— Domnule, domnișoara Nora e în baie și vă roagă… — Nu vreau să știu unde este domnișoara Nora. Vreau să știu cine ești dumneata. Urmă o clipă de tăcere, apoi zgomotul scurt, retezat al receptorului ce cădea pe furcă, undeva departe, tăind legătura. — Și acum?… o întrebă el pe Nora, cu un calm pe care ciudata convorbire părea că nu-l tulburase. — Nimic. Reia-ți locul în fotoliu și așteaptă-mă. Viu îndată. Nora intră îmbrăcată într-un halat alb de baie, puțin prea larg pentru ea. Se îndreptă spre fotoliul lui, aprinse o mică lampă cu abajur de pe divanul din apropiere și o întoarse spre el, luminându-i brusc fața. — Ce s-a întâmplat? — Nimic. Vreau să te văd. Închipuiește-ți că uitasem cum arăți. Tot timpul, în baie, m-am căznit să-mi aduc aminte. Îl privi atentă, cu seriozitate, iar el îi suportă calm privirea. — Ai terminat? — Da, deocamdată. Ai o figură nesigură. Greu. De ținut minte. El ridică din umeri. Ea recunoscu gestul. — Nu-mi place ridicarea asta din umeri. El nu răspunse nimic, iar ea îl privi mai departe, lung, urmărind desenul evaziv al acelei figuri, în care i se părea că deslușește un amestec de oboseală și de copilărie.