Viteaz e și el, și dragi i-au fost luptele de când a deschis ochii în lume, dar peste învăpăierile tinereții s-au așezat grijile cele mari ale domniei. Soarta unei țări, soarta unui neam întreg stă în mâna lui. Răspunderea asta mare și grea Ștefan o înțelege, cum puțini cârmuitori pe lume au înțeles-o. Toată domnia lui, toată lunga și neadormita lui domnie oglindește, la fiecare clipă, la fiecare pas, înalta, sfânta grijă a răspunderii acesteia. Iată de ce pe cumintele voievod al Moldovei nu-l vedem alături de Vlad în războiul cu Mohamed. El nu vrea să arunce soarta țării lui în jocul primejdios al unui domn nesocotit, fie fratele lui, asemenea domn, fie părintele și binefăcătorul lui. Ștefan în războiul acesta, vede vâlvătăile unui foc năprasnic, — și cel dintâi gând al lui, singurul lui gând, este să smulgă Chilia, să scape din pieire bucățica asta scumpă, ruptă din trupul Moldovei lui. Și astfel, la lumina acestor flăcări, vedem o clipă pe acela care mai târziu va fi numit „Spada Creștinătății”, luptând alături de ostașii lui Mohamed împotriva creștinilor, români și unguri, apărători îndârjiți ai cetății Chilia. Nici turcii însă, nici moldovenii nu pot sparge vechile ziduri ridicate de Alexandru cel Bun la gurile Dunării.