Într-o zi mă plimbam pe molul portului celui nou și priveam magica panoramă a mării, cînd auzii o voce de bariton cîntînd „Trema, Steno, tremate, superbi“[19]; era în acea cîntare un ce teribil ce prevestea o nenorocire; îmi aruncai ochii în partea despre care venea sunetul și văzui pe Mateo; îl privii cu băgare de seamă, dar fața lui era teribilă; el semăna cu un tigru flămînd ce-și gonește prada. — Ce ți s-a întîmplat, iubite Mateo? îi zisei cu oarecare neastîmpăr. — Au omorît pe amicul meu Giovanni. — Cine? — Zbirul acela, infamul. — Dar zbiri sînt mai mulți. — Așa este, însă unul este acela de care tremură Livorno. — Cum se cheamă acel zbir? — El se cheamă Guido Saliero. — Iarăși infamul acela de croat. — El însuși, dar ăsta va fi cel din urmă sînge vărsat de mîna lui; mîine îl voi trimite în infern, ca să gătească loc pentru toți tiranii patriii mele. Da! o voi face aceasta negreșit, chiar cu riscul zilelor mele. — Dar vei avea curagiul a lăsa pe bătrînul tău părinte? Nu știi că el va muri negreșit cînd va afla că te-a condamnat la moarte? — Cînd patria este în pericol și cheamă pe fiii ei să o ajute, este de trei ori blasfemat acela care rămîne surd la gemetile ei.