„Lumea bună” merge la Cișmigiu în praf. Cea mai bună, la Șosea, între cară și boi desjugați, între șatre și colibe. Unii boieri umblă în port vechi cu șapcă. Nu lipsesc strălucitorii arnăuți și trăsurile consulilor Franciei și Angliei. Viața socială i se pare plină de rău gust și de pretenție. Iată cum descrie el pe noii stăpîni ai țerii: „Este acolo o clasă de indivizi cari n-au, cred eu, echivalent nicăiri. Fii de proprietari cari au jucat și și-au pierdut moșiile, izgoniți sau liberați ai slugărimii, ei au ceva bani sau și ceva credit, vorbesc destul de ușor, sînt foarte nerușinați, sînt lipsiți de orice simț moral, dar poartă o haină neagră. Supt ocrotirea unui personagiu însemnat, pe care l-au înșelat ori cîștigat, se cam știe cum, ei cer un post. A cere un post e rostul lor cunoscut. Așteptînd acest post, care, să nădăjduim pentru binele administraților, nu va sosi niciodată, fac afaceri, – dumnezeu știe care. Acelea ce se pot mărturisi încep cu lămuriri oficiale date străinului, care mulțămește cu o țigară, și merg pînă la misitia de tranzacții comerciale, care aduc mijlocitorului un cîștig îndoit, plătit de cei doi contractanți. O clasă de tranziție care nu va mai avea nici o șansă de trai cînd bogații și puternicii privilegiați nu vor mai fi în stare să-i sprijine contra săracilor cari nu vor mai fi apăsați.” Unul oferă călătorului să-l introducă într-o casă de joc „onorabilă”, apoi să-i vîndă cai și coconi de viermi de mătasă, apoi o căsătorie bogată, o audiență la prinț, „numai din iubire pentru francezi”: „iubesc Franța mai mult decît patria mea, și cît onoarea mea”[15].