Ar mai fi trecut și aceasta: un moșneag ca dânsul o duce cum o duce, și când nu mai poate s-o ducă, nu se sperie de moarte. El nu era însă singur și mai avea și altele pe sufletul lui. Măritată după un orzar din gura Oborului, Sanda s-a încurcat cu altul și a fugit de la bărbat, părăsindu-și singurul copil, Leanca, o fată de vreo cinci ani, care, după moartea tatălui, a rămas la bunicul său. „Ce faci cu fata?! ” se-ntreba acum moș Zamfir. Citind prin tot felul de cărți bisericești, stând de vorbă fie cu sine însuși, fie mai cu unul, mai cu altul dintre cei de seama lui, tălmăcind visuri, vedenii și închipuiri, el se-ndrumase spre știința tăinuită, care numai la-ntunerec și pe șoptite e trecută de la om vrednic la alt om vrednic, și nu se înspăimânta, ci se înduioșa, se-nveselea, se însenina când se gândea la moartea care de toate-l scapă pe om. Chiar și dacă și-ar fi dorit-o însă, chiar nici acum când lumea i se părea atât de urâtă, nu-l ierta firea să și-o voiască. Cum rămânea cu Leanca? Unde o ducea? Sub ocrotirea cui o lăsa? Stând așa singur cu gândurile lui și uitându-se la cele ce se petreceau împrejurul lui, el a fost covârșit încetul cu încetul de amărăciune, încât vedea negru și numai negru în fața ochilor săi.