BRAȘOVUL, ÎN PRIMELE ORE ALE acelei dimineți, părea că se pregătește pentru deschiderea unui târg. De la Bran, de la Râșnov, din cele șapte sate, din toată regiunea, veneau camioane, autobuze, sănii, mașini particulare, aducând lume care înnoptase afară din oraș. Străzile erau pline de bucureșteni care se regăseau cu strigăte de surpriză, făcând prezentări zgomotoase de la grup la grup. Nora și Paul treceau în grabă, salutând, răspunzând la saluturi, amuzați de acest val de voioșie bucureșteană. Când nu puteau face altfel, se opreau să schimbe o vorbă cu câte un cunoscut prea entuziast. Nora îl prezenta simplu, fără jenă: “Un camarad de schi”. Hotărâseră să plece cu șenila de la ora 11 spre Poiana, iar de acolo să înceapă urcușul, încă înainte de amiază. Le mai rămânea de făcut unele cumpărături și, ca să câștige timp, își împărțiseră cursele. — Tu ai grijă de țigări, reviste și cărți. Mie îmi rămâne restul. Erau înțeleși să se întâlnească la oră fixă în hol la Coroana, de unde să-și ia schiurile lăsate aseară. Nora alerga de la vitrină la vitrină, în căutarea unor cârlige de fier pentru bocanci. Avea de gând să scurteze din drum la întoarcere, urcând pe la Prăpastia Lupului, și știa că drumul era pe acolo plin de pietre și gheață.