Babadagul e un „mare oraș”, într-o vale „foarte roditoare”, și aici ar fi fost Tomi[!] a lui Ovidiu. Urmează pe la „Kaybaly”, „Dauna-Kew” (Dunachioiu? ), Cobadin, Bazargic, „locuită de turci, greci și bulgari”, pentru a intra în Bulgaria. La întors apoi, pe la Galați, Ghica-i dă iarăși o bună întîmpinare, și suita-l conduce pînă la hotarul țerii. Tot pe la Soroca se face trecerea. Venim acum la ceea ce nu spun izvoarele, adecă la încercarea de caracterizare a acestei întîi perioade din stăpînirea fanariotă în țerile noastre. Epoca fanariotă înseamnă ea oare un singur lucru, care se menține de la 1709 pînă la 1821, o sută de ani și mai bine, sau, în epoca aceasta păstrîndu-se obiceiul de a se așeza pe tronul țerilor noastre prinți greci sau grecizați, unii pe jumătate grecizați numai, cari veneau din Constantinopol, din Fanar, după ce fuseseră funcționari otomani, mari dragomani, sau dragomani ai flotei mai pe urmă, cu tot elementul comun, totuși sînt deosebiri hotărîte de fixat între mai multe faze ale așa-numitei epoce fanariote? Cred că deosebirile sînt destul de însemnate pentru a se putea fixa aceste faze. Și s-ar putea stabili trei, pe care le vom cerceta pe rînd. În cea dintîi avem fanariotismul de tradiție românească.