De acest grup se apropie tânărul Palidis, zâmbind către dra Mimi. — Ah ! ce posomorâtă e vremea afară, ce melancolic e vântul, domnișoară... Se așeză pe canapea lângă dânsa. — Ai dreptate. Ce melancolic e să pierzi la cărți... răspunse Mimi, muindu-și surâsul în paharul cu ceai. — Lino dragă, mormăi ca un urs căpitanul, și cu patru aș fi câștigat. Pontul avea: opt peste cinci. Închipuiește-ți, dragă, bătrânul Christodor, el, care nu trage niciodată la cinci... S-ar fi făcut 250 în bancă. Mâna se schimba. Mai treceam de două ori... O mie de lei. — Dar eu, Delescule! Și numai tu ești de vină. Acum, în urmă, când nu vruseși să-mi dai cinci lei. Aș fi jumulit pe directoarea. Am urmărit pasa în gând. Tocmai de cinci ori ținea. Făceam 180 de lei. Și iată, pe ochii mei, tocmai la a cincea oară mă opream. Ce sa-ți fac? Nu mă-nțelegi. Aveam o inspirație, dar știi, cum te văd și mă vezi... Delescu închise ochii, se plecă la urechea nevestei sale și îi șopti, așa de încet, câteva cuvinte, încât Lina nu auzi decât: "...mâine... bani... revizie". Cu toate acestea, ea îi răspunse, necăjită, foarte convinsă: — Mai încet! Ce dracu!