întreabă ea aiurită, ca de pe altă lume. — Cea cenușie. — Leftere! zice femeia punând mâna la sânul stâng, ca și cum ar fi simțit un junghi grozav. — Ce? — Am... dat-o. — Ce-ai dat? — Jacheta! — Care jachetă? — A cenușie! — Cui? — N-ai spus tu că n-o mai porți? — Cui? cui ai dat-o, nenorocito! — La o chivuță. — Pentru ce? — Pe farfurii. — Când? — Alaltăieri... — Alaltăieri!... fără s-o cauți prin buzunare! — Am căutat-o, răspunde femeia îngrozită de vina ei; nu era nimic. — Taci! strigă crunt d. Lefter... Pe câte farfurii ai dat-o? — Pe zece... Destul m-am tocmit: n-a vrut să-mi dea o duzină întreagă, răspunde ea fără să mai știe ce spune. — Unde sunt farfuriile?... Voi să văz farfuriile! Adu farfuriile! poruncește strașnic d. Lefter. Consoarta sa, fără să mai zică o vorbă, se supune; i le aduce și le pune pe masă. Frumoase farfurii! cu chenar dublu, unul conabiu lat pe muche, și altul pembe îngust pe buză. Domnul Lefter ia una ș-o sună – porțălan. — Bravo! bun gust ai! zice rânjind sardonic. Și, pac! trântește una jos... țăndări! și pe urmă, paf! alta asemenea.