O, cum i să băté inima pe drum! Ea îndoiești pașii săi: toate îi spun că don Pedro esti acel pe care va să-l vază: dar ea să temi să nu o cunoască, îs îndeasă pălărie pe ochi, să învălești în mantaua sa, și, împrenă cu un scriitori și un străjeri ce duce un fânari, să scoboară în temniță. De abia s-au scoborât pe scări, și au cunoscut pe don Pedro. întru această videri, bucurie o lipsăște mai de sâmțârile sale: ea să razămă de zâd; capul îi cade pe umăr și lacrâmi curg pe obrajii săi. Ea le șterge și, îmbărbătându-să, să apropie de vinovatul închis: „Streinule, îi zâce ea, prifăcându-ș glasul, ai ucis pe tovarășul tău... Ci te-au sâlit... la o așa vinovată faptă?“ După acești puțâne cuvinte nu să mai poate sprijini și să pune pe o piiatră, acoperindu-ș fața cu mâna. „Alcadule! îi răspunde don Pedro, nu am făcut o vinovăție, aceasta era o dreptate; dar eu cei moarte, numai moarte poate sfârși niște lungi nenorociri a cărora ticălosul pe cari l-am jărtvit au fost ce întăi pricină. Hotărăști-mă la moarte, . nu mă voi apăra; mântuiești-mă de o viiață care îmi este nesuferită de când am pierdut singur binile ce îl iubem, și de când nu mai nădăjduiesc să aflu...“ N-au sfârșit; și buzile sale au murmurisât încet: Chelestina.