— La maslu, părinte! — Ce salcie, ce flori, părințele?! Și popa, zăpăcit, vru să întoarcă foaia cu aceeași mînă cu care ținea cartea. Cartea îi scăpă, se afundă și nu se mai văzu din zăpadă. Moș Crăciun se dășteptă din somn, crăpă ochii, și după genele lui albe și lungi să scutură puzderie de ninsoare. Își cletănă pletele, și pletele lui, încărcate cu chiciură și polei, sunară ca un șir de clopoței. Răsuflă o dată, și gerul care se năpusti pe nările lui cutremură mulțimea, iar popa se cletănă pe picioare și dădu cu nasul în zăpadă. — Ce făcuși, popo? zise morarul. — Era să cazi, părinte, zise pescarul. — Ridicați pe sfinția-sa, zise văduva. Cînd se ridică popa de jos, nevăzînd bine înaintea ochilor, se poticni spre Moș Crăciun, dar cum se apropie de el, cum îi îngheță inima, și dăte în genuchi: — Moș Crăciun, îndură-te, zise popa amețit, țara e mare, mai du-te și pe la alții, că d-ăi mai scutura o palmă de zăpadă, rămîi fără colaci și sunt sărac lipit. — Ești bogat, părinte, zise Moș Crâciun c-un glas de se cutremură pădurea. Apoi, plecîndu-se la urechea popii, îi șopti ce-i șopti și se întinse în lungul oaselor.