La mătușa mea de asemenea nu puteam să rămân: și de acolo mă duceam. D. Corban era foarte strâmtorat. Urma să-i spună că trebuie să se ducă fiindcă n-are să se mai ducă el. Asta nu mai era însă-n stare s-o spună. - O să mergem - zise - amândoi, cum am mers pân-acum. Ea se uită când la Tănase, când la sora lui, când la mătușa sa: nu putea dânsa să spună-n auzul lor aceea ce îi era în gând. - O să fie parcă n-ar fi fost nimic, adăugă dânsul. - Și-o să râdă toți ceilalți de noi, întâmpină dânsa. D. Corban stete puțin pe gânduri. - Pentru ca să nu râdă - grăi apoi - nu mergem nici mâine, nici poimâine - urmă mai pe șoptite - le spunem că ne-am logodit. D-ra Didina rămase cu ochii-n pământ și nu zise nici „da”, nici „ba”. De asfințite soarele a ieșit de sub nori și, uitându-se înapoi, a-nflăcărat tăriile cerești și a vestit pe cei plouați că ziua următoare are să fie frumoasă, iar peste câtva timp lună plină s-a ivit, mare și roșie, spre răsărit și a-nceput să se ridice prin văzduhul limpede pe cerul înseninat. Ea era sus când Tănase, mamă-sa, soră-sa, Didina și Corban se-ntorceau îndesuiți în brișculiță și înaintau pe drumul înălbit de lumina revărsată din lună.