Soarele Romei apune. Vechii locuitori ai peninsulelor Balcanice se urcă tot mai sus pe culmile munților, ca și cum ar căuta să se mai încălzească la cele din urmă ale acestui asfințit dureros — dar umbra amurgului crește, și noaptea îi învăluie. Iar de la răsărit zadarnic așteaptă să se mai rumenească cerul de zorii unei alte dimineți: Împărăția Bizantină de mult nu mai e decât o insulă de greci, în mijlocul unul ocean de barbari. În Europa o bat valurile slave, în Asia o îneacă potopul musulmanilor. Puterea bulgarilor crește. Un șir de lupte norocoase îi apropie de capitala Bizanțului: în anul 811 biruitorul Krum își face cupă de băut din țeasta împăratului Nichifor. De la miază-noapte curg mereu popoarele de slavi, și nu se mai isprăvesc: rușii, polonii, moravii, cehii, croații, sârbii... sunt brațele desfăcute ale aceluiași fluviu de oameni, pornit încoace încă de prin veacul al treilea. Vițele mai mici, răzlețite, se pierd în albia celorlalte neamuri. De abia încep țările să se mai așeze, și oamenii să mai răsufle, când o nouă și neașteptată năvală de huni se aruncă asupra lumii creștine. Sunt ungurii, rămași de puhoiul lui Atila pe lângă Urali, sunt hoardele sălbatice ale lui Arpad — groaza întregului Apus timp de o jumătate de veac.