Ghici între gustul aspru al tutunului și nuanța acidă a unei colonii proaste, un miros animat de sudoare bărbătească. De cum izbuti să afle ce anume lucru era străin în această aromă, se adânci pasionată în căutarea ei, își ascunse capul în perne și o gustă încet, prelung, cu întreruperi scurte ce îi măreau plăcerea, cu întârzieri voluntare și ocolite. Deschise brațele și, o clipă mai târziu, sfârși în somn gestul început. A doua zi dimineața, Paul, care se trezise târziu, o găsi pe Adriana în curte, scriind într-un caiet de școală ceva. Se apropie de ea neobservat, se aplecă din spate ținându-și răsuflarea și cu o mână îi fură brusc caietul dinainte. Fata scoase un țipăt scurt. Rămase un moment încremenită și pe urmă se aruncă asupra vărului ei. — Nu, nu, te rog, te implor, dă-mi-l înapoi. N-ai să-l citești, nu trebuie să citești, nu vreau, jură-mi că n-ai să-l citești. Vorbea repede, aproape fără să-și dea seama de ce spunea. Era palidă, ochii îi erau aprinși, mâinile rugătoare, trupul agitat. Paul nu înțelegea nimic. Încercase să glumească și mica lui glumă stârnise o disperare, pe care nu o așteptase, care îl încurca și pe care nu știa cum să o calmeze.