— Poate că tot aici. Uită-te bine: poate că este undeva o încrucișare de linii, care arată întâlnirea noastră. Spunea aceste cuvinte fără niciun surâs, fără niciun gest care să le atenueze neașteptata lor gravitate. — Ce curios spui dumneata “întâlnirea noastră”. E o aventură? — Ce? — Această întâlnire. — O aventură, nu. O întâmplare. E și asta destul de mult. Mie nu mi se întâmpla niciodată nimic. S-a terminat apa caldă. Nora se ridicase de la locul ei, făcându-i semn că-i interzice să se miște. O aude umblând prin casă. Ce liniștitor e acest pas! O aude respirând. Parcă ar fi de totdeauna aici. Îi e recunoscător că se află în casa lui. Prezența ei oprește gândurile, ține în loc amintirile. Și ce mână bună are, în care se poate odihni o frunte ostenită. Îi vede umbra – când mare, când mică, după cum se apropie sau se depărtează de lampă – trecând peste lucruri. În rochia de stofă pe care o poartă, trupul ei este apărat, ca sub o mantie. Numai uneori, la o redresare a umerilor, se poate distinge linia sânilor, șoldul. S-a oprit în fața lui, cu ceainicul în mână, aplecată deasupra mesei, și toarnă cu băgare de seamă apa fierbinte în cești.