Dar, în ce privește prefacerea după Apus în clădirea casei, în port – mai ales și mai curînd al femeilor –, în felul de petrecere, în ceremonii și pompe, acestea sînt lucruri care se observă imediat și a căror pomenire, plină de recunoaștere, de mirare sau, mai adesea, de ironie, se întîlnește de la unul din vizitatorii străini la celalt. Am văzut și cu atîtea alte prilejuri că acești vizitatori vin la noi, nu pentru noi, pentru încetul proces de transformare al vieții noastre naționale, și nici, deocamdată, pentru a cunoaște bogății la a căror exploatare ar voi să participe, ci pentru evenimentele de politică generală, pentru conflicte mondiale, care se petrec pe teritoriul celor două țeri românești. Veacul al XIX- lea nu prezintă însă nici unul din aceste evenimente pînă la acel război ce se deschide la 1806 între ruși și turci, supt pretextul că sultanul a călcat garanțiile acordate prin tratate Principatelor, înlăturînd domnii bănuiți de trădare față de ruși, dar, în realitate, din dorința lui Alexandru I de a participa la împărțirea de pămînturi pe care o deschide glorioasa aventură napoleoniană. Altfel, un rus, consilierul de colegiu Pavel Sumarocov, va putea vorbi în 1799 numai de Basarabia, și, anume, de ambele maluri, mărgenite cu înalte ierburi, pe care le pasc cirezi, ale Nistrului: Tiraspolul, plin și de români, Benderul, cuib turcesc, Mălăieștii, cu femeile care merg torcînd, cu alte localități de moldoveni pînă la Dubăsari, unde, iarăși, ei nu lipsesc[1].