Și vremea trece, trec sutele de ani vânturând noroadele și schimbând fața lumii, numai crâmpeiul acesta de neam, nebăgat în seamă, pierdut din vederea istoriei, rămâne statornic aici, și-n toată lunga-i întunecare, de aproape o mie de ani, nimic nu se tulbură, nimic nu se strică de alcătuirea firii lui, — cum a intrat, așa va ieși din munți: același chip, aceeași limbă, același suflet.