Cei trei tovarăși își pregătiau luntrea. Cu mânecile smulse până la încheietura umărului, cu sânurile lăsate libere în bătaia vântului, pescarii lucrau cântând, afară de Petre — cel mai tânăr dintre ei — în ai cărui ochi se vedea umbra unei dureri ascunse. — Mai în grabă copii, că ne-apucă înoptatul, strigă moș Tudor, un bătrân cu părul nins, dar vesel și vioiu ca un copil. Omul acesta își petrecuse toată vieața între cer și apă. Sufletul lui devenise ușuratic ca o undă. Glasul lui îndemnă la râs și la muncă și el însoția pe ceilalți tovarăși, ca o nădejde totdeauna credincioasă. Cel de-al treilea — Barbu — privia pe luciul limpede și liniștit al bălții, ca și cum ar fi avut o înțelegere cu apa să comploteze împotriva locuitorilor din adâncul ei. Soarele, mărindu-se, cobora către apus. Nici un nor nu păta seninul cerului; peste toată firea sa se împrăștia adierea molatică a serilor de vară. Când luntrea fu urnită depe malul nisipos, tovarășii se urcară într’însa. Petre și Barbu așezându-se la lopeți, iar moș Tudor la cârmă. Și porniră. Departe, la marginea dinspre miazăzi a bălții, era locul destinat pentru prinderea peștelui. Tovarășii sperau să-și umple năvoadele de astă dată ; și în tot timpul drumului, cântecele lor nu mai conteniau.