Merseră tăcuți pe Carol. Bărbatul, pleoștit, târându-și alene picioarele, femeia, țanțoșă, învârtind capul în dreapta și-n stânga, zâmbind și râzând apăsat ca un husar. În fața unui magazin d-na Tulbure se opri și vorbi: — Haidem aci, că-l cunosc pe prăvăliaș de când eram prin pension și o să-mi dea mai ieftin… Intrară, și d-na Tulbure salută prietenește pe un domn scund, cu nasul gros și cu fața roșă plină de sudoare. — Vreau să cumpăr niște pantofi. Dar să-mi dai tot buni, ca și când eram în pension. Cel salutat zâmbi încurcat și răspunse domol: — Mă rog, marfa noastră e cea mai prima din tot Bucureștiul. Poftiți, luați loc… îmi dați voie?… Doamna se așeză pe un scaun, iar prăvăliașul îi scoase un pantof zicând: — Purtați numărul treizeci și opt, mi se pare… — Treizeci și opt? Auzi, dragă puiule — se întoarse către bărbat — zice că eu port treizeci și opt! Nu vezi d-le piciorul meu? Treizeci și patru, domnule, înțelegi? — Mă rog, scuzați… — Să-mi dai o pereche de pantofi galbeni cu ramă, cu tocuri înalte Louis Quinze, foarte frumoși… Știi, ca la pension. Prăvăliașul aduce o pereche de pantofi mângâindu-i și zice: — Asta-i o marfă străină… cred că aveți să fiți mulțumită.