Dacă asta ar fi, e o dovadă de bună credință să li-o spunem atât Jidanilor, cât și celor intrațĭ în simbria lor, că se înșélă. Noĭ Româniĭ suntem un ném de ómenĭ, care are rost în lumea acésta, și lucrul acesta nu numaĭ noĭ îl simțim, ci tot o dată și ceĭ-lalțĭ îl sciŭ. Așa numaĭ de dragul a câțĭva Jidanĭ rătăcitorĭ n’are să sguduie Europa temeliile zidiriĭ, pe care noĭ cu bine-vioitorul eĭ sprijin am ridicat’o. Póte să ne dea sfaturi, póte să starue, dar nu are să ne siluiască: numaĭ atuncĭ, când noĭ înși-ne vom crede, că e sosit timpul, și numaĭ așa, cum noĭ vom socoti potrivit cu interesele nóstre de conservare națională, numaĭ atunci și așa, vom resolva cestiunea, a căreea actualitate adi n’o admitem. Nu e destul să ne uităm împregiurul nostru, pentru-ca să ne pătrundem de gândul, că mult timp va trebui să trécă până la ziua, în care vom putea și noĭ să ne gândim, dacă e orĭ nu bine să-ĭ socotim pe Evreĭ deopotrivă cu alțĭ ómenĭ. Azi nici că ne putem gândi la acésta. Nu vedem noĭ cele ce se petrec în Rusia, în Galiția, în Ungaria, în Austria, chiar în Franța și în America: toțĭ de pretutindenĭ se căiesc de a-ĭ fi socotit pe Evreĭ de o potrivă cu alțĭ ómenĭ, toțĭ se feresc de dânșii și ĭaŭ mĕsurĭ, ca să-ĭ țină departe.