Așa e, ori nu-i așa?! D-șoara Didina ridică mai întâi un umăr, apoi cellalt, dar nu mai zise nimic. Știa acum că el era hotărât s-o facă și-i dedea dreptate. Vorba era numai să nu spună c-o face pentru ca ea să nu-i fie urgisită și pentru ca alții să n-o blesteme. O făcea pentru că daravera îi venea la socoteală, căci fata era tânără și frumușică, avea zestre și pe deasupra și un frate cu care se putea întovărăși. Aceasta tot mai trebuia să i-o spună. - De! zise dar; pe d-ta n-are, pe cât știu eu, nimeni să-și dea silința de a te-ndupleca să nu faci ceea ce vei fi având de gând. El o-nțelesese. - Și chiar și dac-ar fi să fie cineva, îi răspunse, zadarnic i-ar rămânea toate silințele. De aici înainte nu mai aveau ce să-și zică: mergeau stând fiecare numai cu sine însuși de vorbă. „Ei și?! Puțin îmi pasă! își zicea dânsa. Eu prăjiturile n-am să i le mai mănânc, de zâmbit n-am să-i mai zâmbesc, acasă cu el n-am să mă mai întorc. ” „Asta-i! își zicea dânsul. De unde și până unde s-a pomenit să-mi ceară socoteală despre ceea ce fac ori nu fac?!