Ea îl striga de departe, de unde îi făcea semn cu mâna dreaptă ridicată în aer. — Prin urmare, a fost adevărat, zise Paul măsurând cu ochii imposibila distanță. Nora fu într-o clipă lângă el. — Bravo, Paul, Sunt mulțumită de tine. Sunt mândră de tine. Erau pe creasta unui alt val de zăpadă și aveau înaintea lor o nouă pantă, mai lungă, dar mai puțin aspră decât cea dintâi. — Pornim? întrebă Nora — Pornim! Se avântă, fără să mai aștepte semnalul ei de plecare. Din nou avu senzația că schiurile își pierd din greutate și că el o ia înaintea lor, plutind sau căzând. Era o senzație de lumină intensă. Ceva îl izbi în frunte și îl orbi. Un moment, nu-și dădu seama dacă plutește mai departe sau a căzut. Pe urmă, simți că se rostogolește la vale, cu capul în zăpadă, cu picioarele în aer și schiurile împiedicate unul de altul. Când izbuti să ridice fruntea din zăpadă, Nora era aplecată peste el, râzând. — Ce s-a întâmplat? o întrebă el buimăcit. — Nimic mai mult decât vezi: ai căzut. — E grav? — Nu e grav. E solemn. Îl ajută să se ridice de jos și-l scutură de zăpadă.