În colțuri necunoscute din sufletul nostru, vechile deprinderi, amintirile și creșterea cari le-am primit în copilărie se ascund ca niște exilați alungați din patria rațiunii, pe care ne-a înseninat-o mai târziu cultura și experiența. Câți dintre noi, după ce am trecut prin câteva clase liceale, după ce ne-am amețit gândurile cu puțină citire de filozofi materialiști, nu ne-am ascuns simțul nostru religios — umilita moștenire pe care ne-a transmis-o o mamă pioasă — și ne-am dat de revoltați în contra cerului, de atei înverșunați!... Cu toate acestea, vremea trece ; anii ne învață, încetul cu încetul, dureroasa știință a vieții, și atunci sufletul nostru caută refugiu tocmai în credințele dispărute. Acei cari s’au deșteptat din visuri deșerte și s’au pus în urmă să privească lumea ca niște spectatori înțelepți și neturburați, s'au convins de eterna zădărnicie a tot ce există și au înțeles că senina filozofie a vieții constă în singura putere de a ști să împrumuți realității ceeace-i lipsește : poezia pe care o ai tu. Dar să fie cu putință ? * * * Realitatea!... Monstru hidos, hrănit cu iluziile și visurile noastre... Cine e fericitul care n’o vede, care o suprimă din fața simțurilor sale, care o înlocuește cu idealul său ?