A visat?! Nu! N-a putut să viseze, fiindcă nu dormise. Așa știa el, și ar fi fost în stare să jure că nici o singură clipă n-a ațipit de când a intrat în casa aceasta. Stăpânit de gândul că nu poate să fie la mijloc decât un joc al Necuratului, el luă hotărârea de a se depărta fără întârziere din afurisita aceasta de casă. - Acum, în capul nopții, așa, fără veste, zise el, și ieși ca să coboare scările, să se ducă la grajd, să-și încalece buiestrașul și să plece mai departe. În birt însă el rămase iar buimăcit. Hangiul se afla tot la tejgheaua lui. Oltenii nu mai erau aici, iar neamțul mânca slănină la masă, unde îi lăsase pe olteni. - Bine, - zise el - aveți de gând să stați toată noaptea treji? Hangiul se uită mirat la el, iară neamțul începu iar să râdă. - Bine trebuie să fi dormit ca să zici că e noapte și acum, grăi hangiul. - Eu n-am închis ochii de când am plecat de aici, răspunse Tașcă. Afurisită casă! Și degeaba râdea neamțul, degeaba spunea hangiul că se luminează de ziuă, căci el ținea una, că n-a trecut nici două ceasuri de când s-a dus să se culce.