Și mergând ei câteva zile tot prin codru, Fiul Iepei a băgat de samă, pe unde mai mersese el, că copacii, cari erau atunci drepți, acum sunt strâmbi, și cei strâmbi, drepți. Văzând el asta, zice cătră Sfarmă-Peatră: — Mă, da’ oare ce dracul să fie, de copacii aiștia din drepți se fac strâmbi și din strâmbi, drepți? — Știu eu ce bâzdâganie să mai fie și asta? zise Sfarmă-Peatră. Și mergând ei înainte, tot mirându-se de asta, numai iaca ce văd un om care tocmai atunci apucase un copac mare de vârf și-l strâmba, ca să facă din el o cujbă de pus ceaunul. Fiul Iepei îl întreabă: — Mă, de ce te-ai apucat tu de sluțit copacii? — Da’ ce ai tu cu asta? Acesta-i meșteșugul meu. Nu știi că mă cheamă Strâmbă-Lemne și, de-i mai crâcni ceva, acuș te strâmb și pe tine. — Ce-ai zis, să mă strâmbi? D-apoi se vede că tu n-ai auzit încă de Fiul Iepei, Făt-Frumos. — Nici n-am auzit și nici nu vreu s-aud, zise Strâmbă-Lemne, îndârjindu-se. — Apoi, dacă n-ai auzit, hai la luptă, să te fac eu ca s-auzi! — Bucuros! Asta așteptam și eu! Hai! Din luptă să ne luptăm, ori din săbii să ne tăiem?