— Șezi. — Iacă, șez… — Vrei tu să fii bogată? — Eu?… — Vrei tu să ai caleașca cu cai și să fii cucoană mare? — Păi… țigancă!… — Ei și? Vrei? — Să-mi zică mie cucoana țiganca? — Așa. — Vreau, de vrea măria-ta. — Ei bine, să-mi ghicești… prințesa… cu cine? — Păi asta e ușor. Să dai la baba un merișor de aur, și să-l descînte ea cum știe. Pe urmă să-l dai copilului să se joace, și pe cine o izbi cu mărul să știi că ăla e. Se ridicase un tron în mijlocul curții. Avea să treacă pe supt ochii împăratului toți flăcăii de la o poștă împrejur. Și nimeni nu știa de ce. Scoase pe copil afară. Împăratul se cutremură cînd îi puse merișorul de aur în mînă. Copilul se uită la măr, se uită la împărat… Drăguțul! Nu mai văzuse lumea. Nu îndrăznea să meargă. Apucă pe împărat de mînă. — Nene, asta ce e? Și asta ce e? — Păcat! zise împăratul printre dinți. Ah! cățea! Se sui pe tron mai tăcut și mai negru ca noaptea. Și-i trecură pe dinainte feciorii de boieri mari muiați în fir și cei de boierași muiați în argint.