„Haid’! ” zise dar și acum și iar și-a luat bilet. În zadar! e adevărat că omul știe unde pleacă, dar nu poate să știe unde va ajunge. Ce se va fi întâmplat apoi pe drum, cum va fi potrivit el lucrurile, destul că de la gară ei au plecat în aceeași trăsură și el n-a dus-o la prietena ei, ci, mai de nevoie, mai cu dragă inimă, la hotel, unde n-au luat două odăi, ci deocamdată una singură. - Ce mi-ai făcut, domnule?! se tângui dânsa când se văzu singură, în sfârșit, cu dânsul. Ce o să se aleagă de mine?! Nicu, stăpân acum, se plecă ca s-o mângâie, strângând-o în brațe și sărutând-o. Ea nu mai făcea fasoane, ci se lăsa în voile lui ca o biată mielușea jertfită care se supunea cu ochii închiși. După ce s-au coborât însă în restaurant, ca să-și ieie supeul, ea s-a mai dezghețat. Iar s-a făcut însă rușinoasă când s-au întors în odaia lor. Nu voia o dată cu capul ca dânsul să aprindă becul și ținea să se dezbrace pe întunerec. El însă ținea cu atât mai vârtos să o vadă în cămașă și, în cele din urmă, după ce ea s-a dezbrăcat, tot a aprins prin surprindere becul.