Ce te doare?... Am început să plâng. Tată-meu îmi mirosi degetele și înțelese: — Ticălosule! Ai fumat!... Dar nu m’a bătut. M’a dus lângă mama și amândoi mi-au dat sa beau limonadă, m’au culcat, mi-au vorbit blând — și a doua zi eram bine. Tată-meu m’a iertat. De atunci au trecut două zeci de ani. Când am intrat în liceu, eram deja dedat cu fumatul. Uitasem amărăciunea țigării, sau, mai bine zis, tocmai ea mă făcuse să-mi placă mai târziu atât de mult tutunul. În ore de singurătate, de tristețe, țigarea mi-a fost un bun tovarăș. Un doctor îmi spunea într’o zi; «Eu fumez numai în sala mortuară, când am de a face cu cadavrele». I-am răspuns: «Eu sunt silit să fumez totdeauna, pentrucă am de aface cu oamenii!» Și-apoi, cum vă spusei, îmi place mult să privesc fumul țigării... Iarna trecută însă, îmbolnăvindu-mă de o bronșită, medicii m’au sfătuit să mă las de fumat. M’am lăsat, cu oarecare părere de rău ; medicii susțineau că abuzul fumatului contribuise, în mare parte, la boala mea. Se poate ... Azi m’am deprins să nu mai fumez. Dar uneori mă gândesc cu o poftă nesățioasă la o țigare, ca la o femeie de care te-ai despărțit, dar n’o poți uită niciodată...