Dar când parcă gata-gata să o prindă, hop că Luna dispare. – Vai, plânge Tigruţ. Nu am reuşit. Luna s-a înecat. – Prostuţule, îi zâmbesc broscuţele. Priveşte! Luna e sus! Şi în acel moment puiul de tigru se trezeşte. Se freacă cu lăbuţele pe la ochi: – Ce vis ciudat, şopteşte el. Totul părea atât de adevărat. Departe, în vale, aude glas de broscuţe: Oac, oac, oac! Oac, oac, oac! Vino, lună, iar pe lac! Alături, prin iarbă, cântă chiriecii: Cri, cri, cri! Cri, cri, cri! Toamna rece va veni! Deodată, exact ca în vis, culcuşul unde doarme Tigruţ, câmpia şi pădurea se luminează ca ziua. Dar nu e zi. E Luna. Luna cea adevărată. Tigruţ o vede aninată în vârful unui arbore înalt. Mare, rotundă şi strălucitoare. Şi nici pe departe nu seamănă cu un bostan copt. Mâine îi va povesti lui Lefănţică. Îi va spune că Luna e foarte frumoasă. Şi că întunericul fără de Lună e foarte fioros. – Îmi pare atât de bine că m-am trezit ca să te privesc, Lună, îngână Tigruţ. – Dormi, adormi, măi pui de tigru, ca o mamă grijulie îi zâmbeşte Luna. Plec şi eu să dorm în nori. Să creşti mare şi frumos.