S-ar putea zice chiar fără primejdie de a greși că mulți din acești cazaci moldoveni nu erau decât țerani de la Nistru, cari, de când Chilia și Cetatea Albă erau pierdute (1484), de când ienicerii se așezaseră în Tighinea ajunsă Benderul lui Soliman cel Măreț (1538), de când urmașii lui Ștefan nu mai aveau voie să poarte războaie, trebuiau să-și cheltuiască aiurea energia prin care supt marele domn, supt fiii săi Bogdan și Petru Rareș, supt nepoții săi de fiu Ștefăniță și Ioan cel Cumplit, dacă nu și supt Alexandru care fu poreclit Lăpușneanul fiindcă era fiul Anastasiei din Lăpușna, îngropată la Râșca, și al lui Bogdan, ei își făcuseră datoria prevăzută printr-o veche danie din vremea lui Gangur pârcălabul de Orhei și a "Gănguroaii celei bătrâne": apărarea țerii de tatarii Hoardei de Aur și de tatarii Crâmului. Apoi, când și zilele de plean și glorie ale cazacilor trecură, acești căpitani și stegari, acești țerani înarmați, din străvechi neamuri cu nume ciudate și neînțelese, unele de o superbă spontaneitate de limbă, se făcură opoziția, totdeauna nemulțămită, adesea îndârjită, pornită pe răscoală, ridicată în oaste revoluționară împotriva domnului. Lăpușnenii, orheienii, sorocenii, mai târziu codrenii de la Prut, se ridicară astfel împotriva celor din urmă Movilești, împotriva lui Gașpar Gratiani, a lui Radu Mihnea și, la capăt, împotriva lui Duca-Vodă, supt acel Hâncul care a dat încă un proverb politic, de o deasă întrebuințare, înțelepciunii populare: "Vodă vra și Hâncul ba".