Amintesc întîi – găsind-o numai acum – o descriere de călătorie pe la noi în latinește care nu e un lucru obișnuit, însemnările, apărute la Maiența în 1792 ale abatelui Francisc Pizzigalli. Plecat la începutul lui mai 1789 din părțile Milanului spre Liov, el e primul călător occidental care cunoaște Bucovina ca atare. Cernăuții începe a avea mulți negustori. Coborindu-se în Moldova, călătorul e încîntat de dealuri, de șesurile înflorite, de aerul cel bun, de bogăția fructelor „ca în Italia”. Îi displace doar slaba gospodărie a cîmpului, indolența locuitorilor. La lași numai curtea e de zid; aici abatele are a face doar cu ofițeri ruși. Pe la Soroca trece Nistrul, pentru a se întoarce prin Moldova, luînd calea spre Oituz: în Ardeal i se pare mai evident latinismul limbii; românii de acolo, „foarte mulți”, sînt „simpli și primitori”, cinstiți la vorbă, veseli; se descrie portul femeilor care „merg călare și conduc carăle”[1]. Caronni în Dacia, cu subtitlul său „Mie osservazioni locali, regionali, antiquarie sui Valachi specialmente e Zingari transilvani, la mirabile analogia della lingua valacca coll’italiana, la nessuna della zingara colle altre conosciute, con un rapporto su le miniere più ricche di quel Principato”, publicație de 93 de pagini, mare în 8°, ieșită la Milan în 1812, cu o dedicație către contele Mihail Eszterhâzy, șambelan al arhiducelui Rainer, e desigur una din cele mai rare și mai curioase cărți privitoare la români.