Ea se uită zâmbind la mine. - N-aș spune adevărul dac-aș zice că da, grăi dânsa. Orișicât de lungă ar fi viața și orișicât de multe i-ar fi nevoile, câtă vreme ai parte de sănătate, nu te saturi de a-ți înșira zilele. Așa trebuia să vorbească dânsa, care-și trăia zilele purtând grijă de sănătatea altora. - Te văd acum om în toată firea - urmă peste puțin - și mi te aduc aminte ca copil și sunt mari schimbările prin care-ai trecut făcându-te om. Nu sunt nici eu tot ceea ce eram atunci. Deși era lucru firesc ceea ce-mi spunea, mi se părea că-n cercul restrâns în care-și petrecea viața ea nu putea decât să rămâie tot ceea ce a fost. - Mie - i-am zis dar - îmi pari tot cum erai și parcă nici n-ai fost vreodată altfel. - Pentru că numai așa m-ai văzut și altfel nu mă știi, întâmpină dânsa. Uite, urmă peste puțin, arătând asupra buruienilor ei. Mama, fie iertată, m-a învățat cum se culeg buruieni de acestea și cum să mă folosesc de ele pentru vindecarea boalelor. Nu era cu putință să mă opresc unde m-a lăsat dânsa. Orișicât de bune ar fi fost povețele ce mi-a dat, am adăugat azi una, mâne alta la ele, și azi știu cu mult mai multe de cum știa dânsa.