Li se ura din când în când oamenilor acolo în închisoarea aceea, dar n-aveau de altminteri cuvinte de a se plânge - decât poate că le erau prea multe bacșișurile ce erau nevoiți să le dea ca să fie bine serviți. Dincolo, peste drum, era și o capelă ortodoxă, care se ținea de episcopia sârbească de Buda. Slujba o făcea un preot sârbesc, care știa și românește, și într-o strană se cânta românește, iar în cealaltă sârbește. Noi mergeam duminicile și zilele de sărbători la liturghie mai ales să ascultăm corurile, care erau foarte bine organizate. Preotul îi vizita regulat pe bolnavii din infirmeria penitenciarului, ca să le dea mângâierile credinței, și prohodia pe morții de legea ortodoxă. În mica noastră închisoare era o mișcare neîncetată: unii ieșeau după ce și-au împlinit pedeapsa, iar alții intrau ca să și-o împlinească. Se întâmpla câteodată să rămânem numai vreo cinci care aveam pedeapsă mai lungă, iar apoi ne spoream, însă niciodată numărul nostru n-a trecut peste patrusprezece inși. Eu îndeosebi am fost crescut în casa părintească să fiu om al bunei rânduieli, care se potrivește totdeauna cu împrejurările în care e nevoit a-și petrece viața. M-am supus dar până în cele mai mici amănunte dispozițiilor luate de vremelnica stăpânire, m-am mulțumit cu ceea ce mi se dădea, n-am abuzat de bunăvoința nimănui și astfel am avut mereu parte de libertate mai multă decât mi s-ar fi cuvenit.