Onea pîndește pe prispă. Cu ochii căprui, cu părul creț și vulvoi, în cămașă, strîns la mijloc c-o curea lată, de care i-atîrnă un briceag de Brașov c-o singură limbă, cu picioarele goale și crăpate. I se bate inima. Ce fericit ar fi să se deschiză poarta din față și să apară Boaca părintelui Sterea! De două ceasuri de cînd așteaptă. Și-ast-noapte a visat-o toată nopticica. Onea împlinește la Sfîntu Nicolae șapte ani, și Boaca aproape șase. El nu poate trăi fără ea; ea se prăpădește dupe el. El e vioi ca un pui de lup; ea, galeșe ca o pisicuță. Nici el, nici ea n-ar scăpa o vorbă rea, ca alți copii din mahala, măcar de i-ai frige pe grătar. Onea deapănă un basm pe care l-a auzit de curînd și se pregătește să i-l spuie… „Baba porni p-o cărăruie și moșul pe altă cărăruie… Ce vor găsi să pupe și să vîre în traistă”… Înalte sunt ulucile părintelui Sterea! Casele dispar pe dupe ele. Abia se vede acoperișul de tinichea cărămizie… „Și baba dădu peste un șoricel… Îl sărută și-l puse-n traistă… Și moșul dădu peste un mușuroi de furnici”… O! ce cățea e maica preoteasa! O funducă îndesată și rea topenia pămîntului… Biata Boacă răcnea cît o lua gura: „Nu mai fac, mămicule, nu mai fac!” Ș-o mînă grasă și puternică o aruncă pe drum în pielea goală și-i trînti poarta-n nas.