Este cunoscut de toți aceia cari au cetit istoria culturei popoarelor cît rău a produs activitatea iezuitismului în cele mai multe țări ale Europei. Societatea omenească n-a avut niciodată mai mari adversari, dușmani mai neîmpăcați decît acești monștri, învăluiți în sacul pocăinței, ascunși supt masca cucerniciei, iar în inimă și în suflet, cu cele mai negre planuri, cu cele mai negre vicii și păcate. De la anul 1808, cînd un decret al lui Napoleon I puse capăt inchizițiunei barbare, neumane, iezuitismul a perdut din rolul și puterea ce avea mai înainte. Cu toate aceste, pe la finele anului 1863, această sectă avea încă peste 7.529 membri în vro 19 provincii europene. Cele mai cumplite lovituri le-au suferit însă iezuiții în cei din urmă doi-trei ani, de cînd îmbuibatul Cap al Cetății eterne pretinsă a i se recunoaște absurda infailibilitate, ridiculizată de cătră însăși luminata parte a clerului catolic. De atunci iezuitismul a devenit o batjocură, și toate țările unde instrucțiunea se găsește în mîna acestor oameni, astăzi caută s-o ia din mîna lor, căci s-au convins, în fine, că lumina iezuitică pentru societate este un întunerec, un infern. Țara noastră, atît de bună, atît de mănoasă, mulțămită clerului și religiunei sale ortodoxe, a fost scutită pănă în timpul mai nou de năvala acestor secte sau, mai bine, insecte otrăvitoare, măcar că și ea a avut să treacă prin un mare purgatoriu; căci cine a putut încă să uite timpurile de tristă aducere aminte ale fanarioților, cînd țara gemea supt invaziunea călugărilor și a fanarioților greci, cari au copleșit locurile cele mai frumoase ale țărei și care tot cu aceeași mască de pocăință și cucernicie iezuită „ca lacoma omidă di pe frageda mlădiță, ca neagra lipitoare pe sînul de zăpadă al dulcei copiliță”, sugeau din frunză sucul și sîngele din vine, în blînda Românie!!!...