Era dar foarte strâmtorat când mumă-sa îi zise să dea drumul birjei și să treacă și pe la frate-său. - Trebuie, maică, îi zise ea. Ți-e frate și are să se mâhnească dacă află c-ai fost pe la mine și n-ai trecut și pe la el. - Ei, - răspunse Voicu - tocmai pentru că mi-e frate și nu om străin are să-i treacă supărarea dacă îi vei spune că eram grăbit și nu știu unde-mi stă capul. Nu-i rămânea bătrânei decât să-i spună fără înconjur că mai e la mijloc și fata vecinului de peste drum. Voicu se uită lung la mumă-sa. Dac-ar fi avut timp de a se gândi și ar mai fi cunoscut-o și pe Uța, el le-ar fi înțeles toate. Grăbit, însă, cum era, el nu putea să înțeleagă din puținele vorbe ale mumei sale decât că Mitocanul de peste drum crede că lumea se sperie de două sute de galbeni pe care îi dă drept zestre fetei sale, iar Duțu e destul de prost ca să alerge după o fată pe care nu vor să i-o dea. - Cu atât mai vârtos nu mă duc, grăi el îndărătnic. Auzi d-ta! Dacă nu m-ar avea frate pe mine, nu i-ar da fata!