În ce privește intențiile lui față de țară, – și acestea sînt interesante –, iată cum se exprimă Despot, în proclamația lui îndată după căpătarea domniei: „Dorința mea nu e alta decît să liberez această țară a mea de tirani și s-o aduc iarăși în stare bună, cum a fost pe vremea prea luminaților miei străbuni. V-am liberat de tiranul cel mare și de domnul de neam prost care nu se sătura să vă verse sîngele și să-și însușească averile voastre, să vă facă pe toți robii lui, cu nevestele și fiii voștri. Sînt departe de gîndul de a stăpîni astfel. Mai întîi, eu sînt domnul vostru cu drept de moștenire și nu sînt de neam prost și vă iubesc ca pe fii și frați și pe fiii voștri, și vreau ca averea voastră să nu fie supărată de nimeni. Creștin sînt, și niciodată nu voi avea plăcere să vărs sînge de creștin. Nu vreau să plătiți bir nimănui, nici nu voi îngădui să fiți vreodată apăsați cu angarii de cineva. De la voi nu vreau alta decît să-mi fiți credincioși cu toții și supuși. Și aceasta va fi mintuirea voastră. Acum fiilor și fraților prea iubiți, domnul Dumnezeul nostru și-a adus aminte de voi și m-a pus pe scaunul strămoșilor miei.” Cuvintele sînt nobile și poate că descendența lui Despot din Ștefan cel Mare și despoții sîrbi, ca și din Hercule, ce și-o atribuia, era necesară pentru a-și găsi situația în care voia să facă lucruri mai autentice supt raportul politic decît autenticitatea genealogică a pretinselor sale origini.