Era doctorul cel mare, maiorul. În urma lui, cu atitudini respectuoase, veneau tot soiul de ofițerași. Fiecare avea în mână o sticlă, o cutie, un pulverizator ori măcar un morman de vată. Cortegiul se opri la primul pat. — Ăsta ce are? întrebă maiorul. — E ăl cu bronchita. — Aha, ăla de ieri! Pulvis Doweri, ipecacuana, porția-ntâi, lapte... La patul al doilea: — Dar ăsta? — Adenită inguinală. — Aha, știu! L-am deschis? — Da, ieri. — Rămâne pansamentul. Porția a doua, vin. La al treilea: — Ăsta? — Ulcer veneric. — Aha! Cauterizare la contravizită. Porția-ntâi, nici un supliment. La al patrulea pat se opri mai mult. Aduseră ligheanul, doctorul își sumese mânicile mai tare și începu să dezlege pe bolnav la un picior. — Mă băiete, mi se pare că te scarpini la picior ca să-ți meargă mai rău... Îți place spitalu! O să-ți dau drumul așa. Haide, culcă-te. Doi soldați apucară pe bolnav de mâini, alți doi de picioare, apoi se auzi țâșnind pulverizatorul. — Mă doare! Valeu! țipa nenorocitul. — Haide, haide, că nu te mănânc! Și se auzi încet, ca o scârțâitură ușoară, cuțitul tăind. Țipetele creșteau, bolnavul se zbătea în mâinile sanitarilor, apoi scoase numai niște gemete înăbușite.