De aceea vorbesc eu de drumuri părăsite și de case pustii: nu-i a bine când un drum a fost părăsit ori o casă a rămas pustie! - Aș! grăi Tașcă și mai ceru un litru de vin. Cu toate aceste, nu-i venea să bage-n pungă ban luat mai înainte de a-l fi scuipat. - Scuipă-l! - așa zicea Sfredeluș - și zi cu toată râvna ca orice ar fi să piară, și n-ai apoi să te temi de nimic. Tașcă nu credea în asemenea fleacuri, dar scuipa și zicea, fiindcă asta nu putea să-i strice nimic. Așa e omul. Dacă ai apucat o dată să te închini mai-nainte de a te culca, nu-ți mai priiește somnul când uiți, din întâmplare, a te închina; Tașcă nu putea nici el să umble liniștit cu bani nescuipați și nedescântați. Dar fără de bani? Puțin îi păsa. Cumpărase de la Alexandria șasezeci și patru de chile de ovăz și se întorcea acum, ca să vie cu carele să-l ia. Călare pe buiestrașul lui, cu biciul atârnat de șea și cu cuțitul la brâu, el trecea de-a lungul șoselei largi ca pe Podul Târgului, lăsând mereu carele drumeților în urma lui. Făcuse treabă bună și era voios; timpul era însă și el de te-ar fi înveselit chiar și dac-ai fi avut cuvinte de a fi trist.