Iar împărăteasa avea haz, căci începea şi ea, adunându-şi lacrimile în pumni, şi-l certa că prea plânge ca o muiere de fiece şi orişicând. Şi începeau: – Ba iar ai plâns. – Ba n-am plâns. – Ba te-am văzut eu. – Şi eu te-am văzut pe tine. – Ba eu am râs. – Şi eu am râs. Iar domniţa, mică-mică, dar cu ochii în zece, îi da de gol pe amândoi: – Tata a plâns că m-a usturat pe genunchi, şi mama a plâns că are ochii roşii. Acum nu mai aveau ce zice şi începeau să râdă, mormăind, ca să nu se audă unul pe altul. – Ce nătâng (sau ce nătângă), de azi înainte nu mai plâng, că plânsul nu e de-a bună… Aşa au petrecut ei mulţi ani, până când domniţa a început a nu mai fi mică şi barba împăratului de până la brâu i-a trecut peste genunchi. Şi două lucruri necăjeau pe împărat: că nu-l mai răbdau puterile să-şi joace copila pe genunchi ş-apoi că prea se făcuse frumoasă din cale-afară. – Unde să-i găsesc eu potrivă, zicea împăratul toată ziulica, dând cu toiagul de colo-colo o pietricică pe care căşuna în neştire. Şi două lucruri necăjeau pe împărăteasa: că n-o mai ajungeau mâinile pân’ la sfârşitul părului când îşi pieptăna fata ş-apoi… or ţine-o zilele să vadă un nepot şi o nepoată, frumoşi ca domniţa ei?