- Omul necăsătorit - zicea el rostind vorbele rar și răspicat și bătând cu degetul în masă - orișicât de multe și de mari i-ar fi vredniciile, e deopotrivă cu ramura stearpă în pomul plin de flori roditoare. Nici c-ar fi putut să vorbească altfel un om cumpănit ca dânsul, care avea nu numai o mamă, ci și o mătușă bogată, ba chiar și o verișoară foarte gentilă, care țineau să-l vadă cât mai curând așezat la casa lui. El însă stăruia să arate că de aceeași părere au fost oamenii înțelepți ai tuturor timpurilor, că atât Roma, cât și alte state au crescut și s-au întărit câtă vreme familia a fost bine așezată, și că până chiar și Confuciu al chinezilor pune familia mai presus de toate. Știa pe de rost legile prin care Iuliu Cezar punea sarcini grele asupra celor trecuți de oarecare vârstă fără să se fi căsătorit și era pe deplin dumirit asupra împregiurărilor în care s-a prăbușit societatea romană după slăbirea legăturilor familiale. Avea omul multă dreptate și știa să le spună toate, încât era o plăcere să-l asculți. Steteam cu toate aceste câteodată pe gânduri, căci îmi dedeam seama că verișoara cea gentilă nu va fi având slăbiciune nici pentru botanică și geografie, nici pentru geologie și chimie.