— Iaca, ie-le așa. Țăranul se uită, dădu din cap și întrebă cu glasul pe jumătate: — Și cum să le ducem? Femeia se gândi și-i răspunse: — Pune-le binișor, pe câte unul, în chimir, și-om merge. Țăranul le luă ușor, le puse pe câte unul în chimir, cu vârful în jos, apoi se sculă încet, ca și cum avea în sân ouă. Femeia aruncă punga în cenușă, în vatră, apoi ieșiră, încuiară și puseră cheia la locul ei, în streșină. Dar cum treceau prin fața bisericii, le ieși înainte, bucuros, popa: — Ei, bine că veniși, taică! Haidem să coborâm polobocelul. Lăptuc uitase de popă, ca de moarte: se-ngălbeni. Dar n-avea ce face; ce era să spuie? Se scărpină în cap și porni cu femeia după preot. În fața beciului, unde era balerca, femeia își suflecă mânecile să ajute și ea, dar preotul o goni: — Ia lasă, lasă pe bărbat, că n-o fi el așa de bicisnic cum îl crezi. Și apucă de-un capăt, iar țăranul se-nțepeni în picioare, se-ndoi ca un arc, doar nu s-o atinge cu chimirul de balercă. Simțea că bucățelele mici de plumb îl ard. Și-n vreme ce se opintea, îl necăjea un gând rău, ce-i intrase în creier ca un cui: din clipă în clipă aștepta parcă să-l sfărâme în mii de bucăți.