Una ar fi fost dac-ar fi plecat ea singură, și alta era c-a plecat cu verișoara ei Evelina, care mai ales în împrejurări ca cele de acum nu-i părea deloc femeie în care poți să ai încredere. Prea vorbea iute și prea îi jucau ochii-n cap. Cine știe unde a dus-o, cu cine s-au întâlnit, ce fac, de ce întârzie! ? Frământat de asemenea gânduri urâte, el se plimba din ce în ce mai îndârjit prin casă. „Am să mă maschez - a zis ea - încât mira-m-aș, mult m-aș mita dacă m-ai cunoaște. ” „De ce așa, ca eu să n-o pot cunoaște? își zise el. E învederat că e la mijloc o mișelie. Cine s-o cunoască? Fără doar și poate e cineva cu care vrea să-și petreacă timpul chiar și-n fața mea, fără ca eu s-o cunosc. La urma urmelor, rostul balurilor noastre nici nu poate să fie decât acesta! Se schimonosește fiecare așa, ca numai unul singur, cel anumit, să știe cine se află-n dosul mășcii. ” Asta le-ntrecea toate. Îi venea lui Raul să plece-n urma lor, și ar fi și făcut-o aceasta dac-ar fi știut încotro are să apuce și unde trebuie să le caute pentru ca să le poată găsi.