Ei se încurcă la orice întrebare asupra amintirilor istorice. Hacquet mai ajunge a cunoaște schitul lui Daniil Sihastrul, pe care-l preface în „Toma”. Rădăuții, „loc mizerabil“, cu o „mică, neînsemnată bisericuță”, neglijată, și cu o locuință părăsită de episcop, mutat la Cernăuți, lăsînd aici pe vicariu cu ceva călugări. Apoi Frătăuții, cu șaisprezece case germane, Arburea, unde iarăși li se gătise un cuib, un „Sat-Mare” de germani, Siretiul, veche reședință episcopală, cum a cetit în Sulzer; aici află pe viitorul împărat Francisc, cu care vorbește franțuzește. Apoi Cîmpulungul țerănesc, schitul de la Plosca, Putila. Știe schitul lui Mihai Racoviță la vamă și dă o traducere foarte exactă a inscripțiilor; apoi și biserica Sînt’Onufrie. Suceava, în care întră pe vechiul pod de lemn, are cîteva sute de case de lemn, locuite de armeni și evrei în centru. Se văd, din mărirea trecută, turnuri, ruinele cetății: odată fuseseră, i s-a spus, 70–80 de biserici; acum abia biete, patru. Marele negoț de curelărie spre Rusia a dispărut. La 1788 a mai fost o pribegie. În apropiere înseamnă mănăstirile „Rinke”, Sîntilie, Ilișești, de unde a fugit egumenul, Meletie arhimandritul, satul Zahareștilor. La Iacobeni îl interesează minele. Apoi pe la „Țițu” și Dealul Rogozului va trece în Pocuția.