Bărbatul își scutură pălăria, apoi rămaseră o clipă așa, unul în fața celuilalt. Femeia îi spuse, gâfâind: — Dă-mi punga, s-o deșărt. Țăranul clipi repede din ochi: — Ți-oi da-o; stăi, că mi-s înghețate degetele. — Dar femeia se apropie cu mâna întinsă și se răsti: — Dă-mi punga! Țăranul iar clipi din ochi, apoi parcă se proțăpi în picioare. Adică de ce s-o deșarte dânsa? Ce, nu tot el făcuse s-o găsească? Și pentru întâiași dată simți că îndrăznește ceva în fața femeii lui. Banii care-i ardeau pulpa parcă îi trimiteau, de-acolo, o înviorare în tot trupul. La ce i-ar da-o? Răspunse dârz: — Eu am luat-o de jos, eu am s-o caut. La rândul ei femeia îl privi și i se părea că niciodată nu-l urâse mai mult. Se repezi ca sărită din minți: — Scoate-o din cizmă! Apoi îi dete un pumn și întinse mâna spre picior. Omul, care-i suferise de atâta amar de vreme pumnii și palmele, ca un câine, simți în sufletul lui o furie grozavă și, cum femeia se plecase să-i prindă piciorul, el o cuprinse cu brațele pe după mijloc și, cu pieptul strâns de brațele ei, vroi s-o răstoarne, s-o calce în picioare.