— De ce douăzeci și trei?se miră Nora. — Nu știu. La întâmplare, ca la ruletă. Râdea cu fața luminată, redevenit copil și atârnându-se de brațul ei stâng cu toată puterea. — Tu pe ce număr joci, Paul? întrebă Nora. Întoarse capul spre dreapta, unde-l știa tăcut lângă ea, dar nu-l găsi. A plecat? E oare posibil să fi plecat? Tot timpul îl simțise acolo, la dreapta ei, închis în apăsătoarea lui tăcere, ca o piatră, și nu-și dădea seama când a putut să plece fără niciun cuvânt. “Așa pleacă, fără niciun cuvânt”, își aminti Nora cu amărăciune. Primul gând al lui Paul, plecând de acolo, era să se întoarcă la cabană. Voia să fie singur. Îi făcea rău mulțimea aceea de oameni zgomotoși și îl irita Nora cu silința ei exagerată de a-l prinde și pe el într-un joc care, în dimineața aceasta, i se părea fără farmec. Între el și Gunther, atentă la toate gesturile lor, Nora îi făcea impresia unei guvernante care supraveghează doi convalescenți. Îl oprima această privire, pe care o simțea ațintită asupra lui, chiar atunci când era îndreptată în altă parte. În buimăceala de o secundă, produsă de descărcarea pistolului, avusese timp să se rupă de acolo neobservat.