— Bine, bine, murmură Wilhelm, ascunzând pe furiș o săgeată în sân: numai una. Wilhelm căută toate săgețile cu cea mai mare luare-aminte, le luă una după alta, le cercă pe arbaleta sa ca să vază de intră bine în răglăitura ei, le cumpăni pe degetul său ca să vază de nu atârnă ferul în vro parte care i-ar fi făcut să meargă lovirea mai jos. în sfârșit, găsi una potrivită, dar să făcu că încă tot caută pintre celelalte, ca să mai câștige vreme. — Mult mai ai? zise Guessler cu nerăbdare. — Iată-mă, domnul meu, răspunse Wilhelm; să-mi fac numai rugăciunea. — Încă? — Oh! încai dacă n-am găsit îndurare de la oameni, să cer milostivirea lui Dumnezeu! Aceasta e un lucru ce se dă și osânditului pe eșafod. — Roagă-te. Wilhelm îngenuche și să păru absorbit în ruga sa. în vremea aceasta pe copil îl lega de copac; vrură să-i lege ochii, dar el nu priimi. — Pentru ce nu îi legați ochii, zise Wilhelm, curmându-și rugăciunea. — Cere să te vază, răspunseră arcașii. — Și eu nu voi să mă vază, strigă Wilhelm; nu voi, m-auziți? Sau daca nu, nu priimesc alcătuirea, el să va mișca văzând săgeata viind și îmi voi omorâ copilul.