Cuvîntul însuși de împrumut mă îngrozea, și, din orice buze l-am auzit, am răspuns cu aceeași indignată răspingere. Cînd mi s-a pomenit de plasări productive ale capitalului străin în vreo întreprindere românească – silozuri olandeze, punere în valoare a terenurilor inundabile, pescuirea în deltă sau orice alta —, am păstrat scepticismul pe care-l impune situația generală, care împiedecă orice risc și e dușmană chiar a oricării inovații. N-am crezut un singur moment că simpatiile care vin largi către d. Titulescu cînd dă o masă bună sau promite mirifice avantaje în România s-ar putea păstra și atunci cînd valoarea d-sale europeană ar face apel la o pungă închisă cu zece noduri. Totuși ziarele au anunțat că un necunoscut domn Naum, din regala suită a ministrului nostru la Londra și la Lido, a plecat cu misiune specială pentru a face să reușească la Geneva un plan titulescian și european de a cărui izbîndă ar atîrna fericirea României, care va avea tot ce vrea fără a-și lua nici o îndatorire. Ce bine e cînd într-o țară strîmtorată se mai păstrează colțuri de o atît de perfectă simplicitate! Căci nu poate fi decît o simplicitate apostolică și eremitică a se proiecta în viitor, ca o scăpare din toate releie, geniul „guvernului definitiv” și însușirea de a căpăta oricînd oricîți bani de la salvatoarea Genevă a dlui Nicolae Titulescu.