Și - urmă Ghiță mișcat - mi-e drag fiindcă e al d-tale! Nu ți-am spus-o niciodată, dar puteai s-o vezi însăți. - Am văzut-o chiar acum, când m-ai făcut de râsul lumii, zise ea, și începu iar să plângă. Ghiță se uita strâmtorat când la ea, când la Bobocel, care începu să se strâmbe, căci e greu să stai și să te uiți la o femeie care plânge, mai ales când ți-e dragă femeia și tu o faci să plângă. - Ia spune-mi drept - zise el în cele din urmă - o să fii fericită cu omul acela, fiindcă o să fii doamnă? crezi c-o să fie fericit copilul acesta? - Ce-ți pasă?! grăi dânsa. Sunt femeie, n-am pe nimeni și trebuie să-mi fac și eu rostul. Așa nu pot să rămân toată viața mea! Ghiță îl lăsă pe Bobocel din brațe, se apropie de ea, o cuprinse încet cu brațul, ceea ce n-ar fi crezut că poate să facă, apoi îi privi în față și grăi răspicat: - Ei bine! eu nu sunt om? fiindcă sunt numai pantofar, fiindcă sunt stricat de vărsat și nu știu să vorbesc ca-n călindar, sunt eu nimeni? Ea îl depărtă puțin de la sine.