Servitorul — deșteptătorul meu— îmi bate în ușe. Trebuie să mă scol și să plec la redacție. Ridic perdeaua și privesc afară : căzând din înălțimi reci, fulgi mari și frumoși de ninsoare se agață de ramuri, de ferestre, de gene; albesc drumurile și strașinile caselor. Sunt vești despre apropierea iernii. În odaie e frig și un semi-întuneric trist. Prin geamurile, ușor aburite intră lumina sfioasă a orizontului înorat. Sunt singur. Vederea ninsoarei mă plictisește ca un decor prost de teatru. Servitorul mi-aduce ghetele lustruite și hainele scuturate. — E frig afară? — Frig, domnule. Plec la redacție. Pe biroul meu găsesc Monitorul oficial. Îl deschid: dau de lista decoraților și a numiților în slujbe. Ninge mereu ... Ah ! Unde e soarele de August, care te face să mai visezi, să mai crezi puțin?... Îmi reazăm fruntea între pumni și privesc aiurit, în gol... O beție dulce de reverii mă amețește: câteva sute de lei, și aș pleca... departe... Acolo, unde m’aș duce, e senin, e soare, sunt naramzi, sunt cântece, sunt femei, e Marea!... O vânzătoare de flori îmi dă o camelie pentru câțiva gologani, și un surâs promițător de fericire. Dimineața mă plimb cu barca pe mare; seara mănânc într'o cârciumă cu o harpistă ; după miezul nopții ne urcăm în mansardă.