îi zise căpitanul. În compartiment erau vreo nouă ofițeri ruși, care dormeau încolăciți, întocmai ca și soldații afară pe coridor. O duhoare cumplită de sudoare stăpânea, cu toată că geamurile erau toate sparte, iar ușile deschise vraiște. Turcoman se coborî pe peron să-și treacă urâtul plimbându-se până să plece trenul. Îmbulzeala din vagon îl răcorise puțin, dar nerăbdarea-i de a ajunge acasă rămase aceiași, nepotolită. Plimbându-se se gândi numai acasă, închipuindu-și cum o să-i sară de gât mama lui bătrână, cum o să tremure barba căruntă a tatălui său când îi va vedea decorațiile, el care-i așa de mândru și ține atât de mult la cinstea neamului, și care cu patru zeci de ani în urmă s-a întors de la Plevna cu un glonte în coapsă și o cruce rusească pe piept — în mijlocul acestora însă îi răsunară deodată cuvintele locotenentului: „Să nu te mănânce păduchii!” Zâmbi iar, dar totuși îi veniră în minte îndată toate veștile ce le aduceau din țară oamenii, că pretutindeni bântuie molima păduchilor și oamenii pier ca muștele, că nu există leac împotriva lor… O fi multe exagerări, se gândi dânsul, adăogându-și că și pe front sunt destui, soldații în tranșee îi vânează toată ziua și-i numără și fac glume pe seama lor… Sirena gemu prelung.