Pentruce nu puteam, pentruce par’că mi-era frică să-mi recunosc fericirea cu aceeaș siguranță cu care îmi recunosc părerile ? Simțirea omenească, deprinsă fiind prea mult cu suferința, ajunge uneori la această stare de a nu-și mai putea lămuri sensația fericirii. Ochii ei mă priviau de aproape, umezi și dulci. Glasul ei luptă să-mi depărteze gândurile de îndoială, să-mi smulgă din suflet răspunsul hotărît și adevărat. Eram fericit! Eram fericit!... Dar clipele treceau cu iuțeala lor neînchipuită — clipe nestatornice de fericire — al căror sfârșit îmi apărea cu un râs hidos de ironic, ce încremenește câte odată pe gura unui mort.