A... domnișorul acesta era un farsor! Mă necăji: — Dar, domnule, cine sunt eu, ca să vă adresați cu atâta entuziasm la mine ? Ați greșit adresa!... Și în acelaș timp ați uitat că în țara asta există un Gherea, un Maiorescu ... — Cum ? Nu sunteți d-voastră simpaticul nostru ... — Domnule, fii bun și nu spune cuvinte de prisos. Pentrucă ai venit însă, dă-mi caietul să-l răsfoiesc puțin, iar d-ta, în vremea asta, ascultă greerii, altă speță de poeți lirici, de cari știi bine cum își bat joc furnicile. Tânărul îmi dete caietul și păru că dă atențiune cântecelor greierilor, ascunși după sobă. După ce sfârși citirea caietului întreg, obișnuita mea fire blajină mi se schimbase. Eram revoltat. — Ce minciuni monstruoase ! Ce minciuni ! — Versurile mele minciuni? întrebă tânărul, uimit. — Firește: în toate aceste elegii nu vorbești decât de moarte, de veșnica tăcere, de suspine, de mări de lacrimi... Domnule, pentru numele lui Dumnezeu, uită-te în oglindă și vezi-te că spui minciuni, că în d-ta debordează vieața !... Tânărul zâmbia ; eu urmai: — Bine, domnule, dacă d-ta ți-ai fi publicat versurile, publicul, citindu-le, ar fi crezut ce spui și te-ar fi compătimit, te-ar fi simpatizat.