Îți aduci aminte, colo, deasupra viilor, ce frumos era și câtă mulțime de viorele! Era, nu-i vorbă, mai frumos aici; dar frumos era și acolo; pretutindenea era frumos și bine. — Dacă vrei! răspunse dar Trică. Apoi se întoarseră la vale, trecură Murășul, fără ca să-și mai pună viața în joc și fără ca să plătească creițarii, și o luară spre Sărărie, ca să iasă deasupra Lipovei. — Să trecem prin oraș, grăi Persida, că e mai aproape. Nu era mai aproape, dar, la urma urmelor, și prin oraș tot acolo ieșeau. Sărmana copilă! A trecut cu inima încleștată prin oraș și era deznădăjduită când s-a văzut la cele din urmă case. Ar fi vrut acum să spună că rău au ales drumul și să se întoarcă iar prin oraș, ca să apuce drumul pe la Sărărie. Asta însă nu mergea. — De, zise ea după ce sosiră între vii, tot e mai frumos la Șoimoș! — Știu eu că e mai frumos! îi răspunse Trică, pe care inima îl trăgea acolo unde a petrecut atâtea zile de copilărie. Da! însă deasupra viilor mai erau și alții, care veniseră să caute flori și să vadă de acolo din deal Murășul și lumea cea mare și largă.