Și, când l-am găsit, l-am descoperit, la București, unde se ținea din colaborația la câte o foaie săracă, avea în Dealul Spirei o cămăruță goală ca de spital și trei-patru cărți, pe o scândură. Și vorbea despre toate țările, despre toate societățile ca și cum și atunci i-ar fi fost la îndemână să facă tot ce făcuse odată. A tipărit o carte despre Basarabia, despre Rusia, la "Minerva", o carte uimitoare prin bogăția ideilor, prin puterea amintirilor, prin colorația stilului. Nu s-a cetit. La Iași a dat două romane despre vechea viață moldovenească și basarabeană din tinerețele sale și o sumă de amintiri care se pot pune pe dreptate alături de ale lui Ion Ghica, dacă nu și mai presus de ele. Abia s-a atins câte unul de dânsele, deși scriitorii ruși vestiți din generația sa nu scriau mai interesant și mai instructiv. În fiecare rând al său vibra un naționalism tânăr și viteaz, care nu te-ar fi făcut să crezi că scrie un om de 65 de ani, mâncat de tot greul și amarul vieții. Pănă la sfârșit a fost un ostaș loaial și cutezător al credinților sale. A murit ca pe câmpul de luptă. Noi vom păstra cu pietate scrisele sale și acele scrisori în care fiecare cuvânt avea o valoare literară și umană.