― Imposibil. Până duminică, în orice caz, nu se poate mișca din București ― despre asta garantez. Până atunci, abia are vreme să-mi treacă și mie supărarea. ― Și... uitasem să-întreb... din ce cauză te-ai supărat pe dumnealui? ― Din cauza musafirilor. Are mania, domnule, să invite prieteni la masă, fără consimțământul meu. ― Asta n-ar fi nimic, zic eu. Nu se desparte cineva pentru atâta lucru. Mai cu seamă dacă este și vrun copil la mijloc... ― Nu este. Mi-au spus doctorii că eu nu pot să fac. ― Ce-are a face! Mai încercați. ― Dac-ar depinde numai de mine... Căsătoria, domnule, este un fel de loterie: nu știi niciodată peste cine dai... Avem noi un prieten, băiat cu careeră, magistrat. S-a însurat din dragoste, cu toate că nu-i băiat prost. Și era în al nouălea cer, parcă luase pe Dumnezeu de-un picior cu Lilica lui... Ei, ce crezi? Nu s-a împlinit bine un an de la nuntă, și l-a-nșelat nevasta. ― Auzi d-ta! Cu cine? ― Cu un profesor de universitate. Lumea zice că pe-atunci era numai conferențiar... dar așa e gura lumii. ― Și bărbat'său a aflat? ― Da. Și-a lăsat-o imediat, sub pretext că nu poate suporta una ca asta... Așa sunt bărbații.