Cel dintîi dintre acești călători nu cunoaște Moldova, ci numai Țara Românească, și nu în calitate de trimes diplomatic, care observă lucrurile în răgaz, pe uscat, străbătînd drumurile pe care le-am arătat, ci trecînd pe apă, pe linia Dunării. E vorba de o călătorie dunăreană de la 1445, aceea pe care o face Walerand de Wavrin și care e descrisă în „cronicile“, de un caracter burgund-francez, relative și la sfîrșitul războiului de o sută de ani, ale lui Jeani de Wavrin[3]. E vorba de expediția apusenilor pe mare și pe Dunăre, căutînd rămășițele armatei creștine învinse la Varna. Se știe că, la 1444, față de progresele necontenite ale turcilor, cari aveau aproape toată Peninsula Balcanică, afară de părțile bosniace de la vest, dar nu ocupaseră Constantinopolul, care cerea necontenite ajutoare, în Vest s-a luat hotărîrea de a uni forțele creștine de acolo cu ale regatului Ungariei, în vremea vestitului Ioan Corvinul, nu numai pentru a stăvili înaintarea turcească, dar, în același timp, pentru ca de la Varna, unde oastea creștină aștepta să se îmbarce pe flota papei și a ducelui Burgundiei, doritor de cruciată, să meargă la Constantinopol. Acest plan, care se desface foarte limpede din dezvoltarea expediției înseși și care, dacă ar fi fost adus la îndeplinire, cine știe ce consecințe ar fi avut o flotă creștină rămînînd stăpînă pe strîmtori și forțe destul de importante debarcînd în capitala bizantină, a fost zădărnicit.