Doi lei pe zi, de mâncare și o litră de vin la masă: te mulțumești? - Sărut mâna, coconi ță! - Când vii să moi rufele? - Când porunciți, coconiță. - Să-ncepem de luni. - Să trăiți, coconiță! Și luni, în zori de zi, Chiva era la albie, iar pe la zece, când cocoana Alina s-a sculat, fata din casă a înveselit-o cu știrea că rufele sunt muiate. Harnică spălătoreasă! „Și totodată femeie liniștită, care se mulțumește cu ceea ce-i dai și nu se încurcă cu ceilalți servitori”, își zise cocoana Alina marți. Miercuri seara Chiva aduse întâiul rând de spălătură: batiste, prosoape, șervete, camizoale, toate albe ca floarea de cireș și călcate neted și fără cute. Cocoana Alina le petrecu uitându-se cu oarecarea mulțumire la ele. Nu-i spuse, ce-i drept, că e mulțumită, dar o spălătoreasă experimentată vede cu ochii dacă e ori nu mulțumită cocoana, și Chiva-și supse buzele. Bine-a zis însă cine-a zis: n-ai să-i dai mojicului degetul cel mic, că-ți ia mâna până la cot. După ce cocoana Alina luă spălătura în primire, Chiva rămase cu inima îndoită în ușă. - Mai vrei ceva? o întrebă cocoana. - Sărut mâna, coconită, grăi Chiva, am un băiat de vreo șase anișori: n-aș putea să-l iau cu mine, ca să nu rămâie singur acasă?