Atunci, fiindcă lor li era indiferent pe cine atacă, și-au ales un dușman mai slab, pe care Europa apuseană nu putea să-l ajute așa de ușor, în polonii slăbiți. Deși au suferit înfrîngeri cum a fost cea de la Hotin din partea lui Ioan Sobieski, – pe vremea aceea, emulul lui Zamoyski era numai comandant suprem al armatelor regelui Mihail Wiszniewiecki –, ei au continuat războiul pentru război și regenerare, amestecîndu-se în el și cazacii, marele duce de Moscova însuși, și ajungînd să se dezvolte ca element complementar cu războiul turco-polon un război turco-rus, cu o pace separată între prințul moscovit și sultan. După toate aceste explicații, venim la cea dintîi călătorie din această vreme, cuprinsă într-o carte din 1678, foarte rară, pe care, acum cîțiva ani, domnul general Vlădescu, atașat militar la Roma, a comunicat-o Academiei române și care a format obiectul unui memoriu[1]. Călătorul acesta este Cornelio Magni, și cartea lui se cheamă: Ce am putut culege mai curios și mai interesant în călătoria mea în Turcia. El spune că a cules știrile lui în doi ani de călătorie și locuință în acele părți. Astfel, el avea toată experiența trebuitoare pentru a judeca bine împrejurările de la noi, ca unul care străbătuse deosebitele provincii turcești, așa încît putea să-și deie samă de sensul unor anumite lucruri care ar fi rămas neinteligibile pentru cineva nepurtat prin locurile acestea.