Popular cum îl credea suveranul, partidul național-țerănesc, despre care un ziarist italian anume invitat spunea că n-are decît să spuie”Maniu” pentru ca îndată orice țeran din Ardeal să se ridice și să ducă mîna la căciulă, a simțit oarecare îngrijorări. În București întîi. E adevărat că pentru orice politician al Ardealului care n-a ieșit din găoacea sa, Capitala României, orașul a vreo sută de domni, centrul activității intelectuale a tuturor românilor, locul de unde s-au proclamat cele mai înalte idealuri și s-a dat impulsul pentru servirea, pînă la moarte, a celor mai nobile cauze, e un centru de conrupție care trebuie desființat. Aici orice bărbat e un hoț, chiar dacă n-a avut încă putința de a se manifesta, orice femeie poate fi acostată pe stradă pentru a-i cere o clipă de dragoste, orice avere este suspectă, deși bucureștenii n-au pretins niciodată că la Chitila au mine de aur. Patria, ziarul patriei celei mici, în care nu sînt numai români, ceruse pur si simplu desființarea acestei adunături de briganzi și de cocote în care orice român e plămădit din legătura spurcată dintre un grec ortodox și o țigancă fără religie. Așa e, dar Bucureștii au 800 000 de locuitori – numai adunături, fără un pic din sîngele drăguțului de Traian, continuat astăzi prin înțelepciunea dlui profesor Casiu Maniu de la Universitatea din Cluj, – și între aceștia sînt vreo cîteva zeci de mii de oameni cari votează.