Și trepădă și la doftori, și la babe, și la vraci. Rana de la încheietura pumnului nu i se închidea. Cheltui tot ce-agonisise. Zadarnic! Trecu un an, trecură doi, și rana lui cocea necontenit și necontenit se spărgea. Într-o zi, din întîmplare, dădu peste un efendi Iatros, un doftor grec, pripășit din Eghipet. — A! nu e nimic! o zgaibă! Au fost niște proști cei care te-au căutat! Ce-i făcu, ce-i drese efendi Iatros, că într-o săptămînă rana se închise și carnea se prinse la loc. Lui Sadi-el-Mahib îi crescu inima de bucurie. Se împrumută la un armean ca să plătească pe efendi Iatros. Grecul nu primi nici un ban, doar atît zise arabului: — Răsplata mea să-mi fie că de cîte ori oi spune un adevăr pe care tu l-ai văzut cu ochii tăi, recunoscător să întărești că „așa e, oameni buni!” — Bucuros, efendi! Se închină și plecă mormăind: Un ghiaur ș-așa de bun?… Allah s-a pogorît peste sufletul lui și, din spurcat, l-a limpezit în roua trandafirilor mirositori și a suflat asupra lui o adiere căldicică din nemărginita-i bunătate! Și gîndul i se îndreptă spre sărmanii pe care nu-i mai cercetase de doi ani și mai bine. S-aruncă în caic și plecă la pescuit.