Adrian Norescu era un fel de celebritate, în provincia lui. Dacă mulți nu-l văzuseră, toți îl cunoșteau din auzite. Femeile și-l arătau pe stradă sau în localurile publice: — Uite ăla e Adrian ... Ele îi observau mișcările, îi țineau minte cuvintele rostite de el, în treacăt, îndreptau spre figura lui priviri de curiozitate și de simpatie. Ochii lui erau adeseori obiectul discuțiunii lor. Tânărul acesta își da toate silințele să pară interesant și plăcut. Privirile femeilor îl cam exaltaseră, ba chiar ajutau într’un mod inconștient să-l pregătească pentru momente de sentimentalism bolnăvicios. Nu împlinise încă treizeci de ani și avea o figură obosită și puțin palidă. Dar el știa din unele romane că insomnia și tristețea sunt apanajele sufletelor delicate! Uneori căuta să-și deprindă ochii a privi pe Hristos în ultimul suspin, când moare pe cruce. O nuanță trandafirie pe obraz l-ar fi supărat. El socotia că culoarea roșie nu ședea bine decât băcanilor. Dar toate aceste afectări ridicule nu-l făceau nesuferit prietenilor. Avea un caracter ales, care se caracteriza mai ales, prin bunătate și o înclinare nestăpânită pentru sacrificiu. Se zicea despre el: «e un băiat bun, dar cu gărgăuni în cap». De sigur în aceste cuvinte se ascundea și un sâmbure de invidie.