Cei ce se fac preoți nu uită că s-au născut într-un sat românesc și caută să se întoarcă acolo sau în altul. Câțiva, în sfârșit, trec la Universități, dar nici aceia nu pierd legătura cu neamul din care au pornit. Prin orașe depărtate, prin strașnice locuri de osândă, unde i-au aruncat avânturile lor liberale, ei scriu românește, cerând cărți, și anume "cărți de cultura și istoria neamului nostru", zice unul, "mai serioase și documentate". "Foarte aș vrea", spune un altul, "să aib carte postală cu chipul Universității din Iași: am auzit că zidirea e foarte frumoasă". Și un al treilea se bucură astfel de reinstalarea limbii noastre în Chișinău, singurul oraș în această mare sălbăticie fără drumuri, fără luminat, fără strade: "Câțiva ani înapoi era o mirare dacă auziai limba moldovenească pe strada Chișinăului: nimeni n-o vorbia afară de țeranii veniți de la sate. Iar acuma în toate zilele aud inteligenți vorbind moldovenește". Pănă departe peste Nistru, dulcea noastră moldovenească triumfă, sună biruitoare între neamuri. Acestea se întâmplă fără nici un amestec al nostru, căci noi dăm Basarabiei numai... dezertori. În locul acestor fii rătăciți cari pleacă batjocurind țara, ar trebui să ne descoperim basarabenilor prin cărți. Și parcă-mi sună la urechi aceste cuvinte simple și grave: "cărți de cultura și istoria neamului, serioase, documentate"... Și pe înțelesul tuturora.