Turcii fugiseră din Smârdan și își găsiseră scăparea spre Vidin, lăsând în drumul lor rămășițele goanei înfricoșate: tunuri, puști, muniții — toate îngrămădite la un loc, unele peste altele; și hrană, bucăți de pâne înghețată, sau pesmeți tari ca fierul. Din spatele Smârdanului, pană departe, îngustându-se din ce în ce ca o panglică, se trăgăna drumul bătut de pașii fugarilor. Fulgii nu putuseră acoperi toate urmele lor; călărașii cari patrulau prin împrejurimi goneau de pe hoiturile cailor căzuți stolurile de corbi ce zburau croncănind, se roteau prin aer, iar când patrulele se ștergeau în depărtare, se lăsau iarăși, puzderii, și se alungau unii pe alții de la stârvurile cari îi îndestulau. Turcii fugiseră înfrânți, după o luptă crâncenă; dar oboseala atâtor zile de încordare dădură pe mulți dintre ei prinși în mânile dorobanților; unii se așezaseră jos, cu capul plecat, cu brațele încrucișate, și așa își așteptau soarta de care erau încredințați că, dacă le era scris, nu puteau să scape. Ai noștri îi prinseseră. A doua zi după luptă, pornise spre Dunăre câteva pâlcuri de prizonieri, și astăzi avea să se ducă cel din urmă, vreo cincizeci de pedestrași, între care se aflau și câțiva ofițeri. Ca și ceilalți prinși, trebuiau să facă drumul pe jos, până la Dunăre, supt paza călărașilor.