Întoarse capul; turcul, încovoiat, adormise în picioare, trudit, frânt de osteneală. Cardaș îi simțea mâna caldă și atât de slabă că-l împungea osul umărului prin manta. Deodată parcă îi veni până la ureche un țignal. Tresări, scutură pe turc și-i strigă: — Camarade, camarade! Acesta se trezi zăpăcit, se uită la Cardaș, îl bătu pe umăr și bolborosi câteva cuvinte. Apoi ridicându-și pușca cu greu, se pierdu în noapte… Ploaia se mai domolise. Cardaș o luă înapoi; peste câteva clipe auzi deslușit țignalul și în curând ajunse la sergentul Nastea ce-l aștepta cu cei doi soldați. — Bine, măi, credeam că te-o fi mâncat turcii… Ce-ai văzut? Cardaș se opri scurt. — Nimic, bună pace, să trăiți domn’ sergent! Și patrula porni înapoi, în ploaie, spre avanposturi.