Ițic se pironi în fața lui întrebător, cu o încredere veselă în ochi, suflând greu. Apoi, cum Ghioagă se încăpățână în tăcere, îi zise zâmbind: — Am ajuns, don' căprar? Căprarul însă nu răspunse. Printre tulpinile copacilor se uita spre poziția vrăjmașă, măsurând parcă depărtarea din ochi. După un răstimp, Ițic întrebă iar, tot zâmbitor: — Mi se pare că suntem chiar în fața companiei noastre. Acum căprarul întoarse repede privirea la dânsul și zise: — Bine zici... Uite colo... Și arătă cu mâna în zare, a lene. Ițic nu vedea nimic. Coasta lină și netedă se întindea ca o coală de hârtie, dar se topea în ceața înserării. Rămase cu ochii pierduți, doritori, gândindu-se c-ar fi bine, la întoarcere, să nu mai ocolească, ci să meargă drept peste câmp, să ajungă mai repede la companie. Tăcerea se coborî între dânșii iar ca un gard viu. Apoi, într-un târziu, căprarul rosti cu glas moale: — Ei, măi frate Ițic, până aici te-am adus eu... De-aici încolo poți să te duci și singur.Soldatul tresări, parcă l-ar fi înțepat cu un ac. Se uită la căprar, zăpăcit, și de-abia peste câteva clipe bâlbâi: — Da unde să mă duc, Ioane? — Dincolo... Căprarul îi arătă din cap linia vrăjmașă și apoi își odihni asupra lui o privire caldă, care îndemnă pe Ițic să întrebe iar, mai nedumerit: — Adică de ce să mă duc, Ioane?