Conștiința se întrerupea din slaba ei veghere. Se simțea în aer. O greutate în stomac ș-o greață i se ridica până la gât. — Domnule Moroi, ți-a venit mâna, îi zise bătrânul Christodor. Șeful de masă tresări, ca un om care moțăie și se izbește cu barba în piept. Un sublocotenent de roșiori, făcând un "clanc" din limbă, trecu pe lângă directorul Ministerului de Finanțe și, trăgându-l de mânecă, îi făcu cu ochiul spre șeful de masă, îngânând pe nas: "Deșteaptă-te, române, din sooomnul cel de moaoaoarte..." Directorul zâmbi, regretând, foarte sincer, că "bietul om nu are o leafă mai mare". Ofițerul plecă spre masa cucoanelor, legănându-se în mers, târșâind picioarele ca să-și asculte zornăitul pintenilor. Ocoli masa, privind și surâzând c-o politețe forțată la fiece cucoană, tânără Vestibul (fr.). și bătrână, și nu se opri decât la spatele dnei directoare. Se apropie de dânsa și, profitând de o neînțelegere ivită între doamne — cum foarte des li se întâmplă la chemin-de-fier — o atinse ușurel. Directoarea se făcu că-i cade jos un bilet și, plecându-se să-l caute, îi șopti: — Nicule, ai dat tot? Ofițerul se plecă repede, ca un cavaler, să ajute pe dna directoare și, pe când bâjbâia, cu ochii în sus, îi netezi piciorul și-i răspunse într-un fel de tuse-imitație: — Devenă, puiule!