Luase Duțu obiceiul de a ieși numai cu nevasta, fără Uța nu putea să iasă. De sărbători au avut bucurie în casă; după sărbători au tras un chef de botez și apoi frații nu se mai vedeau decât, vorba românului, din Paști în Paști. Voicu luase peste vară câteva zidiri la țară, unde alți arhitecți cu obrazul mai subțire nu bucuros mergeau; iară Duțu lucra cu trei calfe, mai ținea și doi ucenici și nu putea să lase rotăria. Ei însă tot frați erau și nu-l ierta firea pe Voicu să nu vie la Obor când se nimereau câte două sărbători una după alta. Așa au și rămas lucrurile: avea fiecare treburile lui și, în vreme ce Duțu umplea magazia de roate și Uța umplea casa de copii, Voicu își cumpărase loc și aduna material ca să-și zidească casă sus în Dealul Spirii. Mare chef au tras apoi când Voicu a ajuns să-și sfințească casa. Erau adunați cu toții: bătrâna cu feciorul ei Duțu și cu nora ei, Uța, Ciungu cu nevastă-sa, cu fetele și nurorile, cu feciorii și cu ginerii săi, Tudor, cu nevasta și peste toți o droaie de copii, tot unul mai mic decât cellalt. Uța era, cu toate acestea, posomorâtă.