Asta era pentru început. Când era însă să pună capacul, el mai scoase un pumn, așa pe nenumărate, ba puse mâna și pe un lanț și pe o brățară. La urma urmelor, de la sine luă și tot era mai bine la dânsul decât aici în pădure. Dar era destul: el așeză capacul, trase pământul peste cazan și așeză peste el un strat de frunze uscate, iar încet și cu băgare de seamă, ca nimeni să nu bănuiască nimic. Erau toate bine. El își făcu din nou cruce. „Îți mulțumesc Ție, Doamne! ” grăi umilit. „E noroc în lumea aceasta! ” urmă peste puțin. Ce s-ar fi ales de mine dacă de acolo până aici mi-ar fi ieșit cineva în cale?! Îl omoram și nu mai aveam zi bună! ” În adevăr, mare noroc! El însă nu putea să plece: era parcă legat, ferecat de stejarul acela. Ce prostie! Cum a putut el să aleagă tocmai stejarul bătrân, care de azi până mâne poate să cadă sub secure?! Fără ca să mai stea pe gânduri, el luă cazmaua și începu să sape o altă groapă, sub un alt stejar mai tânăr, care se afla la depărtare de vreo treizeci de pași.