Totul se isprăvește cu banchetul, la care cîntă muzica și toate tunurile se descarcă. Seara se împart, în locul decorațiilor noastre, caftane. Patriarhul e condus acasă cu cîntăreți. A doua zi, muzica felicită pe voevod. În ce privește contactul domnului cu supușii săi, ca judecător de primă și ultimă instanță, iată ce se spune despre divanul lui: el se ține în fiecare zi, uneori și dimineața și după-amiază (pe vremea lui Istratie vodă Dabija, care domnește pe la 1660, și care era din părțile Odobeștilor, obișnuind a bea vin din oala de lut, căci zicea că numai așa are gust, nu venea nimeni la divanul domnesc decît dimineața). Sîmbătă era judecata criminală, și Pavel de Alep înseamnă, ca și alții, marele număr de osîndiți[2]; în douăzeci și trei de ani ai domniei lui Vasile fuseseră pierduți peste 40 000 de ucigași și tîlhari. Ca pedepse, întîia oară era bătaia, tortura și legarea la stîlp, pe urmă se tăia o ureche, apoi și urechea cealaltă, iar moartea venea numai în rîndul al treilea. Și preoți au suferit aceste pedepse. Pentru femei întîia oară era bătaia, firește, a doua oară tăierea nasului, – un dezastru, cel puțin pînă la oarecare vrîstă –, iar după aceea legarea la stîlp și în sfirșit înecarea, care, după cît se vede, se făcea mai mult pentru vinovății mai speciale femeii[3].