– Du-te, răspunse Bălaşa închizând ochii. Ştiu eu ce te mână pe tine, dragul mamei, ştiu eu, numai Dumnezeu nu ştie! Să te sărut o dată înainte de-a pleca. – De ce sa mă săruţi, mamă, înainte de-a pleca? – Ca să-ţi fie cu noroc, ca să câştigi parale, ca să te primească cu bine la casă de oameni. Şi după ce-l sărută pe frunte, pe obraji şi pe ochi, copilul se uită lung în faţa ei. – Mamă, dar gura ta este de gheaţă? Altădată, când mă sărutai, mă încălzeai, acum parcă mi-ai bătut două piroane de gheaţă în amândoi ochii. Şi, văzând că mă-sa şi-a luat faţa în mâini, o socoti mâhnită de vorbele lui, se repezi la gâtul ei, o mângâie uşor pe tâmple şi-i strigă c-un glas între râs şi plâns: – Vrei să te sorcovăiesc? Aşa cum m-ai învăţat tu, mamă?… "Tare ca fierul, iute ca oţelul…" Nu vrei?… "Să înfloreşti, să mărgăreşti! ", "Nu zic bine? "… "Ca un măr, ca un păr! "… Bălaşa, după ce zgârci de trei-patru ori din mâini şi din picioare, îşi veni în simţire ca dintr-un somn adânc. Nică era la gâtul ei şi începuse a-şi îngâna vorbele cu plânsul.