I se părea amețitor de dreaptă. “Am să cad”, își spuse în gând. Ar fi vrut să ceară un răgaz, o amânare. Nu era prea greu pentru început? N-ar fi fost mai cuminte să înceapă cu lucruri mai simple? Ridică privirea spre Nora, dar nu îndrăzni să-i spună nimic. Citea pe figura ei o neîndurare de profesor, care a pus întrebarea și acum așteaptă răspunsul. — Uite aici, Paul. Te lași pe genunchi, ca pe două arcuri. Înțelegi? Ca pe două arcuri. Îl privea drept în ochi și rostea cuvintele aproape silabă cu silabă. — Bastoanele le duci înapoi, cât mai înapoi. Ca să fi sigur pe ele, lipește mâinile de șolduri. Așa. Capul înainte, umerii înainte, corpul înclinat… mai înclinat… Așa… Schiurile. Unul lângă altul, perfect paralele… Acum pleacă… “Mai am timp să mă opresc, își zise Paul. Mai am timp să rămân pe loc, mai am timp să…” Schiurile porniseră încet, singure. Pe urmă, avu deodată senzația că nu le mai are în picioare. Un val de zăpadă venea vertiginos spre el. “Cad!” Ceva asurzitor, un tunet sau o mare tăcere acoperi totul. Se dezmetici brusc. Era pe schiuri, în picioare, oprit pe loc. “Poate nici n-am plecat. Poate mi s-a părut.” Se uită în jur după Nora, ca să se convingă dacă într-adevăr n-a rămas lângă ea și dacă tot acest vârtej, din care ieșea fără răsuflare, nu fusese doar un moment de amețeală.