Eu nu puteam să fac aceasta câtă vreme nu eram sigur că ministrul, atunci Coloman Tisza, în adevăr îmi va da voie. E lipsă nu numai de demnitate, ci și de bun simț să ceri de la cineva ceea ce nu poate ori chiar nu voiește să-ți dea. Directorul s-a dus deci la Budapesta, a trecut pe la minister și a luat cuvenitele informații, apoi mi-a spus să dau cererea, ceea ce am și făcut. Drept răspuns direcția a primit ordin telegrafic ca medicul penitenciarului să viziteze fără întârziere pe soția mea și să o aibă sub îngrijirea sa tot timpul cât va fi nevoie de aceasta, iar când el va crede de cuviință, fie ziuă, fie noapte, eu să fiu pus în libertate și liber să rămân în tot timpul lehuziei. Așa s-au și petrecut lucrurile. Timp de două săptămâni m-am bucurat de libertate deplină, am stat în familia mea și-am umblat în treburile casei fără ca să fiu însoțit de vreun agent ori să fiu pus în orice fel sub pază polițială, iar după două săptămâni s-a făcut botezul copilului, la care au asistat vreo douăzeci dintre tinerii de la Universitatea din Budapesta, apoi m-am întors iar în ietăcelul în care aveam să mai stau vreo șase luni de zile.