Și băga de seamă că tocmai aci își amintia mai clar și dureros de ea. Figura ei se reîntregia în memoria lui ca o icoană, dinnaintea căreia ar fi rostit rugăciuni, ca în vârsta credinței. Și reîncepea să analizeze faptele ca pe niște crude enigme. Această femeie, acest ideal visat, pentru care odinioară își crease cele mai senine iluzii, dela care așteptase liniștea unei vieți bune și înțelepte, îl înșelase în chipul ordinar, cum l-ar fi înșelat un jucător de cărți, și tot ea, cu frumusețea ei divină și cu o iubire nețărmuită, făcea fericit pe un altul, care n'o văzuse niciodată in visurile lui, căruia îi lipsia tot ce poate mulțumi natura sensibilă a unei femei. Se măritase cu un burghez egoist, rău și nesimțitor. Ce atrăsese aceste ființe, între ale căror suflete erau o depărtare ca între o stea și o lampă de stradă? Nu este iubirea o armonizare a două simțiri cari se caută, se aseamănă, se desăvârșesc împreună? Sau este un caprițiu, o nebunie, un neînțeles? Acel burghez vedea în femeia lui o tovarășe utilă, care să-i dea numai îngrijirea, ce ține de menirea oricărei femei. Frumusețea și tot ce poate conține ca farmec sufletul unei femei care iubește erau pentru el fără preț.