Uite, m-am ars, dar am așa o presimțire că cu un franc am să câștig tot ce am pierdut!... Hai, dă-mi!... Didina, în loc de răspuns, îl scuipă în față ca pe-o javră și nici nu se sinchisi de dânsul. — Dă-mi, Didino... nu mă lăsa de rușine! cihăi Cântăreanu necontenit. Haide! Dă-mi!... — Ia lasă-mă-n pace, golane!... Nu-ți dau nici un ban, că m-ai înjurat! urlă Didina, strâmbându-se la dânsul ca o pisică ce se apără de o harmalae de câini. Cântăreanu stătu câteva clipe ca o stană de piatră. Părea că se gândește. Apoi, deodată, începu a schimba fețe-fețe, ca un lunatic. Vinele de pe tâmple i se îngroșară ca niște lipitori hrănite de sânge, fruntea i se încreți, nările i se umflară, iar pumnii i se încleștară, așa că unghiile i se înfipseră adânc în carne. Începu a răsufla repede, sforăind ca un bolnav de plămâni. Se năpusti ca o fiară asupra femeii, o înhăță de gât și o tăvăli jos: — Dă-mi, că te omor! Și o lovi cu pumnii peste cap, peste ochi, peste foale... Ea țipa ca din gură de șarpe: — Nu dau, hoțule, nu dau... Nu dau!... Aoleu! nu dau!... N-am... Dar Cântăreanu îi urlă în urechi, necontenind cu ghionturile: — Ba ai, hoațo, știu bine că ai!...