murmură Roschen, sâlindu-se să se scoale. — Și pentru ce trebuie să fugim? — Pentru că el a venit, Conrade, pentru că el a venit, când tu nu erai. — El a venit! — Așa... și folosindu-se de lipsa ta, și pentru că mă aflam singură. — Spune, spune! — Îmi zise să-i gătesc o baie... — Obraznicul! și tu ai ascultat? — Ce puteam să fac, Conrad?... Atunci el îmi grăi de amorul său... întinse mâna asupra mea... Eu atunci am fugit, chemându-te în ajutor... Am alergat ca o nebună... Pe urmă, când te-am văzut, puterea m-a lăsat și am căzut jos, pare că-mi fugise pământul de subt picioare. — Și unde este el? — Acasă... în baie... — Nebunul! strigă Conrad răpezindu-se spre Wolfranchiess. — Ce o să faci! nenorocitule!... — Așteaptă-mă, Roschen, viu acum... Roschen căzu în genuchi, cu brațele întinse spre locul unde se dusese Conrad. Ea șăzu asfel ca un sfert de ceas, neclintită și mută ca statuia rugăciunii, apoi deodată sări și țipă. Conrad se întorcea galben și țiind în mâini un topor roșu de sânge. — Să fugim Roschen, zisă și el, să fugim! căci nu vom fi în siguranță decât de ceea parte de lac.