Portretul despre care nu e voie să întrebi pe nimeni… Afară, câinele, care auzise voci, veni prin zăpadă până sub fereastră și se ridică cu labele pe zid, privindu-i prin geam cu ochii lui buni, umezi. Nora îi deschise ușa. — Intră, Faffner, înăuntru. Poate că știi tu să ne spui ce se petrece aici. Câinele se lăsă mângâiat pe blana lui de urs, pe botul lui mare, somnoros. Lângă urechea dreaptă, pe jumătate ruptă, avea o cicatrice, care urca până sub grumaz. — Ești și tu un om pățit, îi spuse Nora și îl trase lângă fotoliul ei, aproape de cămin. Cu Faffner lângă ea, se simțea apărată fără să știe bine împotriva cui. Ar fi vrut să rămână acolo în fotoliu, ore întregi… Masa de seară ținuse mult. Mâncaseră în doi, serviți de Hagen, într-o tăcere pe care n-o întrerupea decât clinchetul farfuriilor și uneori mârâitul câinelui adormit lângă cămin. — Dacă vă duceți la culcare, le spuse Hagen, lampa cea mică de pe etajeră nu e nevoie s-o stingeți. De obicei rămâne aprinsă toată noaptea. Îl auzeau acum cum închidea obloanele de afară, la ferestre și la uși. “E așa de târziu? se întreba Nora. Va trebui într-adevăr să mergem la culcare?” Se gândea cu puțină neliniște la momentul acela, își aduse aminte că totuși Paul era un străin sau cel mult un camarad.