O să încerc eu să i-l găsesc, dar mai întâi vi l-am adus să-l vedeți. — Sunt urși pe aici? întrebă Nora uimită. — Într-un singur loc, mai jos, spre stână. Cred că nu sunt mulți. Astă-vară ciobanii vorbeau de o ursoaică, de una singură, care se arăta noaptea din când în când pe la stână. Hagen pusese ursulețul jos pe covor și se strânseseră cu toții în jurul lui, ca să-l privească. Numai Faffner trebuia ținut mai departe, fiindcă lătra întruna și își arăta colții, ca și cum ar fi vrut să-l sfâșie. — Îi miroase a sălbăticiune, zise Hagen. Nora era încă nedumerită. Învățase pe vremuri la școală că ursul hibernează într-o letargie completă și nu înțelegea prin ce minune ursulețul ăsta ajungea viu încă în mâinile lor, în plină iarnă. — Dar nu-i adevărat deloc, spuse Hagen. Nici vorbă nu poate fi de letargie. E un fel de somn, un fel de buimăceală, din care ursul se și trezește uneori, ba chiar, când nu e viscol, se întâmplă să iasă afară la lumină. Mai ales când n-are astâmpăr, ca fiara asta mică. Vorbea cu oarecare pasiune despre aceste lucruri. Pentru prima oară de când îl cunoștea, vorbirea lui, de obicei aspră și rece, începea să aibă ceva prietenos.