Această descripție a curții domnești nu se potrivește nici cu ceea ce am văzut că se spune înainte despre dînsa și nici cu obiceiurile lui Duca Vodă –, care, ce e drept, fiind țeran din Rumelia, și țeran neliber, la un moment dat, pe cînd prezida Divanul, a venit înaintea lui un turc, fostul lui stăpîn, de i-a strigat: „Efendi, efendi, blem la Rumele” („efendi, efendi haide la Rumelia”) și stăpînul țerii s-a răscumpărat față de dînsul. Devenise om foarte bogat, cîștigînd averi mari cu negoțul în Polonia și la Constantinopol; chiar casa lui de acolo era de o bogăție strălucită, cu nenumărate aurituri, podoabe la ferești și plafon sculptat după datina turcească (o singură odaie era evaluată la 11 000 de scuzi). Însurat cu o femeie dintr-o familie de frunte moldovenească, Anastasia, văduva lui Buhuș, el trebuia să păstreze în locuința sa ceva din pompa introdusă de Radu Mihnea și care ajunsese la culmea ei prin Vasile Lupu. Am stabilit aiurea[3] identitatea locuinței descrisă de Magni, nu cu palatul din Iași, ci cu casele domnești de la Cetățuia, descrise foarte amănunțit, acum trei șferturi de veac, de Alecu Russo, într-un chip care corespunde perfect cu descrierea lui Cornelio Magni: este aici în partea, azi prefăcută, de către Iași, și scara prin care se ajunge la un cerdac deschis, și o sală cu odăi, la dreapta și la stînga, printr-una din ele învîrtindu-se scăricica de comunicație cu „cămara” domniei, haremul.