Dar partidul național-țerănesc venise numai din cauza presupusei sale popularități, mai ales în ce privește Ardealul – „am pacificat Ardealul“, zisese regele. Și în fața lui nu se găseau în administrație oamenii puși de un partid puternic, avînd cu ce să umple și ultimul loc, ci funcționari de carieră, de cari nu se gîndise a se atinge nimeni – n-am numit pe nimeni pentru că era aderent al nostru – și, în ce privește comisiunile interimare, am lăsat de cele mai multe ori ce am găsit, ori ne-am adresat la oameni pe cari nu i-am întrebat dacă se duc la cutare sau la cutare club sau dacă sînt obișnuiți să voteze pe unul sau pe altul. Cea mai mare parte mi-au rămas absolut necunoscuți. Totuși, din Jimbolia pînă la Cetatea-Albă, a fost o hecatombă de destituiri și de strămutări după indicațiile șefului local, care pe alocurea își atribuise astfel de puteri încît „primea” sau „nu primea” pe acela care era recomandat sau, uneori, numai tolerat de ministrul său. Cînd i se învedera, cu iscăliturile fruntașilor locali, dlui adevărat ministru de interne Armand Călinescu valoarea celor izgoniți, el se mulțămea să promită că după adegeri va încerca să-i restituie. Ce s-a întîmplat în toate județele o arată declarația fostului prefect de Gorj, profesorul Miron Constantinescu, un om de o perfectă onestitate, într-o scrisoare care nu era menită să fie publicată, deci nu poate fi socotită că urmărea un efect: „în douăzeci și patru de ore au schimbat Consiliile interimare, în trei zile au mutat notarii dintr-un loc în altul, au dat afară și au suspendat pe perceptori, agenții de percepție, secretari, casieri.