Când am vrut să mă întorc, n-am mai găsit drumul. Mi-au alunecat schiurile, am căzut. Aveam cu mine o lanternă, care s-a spart sau, poate, s-a pierdut… Pe urmă nu știu ce a mai fost. Am mers, am mers… Rămase câtva timp tăcută, și pe urmă întrebă cu oarecare neliniște: — E departe? — Ce? — Cabana Turingului. — Câteva sute de metri. — Ar putea cineva să mă însoțească până acolo, sau să-mi arate drumul? — Se înțelege că da, dar nu credeți că e mai bine să rămâneți aici? Cel puțin până mâine dimineață? Nora citi în privirea lui anumită îngrijorare, puțină compasiune, deși un zâmbet ușor de ironie persista încă. “În ce hal trebuie să fiu, Doamne!” — Nu vreau să vă sperii dar cred că aveți nevoie de odihnă. Este sus o cameră liberă. Am spus să se facă foc. Nora își trecu încet mâna dreaptă pe frunte, pe obraji. — Aveți o oglindă? — Am spus că nu vreau să vă sperii și v-am speriat. Nu e nimic grav. O zgârietură pe tâmpla dreaptă și alta aici, pe frunte. A curs puțin sânge. Să căutăm vată și alcool. — Am eu în rucsacul meu. Dar e sus la Turing.