Ocupațiile lui foarte grele și unele năravuri l-au făcut să înnebunească, dar și-a revenit în fire și a murit ca om stăpîn pe rațiunea lui. Boscovich, mergînd prin Dobrogea, vorbește de Babadag, despre care spune că e un sat. După Măcin pomenește Brăila, care apare pentru a doua oară într-o descriere de călătorie mai nouă. Cunoaște pe un fost cleric italian, care-și părăsise ordinul și se făcuse medic, așezîndu-se acolo. Arată că populația Brăilei este foarte ticăloasă, alcătuită de tot felul de canalii (bricconi). Negoțul care se face acolo e foarte însemnat, și călătorul a văzut un mare număr de șeici. Evident că importanța Brăilei de la 1760–70 era mult mai mică decît odinioară, cînd nu se ridicaseră Galații. În ce privește acele „canalii”, care se întîlnesc și la Galați, iată explicația: aici se adunase o populație răsăriteană, creștină în cea mai mare parte, care se hrănea din tot felul de întreprinderi necurate, populație care abia putea să fie stăpînită de organele administrative în aceste două porturi. Situația aceasta la Galați – ca și la Pera din Constantinopol – s-a menținut pînă foarte tîrziu, pînă prin anii 1830–40, cînd au prins să se așeze aici un număr de greci cinstiți și harnici, de dalmatini, și au început lucrările, atît de importante, de transformare, supt administrația strictă a lui Mihai Vodă Sturza.