Un pitpalac s’auzi în iarbă : pit-palac, pit-palac !... — Auzi ? — Da. — Cântă totdeauna pe vremea asta ... — Mâine, poimâne, când om cosi iarba, o să-l găsim în cuib ... — Să nu-l omori ... — Dacă îmi zici tu ... — Și dacă nu ți-aș fi zis ?... — Îl omoram... — Ah ! creștinii !... Auzii râsul lui aspru și răutăcios ; apoi zise ; — Poate o fi și el îndrăgostit... — Poate... — O fi ... Râseră amândoi. După o pauză : — Rebeco ! — Eeeee ! — Lasă-mă să te sărut. — Nu pot. — Pentruce ? — Pentrucă ești creștin ... — Și dacă sunt?... — E păcat ! — Rabinul ți-a spus ? — Rabinul... — Hm ! Liniștea era desăvârșită; nu se mișca un fir de iarbă. Soarele ardea, înfierbânta sângele. Și când șoptele încetau, suspinele bietului «creștin» se auziau adânci, pătimașe. Parcă îl vedeam : întins pe pământ, cu capul rezemat de cot, uitându-se galeș în ochii Evreicei. Mirosul trupului ei cald și galeș, înfășurat într’o rochie ușoară, îl îmbăta. Își plăceau unul altuia. Evreica își învinsese mândria, vorbia cu el, dar un prejudiciu religios o reținea încă de a se arunca în brațele lui !