Amândoi așteptau să le vie rândul. Bătrânul, Vasile Laviță, e un om măruntei, cu ochii pitiți supt frunte, cu pletele retezate deasupra cefii late, scorojite și înroșite de soare. Feciorul e tot scurt de stat, roșcovan la față, și cu toate că stă bleg, lăsat de-un șold, se vede cât de colo că e om în toată puterea lui. Amândoi se gândesc, cum se gândesc țăranii, mai mult la ceea ce a fost decât la ceea ce o să fie. Flăcăul își amintește că uitase pielcica de miel, cumpărată din ajun, afară pe prispă, iar bătrânul acuma de-abia își dă seama că dimineață, când plecaseră, Ilinca notarului le ieșise înainte cu cofele goale. Dar gândurile astea nu-s așa de stăpâne pe mintea lor; de câte ori se deschide ușa de la odaia doctorului, băietanul se îndreaptă fără voie, iar bătrânul îi dă câte un pumn, într-ascuns, și feciorul se pleoștește din nou pe stânga, ca și cum i-ar reteza cineva piciorul. Uneori li se opresc privirile pe câte un lucru din odaie, de pe părete, și privesc mirați. Deodată pendula bate rar ceasurile: feciorul tresare și spune tătâne-său: — Ia, ceasul! Și se uită amândoi la tipsia albă, pe fața căreia nu prea pot să ghicească numărul care însemna mersul zilei.