Îi cunosc prea bine. Nora îi pregăti totuși schiurile, pe care băiatul nu le pusese încă în acea iarnă, și era sigură că la această ispită nu va rezista. “Trebuie să-i scot la lumină”, își spunea ea, privindu-i pe amândoi. Hagen, care rămânea singur la cabană, îi șopti Norei cu îngrijorare: — Să fi atentă. Gunther n-are voie să alerge. — Nu-ți fie teamă. E lângă mine. La Turing-Club, programul nu începuse încă. Se mai făceau pe teren lucrări de “amenajare”, mai ales pentru trambulina de sărituri, pe care câțiva voluntari o săpau în zăpadă cu lopețile. Toți cântăreții de acordeon de la cele două cabane fuseseră convocați cu instrumentele lor, într-un fel de orchestră, comună, instalată lângă masa juriului, ca să cânte “Mulți ani trăiască” și “Iloch, hoch, dreimal hoch” 23 la împărțirea trofeelor. Intre timp, ca să calmeze nerăbdarea publicului, cântau diverse imnuri și “uverturi”. Sosirea lui Gunther provocă printre sașii din tribună oarecare uimire. Vestea trecu din om în om, prin semne, prin șoapte: Der junge Grodeck, der junge Grodeck… Priviri intrigate se întorceau spre el și spre însoțitorii lui. Un moment, toate atențiile fură abătute de la cele ce se petreceau pe teren. Gunther devenea centrul spectacolului, ca un prinț moștenitor care-și face apariția într-o lojă, la un concert.