întrebă el peste câtva timp. - Doamne! - zise ea suspinând - nu știu ce să fac eu, de unde aș putea să-ți spun ție, ce ai să faci? - Hm! - întâmpină el cu amărăciune - ți-e ușor ție, care n-ai decât să tragi o dată cu ochiul ca să scapi de mine. Eu am să rămân aici, și pe sufletul tău să fie dacă mă vei da în mâna lor. Ana se îndărătnici și-și strânse buzele. - Nu mă lua așa, că nu mă las să mă iei, zise ea. Poți să rămâi, dar eu îți spun că mult timp n-o să poți sta fără ca ei să simtă că te afli aici, fiindcă eu, chiar și dac-aș voi, nu știu să mă prefac. Eu însă nu vreau: proastă aș fi dac-aș voi când știu că nu pot și mișea aș fi dacă nu ți-aș spune adevărul. - Eu rămân, grăi el, și o să vezi tu că o să știi să mă păzești. Ridicându-se apoi de la masă, el își luă pistolul și-l puse sub perna de la căpătâiul patului, apoi se întinse, așa îmbrăcat cum era, în patul așternut. Ce putea Ana să-i facă? Se afla acasă la el, culcat în patul lui.