Valul se apropia, și nimeni nu întindea Moldovei o mână de ajutor. Ce limpede se oglindește sufletul neadormitului voievod în scrisoarea lui de la 20 iunie 1475 către solii trimiși să ia înțelegere cu împuterniciții craiului Matiaș, în vederea marilor întâmplări ce se pregăteau. Cuvintele încărcate de grijă, parcă șuieră de viforul nerăbdării: „De aceea voi, fără zăbavă, îndată ce veți vedea această carte, numaidecât să vă sculați și să vă grăbiți cu solii ce vin împreună cu voi de la regele Matei către noi, și să mânați un trimis grabnic cu scrisorile voastre și cu ale solilor ce vin către noi, care trimis trebuie să zboare ziua și noaptea către regele Matei și să-i deie de știre acești dușmani ai creștinătății, și să-l roage a veni cât se va putea mai repede, ziua și noaptea, cu toată puterea Măriei sale și cu toate oștile ce i-a dat Dumnezeu, ca să nu ne lase să pierim noi și țara noastră, călcați de acești păgâni fără de lege”. Și Matiaș dădu numai vorbe acestui om al faptelor... Matiaș, care scria Papei de la Roma și senatului venețian, că, prin Ștefan, el a biruit pe turci la Podul înalt, Matiaș care primea bani de la creștinii din Apus, ca s-ajute pe moldoveni în lupta lor cea sfântă și-i păstră pentru nevoile lui, vicleanul rege, care știa așa de bine să-și tragă laude și foloase din jertfele altora!...