— Eu renunț, zise el, după câteva încercări. Se trântise în zăpadă și își încrucișase brațele. — Eu însă nu renunț, răspunse Nora. Te rog să te ridici și să faci o întoarcere corectă. Nu plecăm de aici până nu o faci. Se întoarseră la cabană după ora unu. Paul era flămând, obosit și entuziast. — Mai bine rămâneam pe teren. Am fi găsit ceva de mâncare la Turing. — Știi bine că nu se poate. Ne așteaptă Gunther. Gunther nu-i aștepta. Hagen le spuse că băiatul nu poate coborî la dejun și îi roagă să mănânce fără el. — E obosit. N-a dormit toată noaptea. Are nevoie de odihnă. Nora voi să urce până în camera lui din turn, ca să-l vadă, dar Hagen o rugă să renunțe. — Nu e nimic grav. Să-l lăsăm să doarmă. Dacă se odihnește bine, seara va veni jos. — Se întâmplă lucruri ciudate în casa asta, zise Nora la masă. — Ciudate? întrebă Paul. Nu văd. — Tu nu vezi nimic acum, dragul meu. — Ai dreptate. Sunt amețit, sunt beat. Avea înaintea ochilor numai întinderi albe de zăpadă, pe care se vedea zburând. Închise ochii și încercă să suspende în el orice gând, ca în acea fulgerătoare senzație de plutire, de zbor, de cădere.