Tot tăcuți am făcut și drumul acesta, puțin am vorbit și acasă la noi, iar la despărțire mi-am luat ziua bună fără ca eu să fi ajuns a-mi putea da seamă cum are el de gând să-și facă bani ca să achite arânda. Câteva zile în urmă am citit prin ziarele din Arad știrea că tânărul Wieser de la Sf. Ana, întorcându-se de la Bârnozel, a fost oprit în drum de niște tâlhari, care au luat de la dânsul caii și cabrioleta. Era un lucru pe timpul acela obicinuit, care se petrecea azi ici, mâne colo, dar în fiecare zi. Pustele de pe întinsul șes al Țării Ungurești erau pline de oameni fără de căpătâi, care se însoțeau pe ici pe colo și formau, sub conducerea vreunei căpetenii vestite, bande adeseori primejdioase. Mulți dintre păzitorii ordinei, așa-numiții persecutori, erau luați dintre acești făcători de rele, și nu o dată persecutorii ascundeau ceea ce foștii lor tovarăși furau. Erau pretutindeni notari ori scriitori de ai lor care dedeau bilete pentru cai ori pentru vite de furat, și nu puțini dintre oamenii cu stare erau, de voie, de nevoie, ocrotitori, dacă nu chiar gazde de hoți. Îmi aduc aminte de un om cu stare frumoasă, primar în satul lui, care într-o bună dimineață s-a pomenit cu doi boi frumoși în grajdul lui, unde nu îndrăznea nimeni să-i caute.