2) Sau afectând el însuși, vorbitorul, o nebăgare de seamă sau o naivitate prefăcută (ironia) <adică făcând pe prostul, cum se exprimă singur> spune cuiva indirect și fără să aibă aerul că o face dinadins adevăruri supărătoare — și în acest caz comicul stă, mai ales, în forma literară în care își îmbracă gândul. În această a doua categorie intră o mare parte din literatura populară cu formă definitiv cristalizată: <proverbe, zicători, cimilituri și> acele curioase strigări la horă, care sunt uneori minunate epigrame rustice, mici juvaeruri de ironie mușcătoare: Bade, nu mă săruta... — strigă un flăcău în horă, uitându-se pe sub sprâncene la o fată cu buzele prea roșii — Bade, nu mă săruta C-a fi rău de dumneata... Te-i trezi de dimineață Cu roșață pe mustață Și-i porni la arătură, Cu funingine pe gură! Și cum voinicul e cam mic de statură, fata pe care a ironizat-o îi răspunde la rândul ei, cu ochii în pământ și cu buzele subțiate: Câtu-i voinicu de nalt, Șede-n chicioare sub pat... În Săliște... 3) În sfârșit, cele două procedee <expuse mai sus> se pot găsi combinate în una și aceeași povestire — în minunata povestire a lui Păcală, eroul nostru popular, plin de humor și de spirit inventiv, care își bate joc, prin vorbe și prin fapte, nevinovate în aparență, de toți dușmanii lui, și care e o figură unică în galeria personagiilor hazlii create de fantezia popoarelor.