Ca totdeauna când nu mai știa ce să facă, și acum simțământul ei covârșitor era că toate au să iasă în cele din urmă după gândul ei și că copiii ei pot să dea în gropi, pot să sufere, dar nu pot să piară și tot la ea au în cele din urmă să se întoarcă. De aceea a râs cu un fel de mulțumire răutăcioasă când a aflat, peste câteva zile, că Națl iar a bătut pe Persida. Ar fi voit să-i scoată omului aceluia ochii cu ghearele, dar îi părea bine. „Așa-i trebuie! zicea. Să-și vie în fire!” Săptămânile și lunile treceau. Persida trăia din ce în ce mai rău cu soțul ei, dară Mara nu-și schimba gândul: putea Persida să rabde, că-i făcea bine răbdarea. Tot astfel, când a venit știrea că războiul s-a pornit cu italienii, Mara se ruga mereu la Dumnezeu să aibă în paza lui pe feciorul ei, dar se bucura oarecum când se gândea la suferințele prin care el trebuie să treacă. Sunt însă în lumea aceasta cu putință și lucruri care o moaie chiar și pe Mara. Mai pe toamnă Mara află că Persida iar e în stare binecuvântată. Nu-i venea să creadă și nu putea să-și dea seama dacă e bucurie ori întristare simțământul viu care o cuprinde când se gândește că tot ar fi cu putință.