- Știam eu - zise el — că ți-ai rupt gândul de la mine și n-aștepți decât să mă vezi odată prins pentru ca să te dai la altă viață. Ana se înduioșă. - Așa ar trebui să fie și așa am și voit eu, dar văd acum că nu se poate, întâmpină ea cu glas tânguios. Ce adică am greșit eu ca să fiu vrednică de suferințele prin care trec și de soarta ce mă așteaptă? Te socoteam, când m-ai luat, om cinstit, și Dumnezeu, care-mi vede sufletul, mă știe că nu m-aș fi dus după tine dac-aș fi avut vreun prepus. - Nici că m-aș fi încărcat cu păcatul dacă mi-ai fi fost și atunci nevastă! o întrerupse el cu spaimă, ca și când ar fi vrut să-i facă mustrări pentru că nu îi era nevastă și atunci. - Zic și eu că nu, grăi dânsa. Nu te-ar fi iertat firea, și chiar dacă da, m-aș fi simțit vinovată și eu. Cum să mă simt însă vinovată când tu nu mi-ai spus nimic, nici mai înainte de a mă fi luat, nici după aceea? Cum să mă socotesc legată de tine și acum, după ce văd că m-ai înșelat și nu ești, cum te credeam, omul cu care pot să trăiesc?