Dl. Stroescu a răspuns, aşa cum se cuvine să răspundă orice român la certele confesionale că, adecă, d-sa nu ştie decât Biserică de limba sa, românească. Arătându-i-se că şi la Sibiu se strâng bani pentru şcoli, tot româneşti, şi că acestea sunt mai multe, a făcut, se zice, un nou dar, de 300 000 de lei. Pe noi nu ne-a mirat fapta d-lui Stroescu. D-sa e cunoscut de mult ca un mare prieten al neamului său, ca un răspânditor darnic al bogăţiei sale pentru scopuri nobile. A îmbătrânit făcând binele şi era firesc ca, astăzi, să se întreacă pe sine. Darul d-lui Stroescu mai are însă un înţeles, unul mângâietor şi plin de făgăduieli. La 1912 ruşii serbează o sută de ani de la furtul Basarabiei. Cu acest prilej iese înainte şi o sumă de "foşti moldoveni" cari vor cânta şi ei osanale arătând că stăpânirea rusească peste Prut se datoreşte şi trădării înaintaşilor lor. Ei vor striga sus şi tare că, din mila "împăratului", Basarabia e fericită în cultura rusească înfăţişată prin Şcoală şi Biserică. Înaintând cu doi ani asupra serbărilor profane ce se vor desfăşura pe mormântul vechii noastre glorii de neştearsă amintire, dl. Stroescu deschide mâna larg şi dă o jumătate de milion culturii româneşti, afirmând astfel legătura neapărată şi veşnică a Basarabiei sale de viaţa, de lupta, de triumful firesc al acestei culturi.