Mi-era frig; tremuram; răsuflarea mi se oprise. O lampă atârna din mijlocul tavanului; flacăra roșietică abia lumina sala îngustă și tristă. Ajunsei la ușa ei; întinsei mâna să bat în ușe; mâna mi se muie din umăr și-mi căzu d-a lungul coastelor... Cu cine șoptea ea?... Desigur, glasul ei... Pe cine săruta ea?... Auzeam și trăiam, ori mi se părea că auz și trăiesc? Cine-mi sufla în urechi: "Soarele tău e de chelneri, soarele tău e de cinci lei?" Când mă gândii că e în brațele altuia, moleșită de plăceri și vândută, când o auzii sărutând pe cineva care-i zicea sugrumat: "Încă o dată! încă o dată!" mă năpustii în ușe... ușa se dete de perete, răsturnând scaunele... Înmărmurii în prag... Dușmanul meu, în brațele Berthei! El?... Voii să strig... nu mi-auzii țipătul. Voii să azvârl c-un scaun și nu putui să mișc mânele. Voii să mă repez asupra lor și, în fața mea, într-o oglindă, mă văzui vânăt, cu ochii albi, cu părul vulvoi. Căzui greu și drept, ca o pârghie de fer. Ș-apoi nimic... întuneric... liniște. A doua zi m-am deșteptat într-un pat din infirmerie. La capul meu citea biletul gângăit, singurul care nu intrase în complotul celorlalți. Cum deschisei ochii, începui să plâng cu focul cu care se plânge prima iluzie moartă.