Se ivește, ce-i drept, pe fiecare săptămână câte unul, dar nu cel adevărat. Îi fi d-ta! - Dac-am fi doi frați - răspunse neamțul -, dar suntem numai opt. Hâhâhî! Oltenii începură și ei să râdă. Unul dintre dânșii se uitase la Tașcă dintru început ca la un vechi cunoscut. - Îi fi d-ta, îi zise el acum. Sunteți doi frați și, dacă nu mă înșel, numai doi. Tașcă se uită cam sperios la oltean. Nu că se mira, poate, de-l cunoaște olteanul, pe care el nu-și aducea aminte să-l mai fi văzut vreodată. Putea să-l cunoască. Era însă curată făcătură ca tocmai acum și aici să fie vorba de frate-său, care era mort de vreo trei ani. Lasă că răposatul îi fusese și tovarăș de neguțătorie, dar mai lăsase și o fetiță, pe care Tașcă o ținea, cum s-ar zice, așa de pomană la casa lui. Sfredeluș, rare scociorea toate lucrurile din temelie, ținea strună că curată pomană nu e și că Tașcă ar trebui să facă socoteală cinstită și să despartă ceea ce era al lui de ceea ce i se cuvenea fetei; asta însă nu-l ierta pe Tașcă firea s-o facă, și de aceea el se simțea strâmtorat când vorba venea la frate-său.