Ivan însă nici nu se gândea la asta; el îşi căuta acum de drum, întrebând din om în om unde şede Dumnezeu. Dar toţi pe câţi îi întreba dădeau din umere, neştiind ce să răspundă la aşa întrebare ciudată. – Numai Sfântul Nicolai trebuie să ştie asta, zise Ivan, scoţând o iconiţă din sân şi sărutând-o pe dos şi pe faţă. Şi atunci, ca prin minune, se şi trezeşte Ivan la poarta raiului! Şi, nici una, nici două, odată începe a bate în poartă cât putea. Atunci Sfântul Petre întreabă dinlăuntru: – Cine-i acolo? – Eu. – Cine eu? – Eu, Ivan. – Şi ce vrei? – Tabacioc este? – Nu-i. – Votchi este? – Nu-i. – Femei sunt? – Ba. – Lăutari sunt? – Nu-s, Ivane, ce mă tot chihăieşti de cap?! – Dar unde se găsesc de aceste? – La iad, Ivane, nu aici. – Măi! Dar ce sărăcie lucie pe aici, pe la rai! zise Ivan. Şi, nemailungind vorba, îndată şi porneşte la iad. Şi el ştie pe unde cotigeşte, că nu umblă tocmai mult şi numai iaca ce dă şi de poarta iadului. Şi atunci, odată începe a bate în poartă, strigând: – Ei! Tabacioc este? – Este, răspunde cineva dinlăuntru.