Vom începe cu ce este mai puțin important la dînsul, care este partea istorică, expusă rău. Del Chiaro avea cunoștință că sînt cronici muntene în manuscris și că ele au fost alcătuite în legătură cu interesele deosebitelor familii. De fapt era o cronică pentru Cantacuzinești și una împotriva lor, scrisă, aceasta, de Constantin Căpitanul Filipescu. Pe lîngă aceasta ici-colo era și cîte un alt manuscript în care se introduceau mici modificări de natură a măguli ambițiile unei sau alte familii. Del Chiaro ni spune că aceste cronici se țineau ascunse, neieșind în public pentru că ar provoca scandal. În afară de cronici cunoaște cărți apusene fără mare importanță; știe că sîntem de origine romană, discută de unde vine cuvîntul de valah și reproduce ideile cele mai bizare culese din cărți sau prefăcute din propria-i închipuire. De exemplu spune că românii se numesc valahi după „Valahia”, fiica împăratului Dioclețian. Pentru evul mediu el nu știe nimic pînă în epoca lui Matei Basarab. Pentru această epocă a găsit scrisoarea unui Bocignoli, într-o tipăritură rară, pe care o reproduce; e vorba de tulburări ivite după moartea întemeietorului mănăstirii din Argeș. Pe urmă se vorbește de stăpînirea turcească, cu simpatie pentru noi, arătîndu-se că „Principatele au ajuns ca două corăbii pe o mare furtunoasă, unde rareori se bucură cineva de liniște și odihnă, și că totuși sînt destul de importante țerile acestea pentru ca să devie un port sigur pentru un prinț care ar dori să scuture jugul turcesc”.