Cînd vorbește despre începutul mișcării lui Tudor Vladimirescu, supărat și pentru nedreptățile ce i s-ar fi făcut și lui personal, cînd arată ce spaimă a produs plecarea, în noaptea de la 10 la 11 martie 1821, a familiei banului Brâncoveanu, cu ce neliniște se aștepta ciocnirea turcilor cu grecii, despre cari se credea că în dosul avangardei, de la Galați, 400 de oameni, au o armată de 30 000, cînd prezintă tabloul risipirii înspăimîntate a populației[2], el pare a fi fost de față. Natural că Bucureștii (80 000 de locuitori) îi sînt foarte bine cunoscuți. Îi place orașul, care oferă un „așa de mare contrast cu celelalte ale Turciei, pe care le aflase așa de pustii și de triste“. Refăcută după marele cutremur din 1802, capitala munteană oferă frumoase case boierești, cu porți puternice, cu largi curți, cu cerdacul deschizîndu-se înaintea salei comune care desparte odăile soțului de ale soției, cu acoperișurile de șindilă, dar și de olane și chiar cu tablă, cu sere de plante rare. Curtea lui Caragea, abia refăcută, arsese. Casele Brâncoveanului, ale lui Golescu – palatul de azi –, ale lui Romaniți, lui Filip Lenș, lui Cantacuzino (Râfoveanu), lui Vilarà, „merită să atragă și privirile persoanelor mai îndepărtate, atît prin bogăția și măreția ce se descopere, cît și prin construcția lor, care e deosebită în fiecare din aceste clădiri”[3].