Aceiași copii, cari laolaltă râd și sar, când rămân singuri, sunt triști. Ei moștenesc descurajarea și melancolia sărăciei. Ei sunt ca acele flori veștede, cari par înfrăgezite la lumina unei raze. Când raza piere, florile rămân tot veștede. Dar nici un copil sărac nu m’a mișcat mai dureros ca micul gimnastic. Are opt ani. E îmbrăcat ca un jongleur de circ, și poartă pe umeri o cutie cu săbii și bile de metal. Deunăzi seara, intră într’un birt, unde mâncam. Așterne un covor pe scânduri și începe să facă diferite figuri de echilibristică. Nu uitați: să lupți pentru vieață la opt ani!... Micul gimnastic ia un taler și cerșește din masă în masă Un gologan, pentru reprezentația ce a dat-o. Și observ cu mirare că, de astă dată, spectatorii sunt mai generoși; fiecare aruncă un gologan. Se vede că toți mâncaseră. Oamenii, după ce mănâncă, sunt mai buni, ne spune Alphonse Daudet. Artistul are talerul plin cu bani. E foarte mulțumit și zâmbește tuturor. Îndreptându-se să iasă afară, îl urmăresc. Mama lui îl aștepta la ușa birtului. Copilul îi varsă banii în mână, repetându-i: «sunt mulți!...» Și la lumina felinarului după stradă, zăresc ochii mumei uzi de lacrimi. Apoi aplecându-se spre micul gimnastic, ea îi învălui gâtul într’un șal de lână și se îndreptară către o cârciumă din coltul uliței.