” Se mințeau amândoi, și unul și altul, și fiecare pe sine. El își dedea din ce în ce mai bine seamă că purtările pe care le-a avut față cu dânsa n-au fost așa ca să poată zice acum că puțin îi pasă, și-i era greu să se mai uite-n fața ei. Ea era din ce în ce mai mâhnită și-și făcea mustrări pentru că a fost proastă și nu s-a măritat când căsătoria ar fi fost pentru dânsa o afacere care putea să-i vie la socoteală. Ziua următoare li se făcea amândurora negru înaintea ochilor când se gândea el la metrul cu care măsura, iară ea la casa unde avea să steie toată ziua, acum înspăimântător de lungă. „Ei! o să treacă și aceasta! își zicea el. Nu e nevoie cu care omul nu se deprinde voind cu tot dinadinsul. ” Tot așa zicea și dânsa. E însă prea de tot greu să te siluiești zi cu zi de dimineață până seara zâmbind, pentru ca să nu simtă nimeni că inima îți este plină de amărăciune. Cei dimprejurul lor își vor fi căutat fiecare de treburile sale, dar atât lui, cât și mai ales ei li se părea că simt ceva, șoptesc între dânșii, ba chiar chicotesc prin colțuri.