— Ce-ar fi să cântați Cântecele blondei Agnes, propuse Gelu pentru variație. Ferdinand Graz acceptă cu entuziasm și Viorin încercă primele acorduri. Dar nevasta lui Ferdinand lovi scurt cu arcușul în pupitru și spuse retezător: — Nu. Bărbații se uitară unul la altul și se supuseră. Femeia le deschise fiecăruia în parte un caiet de Mozart, le indică cu vârful arcușului pagina aleasă și dădu semnalul de începere. Nimeni nu crâcni. Ședința se sfârși târziu, după miezul nopții. Viorin îl luă pe Gelu de braț. — Dacă nu ți-e somn, vino cu mine să ne plimbăm. Îți place să umbli? Erau amândoi puțin amețiți de muzică și ezitau în poartă neștiind încotro, s-o ia, ca și cum ar fi ieșit de la dineu cu femei frumoase și șampanie bună. Merseră o bucată de drum, fără să schimbe vreun cuvânt. — Trebuie să mă ierți. Mi-ai cerut adineauri să cânt la pian Cântecele blondei Agnes și te-am refuzat. E o muzică de care mă feresc. Deși e a mea și deși e atâta vreme de când am scris-o, nu o pot asculta fără adâncă emoție. Gelu voia să-i răspundă că nu el era vinovat, de acel refuz, ci teribila doamnă Graz, care îl oprise, dar văzându-l pe Viorin melancolic și neatent renunță să mai facă această observație de detaliu.