- zmeul e zmeu, iar nu lele cu cătrîntă. Şi să nu mai lungim vorba: ştim noi acum ce se întîmplă cînd zmeii dau faţă cu feciorii de împăraţi. Se încinseră la luptă. Însă voinic era feciorul de împărat, dar şi zmeul era cel mai tînăr între fraţii săi. Se tăiară cît se tăiară în săbii, iar după ce văzură că aşa nu se pot birui unul pe altul, se apucară la trîntă, în vreme ce Băiet Sărac se opintea să ţină curţile ca să nu se surpe in capul lor. Cînd văzu Băiet Sărac că-i slăbesc puterile şi că nici unul pe celalalt, el strigă tare: - Strînge-l şi-l umflă, că nu mai pot! Atunci feciorul de împărat îl strînse o dată pe zmeu cum se strînge, îşi adună toate puterile şi-l trînti la pămînt, de-i pîrăiră oasele şi rămase amețit. Apoi, nici una, nici alta, o luă la fugă şi ieşi pe poarta pe jumătate deschisă, strigînd şi pe Băiet Sărac după dînsul. Zidurile se surpară şi curţile cele mari şi frumoase căzură prăbuşite peste zmeu, de-l îngropară cum am zice de viu. Nu mai rămase decît turnul cel de sticlă, care stătea acum deşert şi părăsit, fiindcă fata cea fără de trup perise din el în clipa cînd nu mai era cine s-o răpească de pe celălalt tărîm.