Ele se arată ca o vibrare firească a sensibilității noastre, nepervertită de nici un rafinament sau ipocrizie. Dar lucrul în sine rămâne adevărat. Asemuiți gestul nervos și afectat al unui tânăr de saloane, cu gestul sobru, la locul lui, determinat de expresia justă a sufletului, care îl întrebuințează un țăran; și spuneți-mi dacă nu e drept să fiu obosit și să râd de cel dintâiu, să înțeleg și să mă uimesc de cel de al doilea. Cu cât e mai frumos și de un înțeles moral mai înalt, față de gestul odios al unui anarhist distrugător și nebun! Și nu este o emoțiune de estetică falsă a numi frumos gestul asasinului, când s’ar putea fixa, atât de admirabil, fie în versuri, fie în marmoră, fie în culori, diferitele gesturi de munca, de resemnare, de desnădejde și de revoltă, ale nesfârșitei mulțimi de obidiți ? Nu este nedemn ca arta să glorifice gestul unui braț omorîtor? E dureros de constatat cum mulți din artiști înlătură orice intervenire a conștiinței, când e vorba de a-și arăta originalitatea unui adjectiv sau a unui verb, cari pot avea înrâuriri periculoase. Le beau geste al poetului decadent nu va ameți, poate, imaginațiile bolnave ale atâtor dezordonați?