Această femeie este Elena, fiica despotului Ion, și ea nu uită, cînd întemeiază o biserică, precum e a Uspeniei în Botoșani, să însemneze în inscripția slavonă a cui fată este. Ținea foarte mult la descendență și-și atribuia în puterea ei un caracter aristocratic superior aceluia pe care putea să-l aibă Petru Rareș însuși. Doamna aducea, și din amintirile sîrbești ale familiei sale, în legătură așa de strînsă cu Bizanțul și din Ungaria, unde stătuse familia o bucată de vreme, deosebite elemente de civilizație; aducea un complex de influențe culturale de cea mai mare importanță pentru dezvoltarea Moldovei. Ce lucruri frumoase se făceau pe vremea aceea în lumea slavo-bizantină arată și stofa cusută cu aur aflătoare și acum la mănăstirea Putna, pe care sînt însemnate numele a două principese sîrbești, una din veacul al XIV-lea și alta din veacul al XV-lea, care au avut legături, nelămurite încă destul, cu curtea lui Ștefan cel Mare. Doamna Elena a dat și ea dezvoltare artei țesătoriei, pe care o întîlnim, dealminteri, și înainte de epoca lui Ștefan. Tot așa în ceea ce privește clădirea, pictura, influența ei se poate presupune. În același timp se exercita pe această cale și o influență literară asupra Moldovei. Călătorul care ar fi venit pe vremea lui Ștefan n-ar fi întîlnit în părțile acestea oameni invățați.