Tot așa salahorii cari se cereau pentru cetăți erau iarăși o consecință a obligației noastre de a ajuta în război pe „împăratul” păgîn, căci a fost un timp cînd ni se cerea și un ajutor militar, numai cît foarte răpede s-au înlocuit contingentele de ostași cu această salahorie care a fost o dezonoare pentru țerile noastre. Ca un adaus la aceste îndatoriri am văzut că turcii împiedecau exportul cailor, pe cari-i rezervau pentru oastea lor, întrucît nu mai erau întrebuințați de domn pentru nevoile militare. Vorbind de cai, Botero spune că aceștia sînt „de o putere și o răsuflare neobosită”. E vorba de caii mărunți, rasă de stepă, întrebuințați și de cazaci, căluții cuminți și răbdurii, pe cari în timpuri mai noi i-am desprețuit așa de mult, fără să ne gîndim că sînt singurul fel adaptabil împrejurărilor de climă și condițiilor în care trăiește cea mai mare parte a populației noastre. Atîtea încercări făcute cu animalele de aiurea n-au reușit. Pe cînd în secolul al XVIII-lea boierii știau să crească acești cai indigeni din cari se făcea remonta austriacă, daneză, prusiană – și cel dintîi consul al Prusiei pe care l-am avut, pe la 1780, un dascăl nemțesc, anume König, fusese instalat în rîndul întîi pentru această remontă.