Eu pentru dreptate am venit la d-ta! — Iar eu sunt dator, înainte de-a lua un proces, să arăt omului calea cea bună! răspunse avocatul jicnit. — Mai bine nu mi-ai arăta nimic, că pricep eu unde bați d-ta! strigă Șulăm aprins. — Omule, eu am foarte multă răbdare, dar nu uita că toate obrăzniciile au margini! zise Iosipovici de-abia stăpânindu-se și încheindu-și nasturii hainei. Când te învăț cum e mai frumos și mai… — Ți-am cerut eu să mă înveți? se răsti găzarul furios. Eu îți cer să-mi faci o jalbă… eu cer dreptate… eu… — Ei, destul, s-a isprăvit! izbucni Iosipovici. Am terminat cu d-ta! Dacă nu știi ce-i omenia, aide, imediat să ieși afară! — Nu ies! se încăpățână Șulăm, fără să-și mai dea seama ce zice. Nu vreau să ies!… Să-mi faci jalba, că de-aceea ești avocat!… Până nu-mi faci, nu ies! Iosipovici sări înțepat, parcă i-ar fi tras o palmă: — Ce?… Ce?… Nu ieși?… Cum ai zis?… Din casa mea?… Îl înhăță de guler și îi făcu vânt spre ușă. Atunci însă Șulăm, clocotind de revoltă, prinse a ocărî și a răcni: — Rușine să-ți fie, domnule! Asta-i dreptatea… asta… Iosipovici se repezi la dânsul și-l plezni cu dosul mâinei peste gură, gâfăind: — În casa mea… mă insulți?… Aa, derbedeule!..