— Nu poți să te oprești un sfert de ceas la noi? — Ce să fac? — Să asculți ce să-ți spuie acest tânăr... Streinul se în turnă spre Melhtal și îl văzu că plânge; atunci se apropie de el și îi tinse mâna. — Dumnezeu să-ți usuce lacrămile, frate, îi zise. — Dumnezeu să răzbune sângele! răspunsă Melhtal. și îi povesti toate cele întâmplate. Wilhelm îl ascultă cu o mare compătimire și o adâncă întristare. — Și ce ați hotărât? zise Wilhelm după ce el sfârși. — Să ne răzbunăm și să ne mântuim țara! răspunseră tustrei oamenii. — În mâna lui Dumnezeu stă răsplătirea crimelor și mântuirea noroadelor, zise Wilhelm. — Și ce ne a lăsat nouă, astorlalți oameni?... — Rugăciunea și răbdarea, care le grăbesc. — Wilhelm, nu e destul a fi un așa viteaz arcaș, dacă răspunzi ca un călugăr, când îți vorbim ca unui patriot. — Dumnezeu a făcut muntele pentru cerb și capră, și cerbul și capra pentru om. Iată pentru ce a dat vânatului ușurința și vânătorului iscusința. Așadar, ai greșit Walter Furst, numindu-mă un viteaz, arcaș, eu nu sunt decât un biet vânător. — Adio Wilhelm, mergi sănătos! — Domnul fie cu voi, fraților!