Brună, decorativă, într-un maieu argintiu, cu o brățară de pietre mari pe brațul drept, picior peste picior, privea de acolo totul cu o nepăsare absolută, purtând doar în colțul stâng al buzelor, un surâs întâmplător. Toba mică bătu precipitat. În jurul meu, nu se auzea respirația nimănui. Pe urmă, o bătaie surdă de tobă mare, un salt, patru mâini zmucindu-se pe bara din centru, o singură oscilație a ei și... gata... Bara se leagănă iar goală deasupra pistei adânci, cei doi atleți zâmbeau de o parte și de alta din locurile lor schimbate, femeia privea mai departe cu același nesigur aer de absență. Era un număr mediocru. Am gândit-o atunci, când nu judecam decât cu gustul meu de diletant. O gândesc și acum, când am în urmă atâtea turnee și succese. Era un număr mediocru. Interesant desigur și primejdios, dar prost prezentat, cu detalii inutile, cu decoruri de bâlci și cu nu știu ce expresie declamatoare, care îmi displace. Mai târziu, în peregrinările mele prin music-halurile europene, am învățat că virtuozitatea și simplicitatea sunt două lucruri identice. Mi-a spus-o într-o seară Rastelli, la Hamburg, unde jucam întâmplător amândoi, el cu bilele, faclele și baloanele lui, eu cu Arabela. Dar să revin.