O fată iubia pe un băiat... — Ho !.,. Ho !.,. ni s'au mai spus de astea... — Așteptați, așteptați... ... Și fata aceea avea părinți foarte bogați și ea era singurul lor copil. Dar băiatul n’avea pe nimeni, părinții lui muriseră, lăsându-l sub îngrijirea unui unchiu rău și bolnăvicios, — Fă-te negustor, mă băiete, i-a spus de câteva ori unchiul său ; el însă a urmat să-și vadă de visul lui: pictura, pentru cari da mari semne de talent, Într’o zi, fata, însoțită de mama ei — femeie mândră și desprețuitoare — a ieșit să se plimbe afară din oraș, într’o trăsură elegantă. Era o zi dulce de primăvară. Băiatul — să-i zicem pictorul — se dusese pe câmp să copieze priveliști și mai ales să facă studii de cer... Fata l-a zărit și în sufletul ei a scris un vers : «Ce frumoși ochi are!» Credeți-mă ce vă spun: așa începe dragostea, dintr’un suspin, dintr’o privire, dintr’un zâmbet, din nimica... Ce urmează, e o parte mai serioasă ; dar începutul e întotdeauna o glumă. După câtva timp, băiatul — ziceți-i pictorul — a înțeles că este iubit. Dar ce folos !... Nu îndrăznia nici s’o privească. De ce nu era fata băiat ?...