Într-un birt curățel, unde obișnuiește să prânzească kir Vangheli, căpitan de cargobot, ce-și dă aere de amiral, toate lichelele dau buzna. Neputând să-și plătească o masă, ei își comandă un rachiu, discută cu el greutățile navigației, îi ridică șandramaua la rangul de cuirasat și privindu-l cum înghite miel cu spanac, înghit și ei după dânsul în sec. Uneori, bieții oameni își dau seama că vorbesc singuri. Atunci aleargă la cafeneaua căpitanilor scăpătați, unde vorbesc cu toții deodată și se înțeleg de minune, fiindcă nici unul nu mănâncă miel cu spanac. Aceștia sunt sentimentali, ființe cu doruri multe și cu mijloace puține. * În lume, însă, nu întâlnești numai sentimentali. Lângă greiere stă încolăcită năpârca. Năpârca umană are doruri puține și mijloace covârșitoare. Într-o după-amiază călduroasă de mai, pe când mă plimbam flămând pe chei, un bărbat mă întâmpină: — Vrei să lucrezi? — Da, vreau… Ce fel de muncă? — La pescuitul bureților, spre Alexandreta, pe coastele Siriei. Mă gândii: de ce tocmai pe coastele Siriei? Îl întrebai. El îmi răspunse: — Fiindcă în Arhipelag suntem prea numeroși: plutim fără folos: pierdem vremea. — Cât plătiți? Se uită în ochii mei, scăpă suma de drahme, așa ca un jet de venin, și adaugă: – Plătite integral la îmbarcare, pentru trei luni din sezon.