Și-apoi cei ce se iubesc se simt pretutindeni atât de singuri I Șoaptele lor reîncepeau : — Te iubesc ! — Te iubesc ! Nu mă mai gândiam la nimic. Cuvintele acestea îmi străbăteau în auz și in suflet, ca o muzică dulce. îmi aduceam aminte că le șoptisem și eu de mult ori în vieață; îmi reamintiam glasurile de femei cari îmi desmierdaseră tinerețea cu aceste cuvinte divine ! Tot înțelesul vieții stă în aceste două vorbe. Orice dorință, după ce ai împlinit-o, moare; singura dorință care reînviază veșnic, e setea nesățioasă de iubire. Mă vedeți că nu sunt bătrân, n’am încă treizeci și doi de ani. Dar dela o vreme mă simt ostenit și trist. Când am auzit însă eternele șoapte ale celor doi iubiți necunoscuți, au tresărit în mine doruri pe cari le credeam stinse. Totdeauna ne înșelăm asupra noastră; credem că ne-am pierdut toate iluziile, că nu mai suntem în stare de a iubi, de a gustă fericirea ; și e destul ca o impresie bună să ne înfioreze simțirea, pentru a ne întoarce din nou către speranțe, către lumină. Într’o seară, cei doi îndrăgostiți au întârziat mai mult ca de obiceiu. Se făcuse noapte. În pădure era un întuneric adânc, arborii păreau negri.