Ei și Slavă Domnului, franci să am câți am văzut de când a început războiul. Nu se poate răzbi fără păduchi, degeaba… Ce tot îmi fac sânge rău.. Cu toate acestea simțea pe tot corpul ca și când i-ar furnica ceva, sute, poate mii de lighioane. Nu voia să dea importanță și totuși senzația rămânea scârboasă, plictisitoare și neliniștitoare. Soldații oftau prin somn sau sforăiau. Ochii i se obișnuiră cu întunerecul. Îi auzea cum se scarpină câte unul cu furie, parc-ar vrea să-și rupă pielea sau măcar hainele. Și iar simțea și dânsul cum i se plimbă parcă pe piept, între spate, pe picioare, pe brațe… în cele din urmă aprinse un chibrit, să vază ce este… Nu era nimic. — Închipuiri… Parc-aș fi copil sau muiere! își zise dânsul privind iarăși în întunerecul punctat mereu de scânteile locomotivei. Apoi, în ritmul boncănitului roatelor de oțel, murmură de multe ori scandat: Prostii… prostii… prostii… Și totuși iar simțea senzația aceea enervantă. Pielea i se zbârlea și i se cutremura mereu. Îl cuprindea groaza numai gândindu-se. În viața lui n-a putut suferi insectele. A fost de o sensibilitate feciorelnică. Un purice nu-l lăsa să se odihnească toată noaptea. Aceasta și-a păstrat-o și în război.