Pentru întocmirile bisericești, cerând povața patriarhului de la Constantinopol, acesta îi trimite, în anul 1359, pe Ioachint Critopol, care se așează la Argeș, cu treaptă de mitropolit al „Ungro-Vlahiei”. -Mândra lui țară se întinde acum din zările Făgărașului până-n gurile Dunării, cuprinzând și „părțile tătărești” care mai târziu, sub numele de Basarabia, se vor alipi Moldovei. El moare în anul 1364. Pe pedeapsa care-i acopere mormântul, sub strana domnească de la biserica din Câmplung, zidită de el, stă scris în slavonește — limba obișnuită pe-atunci în toate cele bisericești și-n cărțile domnilor: „În luna noiembrie 16 zile a răposat marele și singur stăpânitorul domn Io Niculae Alexandru voievod, fiul marelui Basarab voeivod, în anul 1364”. Acest „Io”, pus înainte la numele vechilor domni români, este o prescurtare din „Ioniță”, împăratul românilor și al bulgarilor, cel mai viteaz și mai cu vază dintre Asănești: amintirea lui s-a păstrat de voievozii noștri ca un titlu de glorie.