Să auzi bătând la ușă: Walter Furst deschisă. Un tânăr, înarmat cu un toiag ce semăna cu o măciucă, era la ușă; o rază a lunei lumină atunci fața lui palidă și turburată. — Melhtal! strigară într-un glas Walter Furst și Stauffacher. — Și ce cauți tu? urmă Walter Furst, speriat de gălbineala lui. — Azil și răzbunare, zisă Melhtal cu un glas posomorât. — Vei avea ce ceri, răspunsă Walter Furst dacă răzbunarea atârnă de la mine, precum azilul. — Ce s-a întâmplat, Melhtal? — S-a întâmplat că îmi aram ogorul și aveam la plug cea mai frumoasă păreche de boi din cireada mea, când o slugă a lui Landenberg, trecând se opri lângă mine, apoi apropiindu-se: — „Iată niște boi prea frumoși pentru un vasal (clăcaș)? zise? trebuie să-și schimbe stăpânul. — Acești boi sunt ai mei, i-am zis, și fiindcă-mi trebuiesc n-am gând să-i vânz. — Și cine-ți vorbește de cumpărat, prostule? Zicând, a scos din cingătoarea sa un cuțit de jupuit vânatul și a tăiat funia. — Dar, de-mi vei lua acești boi, cum o să fac ca să-mi ar ogorul? — țărani ca tine pot să-și tragă plugul singuri, dacă vor să mănânce pâine, de care nu sunt vrednici.