Mahalaua e cufundată în deplină tăcere; nici o mișcare alta decât pâlpâiala rarelor becuri de gaz. Unul dintre camarazi bate discret la geam: nici un răspuns. Mai bate o dată: același rezultat. – Doarme dus! – Bate mai tare! – Cine e? întrebă un glas tânăr dinăuntru. – Bate mereu! – Cine e? Și la fereastră, apare o icoană albă cu mâinile încrucișate pe piept… E domnișoara Eliza, sora lui Anghelache. Camaradul care a bătut zice foarte emoționat: – Dormeați, domnișoară Elizo? – Da, d-le Costică… Ce e? – Mă scuzați că v-am deranjat somnul… Nenea Anghelache n-a venit? – Nu. – Ne dați voie să-l așteptăm… – Îl așteptați degeaba… a trimis vorbă aseară pe la zece cu un comisionar, să stingem și să-ncuiem, că nu vine la noapte acasă… E poftit la o petrecere cu niște prietini și nu crede să scape până la ziuă… – Nenorocitul!… Noapte bună, domnișoară Elizo! – Mersi! Și icoana cea albă se retrage de la fereastră stingându-se-n întunerec. – Ce e de făcut? – După el!… Trebuie să-l găsim undeva. – Mână, birjar! – Nenorocitul! Unde?… unde să fie nenea Anghelache?… De atâtea ceasuri acuma, bunii camarazi îl caută, alergând prin întunericul nopții de colo până colo, când în birje, când pe jos – degeaba!