Numai pe câmpul de război se pot dobândi dintr-odată toate bunurile păcii. O faptă vitejească, o zdravănă învârtitură de ghioagă — și, pe negândite, țăranul cel mai scăpătat se pomenește umbrit de mila domnească, boierit, înălțat în slujbă, și dăruit cu moșii. Cu adevărat timp de legende. Au trecut zece ani. Acum Ștefan, stăpân pe toate puterile țării, pregătit, așteaptă. El știe din ce parte are să se ridice furtuna. De greul dărilor, de urgia ungurilor, de dorul unui trai mai ca lumea. Ardealul s-a răsculat. Dar craiul Matiaș vine mai repede și mai pregătit decât se putea crede. Răscoala e potolită ușor, fără vărsare de sânge. În inima lui însă rămâne bănuiala că Ștefan n-ar fi tocmai străin de cele întâmplate în Ardeal. Apoi, craiul maghiarilor mai are și alte socoteli de răfuit cu domnul Moldovei. Și e cine să i le aducă aminte. Matiaș are lângă el pe neastâmpăratul Petru Aron, gata să-și închine țara oricui l-ar ajuta să pună mâna pe domnie. Și Ștefan e un voievod dârz care nu vrea s-asculte de nimeni, și Moldova cată mai cu drag la poloni decât la unguri, și oastea crăiască e dorită de lupte, mai bine zis, flămândă de prăzi — deci toate împrejurările îndeamnă pe Matiaș să calce țara lui Ștefan.