Mereu era ispitit de gândul de a împărți între copiii săi averea rămasă de la răposatul lor frate. Iar i se însenina, parcă, cerul când își aducea aminte cum își mătura și deretica prin casă, cum își văcsuia încălțămintea și-și curăța hainele, cum își făcea cafeluța: „Am s-o fac! își zicea din ce în ce mai hotărât. E cel dintâi dintre lucrurile ce am să fac după ce mă voi fi întors acasă”. O zicea aceasta și după ce s-a întors, dar se amâna mereu de azi pe mâne și de mâne pe poimâne. Era pentru dânsul moștenirea aceea o mare pacoste, de care voia să scape, dar nu e ușor să te lipsești de ceea ce poate să-ți îndulcească viața. „Ce te mai tot zorești așa? îi șoptea, parcă, cineva la ureche. Azi-mâne o să-ți vie și ție rândul, și o să-și ia fiecare dintre dânșii partea la care râvnesc cu mult nesațiu copiii tăi, pentru care atâta timp ți-ai tras de la gură și care acum îți doresc moartea. ” Mergea deci omul posomorât și ursuz, ducându-și pe gâfâite spre mormânt greaua sarcină a vieții.