O singură greutate mai era la mijloc: doamna Bondoc, care era cocoană, și domnișoara Olga, care crescuse în „pension”, cu fete din „case bune”, țineau ca mama lui Voicu să nu fie poftită la logodnă. La nuntă da, ziceau ele, dar nu și la logodnă. Țineau ca logodna să se facă fără de zgomot. Voicu s-a învoit, ca să scape de greutatea aceasta. Îi era foarte greu s-o facă, dar a făcut-o. Logodna nu era deloc fără de zgomot. Venise, din contra, multă lume la ea și dansul s-a urmat până în zori de zi. Voicu se simțea singur, părăsit, nebăgat în seamă, afară din cale strâmtorat în mijlocul acestei lumi străine pentru dânsul; se mângâia însă cu gândul că la nuntă îi va avea și pe ai săi împrejurul său. Se mângâia; din când în când însă tot sângele îi năvălea spre obraji; se gândea cum ar fi primită în mijlocul acestei societăți mama lui și Uța, la care atât de mult ținea, și-i era rușine de pozițiunea falșă în care intrase. Cine era, la urma urmelor, acest Bondoc? Cine era doamna Bondoc? Cine erau toate aceste cocoane gătite și sulemenite? Și totuși câteva zile în urmă, când doamna Bondoc a scăpat vorbă că ar fi mai bine dacă el nu și-ar pofti pe ai săi nici la nuntă, el n-a fost în stare să-i aducă aminte că vorba era ca să-i poftească.