- Și-ai venit - adăugă dânsa - ca să te răzbuni căutându-ți și tu încă una. - Nu! răspunse el. Vreau s-o fac de rușine: s-o prind și s-o duc acasă. Vreau, la nevoie, chiar mai mult: am în fiecare buzunar câte un pistol. Femeia cea ispititoare râse cu hohote. - Ești un nebun! strigă dânsa. În vreme ce tu o cauți, cuprins de mânie, ea stă ascunsă în dosul mășcii și-ți râde-n dos dimpreună cu celălalt, cine-o fi. Scoate, omule, masca, pentru ca să te cunoască, și ia-mă de braț, pentru ca, văzându-te cu mine, ea să crape de necaz. „Așa e! își zise el. Zis-a și dânsa că n-am s-o cunosc după ce-și va fi pus masca. ” - Da! da! - adăugă apoi luând-o de braț și scoțându-și masca. Să zicem că tu ești cealaltă. - Să zicem și să facem, adăugă și dânsa, apoi o porniră razna printre cei îndesuiți, urcară scările, cutreierară cele de sus, coborâră, ca să cutreiere cele de jos, încât era peste putință ca ea să nu-i fi văzut dacă era de față. Uitându-se mereu cu încordată luare-aminte și la dreapta și la stânga, ca doară s-o scoată pe Laura din dosul vreunuia dintre măscile pocite, Raul a amețit în cele din urmă, încât nu mai era-n stare să-și dea seamă când e dus la dreapta și când la stânga.