Sas din Ardeal, dar om mititel, vioi și sprinten până la adânci bătrânețe, îmi plăcea mie și-i plăcea și lui să stăm de vorbă și rar se întâmpla să intru în băcănie fără ca să mă poftească în iatacul din fund la un „păhărel de băutură și la mai multă voie burtă”, zicea el, ca românul la nuntă. Vorbind o dată despre satirele lui Eminescu, al cărui admirator era, el mi-a zis: «Păcatul e că-n țara aceasta atât de binecuvântată sunt două popoare: valachii (die Valachen), care sunt un popor minunat, oameni nu numai harnici, ci și cinstiți și foarte deștepți, și românii (die Romănen), un adevărat gunoi adunat de prin toate colțurile Orientului - Schund, lauter Schund.» Cu Gustav, cel mai mare dintre fiii lui, m-am împrietenit mai târziu. Om umblat prin lume, cu o întinsă cultură generală, cunoscător din temei al literaturii germane și al celei române și chiar mai vioi decât tatăl său, el era un palavragiu care totdeauna avea ce să spună și pe care nu te săturai să-l asculți, un fel de Caragiale, care nu se îmbată niciodată el însuși pentru ca să poată lua în zeflemea pe cei îmbătați de dânsul. Stăteam ceasuri întregi și-l ascultam dumirindu-mă cutare și cutare marfă unde și cum se produce, care îi sunt calitățile, ce fel de varietăți are, cum se împachetează și se transportă, de unde se poate procura în cele mai avantajoase condiții, cu care prețuri se vinde en gros și en detail, cum se avariază, care-i sunt efectele în stare bună și după ce s-a avariat.