Tot e mai bine așa!” Da! însă cu Persida nu puteai să vorbești liniștit; ea era ca smintită. Deodată el se opri, cuprins de un gând cu totul nou. Sân-Miclăușul nu era departe; mergând bine, în vreo trei ceasuri putea să sosească acolo, iar în alte trei ceasuri se întorcea, și dimineața era în patul lui, la Lipova, ca și când nimic nu s-ar fi întâmplat. Minunat lucru! Și popa, și preoteasa de la Sân-Miclăuș îi erau prieteni Persidei: de ce adică popa să n-o cunune pe Persida, așa, fără de știrea nimănui? Atât era gândul acesta de nou, de plin de farmec, atât de ademenitor, încât feciorul Marei se îmbătase de el și, ca dus de o tainică putere, se puse pe drum și o luă spre Sân-Miclăuș fără ca să se mai uite înapoi. Cuprins de simțământul că face un lucru mare și bun, Trică trecea ușor prin întunericul nopții, încât picioarele lui nici nu atingeau, parcă, pământul. Mai era încă mult până la miezul nopții când el a ajuns să bată la fereastra popii. Speriat din somn, popa abia își mai putea aduce aminte de el. — Ce e? îl întrebă după ce-l recunoscu, în sfârșit, și-l primi în casă.