduci aminte de ceea ce s-a petrecut la alt sfârșit de an. El însă ținea să-i vadă pe toți voioși cum se cuvine la zi mare și nu se putea-mpăca cu gândul că fata lui chiar și acum, după un an de zile, se mai gândește la cele de mult uitate.