— De la Paris la Roma, de la Roma la Veneția, pretutindeni ascultat, crezut, sprijinit cu drag la „dreptățile” lui, Petru ajunge, cu farmecul cuvântului, să biruie la Constantinopol aurul Chiajnei și, în vara anului 1583, după multe și grele tocmeli, e îngăduit să sărute pulpana sultanului și să-și primească în sfârșit steagul și sabia domniei. De poveste a rămas măreața plecare a lui Petru Cercel din Țarigrad: îmbrăcat în hlamidă-mpărătească, și cu alai împărătesc, în fruntea a patru sute de boieri ș-a tot atâția turci, viitori mari slujbași, trecea mândru prin mijlocul mulțimii ce se îmbulzea să-l vadă; el darnic, strălucitor de fericire, arunca pe la răspântii bani de aur și de argint, prisos din fericirea lui, și toți îl preamăreau cu strigăte voioase. Dar e un făcut se vede, ca lucrurile pornite cu prea mare vâlvă să n-ajungă departe. Petru luase domnia pe datorie, și, pe când strângătorii dăjdiilor zvântau ce bruma se mai găsea pe la sate, chiaburul Mihnea cu ceata boierilor nemulțumiți îl săpau la Constantinopol ajutați de vicleșugul Chiajnei. -Atunci a văzut visătorul Petru cât e de grea și plină de amărăciuni puterea aceea, la care atâta râvnise, pentru care atât se zbuciumase. Peste doi ani fugea în Transilvania c-o mică ceată de ostași năimiți și 43 de care încărcate cu ce putuse și el agonisi în scurta și neliniștita lui domnie.