Văcăritul se cerea lunar: la zece case trebuia să se deie o vită sau valoarea unei vite; cel puțin așa a înțeles călătorul nostru sistemul. Toate impozitele acestea erau luate de la o țară care era încă foarte bogată; vitele din Moldova treceau, ni se spune, în Rusia și Polonia, în Ungaria, la Danzig, în Boemia, în Silezia. Cu aceasta se făcea un negoț foarte important[4], prin negustori greci, mai ales pe vremea războaielor lui Frederic al II-lea, singura legătură pe care am avut-o cu Prusia, afară de porțelanele pe care regele le trimetea lui Ghica Vodă, din fabricile lui, și de curierii prusieni cari treceau pe la noi. Călătorul turc adaugă că și în Austria se duceau vitele noastre, ba chiar pînă la Roma papilor, ceea ce n-am putea crede. Constantinopolul cumpăra ceară, și desigur și miere, care se punea la turci în toate bucatele. Grîul se vindea cu chila la Stambul, stambol-chilasi, și erau mai multe calități: cel care se căuta mai mult era grîul arnăut. Apoi se mai trimetea la Constantinopol foarte multă grăsime de oaie. Pentru aceasta se fierbea animalul mai ales în sudul Basarabiei, la Ismail, și atît de răpede se căuta a se face această operație, încît se poftea lumea de pe strade să mănince carne gratis.