Imaginile care un moment se amestecaseră confuze, ca un vis într-alt vis, se topeau în întuneric. Nu se auzea de nicăieri niciun glas, niciun foșnet. Nora căută lanterna pierdută în cădere, dar nu o găsi. “Dacă aș avea o lumină, m-aș întoarce la cabană.” Îi era cu neputință să-și dea seama unde se află. Era o poiană deschisă larg, ca o potcoavă. “Eu am venit de sus”, își spuse, încercând să-și amintească drumul. Ar fi trebuit să se târască până la marginea de sus a poienii, din brad în brad, și de acolo să strige. Poate că nu era prea departe, poate o vor auzi… Mai ales își dădea seama că nu trebuie să rămână pe loc. Un fel de toropeală dulce o trăgea spre zăpadă, spre somn, și știa că somnul acesta înșală. Amândouă schiurile îi rămăseseră fixate de bocanci, dar bastoanele le pierduse în cădere. Se ridică agățându-se cu mâinile de un brad. Abia atunci băgă de seamă că era exact la liziera pădurii. O secundă mai târziu, ar fi fost prea târziu. Și totuși, și totuși, poate că ar fi fost o moarte bună, cu tâmpla strivită de un copac. Mai bună decât această noapte fără sfârșit care se deschidea înaintea ei și pentru care nu mai avea destule puteri ca s-o străbată.