O cruce are totdeauna o înfățișare tristă — nu știu de ce. O cruce amintește, chiar unui necredincios, că pe dânsa a murit divinul propovăduitor al frăției al bunătății printre oameni. Pe bancă sta o femeie, aproape tânără, îmbrăcată în negru, cu fața ascunsă într’o batistă, plângând. Am trecut pe lângă cruce, pe lângă femeie — și gândul morții iar mi-a venit. Crucea, o femeie care plânge, îmbrăcămintea ei de doliu, nu sunt de ajuns ca să-ți aducă aminte despre moarte ? Pe cine plângea ? Fără să vrea, fără să știe, ea mi-a împărtășit ceva din durerea ei. O ! dacă s’ar putea ca fiecare plâns, fiecare suspin al nostru să se resimtă pretutindeni, în tot nemărginitul! La ce bun ?... Știu și eu, poate am avea o mângâiere mai mult în viață. În pădure m’am odihnit, am alungat gândurile astea ; în pădure erau freamăte, ciripiri de păsări, jocuri de raze printre frunze — ea viață. * * * În altă zi am trecut iarăși pe lângă cruce. Un bătrân, rău îmbrăcat, sta pe bancă. Am crezut că e un cerșetor, dar nu mi-a întins mâna. Depărtându-mă câțiva pași de el, am întors capul. L-am văzut scoțând o batistă și ștergându-și ochii.