Mai e vorba de „grosul” poliției, de corpul de pompieri, bun, cu muzică, de carantină, al cării director e un colonel. La Tecuci află ca prefect un prieten, pe tînărul Ioan Sturza, a cărui moșie, la Tăcuta, îl interesează, cu țiganii hoți, necivilizabili, pe cari soția proprietarului s-a străduit să-i învețe alt fel de a trăi. Se descrie și cuviincioasa îngropare creștinească a unei bătrîne țigance, căreia o rudă-i aduce doi pui, o ramură plină de pîni și de mere pentru calea cea lungă. Pentru tineretul țigănesc stăpînii au înființat un atelier de lăcătuși, dulgheri și carătași. Ar trebui ca acești oameni care privesc pe boier ca pe „furnizorul obligat al hranei lor” să fie deprinși cu încetul a-și lăsa obiceiurile seculare, împroprietărindu-se cei ce merită. Mica oștire moldovenească n-are decît 1 323 de soldați (212 grenadiri, 824 infanterie, 192 cavalerie, 70 artilerie, 25 muzica). Impresia pare a fi bună; vom vedea îndată aceea pe care i-a produs-o călătorului miliția Țerii Românești. Manevrele-i plac, și muzica o judecă bine. Întreaga gospodărie de țară a noastră e judecată inferioară. E multă pîrloagă, nu se știe ce e gunoiarea. Appert crede că s-ar putea aduce colonii din germanii cari emigrează în America. Oamenii de țară, „loiali”, „de moravuri simple”, s-ar învăța și ei.