Boaca. se lipi de poartă, s-apucă de clanță și țipă pînă i se stinse glasul… Cum îi zvîcni inima din loc! Poarta de subt dudul bătrîn s-a deschis… Boaca!… Cu ochii verzi, cu pestrui pe obraji, cu părul rotunjit din foarfecă, c-o fustă de stambă roșie pîn’ la genunchi, c-un șorț albastru mai lung ca fusta și cu pantofiori negri și fără tocuri. Onea îi face cu mîna. Boaca dă din cap. Trece drumul, în praful de pe uliță se văd urmele pașilor ei mărunți, își dau mîna. Se uită unul la altul. Tac. Privirile lor s-aprind de bucurie. Onea: — Haide… Ea: . , ,, — Haidem… — Departe-departe… — Mai departe ca atunci? — Mai… o-ho! . , / — Încotro? . — Dincolo de via părăginită.!. V Ș-apucă p-o cărăruie tăiată în bălării de trei ori mai nalte ca ei. — Oneo, spune drept… m-ai văzut? — Ieri? — Da, ieri! Boaca se albi și pestruiele ei ca lintea parcă erau picățele pe un sfert de hîrtie. Onea o strînse de mînă și lăsă ochii-n pămînt. — Unde erai? — în poartă, pe prispă… — Atunci?… Două lacrămi alunecară pe obrajii Boachii; una se opri în sfîrcul gurei și cealaltă pe subt bărbie.