- Prostii! grăi Tașcă supărat, apoi se așeză în fața oltenilor la masă și ceru vin și ceva de mâncare. Vor fi și fost prostii, hangiul însă, care își petrecea viața în pustietatea aceasta, se potrivea de minune cu neamțul, care umbla de atâta timp pe urma unui mort și ajunsese în cele din urmă să creadă că nu de bunăvoie umblă, ci e purtat de sufletul răposatului. Apoi și locul era de așa că te simțeai oarecum fărmecat în el, o încăpere largă și scundă, cu păreții pătați de muște și gălbeniți de fum, aproape goală și luminată de o lampă proastă, care se afla în peretele de la teșghea. Întunerec aproape deplin era mai ales în colțul de unde râdea neamțul, o stârpitură de om spân, cu câteva fire de păr roșu drept barbă, cu glasul pițigăiat și cu ochii mărunți și vii, curat cum Tașcă și 1-ar fi închipuit pe Satana. Pe vrute, pe nevrute, ei urmară vorba înainte, și cu cât Tașcă li se împotrivea, neamțul și hangiul cu atât se întețeau și spuneau și ce credeau, și ce nu credeau ei înșiși, iară oltenii, care n-aveau altă treabă, ascultau bucuros, adăugând numai așa, din când în când: „De!