- Ești sigur? - Da, este cel mai înfocat ungur. - Prea bine! zise cellalt, apoi se oprește, face trei pași înainte, ridică mâna dreaptă și tocmai între ferestre trage cu o cretă roșie trei cruci mari pe părete. Crucile roșii rămân pe perete, iară tainicii călători ai nopții pleacă înainte. Zoltán ațipise. Deodată aude pași și tresare, aude zgomotul și se ridică din pat. Ascultă… Nu mai aude nimic. Poate nu era decât o închipuire. Și totuși… a auzit. Se uită împregiur. Pe peretele din fund se vede de sus până jos o dungă de raze. Zoltán tresare, tremură și rămâne încremenit. Sunt razele lunei străbătute prin crăpătura perdelei. Zoltán își dă seama despre aceasta, însă dunga de raze, cu toate acestea, nu încetează de a-l supăra. Parcă pe unde se vede dunga, peretele ar începe a crăpa în doauă și în fundul crăpăturii ar lumina un foc bengal… Ar dori să se ridice, dar se teme că va face zgomot. El se întoarce… și vede dunga în spatele său… o vede… și o înfățișează… și se întoarce iarăși repede spre ea, pentru a nu fi surprins. În acel moment un nou zgomot îi atinge auzul. Zoltán ascultă. Zgomotul se apropie.