Popescu !... Bucătăreasa arunca peste câine o cană cu apă rece, și botezul se sfârși. După câteva zile câinele se obișnuise cu numele acesta, și era destul să-l chemi; «cuțu... cuțu... Popescu ! și-ți săria înainte, sburdalnic și vesel. Devenise prietenul vecinilor, al trecătorilor chiar; numele său original îl făcea simpatic tuturor. Adeseori oamenii trecând prin strada aceea, îl arătau : — Uite, ăsta e câinile pe care îl chiamă Popescu. Hrănit bine, nebătut de nimeni, Popescu se îngrășa, se făcuse frumos. Eră blând din cale afară; lătratul lui eră ușor și îndreptat mai mult spre stele. Popescu părea a fi foarte impresionat noaptea, și de sigur trebuie să fi avut imaginara lui rudimentară, dar ciudată. Muzica îl supara grozav. Când auzia clavirul, scotea niște țipete jalnice și lugubre. Pianistul izbutise să-l dreseze în scurt timp, și ore întregi petreceam cu el în cea mai sgomotoasă veselie. * * * Într’o zi observăm deasupra ferestrei unui salon din etajul I-iu o tablă neagră, pe care era scris : «Constantin Popescu, avocat». Proprietăreasa ne dumeri mirarea, spunându-ne că se mutase de curând un domn de vârstă mijlocie, foarte vestit printre mahalagii ca bun advocat. Domnul era grav, nu vorbia cu nimeni și umbla elegant îmbrăcat.