Cărturarii vremurilor acelora ni-i arată roșcați la față, greoi și mătăhăloși la trup, cu brațe lungi și butucoase, cu pieptul larg păros și capul plecat înainte, — dealtfel iuți la mișcări, călăreți buni și arcași iscusiți. Îmbrăcămintea lor era un fel de contășe lungi până la genunchi, încinse la brâu c-un șerpar îngust, nădragi strânși la gleznă, pe cap o cușmă țuguiată și în picioare meși de piele groasă; iarna purtau sărici largi și lungi până-n călcâie, hrana și băutura lor de căpetenie era laptele de iapă. Ei străbăteau depărtări mari, așa în gloată; năprasnici ca o vijelie se năpusteau peste alte neamuri, pustiind totul în calea lor, bând cu lăcomie sălbatică din sângele celui dintâi dușman căzut, împrăștiind groaza duiumului lor până-n câmpiile bătrânei Asii — leagănul vechilor noroade, care au împânzit pământul. Biruitori, încărcau prăzile pe spinarea robilor și se-ntorceau în țara lor. Aici, fiecare scit aducea în fața regelui capetele vrăjmașilor pe care i-a ucis el, și, după numărul acestor dovezi de vitejie, își primea partea lui de pradă. Apoi, jupuind pielea de pe aceste capete, o răzuia cu o coastă de bou, și-și făcea șervete pentru masă, iar din tidva uscată -cupă de băut. Ei purtau în vază pieile acestea, atârnate de frâul calului, și se făleau cu ele.