Tocmai astăzi? El nu părea surprins. Arăta mai mult amuzat de sincera ei stupoare. Ea insistă. — Spune, știai? El ridică din umeri, indiferenta lui ridicare din umeri. — Nu. Nora încercă să nu-l creadă. — Nu-i adevărat. Nu-i așa că nu-i adevărat? E cineva care te așteaptă astă-seară. O femeie, o iubită. E cineva care știe… Se opri din vorbă. Era în tăcerea lui ceva împânzit, cețos, din care avu deodată siguranța că nu va putea smulge niciun răspuns. El făcu un pas spre ușă. Nora îl apucă de braț. — Nu pleca încă. Pe o etajeră cu cărți, într-un vas de sticlă, erau trei garoafe cu cotoarele lungi. Luă o garoafă și i-o întinse fără să surâdă, aproape cu gravitate. — De ziua dumitale. Apoi, cu un neașteptat elan, se apropie și mai mult de el. — Rămâi aici. După cum vezi, e lumină, e cald. Îl sunăm pe portar și-l trimitem la băcănie. Vom face un dineu somptuos și vom ciocni un pahar. Asta aduce noroc. — Crezi? întrebă el vag. — Sunt sigură. O sclipire copilăroasă îl lumină. — Primesc. Dar trebuie să mă lași să cobor eu după târguieli. — Nu se poate. — De ce?