– Face greu? – Știi, nici prea-prea, nici foarte-foarte. Ăl din urmă, Costică, a fost mai greu: i l-a scos cu fiarele... - ! !... – Acu a venit doctorul, da' a zis că poate pentru ca să n-aibă trebuință de clește... - ! !... În momentul când deschiz ochii cât pot mai mari, trece o birjă cu o damă. La lumina zorilor, Nae recunoaște desigur pe acea damă, pentru că începe să strige, luându-se după trăsură: – Madam Ionescu!... Coană moașă! Madam Ionescu! Dama întoarce capul, recunoaște și ea pe Nae și oprește trăsura. – A făcut? întreabă Nae. – Da, răspunde moașa. – Ușor? întreb eu. – Foarte ușor. – Uf! adaog. Ce? – Băiat. Și trăsura moașei pornește. – Bravo, Nae! să-ți trăiască! – Mersi, asemenea... Ei, acu nu mai am grijă... Ai la simigerie... Și mă ia la braț. – Știi ce-ar trebui la noi? zice Nae. – Ce? – O tiranie ca în Rusia... Nu mai merge, mă-nțelegi, constituția, care aceea ce vezi că se petrece, nu poți pentru ca... Zic: – Nae! scuză-mă: e așa de târziu, care nu pot pentru ca să mai merg... – Îmi pare rău... – Mi-e așa de somn, care trebuie negreșit pentru ca să mă culc.