suntem dimineața? suntem seara? Nu-i venea să creadă că rătăciseră atâtea ore în pădurea cu nori. Cineva le aduse căni mari, albe, cu ceai. — Știi, Paul, ar trebui să ne grăbim. Să nu ne apuce noaptea pe drum. Îi arătă o hartă bătută în perete: drumul de la Poiana până sus era desenat cu o linie groasă albastră șerpuită ca un fluviu. — Vezi? suntem la 1510. Cabana Turingului este la 1700. Ce a fost greu a trecut. Paul se uită fără curiozitate la acea hartă, pe care n-o înțelegea prea bine. — Mie mi-e totuna. Merg unde vrei, merg cât vrei… Nora îl privi pe furiș, peste ceașca de ceai. Avea pe frunte ușoare riduri, pe care zăpada le săpase mai adânc. Mănușile de schi, puse pe masă, păreau două mari labe de urs. Era în ochii lui ceva liniștit, împăcat, ca într-un vis. I se păru că-l aude din nou șoptind: “Să nu mai plecăm niciodată… să nu mai ajungem niciodată…” Se întunecase de-a binelea când ajunseră la cabana Turing-Clubului. Ultima parte a drumului o făcuseră cu lămpile de buzunar aprinse, orientându-se mai mult după strigătele ce se auzeau dinspre vârful muntelui decât după semnele de pe copaci, care nu se mai vedeau deloc în întuneric.