La o observație că se protestă polițele, am obiectat că astăzi aceasta n-are gravitatea din timpurile normale. Am fost denunțat îndată, de o presă cumpărată, că am recomandat aruncarea în mare a debitorilor – va veni vremea de li se va spune și învățătorilor că le-am dat și lor același sfat – și că am indicat ca mijloc de salvare neplata datoriilor, eu însumi prezentîndu-mă ca exemplu. În același timp, cum hotărîsem începerea școlilor, ca în copilăria mea, la întîi septembre, aceasta a servit bandei țoniste ca mijloc de agitație. Spiritul bucureștean se distra și pe socoteala măsurilor -de bună ținută impuse la ministerul meu și, cum spusesem că pentru picioarele desculțe ale școlarilor din sate s-ar putea face saboți, ca în Olanda, în Franța, în Austria, ce se mai stricau de rîs toți deștepții de la gazetele hrănite din distribuțiile unui minister care devenise cartierul general al intrigilor contra mea – și aveam dovezile în scris! La ministerul de Finanțe se lucra pe sama proprie, neglijîndu-se plățile, mai ales la corpul didactic, căruia-i eram înfățișat ca răspunzător, și aducîndu-mi-se spre iscălire portofolii putrede, mai ales de la Craiova și din Oltenia – între altele și ale fostului meu ucenic, d. Șaban Făgețel —, care trebuiau să istovească fondul rezervat în ultimul împrumut pentru altceva decît pentru faliții dispuși să intre în clubul unui nou partid politic; banca Blank, ruinată după moartea bătrînului ei șef, prin tot felul de capricii grandomane și aventuri romantice, ca și prin salarizarea politicianilor cu milioanele, era salvată, fără a-mi cere părerea, cu două miliarde, supt cuvînt că se împiedecă astfel un crah al întregului organism bancar, pe care era să-l provoace tocmai conversiunea.