El alese dar pe acesta şi se hotărî să mai fure drept adaos şi traista în care se aflau pieptenele, peria şi ţesala, ca să aibă cu ce să-şi grijească calul. Baba se făcu verde-cătran cînd auzi că şi-l alege pe ăsta, fiindcă ăsta era ăla. Dar ce putea să-i facă? Trebuia să se "ţie de vorbă. Îl mai sfătui să-şi aleagă altul mai bun, îi mai spuse că o să rămîie fără de el, şi că pentru slujbă bună i se cuvine sîmbrie bună, dar în cele din urmă i-l dete. Însă baba tot babă bosoarcă era, şi îndată ce Băiet Sărac încălecă, luă "ziua bună" şi plecă, ea se duse la căldarea cea mare, dete căldarea jos şi încălecă pe pirostrii, apoi, prefăcîndu-şi faţa şi făptura, plecă cu iuţeala blăstemului în urma lui, ca să-l ajungă, să-l piardă si să-si ieie calul. Băiet Sărac simţi că vine în urma lui ce vine şi începu să-i deie pinteni calului. - Degeaba mă grăbeşti, îi răspunse calul, că noi tot nu putem să ne întrecem cu ea cîtă vreme nu vom fi ieşit din împărăţia ei. Dar aruncă pieptenul în urma ta, ca să-i pui o pedecă în cale. Băiet Sărac stia acum c-a nimerit bine cînd a ales mînzul cel răpciugos.