Bumbu dedea mereu, scăpărând din picioare, târcoale pe la ușă. Zărindu-l, principalul începu să zâmbească. Deși nu știa țigănește, își petrecea și el, când n-avea altă treabă, bucuros timpul „cu ai noștri”. - Ce e, Bumbule? întrebă el. Bumbu-și scoase pălăria cu colilie, se opri în prag și se plecă smerit și zâmbind dulceag. - Uite, țucu-te, - grăi dânsul - leafa dregătoriei nu mi-a dat-o „prețitorul” și trece ziua. - Bine, măi, - întâmpină notarul - dar mai avem zece zile pân’ la sfârșitul lunei. Bumbu începu să tremure de i se scutura ca-n bătaia vântului colilia din pălărie. Era în gândul lui un lucru învederat că nu știe notarul taina. Să i-o spună ori să nu i-o spună? Să-l deie ori nu pe Muscău de gol? El mai făcu tiptil un pas înainte. - Mie - grăi apoi pe șoptite - nu mi-o dă ca la ceilalți, ci cu zece zile mai-nainte. Îmi socotește luna - adăugă și mai încet - din douăzeci de zile numai. Noi bufnirăm de râs, dar principalul ne făcu semn să ne stăpânim. - Care va să zică tot la douăzeci și iar la douăzeci. Notarul se uită cu un fel de tăinicie împregiur.