Împrejurările însă par mai zorite decât oamenii. Neliniștitul domn al Moldovei, spre a se cumpăni pe tronul ce se clatină sub el, întinde c-o mână cetatea Chiliei lui Huniade, cu alta jurământul de credință lui Cazimir, și, făcându-și socoteală că-i adoarme pe amândoi, uită că mai e o putere pe care n-o înșeală nimeni: Moartea neașteptată a lui Petru deschide micului Alexăndrel porțile Moldovei. Între acești doi însă cic-ar fi mai stat vreo două luni, un domn de pripas, poreclit Ciubăr-Vodă, despre care închipuirea ce poznașă spune c-ar fi murit mâncat de șoareci. Deci în primăvara anului 1449 Maria își vede visul cu ochii. Din mijlocul acelorași boieri care au stat sfetnici lui Petru, dă acum porunci de domn și cărți de judecată plăpânda ei odraslă. Dar nici Huniade nu doarme, nici numărul feciorilor din flori al lui Alexandru cel Bun nu s-a încheiat încă. Și toamna aceluiași an aduce Moldovei voievod nou. Bogdan vine din Muntenia, unde era dus mai de mult; nevasta lui, frumoasa Oltea, e de-acolo, Vlad Dracul ține pe-o nepoată a lui. În ziua de 12 octombrie se întâlnesc la Tămășeni, pe apa Moldovei, cele două cete de voinici, a căror vitejie va să hotărască cine să steie domn.