De câtva timp, Costin Fluture nu mai era omul care te întâlnia cu acelaș zâmbet ironic pe buze, care găsia pentru orice împrejurare o vorbă de spirit, o glumă potrivită; se schimbase, devenise tăcut, nervos, cu ochii plini de o părere de rău neînțeleasă. La început, prietenii lui crezură că e o prefacere: «caraghiosul trebuie să pună la cale o farsă». Toți așteptau sü vadă ce-o să iasă de-aci, prevăzând mai dinainte nesaț'ul cu care vor râde. Și prefăcându-se și ei că sunt triști, erau încredințați că conspiră la aceeaș farsă necunoscută. Dar mai târziu, văzură că se înșeală: Costin Fluture era, în adevăr, prada unei dureri reale. Pentruce însă o ținea ascunsă? Cum? expansivul de fiecare minut avea colțurile lui sufletești de tăcere și discreție? Uite, frate!... cine ar fi gândit!... Îl lăsară în pace, șoptindu-și cu’n fel de răutate, ce și-o deșteptau acum drept răsbunare, pentru zeflemelele, uneori crude, în care Costin îi înțepase, la prilejuri: — Hm ... Hm ... trebuie să fie amorezat... — El care își bătea joc de dragoste!... — Și de poeți... — De lună, de stele... — Văzurăți că tot mai dibaciu e afurisitul de Cupidon ? Apoi urma șirul întrebărilor curioase și nedumerite : — Cine-o fi drăcoaica-aceea care ne necăjește prietenul ?