E fioroasă întunecimea mai ales când stai așa singur într-o casă pustie. Avea Sfredeluș dreptate! Multe sunt în lumea asta cu putință. Cum adecă s-a nimerit să găsească aici pe neamțul acela și ca olteanul să-i vorbească de răposatul lui frate?! Parcă i-a pus cineva, parcă i-a adunat dinadins! De! Se zice că de bani agonisiți pe cale nedreaptă n-are omul noroc. El însă avea noroc. Toate îi mergeau bine: spor ieșea orișiunde-și punea el mâna. Una singură-i lipsea: era însurat de patru ani acum și n-avea nici un copil. ,, Aduni - parcă-i striga neamțul - pe norocul nepoatei tale: de aceea-ți merg toate bine. Și ai să mori după ce vei fi adunat destul, când lumea-ți va fi mai dragă. “ Trecut de fiori reci, el se cutremură în tot trupul… Umbla cineva la ușa de la dreapta, apoi la cea de la stânga și iar zgâțâia pe cea despre scări, ca și când ar voi să deschidă și să intre. Era crivățul, care scutura casa întreagă din temelii. Nu mai încăpea îndoială că e crivățul, dar Tașcă totuși se cutremura din când în când. Târziu, după miezul nopții, el deodată tresări speriat și se ridică. - Cine-i? ce vrei?!