Mii de oameni muncesc din greu și se istovesc în lipsă de hrană pentruca alți câțiva, care nu muncesc, să poată trăi în belsug ori poate chiar în desfrâu. Copii și femei lehuze pier în lipsă de purtare de grijă, în vreme ce cai de lux, câni și pisici se îngrașe consumând pe ales hrană omenească. Oameni destoinici, vrednici și cum se cade se sbat în luptă cu mari nevoi în vreme ce femei stricate și slugi nemernici se îmbuibă la răsfățare. Așa a fost aceasta nu numai la Niniva și la Babilon, la Tir și la Cartaginea, la Atena și la Roma, la Damasc, la Cordova și la Bagdad, ci și la curțile multor mai mari feudali: pornirea spre desfrâu și spre asuprire e omenească în înțelesul cel rău al cuvântului, e strâns legată de firca trupească a omului și trebue neapărat să iasă la iveală în ceice nu țin s'o stăpânească. Lucrul acesta e omenesc: semitică e însă convingerea morală că așa e firește, așa e bine, că nici nu poate să fie altfel, că e prost cel ce nu profită și de propiile sale destoinicii, și de împrejurări, și de nevoile altora, ca să-și agonisească mijloacele pentru o viață petrecută în belșug.