Eram deunăzi la o grădină cu mai mulți lucrători. Pe cînd vorbeam despre mizeriile și amarurile vieții de muncitor, se apropie de noi un nenorocit tînăr. Era ciung de o mînă, iar cu cealaltă întinse pălăria ca să cerșească. Unul din lucrători făcu o „chetă” și ne-am cotizat cu toții. După ce plecă cerșetorul, un lucrător îmi spuse povestea: „Vezi pe cerșetorul ăsta? Vai de capul lui! A lucrat vreo cîțiva ani la fabrica «Progresul» a d-lui Gheorghiu. într-o zi, o mașină i-a prins mîna și i-a rupt-o. Patronul i-a încredințat atunci slujba de portar la fabrică. Era plătit prost, dar, oricum, nu murea de foame. Cînd am avut serbarea de întîi Mai, l-a văzut la grădină cu cocardă în piept și i-a zis: «Ce, măi, și tu faci socialism? Am să te arunc pe drumuri!» Și i-a purtat sîmbetele. Acum o săptămînă, nenorocitul a venit cu cina minute mai tîrziu la slujbă. Patronul, cum l-a văzut, l-a bătut pînă la umplut de sînge și apoi l-a dat afară… Acum e pe drumuri, cerșetor!” * * * Povestea ăstui nenorocit, unul din mulțime, m-a făcut să mă gîndesc mult. Societatea burgheză, după ce a dat unora arme puternice în lu,pta pentru trai, iar pe alții i-a lăsat dezarmați, acum își încrucișează mîinile și zice cu nepăsare: „Care o birui; nu mă amestec; contractul liber!” Și ori de cîte ori noi strigăm, ori de cîte ori ne agităm pentru votarea unor legi de protecțiune a muncii, legi care ar putea să îndulcească îintrucîtva soarta nenorociților zvîrliți în ocna capitalistă, burghezia fdozoafă și zîmbitoare ne cîntă același cîntec al celui sătul: „Nu vă amestecați, contractul liber!” Ei, da!