- Mână încet, grăi dânsul. Pare-mi-se că de la stânga, despre Feldioara, ne iese cineva în cale. În adevăr, la depărtare de vreo cinci sute de pași înainte, se mișcau niște negrețe spre drum, mai întâi doauă, apoi încă una. Eu ridicai pușca și trăsei cocoșul. - Să nu te pună păcatul, îmi zise Sepi în limba maghiară, ca să nu înțeleagă argatul, care era pădurean. Caii sunt ai mei, nu ai tatei. Un adevărat noroc ar fi să ni-i ieie: aș zice că mi-au luat și banii. Noauă tot nu ne fac nimic dacă nu ne-mpotrivim. Ar trebui să ne urmăm drumul pe jos: atâta tot. Dacă e vorba să spună o minciună, tot era mai ușor să spună una mai mică și mai puțin urâtă, și nu mai avea nici să-și bată capul cum are să scoată banii, iară eu îi eram mărturie. - Să fie și așa! îi răspunsei cu părere de rău, deși tare mă îndoiesc că, ajuns în fața tâlharilor, aș fi fost în stare să descarc. Viteaz ca cei de felul meu, tremuram în tot trupul, și dac-ar fi atârnat de mine, le dedeam cailor bici și ne-ntorceam de unde-am venit. Nu era însă nevoie de așa ceva, căci nu erau „băieții săraci” atât de primejdioși cum le mersese vestea.