Mi-era foame, mi-era foame îngrozitor. O ! pașii mei rătăciți pe bulevardul Capitalei sub cerul unei zile senine de toamnă ! Oamenii erau veseli, bogății se plimbau în trăsuri elegante, pe teii bulevardului ciripiau păsări. Devenisem rău. Uram tot ce mi se părea vesel, satisfăcut, frumos. La orele patru, după amiazi, mă simțiam amețit. Intrasem în grădina Cișmegiu și mă așezasem obosit și slab pe o bancă. Pe lângă mine treceau precupeți cu coșuri cu struguri. — Sunt acri ? am întrebat pe unul din ei, aproape automaticește. — Ia gustă-i. Și mi-a întins un ciorchin cu câtevâ boabe. Le-am înghițit dintr’odată. În stomac s’a produs un cântec de recunoștință. Ah ! dacă un muzicant celebru ar imita cântecul foamei eu l-aș înțelege adânc. Seara n’am mai putut răbdâ. Am alergat să găsesc un prieten, o cunoștință, un străin. Și ce să-i spun? să-i spun că mi-e foame ?... Era oribil !... E o temere, o rușine mai chinuitoare decât aceea de a spune că n’ai ce să mănânci ? Nu este aceasta cea mai umilitoare coborîre a omului ? M’am oprit în colțul unei strade și am așteptat. A trecut lume multă, dar pe care n’o mai zăriam de loc.