Alături de Știrbei este Ienăchiță Văcărescu, poetul, ale cărui ocupații literare Sulzer nu le cunoaște deloc, deși străbătuse țara întreagă. Împreună cu Văcărescu mai înseamnă cîțiva boieri și-i laudă pentru cultura lor. Această cultură o căpătaseră sau în familie sau la școli; deci nici pregătirea în familie nu era așa de rea, nici școlile nu erau astfel ca să nu poată produce oameni de cultură. În ce privește negoțul, Sulzer spune că este în mîni străine, dar nu se ocupă prea mult de acestea, ci de perspectivele comerciale, mai mari, la care visa el. Țeranul nu se bucură de nici un fel de prețuire la dînsul; îl laudă doar pentru faptul că e așa de viteaz, încît pune brațul în gîtul ursului care-l sfâșie pe obraz cu laba, că iese cu ciomagul înaintea lupului. Recunoaște apoi, cu multe rezerve, relativa frumuseță a femeilor de la țară. Încolo nici săteanului nostru nu-i acordă vreun fel de destoinicie, nu-i recunoaște aplicarea la artă; ba pretinde că toate săpăturile în lemn, în piatră le fac meșteri străini, bulgari, aduși anume pentru aceasta de dincolo de Dunăre. În cîntecul popular nu este nimic care să merite atenția unui om cu gustul format. Și reproduce bucăți, care într-adevăr sînt stupide, datorite unor dăscăleci de prin Ardeal, cari imitau literatura nemțească în ode către Maria Tereza, sau poezii țigănești dintre care unele știm de aiurea că le cîntau numai anumite femei de după perdele, – toate acestea reproduse într-un chip așa de greșit, în ortografia lui germană, încît e o adevărată trudă să se înțeleagă ce a vrut să spună.