Erau niște biete femei urîte, îmbrăcate în „haine jidovești” negre, cu gulere de sobol după moda moldovenească. Doamna le primește frumos, le tratează. După aceea încep iarăși cuvîntările, și pentru întîia oară se dezleagă limba lui Timuș, care ține următorul discurs: „Mulțămesc foarte domniei sale lui Vodă. Tot e bun; ce-mi trebuie mai mult? Dumnezeu a lăsat să aud o vorbă bună. Să cînte muzica turcească. Să trăiască Hmilnițchi și legătura caselor noastre! Să dea tunurile de bucurie!”. Acum Timuș aduce muzica lui, compusă din trei vioriști, un „Organist”, un basist, și un trîmbițaș, cari cîntă arii polone. El se înviorează și pune pe cazacii lui să joace, și săreau – ni spune martorul – „ca bivolii în baltă”. Pe urmă începe petrecerea cu băutura, care ține pînă la un ceas de noapte. Druștele, încălzite, pornesc, ca Hasca Carpița, să spună moldovencelor: „am venit pentru batjocura voastră? Chiar dacă sînteți mai bine crescute ca noi, totuși iată v-ați dat voi doamna voastră, după un cazac?” Și, entuziasmate, au și căzut jos pe scări, și, cum de beție abia se mai puteau mișca singure, au fost suite în căruță și trimese acasă. Timuș și soția sa se retrăseseră, și două zile n-au mai apărut în public.