Ba s-a și pus, fără ca să-și dea seama. Marta n-o grăia, ce-i drept, în fața lui nici de rău, dar nici de bine pe Persida: lui îi era însă destul și atât ca să știe că stăpână-sa nu are tocmai cele mai bune păreri despre soră-sa. Iar stăpână-sa nu putea să n-aibă dreptate; simțea și el că Persida e, în adevăr, prea sfătoasă și prea încăpățânată. Dar tot sora lui era. Acum, cu cele petrecute la casa lui Hubăr, Marta a scăpat vorba că Persida a putut să aibă slăbiciune de un om ca Națl. Obrajii lui Trică se făcură roșii ca bujorul. — Nu, zise el, ea s-a ferit de dânsul, dar el umbla după dânsa. Asta n-o știuse Marta. — Unde? întrebă Marta. Trică simțea că asta n-avea s-o spună, dar nu putea să nu răspundă când stăpână-sa-l întrebase. — De mult acum, răspunse el cu anevoie, când ne aflam la Arad. — Așa?! grăi Marta, care abia acum începu să-nțeleagă cele petrecute toamna trecută. Și multe poate să înțeleagă femeia deșteaptă când începe să înțeleagă. Mare lucru tot n-ar fi fost însă dacă nu s-ar mai fi nimerit la mijloc și Oancea. Oancea era cel mai bun om din lume și mai ales pentru Hubăroaie și pentru feciorul ei ar fi fost în stare să sară și-n apă, și-n foc.