Din când în când îl vedeam însă posomorât, morocănos și pornit pe ceartă. «Nu mai are omul acesta ce să citească», îmi ziceam și mă feream din calea lui. Ar fi fost oare, cu puțință, ca el și eu să ne nărăvim ca tovarăși în același iatac strâmt!? Grossmann al meu, om de o inteligență scăpărătoare, citise și el mult în viața lui și citea și acum - așa, mai pe ales, dar, ziarist în puterea cuvântului, nu avea mania cărților, ci a ziarelor. Era nemângâiat când nu putea să-și procure toate ziarele ce apar ori vin la București, fie ele românești, nemțești ori franțuzești. Eram adeseori uimit de pregătirea vastă pe care o avea pentru cariera lui: oameni, stări de lucruri, întâmplări, combinații, toate le știa. Nu se puteau ivi în viața europeană mișcări asupra cărora nu era dumirit. Când punea deci mâna pe gazete, el nu mai exista pentru ceilalți muritori. Îl văd, parcă, și acum șezând la masă, mai rar tolănit: dădea mereu din cap, ridica mereu umerii, clipea din ochi, făcea fel de fel de gesturi, om pierdut în lumea gazetăriei. După ce-și citea gazeta, o arunca pe jos și lua alta. Eu trăgeam cu coada ochiului și, când vedeam că nu mă simte, i-o șterpeleam, nu ca s-o citesc, ci ca să mi-o pun la căpătâi, sub puișor.