Am ascultat în seara aceea povestea Arabelei, fără să fiu surprins și fără s-o întreb de nimic, lăsând-o să vorbească în buna ei voie despre ce s-o nimeri. — În leagănul ăla alb, pe care l-ai văzut la circ, m-a suit întâia dată un elvețian, director de cabaret, undeva lângă Montreux. Zicea că nu-i angajează pe băieți, dacă nu mă arăt și eu pe scenă. Dar nu știe să facă nimic, a spus Dik. Nu e nimic, zicea celălalt. Să stea acolo cu voi, ca s-o vadă lumea – fără femei nu merge. Pe urmă a rămas așa și n-am mai schimbat. Umblu cu ei, le port de grijă, căci sunt toți patru niște zăpăciți și seara jucăm împreună. Jucăm... Ai văzut și dumneata. Dik bea, Beb fumează, Jef umblă după femei și Sam nu umblă după nimic. (Sunt caraghioși cu numele astea, dar m-am obișnuit să le spun așa și nici ei nu mă strigă altfel decât Arabela). Dacă n-aș fi eu să-i țin de scurt... Unul mi-e frate, altul prieten, altul nu mai știu ce mi-e. M-am obișnuit cu ei și oricum e mai bine așa decât altfel. Sau e totuna. Numai uneori îmi vine un fel de plictiseală și nu mai înțeleg ce caut sus, pe frânghiile alea, unde nu fac nimic și aștept să se termine numărul nostru.