Nu-l ierta firea să mai stea de vorbă cu Ileana când știa că aceasta-l supără pe tatăl ei. Nu mai avea el ce să caute-n casa aceasta. O nenorocire era slăbiciunea lui pentru Ileana, cu cât mai mare slăbiciunea, cu atât mai cumplită nenorocirea. Sărmana mama lui! Cum avea el să i-o spună aceasta?! - M-a răzbit foamea și oboseala, grăi Tănase. Dacă nu putea Tănase să plece, ei trebuiau să îmbuce în pripă ceva și apoi să se despartă, culcându-se unul într-o pane, altul în alta. - Și pe mine, răspunse Andrei, care ținea să rămâie și el singur cu gândurile lui. Ileana se duse dar în grabă la bucătărie, ca să spargă câteva ouă și să le facă jumări, apoi le așternu masa și le mai aduse și câteva bucăți de brânză, și nu se înnoptase încă când Andrei se zbătea în culcușul lui, în vreme ce Tănase o ispitea pe Ileana, care era în toate mai dumirită decât mama ei. - Rar îl mai pomenești treaz - așa zisese bătrâna - își petrece tot timpul la văduva aceea și e rău încurcat. - Așa și le-nchipuiește mama, grăi Ileana. E adevărat că e mereu în voie bună, dar beat nu 1-am văzut niciodată.