A văzut el însuși bîlciul de la Mohilău. Oricum, îl descrie cu admirație. Aici vin turci, tatari, armeni, greci, evrei, poloni, ba chiar, crede el, francezi (? ), italieni (?) și germani, fiecare aducîndu-și marfa: turcul bumbac, cafea, capete de lulea, tatarul vite. pe care, cum e obiceiul comerțului în natură, le schimbă cu postav și pinză. Un alt bilei basarabean ar fi la „Podlipciani”, de fapt Lipcani, lîngă Hotin, unde vin turci, români, țigani, din împrejurimi, cari trăiesc în bune relații, cutare sat primind înapoi pe fostul lui spahiu, ca păstor al vitelor țerănești[20]. Alt bîlciu important, mai frecventat, spune Hacquet, decît oricare din Austria, e la Botoșani, oraș foarte populat, cu o mie de case și mai multe biserici de lemn, care a scăpat de prada turcilor. Se aduce aici, pentru cumpărători foarte luxoși, și marfă engleză, franceză, stofe turcești scumpe pentru femei, năfrămi frumoase sau tulpane. Greci, armeni, evrei trăiesc în oraș lîngă localnici, cari nu fac negoț. Tîrgul Frumos nu samănă cu mîndrul lui nume: sînt vreo două sute de case în paiantă, cu cîțiva negustori greci[21]. Iașul[22], pentru el „Augusta” antică, face mare impresie de departe. I se pare lui Hacquet că acoperemintele roșii ar domina.