Dacă simţiţi dar în voi destulă putere ca să ţineţi porţile in ţîţîni, încît ele să nu se zgăţie, cînd el va arunca buzduganul în ele, rămîneţi, altfel duceţi-vă în ştirea Domnului, că e pagubă de tinereţele voastre. Băiet Sărac şi feciorul de împărat se uitară unul la altul, înţeleseră că aşa trebuie să fie şi hotărîră să rămîie. În vreme ce Băiet Sărac se duse la porţi ca să le ţină, feciorul de împărat îşi scoase sabia şi-l aştepta pe zmeu în mijlocul curţii. Se înţelege, asta nu era glumă. Nu trecu mult, şi deodată - zbîng! - se izbi buzduganul în porţile ferecate, încît credeai că are să se prăpădească lumea. Băiet Sărac simţi că i se rup baierile inimii de greutatea cea mare si că zidurile s-au miscat din temelii şi sunt gata să se surpe, dar el le ţinea din ţîţînile porţii. Văzînd că curţile nu se surpă, zmeul se opri cam uimit în loc. - Ce-i asta? zise el. Tare am slăbit de ieri pînă astăzi!... Nici nu visa ce-l aşteaptă. Deschizînd apoi cam cu anevoie poarta, el nu-l băgă de seamă pe Băiet Sărac, ci inaintă drept spre feciorul de împărat, care stătea cu inima în dinţi la mijlocul curţii, fiindcă - de!