Demult, cu opt sute de ani înainte de Hristos, trăia pe văile acestea un neam de oameni războinici, aspri la fire și la chip, cu numele de sciți. Ei stăpâneau, de călare, toată câmpia întinsă din Marea Neagră până-n pustiurile mlăștinoase ale Donului; iar în partea muntoasă, în mândra cetate a Carpaților, hălăduiau agatirșii, o viță mai aleasă, desfăcută din neamul cel mare al tracilor. Retrași din vadul gloatelor pribege, apărați de întăriturile munților și aproape neștiuți de lume, agatirșii duceau acolo o viață așezată și liniștită, îndeletnicindu-se unii cu creșterea vitelor, alții cu viile, ori cu albinele, de răul cărora se zicea că nu poate nimeni pătrunde la ei, — cei mai dinlăuntru strângând aur din prundul râurilor, sau scoțându-l din desfundăturile munților, și toți laolaltă alcătuind o familie de oameni voinici, harnici și sănătoși, care se purtau gătiți în haine strălucitoare, trăiau în belșug și-n bună înțelegere, își iubeau țara lor frumoasă și păzită, din care nu ieșeau niciodată, aveau cârmuitori pașnici, înlesniri multe, și legi puține, pe care le puneau în versuri și le-nvățau pe dinafară cântându-le. - Alta cu totul era viața sciților în largul câmpiilor. Ei n-aveau îngrădire, nici așezare statornică în vreun loc, ci, ca pulberea purtată de vânt, roia mulțimea lor pe văile apelor, ducânduși turme și care, și tot cuprinsul în voia întâmplării, fără nici o legătură-n urmă, fără nici o țintă-nainte.