Multă vreme am crezut că aceasta este o umilință; acum nu mai e nici un motiv să credem aceasta, pentru că, de fapt, nu noi cedam înaintea culturii grecești, ci era altceva: noi deveniserăm patroni ai culturii grecești, cum deveniserăm patroni ai ortodoxiei prin aceea că asupra noastră trecuseră toate datoriile în același timp cu tot prestigiul, toată influența și toată situația de hegemonie a împăraților Bizanțului. Prin urmare, aceasta nu este un element de scădere, ci pentru domnii noștri unul de înălțare. Cheltuiala era foarte mare, însemnătatea în toată lumea orientală a lui Constantin Brâncoveanu a fost însă extraordinară, numele lui fiind cunoscut pînă în cele mai depărtate locuri din Orient. Căci, pe lîngă tipar, se mai adăugia nesfîrșita pomană pe care a făcut-o el timp de douăzeci de ani și mai bine pentru menținerea rosturilor ortodoxiei Întregi: patriarhiile toate erau în legătură, cei patru patriarhi fiind deprinși să se uite la dînsul în toate nevoile lor și să-i ceară ajutorul. Numirea lor însăși era totdeauna determinată de voința Brâncoveanului, precum înainte fără voia lui Vasile Lupu și lui Șerban Cantacuzino nu se putea așeza nici un grec pe un scaun patriarhal, iar, dacă se întîmpla ca unul să cadă jertfă intrigilor, el se muta la noi, cum a fost cazul cu Dionisie patriarhul de Constantinopol și domnul făcea tot ce era cu putință ca să-l aducă din nou în scaunul lui[1].