– Dacă te-i sui s-o iei din dealul de steclă îţi dau fata. – O sul’ am fost uitat eu aici. – Eu n-am văzut-o. A stat el trei zile şi trei nopţi ş-a gândit ce-i de făcut şi i-a venit aşa un gând: să mai cheme pe vântul de la amiază. Vântul de la amiază i-a zis aşa: – Înc-un bine am să-ţi fac. Am să mă pun în cerdacul împăratului şi să ‘ncep a sufla. Puindu-se el, suflă şi se clătină palatul cât de cât să pice. – Împărate, dacă mi-i da fata vântu-a sta. – Palatul las’ să pice, da eu fata nu ţi-oi da-o. Da’ el zice vântului: – Pune-te ‘n dreptul uşii şi ‘ncepe a sufla în casă cu câtă putere ai. El ş-o pus buzele ‘n cinci şi când a ‘nceput a sufla, împăratul sărea din părete ‘n părete. – Împărate, dă-mi fata că vântul a sta. – Sui în dealul de steclă ş-o ia. – Dă-mi sula ‘mpărate. – Sula am zvârlit-o în mijlocul iazului lângă covată… acolo unde era dracii. El era lipit pământului, că vântul nu era să-i facă nimica – cela gătise de făcut, ceia crăpase. Aşa mergând el la iazul cela, era straşnic palat făcut de draci, unde ţineau banii; şi pe apă mergea o casă făcută straşnic de mândră şi-n casa ceea s-auzea un bocet.