Nu s-ar fi dus însă nici dacă nu s-ar fi temut de aceasta: din clipa în care-l știa părtaș la vinovăție cu Șișcă și cu Graur, ea se socotea desfăcută de el. Și dacă ar fi să vină acasă? „Dacă vine ziua — își zicea dâns - îl prind, iar dacă vine noaptea, ori nu-i deschid, ori fug prin fereastra din dos. ” Un gând o stăpânea pe dânsa: că și dânsa e părtașă la vina lui, c-a știut, ori c-a voit să-l scape. Nu era însă în stare să-l vândă, și de aceea, orișicât de greu îi era, stetea singură acasă, tremurând mereu, dormind nopțile iepurește și tresărind în toată clipa din somn. Nu putea nici acum să-și dea seamă dac-a auzit în aievea, ori i s-a părut numai în vis că cineva bate la fereastră și rămase ascultând, cu răsuflarea oprită și cu inima încleștată a omului gata de a săvârși o faptă grea. Știa ce are să facă și nici că și-ar fi putut închipui că el o va abate de la hotărârea ei. Ea rămase deci nemișcată, ca înfiptă, în culcușul ei și după ce el bătu din nou în geam. Era un deget de om care atinsese geamul, un deget ca toate degetele; ea simțea, cu toate acestea, că al lui e degetul, ba din zângănitul geamului socotea toată stăruința, toată durerea deznădăjduirii lui.