i-a păstrat locul cald, și n-a uitat durerea cu care s-a „jertfit“„fratele“ Alexandru. Părea o rugăciune pe buze de sfînt. De piatră să fi fost, și ai fi plîns: emoția în partid trebuie să fi fost generală și profundă. Revenirea la conducerea partidului, da. Insă mai e ceva de hotărît pe lîngă ascultarea deplină, fără murmur, fără crîcneală, fără mîrîială, – moclis! – pe care toți o vor da, cu d. Iunian în frunte, șefului, pe care, în nesfîrșitele discursuri de vreo douăzeci de ani ale tuturor Consiliilor, începînd cu cel de o sută, îl făcuseră atîta să sufere. Rămînea regularea raporturilor cu regele; și o cuvîntare ca pentru prieteni, dar îngrijit stenografiată și fidel reprodusă de Curentul, confiscat pentru aceasta, arăta motivul adevărat al retragerii unui om care se prezintă mîndru de sănătatea sa viguroasă: conflictul cu Coroana din cauza unor apucături continuu neconstituționale. Scenele de la Sinaia s-au repetat apoi, cu același sadism al refuzului din partea omului care nu mai știe cît de sus ar putea ținti: quo non ascendam, și cu aceeași docilitate o presă de clientelă a notat fiecare moment al gîdilirilor de vanitate și al refuzurilor de încăpățînare. Pînă unde se va ajunge cu această cerere a plenipotenței politice pentru d. Iuliu Maniu, pe patru ani încheiați, contract formal, parafat, chezășluit, urma va să arate.