Spunea că oricum este pierdută. Asta a ținut trei zile și trei nopți. Irimia pe care am vrut să-l dau afară, a rămas acolo, lângă patul nevesti-sii, tot timpul și s-a apărat cu încăpățânare împotriva mea. Nu-i cunoșteam atâta voință. A stat nemișcat, fără un cuvânt, fără un suspin privind când spre mine când spre Emilie și așteptând. A treia noapte, târziu, pe la trei, femeia a născut o fetiță. Irimia a primit-o din mâinile mele. A dus-o aproape de un bec, a privit-o lung, a dat-o pe urmă unei infirmiere și s-a dus să se culce. Când m-am întors a doua zi la spital, l-am găsit lângă patul Emiliei. Femeia era în agonie. Avusese în zori o puternică hemoragie și acum se declarase o septicemie generală. Horcăia. Când m-a văzut Irimia, a dus degetul la gură și mi-a făcut semn să umblu ușor. — De-acum, mi-a spus el, se face bine. A scăpat. Nu aveam curajul să-i răspund și el neînțelegând întunecarea mea, adăugă: — Te uiți că face așa din gură? Asta nu-i nimic: lucrează nervii. Apoi cu un aer de confidență și cu un adânc orgoliu de tată: — Da fata?... Fetița?... Ai văzut ce mândră-i? Vino s-o vezi.