Căci în privința sângelui vărsat de popoare pe câmpul de răsboiu, suveranii fără excepție, au o poftă, nesățioasă. Dar lăsând la o parte reflecții de acestea, cari ar părea paradoxale, o singură cugetare mi se fixează în minte, ca o ciudată ironie. Iată un conte de viță împărătească, de o bogăție fabuloasă, care putea să aibă la dispoziție cele mai excelente băuturi și cele mai gustoase mâncări, suferind de lipsa poftei de mâncare, de indigestie — suferind de foame ! Suferind de foame în abundență, suferind de foame în mijlocul milioanelor !... În aceeași vreme, alții indurau foamea din cauza mizeriei, din cauza lipsei unui gologan, pentru a-și cumpăra o bucată de pâine !... O! apetitul acestora în totdeauna e gata să se deschidă și fiți siguri, ei nu se vor plânge de indigestie. E trist însă că pofta lor n’are cu ce să fie satisfăcută, iar stomacul lor are puțin de mistuit. Mai adeseori în aceste stomacuri goale — în care marele Jules Valles se îngrozia să se coboare cu gândul — se petrec greve ciudate. Intestinele protestează, se vaită, cer nutrimentul lor zilnic. S’o fi gândit oare contele de Paris la frații lui, cari — o, ironie!—ca și dânsul, muriau de foame?