Totdeauna cuminte, silitor și supus, cel dintâi între cei de seama lui, el era fala mea și fericirea vieții mele. Gândul îmi era dus mereu la el, nopțile îl vedeam în vis și neîncetat eram stăpânită de îndemnul de a alerga și de a osteni ca să-l țin la școli pentru ca să scot din el om ales, om de frunte, la care toți să se uite cu sfială. - Orișice ar fi urmat mai târziu - grăi iar călugărul - ai făcut ceea ce firea-ți poruncea și nu ai nici un cuvânt de a te plânge. - Nici că m-am plâns vreodată, stărui dânsa. După ce se pornise pe calea cea bună Ioan al meu, nu mai putea să urmeze nimic ce pentru mine ar fi fost un cuvânt de a mă plânge. Unii mă fericeau, alții mă pizmuiau, iară eu eram amețită de bucurie neistovită căci el mergea mereu înainte. Am ajuns în cele din urmă să-l văd inginer de frunte, vestit între cei de seama lui. Un singur lucru îmi mai lipsea: să-i sărut cununiile și să-l știu și om la casa lui, soț și cu voința lui Dumnezeu, părinte… Mi-a fost dat și aceata: cum însă?! cum?!