Era un mare teanc de hârtii împreunate sub titlul «Carnabat și ceilalți» la care mai adăugase comisarul regal un car de ziare, în care erau însemnate cu creion sute de articole incriminate. Toate acestea aveau să le studieze în timp de 18 ceasuri douăzeci și cinci de acuzați și apărătorii lor. Îndeosebi eu, care nu știu să dau năvală și să răzbesc pe îmbrâncite, abia peste umerii altora am ajuns să văd dosarul, iar dintre articolele mele incriminate n-am reușit să citesc nici unul. Mă vedeam băgat într-o căldare cu alți 24 de oameni, cu care nu aveam nimic, nici în clin, nici în mânecă și care nu mi-au fost și nici n-au să-mi fie vreodată tovarăși de luptă. Pe cei mai mulți dintre dânșii acum îi vedeam întâia oară, iar cu alții abia pe ici, pe colo vorbisem în treacăt. Așa-zișii judecători erau apoi tot oameni care nu mă cunosc, nu sunt dumiriți asupra trecutului meu, nu știu care e rostul meu în viața poporului și astfel nu sunt în stare să mă judece. Când comisarul regal m-a întrebat care-mi este apărătorul, am răspuns că nici unul. «Voi da curții lămuririle ce voi crede de cuviință - am zis - dar de apărat n-am să mă apăr.» Mi-a fost deci numit apărător din oficiu.