Rĕmașĭ eĭ de eĭ, barbariĭ aceștia nu se pot înțelege între dînșii, îșĭ sînt uniĭ altora nesuferițĭ și se mănâncă între eĭ ca niște cânĭ lihnițĭ de fóme. Se risipesc dar printre ómeniĭ mai normalĭ, iar apoĭ se întovărășesc și formézăun fel de castă întemeiată pe identitatea intereselor individuale, - nu spre a se ajuta unul pe altul, ci ca lupiĭ înhăitațĭ, orĭ ca pirul în lumea vegetală, spre a se folosifie-care de ceĭ-l-alțĭ. Eĭ nu pot să-și dea sémă de ce ne emoționăm noĭ când fiecăruia individual nu ni se face nicĭ un rĕŭ. Durerea, pe care tu om în tótă firea o simțĭ când semenul tĕŭ e lovit, în gândul barbaruluĭ e cu desĕvîrșire nemotivată, și silințele nóstre de a apĕra pe cei slabĭ și neajutorațĭ pentru dînsul nu sînt pornite din iubirea de ómeni, pe care el numaĭ în torie o scie, ci fie din egoism, fie din fanatism religios, fie din ură de rasă. Așa ajungem, ca barbariĭ aceștia să ne sos[c]otéscă pe noĭ barbarĭ și să susțină în virtutea iubiriĭ de ómenĭ pe ceĭ maĭ neomenoșĭ dintre exploatatoriĭ ce s’aŭ ivit vre-o dată pe fața pămêntuluĭ. Nu vorbesc de Evreĭ, nicĭ de simbriașiĭ lor, care țipă și ne înjură pentru-că stăruim, ca ceĭ tarĭ să ia mĕsurĭ pentru apĕrarea celor încă slabĭ, ci de Româniĭ desechilibrațĭ, care nu sînt în stare să înțelégă, că stăruința nóstră e pornită din cea maĭ curată iubire de ómenĭ.