Langeron merge și acolo, și Cerneții arși îi par a fi fost un oraș frumos. Cunoaște pe panduri, cari trebuiau să formeze și un corp de bulgari[40]. La întors, trece pe la Turnu Măgurele. Cu puținele trupe ce are încearcă posibilul, și aceasta deși bolnav greu, pe mîna medicilor greci. Totuși are curajul de a da o luptă biruitoare la Frasina. Din Muntenia apoi el se cere la Bagration în Bulgaria, la Silistra, unde acțiunea rusească nu reușește, și apoi în Dobrogea. Mai tîrziu colaborează cu Camenschi, în aceeași provincie la Hîrșova[41]. I se încredințează și luarea Silistrei. Continuînd campania, el e acel care prinde la Razgrad pe Scarlat Callimachi, „om foarte blînd, foarte politicos și destul de instruit”, pe care-l trimete la Harcov[42]. La asediul Șumlei are o parte puțin însemnată, dar capătă apoi misiunea de a lua Rusciucul și Giurgiul. Cinstea se dădu lui Camenschi, primit triumfal în București; cît despre Langeron, el trecu, în novembre 1811, prin Iași, la Petersburg. Întors, primește conducerea interimară a întregii armate. Aici află, după exilarea familiei Filipescu, ca stăpîn pe Varlam, care exilează pe un Văcărescu și pe un Ghica[43]. Peste puțin era să-l înlocuiască bătrînul Cutuzov, care expuse îndată scandalul legăturilor sale cu d-na Gulianò, apoi d-na Levenți, fiică a unei Bărcănește, în vîrstă de patrusprezece ani, nepoată a lui Varlam[44].