— Sărmana femeie! urmă el. Cât a suferit și cât a știut să rabde! Mie parcă nu-mi vine să cred că poate o femeie să fie cununată și să trăiască ani de zile de-a rândul fără ca s-o spună aceasta. Mâine, adăugă el, mergem amândoi, în ziua mare, ca să ne vadă toată lumea, și toată lumea trebuie să afle adevărul. Așa au și făcut. N-avuse Hubăr în viața lui zi mai mare decât aceasta. Se pregătise parcă s-ar duce să se cuminece și parcă tot nu era gata. Un dar pentru nou-născut. Un semn de iubire pentru nora lui. El se duse la dulap și luă din lădița de fier zece, apoi douăzeci și cinci și în cele din urmă toți galbenii pe care-i strânsese, peste treisute, apoi scoase și cutia cu argintărie. — Să le-o dăm lor, că noi tot degeaba o ținem. — Să le-o dăm! răspunse Hubăroaie râzând cu mulțumire. Și tot astfel, ca de zi mare, așteptau și Națl cu Persida. Se vede însă că zi cu desăvârșire senină nu e în lumea aceasta cu putință. Mara era și ea mulțumită, dar nu se bucura cu toată inima; prea îi era drag copilul acela pentru ca să se poată împăca cu gândul că el are să fie papistaș.