Dar sînt deștepți, buni, și în alt regim ar fi și ei altfel[6]. „Femeile sînt frumoase, sentimentale, galante, dar apatice, rău crescute[7] și cu puțină instrucție”: că n-ar ști franțuzește e o închipuire a scriitorului și că s-ar pricepe să joace numai hora, care i se pare ridiculă, o alta (el preferă jocul „grecesc”, cu conducătorul în urma căruia merg femeile unite prin năframele ce țin). Dealtfel recunoaște că, dacă la 1806 mai erau femei în costum oriental și jucînd danturi vechi, o răpede revoluție supt ocupație a schimbat și una și alta. Se aduc trăsuri din Apus și bucătari francezi; tinerii pun fracul. [8] Ca petreceri, nu se îngăduie teatrul, concertul de diletanți. Ofițerii ruși cari o făceau păreau ciudați. Lăutarii reprezintă muzica și „zece pisici într-un pod sînt mai plăcute de ascultat decît cei dintîi cîntăreți din Iași”. De literatură n-au habar, deși se spune că limba e „dulce și monotonă”, destul de bogată. Populația de la țară, 1 500 000, după ce 200 000 au pierit din cauza războiului, e solidă și, mai ales în Muntenia, îndrăzneață. Femeile, brune, de statură frumoasă, sprintene, se trec răpede. Casa țerănească e descrisă după realitate; la ferești nu sînt geamuri, ci bășici.