- Să-ți cumperi cărbuni… zise bătrânul, trăgănind vorbele… Cărbuni pentru călcat. El închise lada, o încuie, își puse cheia în șerpar, apoi se ridică. - Uite, grăi el apropiindu-se de dânsa - Îți dau un franc. Dându-i banul, el o privi aspru în față. - Cumpără cărbuni de cei buni, iară nu orișice amestecătură, îi zise el apăsând asupra vorbelor, apoi se puse cu un zâmbet de amărăciune la masă. Sevasta se așeză pe un scaun din dosul lui și rămase privind în tăcere. Moș Mărian luă păhărelul, umplu și deșertă, apoi iarăși umplu, așezând păhărelul plin la o parte. După ce îmbucă de câteva ori, iarăși puse păhărelul plin la o parte. Astfel, fără de a grăi ceva, urmă să mănânce și să deșerte păhărele până la al cincilea. Sevasta îl privea neliniștită. La fieștecare păhărel, trăsăturile feței i se întindeau, sânul i se mișca undoiat și ochii i se întunecau. - Sevastă! grăi bătrânul în sfârșit. - Ce-i, tată? Îl întrebă ea tresărind. - Mâne dimineață ai tu ceva să-mi dai? Ceva din cele ce ai făcut? - Niște flori și o tavă… - Prea bine. Am să le duc. Și ce preț am să cer? - Nici unul, tată.