3. Rucărul. Dragoslavele. Gura Dâmbovicioarei Una lângă alta, pe laturile șoselei, care e prăfoasă, câteva zile abia după ploile cele mari, case cu două rânduri, având cinci-șase odăi, cerdace cu stâlpi și foarte adese ori șiruri de oale cu mașcat înflorit pe polițe. Mulții copii voinici privesc din umbra porților de lemn săpate, asemenea cu ale Românilor din Șchei. În curți, sus în cerdace ori pe margenile drumului răsar femei al căror port țesut în arnici, în fluturi, în flori de fir de argint și de mătasă pe fota roșie de aur nu-și poate afla părechea în cât Ținut locuiește Românimea. Aici ești încă în Câmpulung, dar, când ai trecut de hotarul orașului și te afli acum, nu pe o stradă, ci pe drumul mare, care se chiamă aici „Valea Mare”, vei întâlni, pănă la șchelele de odinioară, vechile vămi de munte, pănă la graniță, același fel de case, țesute din vergele de lemn, pe care le acopere lutul nisipos al muncelelor, aceleași curți pline de toate cele de nevoie unei bune gospodării țărănești, aceleași fețe oacheșe, frumoase, cu ochii negri, mari, aceleași veșminte cu toate florile câmpului și stelele bolții. Înțelegi cum din acest Ținut de mândri oameni voinici, harnici, cuminți a putut să plece acum cinci sute de ani descălecatul, începutul unei țări.