Într-o seară, cum Gelu trecea singur pe o stradă dosnică, ducându-se spre casă, un automobil îl ajunse din urmă și se opri lângă el. În întuneric vocea Ceciliei Coteanu se agita păsărește: — Urcă, domnule. De când te căutăm. Nu putea să refuze, căci nu-i plăcea să facă publică o ceartă care îl privea doar pe el, Adriana îi făcu loc sperioasă și se ghemui într-un colț, temându-se să nu-l atingă, ca nu cumva să-i dea lui impresia de a fi fost prins într-o cursă. Îl privea doar uneori, când socotea că el nu ar putea să o vadă. — Spre Vii! comandă Cecilia și pe urmă îi explică lui Gelu că noaptea era atât de frumoasă, încât ea luase pe neașteptate hotărârea acestei plimbări. Era ideea ei, numai a ei, a nimănui altuia. Insista asupra acestui lucru, voind să-i îndepărteze bănuielile probabile. Dar el nu părea curios să știe și Cecilia tăcu ca un pui, pierzându-se în brațele lui Victor. Adriana și Gelu rămaseră singuri, silindu-se să nu se apropie prea mult unul de altul și stânjeniți amândoi când, la cotituri, zdruncinăturile mașinii îi arunca în colț. — Iartă-mă, spuse fata cu voce albă, nevoind să se creadă că această înclinare spre el era intenționată.