La 1399 iar vine Roman, și iar îl surpă leșii. Pe Juga, fiul și urmașul lui, îl răstoarnă Mircea, marele Voievod al Munteniei, cu sprijinul căruia se așează în scaunul de la Suceava, pentru un lung și fericit șir de ani, Alexandru Vodă — cel mai vrednic și mai cuminte dintre feciorii lui Roman. Nesfârșitele frământări din lăuntru și desele schimbări de domn sleiseră puterile Moldovei. Ungurii și polonii se uitau la țara asta frumoasă și fără noroc, și așteptau cu bucurie ceasul în care să și-o împartă-ntre ei ca pe o pradă. Noul gospodar înțelege primejdia, și caută a se pune bine cu polonii pe care-i ajută de trei ori cu oaste, în luptele lor contra cavalerilor teutoni din Prusia (1410, 1414 și 1422). „Alexandru-Vodă, zice-n graiul lui bătrânesc unul din vechii noștri cărturari — făcut-au prieteșug mare cu leșii și legătură tare, ca hie la ce treabă, unul pre altul să agiutorească; nici sminteală n-au fost, că întâi au poftit craiul pre Alexandru-Vodă ca să-i trimită ajutor împotriva crijacilor la pruși. Nici l-au amăgit cu prieteșugul, că au trimis ajutor călăreți moldoveni, care au făcut mare izbândă; că bătându-se cu crijacii, întâi s-au făcut a fugi, de i-au înșirat, gonindu-i spre pădure, și îndată pedestrindu-se, le-au săgetat caii sub nemți, de le-au căutat a dare dos; și aceiași ai noștri s-au încălărat, și mare moarte au făcut într-înșii...” În legăturile lui cu polonii, în jurământul de credință pe care-l face înaintea regelui, Alexandru-Vodă aduce prietenia statornică a unui domn cinstit, cugetul drept, inima deschisă și brațul viteaz al unui bun tovarăș de luptă.