Adriana intimidată de veste, amândouă emoționate, fericite. Pe pragul porții, aștepta doamna Dunea și le făcea de departe semn. — Vedeți, v-am adus-o pe Adriana până acasă, ca să n-o mănânce lupii. — Ești o fată bună, Margareta. Eram într-adevăr îngrijorată. Știi, după gripa pe care a avut-o… Doamna Dunea regretă imediat acest exces de discreție. Observase pe fața fetelor un scurt surâs de înțelegere și, privindu-le, își spuse că oricum sunt prea mari, ca să le păcălească cu întâia vorbă găsită. Îi fu foarte neplăcut să se vadă învinsă de tăcerea respectuoasă, dar nu mai puțin semnificativă a fetelor. Schimbă de aceea repede vorba, glumi puțin și se duse să-și vadă de treburi. Iar Margareta, înainte de a se despărți de Adriana, îi ceru caietul ei de suveniruri și scrise, cu o caligrafie de zile mari, această cugetare: Tout est vain, tout est instable Dans ce monde et dans cette vie, Seule, ma chère, est désirable L’amitié de ton amie. Citi cu glas tare și semnă.