Și au întins moșia spre răsărit și-amiaz Pân' unde marea sfarmă de țărm ai ei talaz; Au cucerit cu plugul, cu vârful dragei săbii Pân' la Cetatea Albă, limanul de corăbii. Sute de ani stătut-au stăpâni până la Nistru, Luptând cu Răsăritul, cu cuibul cel sinistru De unde vin în roiuri în veci renăscătoare Lumi spurcate și rele, barbarele popoare, Prin neagră vijelie ce vâjie și bate Sfărmându-se la graniți de ziduri de cetate. Stă neclintit Moldova, țesând la pânza vremii, Viteji îi erau fiii și purtătorii stemii Cei dătători de lege ș-așezători de datini, Lumine din lumine, Mușatini din Mușatini. M. Eminescu În vremea asta înțeleptul gospodar de la Argeș astăzi liniștea și tăria țării Muntenești pentru zilele când nu va mai fi el pe lume. Cu ungurii s-a împăcat. Pe tătari i-a biruit și i-a alungat departe-nspre crivăț. Între ai lui a statornicit rânduială, cu bună și dreaptă înțelegere: având doi feciori pe cel mai mare, pe Vladislav, l-a făcut duce al Făgărașului, pe cel mai tânăr -pe Radu — l-a pus ban la Severin. Iar pe cele două fiice — ca și de la ele să aibă țara un sprijin — le-a măritat pe una cu regele Serbiei, pe alta cu împăratul Bulgariei.