Ah! ochi albaștri, Frumoși ca cerul... Ea începu să cânte tremurând glasul, dându-i o căldură sentimentală, naivă și puțin ridiculă. Glasul eră slab, nemelodios, dar nespus de înduioșetor — un glas de copilă cerșetoare, plângând pe stradă. Șeful se sculă plictisit, se apropie de ea și vru s’o pue pe genuchi. —Ia lasă glasul, drăguțo; n’ai talent... Și chiar dacă ai avea, cu arta mori de foame. Tu ai altă artă, mai bună, mai sigură: arta ta de femeie ... Fata se depărtă de lângă el; în ochi i se ivi o expresie de frică și de întristare. — Nu, domnule, n’am venit pentru asta. Sunt fata onestă, vroiu să rămân onestă. — Onestă... și cu ghetele rupte... Bravo! — Am glas; vă rog, ascultați-mă. — N’ai glas, fetițo; cine ți-a băgat în cap prostia asta?... Ai tu altceva ... El s’apropie din nou, voia s’o înduplece; altfel se temea de un scandal, fata putea să țipe și vecinii nu l-ar mai fi îngăduit în apropierea lor. Fata pusese mâna pe cleampa ușii : — Nu, domnule; lăsați-mă să plec... E păcat să mă nenorociți. — Dar cadourile, dar rochiile cari o să ți le cumpăr? — Vă mulțumesc, nu-mi trebuie.