Și prin silințile lui, care nu se simțea bine, izolat între bătrîni, a fost chemat, după cîtva timp numai, Dimitrie Onciul, venit din”Pedagogiul” lui de la Cernăuți, unde-și istovea puterile unui trup masiv, dar bolnăvicios și infirm, ca să ocupe o catedră de istorie a românilor înțeleasă altfel decît în sensul diletantie al lui Urechiă: cu stricta și puțintel strimta metodă filologică austriacă. Sigur pe tot ce știa, rebel față de orice încercare de a porni în altă direcție, rigid ca preciziunea, clar și rece ca știința absolută, așa de deosebit sufletește de ce era scris în fața lui mare de zimbru pletos, în ochii lui plini de o lumină și bună și tristă, el va apărea oferindu-mi o „frăție de cruce” pe care trebuiau s-o tulbure nu o dată alte obiceiuri de spirit, pornite din dogmatismul pe care i-l dăduseră și profesorii și însăși cariera de pînă atunci. Studenții din acel timp erau relativ puțini. Sala „numărul IV”, unde-mi țineam cursurile, larg amfiteatru cu fereștile spre piața cu statuile care azi, În schimbarea pripită și apucată a tuturor lucrurilor, stau să fie expulzate pe cine știe ce văi țigănești ale”Cetății Universitare” – o, ce americani sîntem, fără calitățile americanilor! – se umplea la mine cu lume venită și de la alți profesori, dar împărțirea pe atîtea specialități nu se făcuse încă —, ba chiar cu teologi și cu elevi de la Școala Politehnică.