Cea dintîi dintre lucrările franceze care dau, cu simț de dreptate, cu înțelegerea relativității împrejurărilor, o idee exactă despre lucrările și oamenii de la noi e excelenta mică scriere, apărută la Paris, a lui François Recordon, Lettres sur la Valachie ou observations sur cette province et ses habitants, écrites de 1815 à 1821, avec la relation des dernièrs événements qui y ont lieu. Autorul e un tînăr elvețian, din cantonul Vaud, care, după ce făcuse studii de literatură și filozofie, înainte de a se consacra arhitecturii, fu luat ca secretar în serviciul lui Ioan Vodă Caragea[1], căruia îi dedică opusculul său. Zugrăvește în cartea lui priveliștea pe care, în mai 1815, i-a oferit-o capitala munteană, cu livezile înflorite, cu salcîmii albi de-a lungul podurilor, cu inșirarea trăsurilor bogate la primblare. A stat la noi, în București, cum spune în titlu, cinci ani, asistînd la procesiunile pentru ploaie în 1817, cu moaștele Sfîntului Dumitru Basarabov, la intrarea solemnă a lui Alexandru Vodă Suțu în sunetele muzicei turcești și românești, cu ospăț și bal pe urmă. A fost chiar marturul nemulțămirii cu această nouă domnie, în care banul era scump, dările nu se puteau plăti și mulți fugeau în Ardeal ori măcar la munte.