Un țap, voind să treacă într-o livede, fu silit să dea printr-o apă ce curgea intre el și acea livede. Și fiindcă n-avea încotro, se lăsă în gîrlă și începu să înoate. Cînd era pe la jumătatea gîrlei, se pomenește pe lîngă dînsul cu un șarpe că-i zice: — Măi, țapule, ia-mă și pe mine să mă treci la uscat. Țapul, temător, îi răspunse: — Tu vezi bine că abia pot să-mi duc părul de pe mine, și tu mai ceri să te iau și pe tine? — Așa o fi; dară iată că umblu să mă înec, și atîta prietenie nu pot găsi la tine? Țapul îl lăsă să se urce pe dînsul, și-și puse toate puterile ca să înoate spre a ieși cu bine dincolo. Șarpele, dacă se văzu călare pe țap, începu a se încolăci împregiurul gîtului și a-l strînge ca să-l sugrume. — Da’ ce faci, prietene? că, uite, nu mai pot răsufla și o să ne înecăm amîndoi. — Vezi că mie mi-e foame; acum ești în mîna mea și aș vrea să mi-o potolesc cu tine. — Foame, foame; prieten, prieten; dară cu o mortăciune socotești tu să te îndestulezi? Așteaptă nițel pînă să ieșim la margine și acolo să-ți arăți prietenia.