În preajma miezului de noapte se umpleau paharele, iară când suna de miezul nopții, se stingeau pe o clipă toate luminile, apoi, peste puțin, patronul aprindea o lumânărică de ceară, striga: „Ura! ” și-nchina paharul de Anul Nou. Ce era acum, Doamne?! Chiuiau cu toții, jucau, ciocneau paharele, zăngăneau banii de argint, se-mbrățișau, se sărutau și-și urau unii altora mulți și fericiți an - un huiet, o zarvă, o gălăgie și-un avânt furtunatec de ai fi crezut că se ridică cu casă cu tot în văzduh. Așa a fost ani de zile de-a rândul și așa și trebuia să fie, de aceea îi mergeau lui Iorgovan Ceplac și-n casă, și-n atelier, și-n prăvălie, și-n lumea cea mare toate bine. Anul acesta însă nu mai era ca de obicei. Încă după amiazăzi patronul era îngândurat. I se păruse că sunt cam plânși ochii Tincuței. El se uita cu coada ochiului la cucoana Sofița; era-ngândurată și ea, căci i se păruseră și ei cam plânși ochii fetei și-l vedea pe patron cam trist. Băieții și fata cea mică, văzându-și părinții îngândurați, de asemenea-și perduseră voia bună pe care trebuia să o aibă de Sân Vasii. Ce faci cu ceilalți când vedeai pe patron, pe stăpânii casei și pe ai lor atinși parcă de brumă?!