Țăranii cari întâlniau pe popă și-l vedeau cum se clătina pe picioare, îl priviau lung, clătinând și ei din cap: — Mai mare batjocură de cele sfinte nici că se poate. Câteva femei bătrâne, o ceată de copiii sdrențăroși și desculți se luară după popă. Pe câmp, lângă Fântâna părăsită, unde se făcea hora, convoiul se opri. Popa își descoperi capul, citi un capitol din Evanghelie, apoi îngenunche, ridică brațele către cer și rosti de trei ori, cu glas puternic și rugător: — Doamne Dumnezeul nostru! Întoarce-ți îndurarea ta către noi, păcătoșii! Iartă-ne, cu ce ți-am greșit, și lasă să cadă peste rodul muncii noastre ploaia ta binefăcătoare și sfântă! Femeile căzură cu fața la pământ, gemând înăbușit și trist: copiii se uitau înfiorați la popă, unii începură să plângă, alții, neștiind să se închine, aduceau mâna numai la frunte și la umărul drept. Cerul era de un albastru albicios; soarele ardea cumplit. Nimic nu se clătină în aer, era ca o înmărmurire de moarte peste tot. * * * A doua zi cerul începu să se înnoreze. Se înțelege, era o întâmplare, dar oamenii crezură că Dumnezeu auzise glasul popei. Norii deveniau tot mai groși; fulgere și bubuituri puternice răsvrătiau haosul.