Au căzut bolnavi toţi deodată. A doua zi, Ana, într-un suflet alergă cu ei la medic. Medicul, un omulean scund, cu o pălărie albă, dar care, nu se ştie de ce, părea neagră, cu o faţă căreia nu-i puteai desluşi trăsăturile îi examină pe copii, apoi i se adresă Anei: – Femeie, fii calmă… – Dar… ce e, doctore? se albi Ana la faţă. – Zău, nici nu ştiu cum să-ţi zic… – Spune-mi, nu tărăgăna. Mă voi strădui să mă stăpânesc. – Păi, femeie, copiii dumitale sunt grav bolnavi… – Doctore… încercă să spună ceva Ana. – Aşteaptă, o soluţie totuşi există… – Ce soluţie, doctore? se învioră un pic femeia. – Păi, ca să-ţi salvezi copilaşii va trebui să cheltuieşti o avere. Nu ştiu dacă eşti pregătită. – Sunt pregătită de orice. Îmi dau şi viaţa dacă trebuie. – Ei hai, lasă! Nici chiar aşa… Ar fi destul să-ţi vinzi, de exemplu… casa. – Casa? şopti Ana pierdută… – Ai dreptate. Să rămâi pe drumuri, tocmai cu şase copilaşi, îmi dau seama, nu e lucrul cel mai potrivit. Te înţeleg, căci de… suntem cu toţii oameni, de aceea ţi-aş mai propune ceva… – Zi-mi, doctore, nu mă cruţa, îi reveni Anei un pic sângele în obraz.