Nu e nimic, adăugă ea; fii liniștită, draga mamii. Persida, fără ca să ridice ochii la dânsa, îi apucă mâna, o duse la buze, o sărută în mai multe rânduri, și astfel steteră câtva timp tăcând amândouă. — Dumnezeu e bun, șopti în cele din urmă Persida, și a voit să mă scape de cea mai aspră pedeapsă. E bine că s-a întâmplat așa. Te rog, mamă, urmă apoi peste puțin, să cauți pe Bandi. E nenorocit, sărmanul, n-are pe nimeni în lume și mi-a fost credincios; să-i dai, dac-ar fi să nu mă mai scol, tot ceea ce rămâne de mine. — Ei, răspunse Mara, nu moare omul atât de ușor; abia de aici înainte ai să trăiești și tu. Mulțumește lui Dumnezeu că te-a scăpat de omul acela, care ți-a făcut atâta rău. Persida se întoarse puțin în culcușul ei și ridică ochii spre dânsa. — Nu-l osândi, mamă, grăi dânsa, că e nenorocit și el, mai nenorocit decât mine. Mara se dete puțin înapoi. Îi venea să plece. — Carevasăzică, și acum tot vorba cea de odinioară, zise ea cu amărăciune. Tot tu cea vinovată! Persida se întoarse mai mult spre muma ei și se ridică puțin. — Eu, mamă, și sângele tău, grăi dânsa.