Se lungi pe iarbă. – Ei, cazace, ș-acum te gândești la „turki”? - ...O... o... o... slava Bogu... răspunse Lomiliev închinându-se. Apoi făcu cu mâna ca și cum ar fi retezat capete cu sabia. Un gest cu care rămăsese din război. – Ia spune drept-drept, câți turci au murit în război? Cazacul își arată părul din cap. – Și câți muscali? Cazacul își arată părul din barbă. În cap avea cazacul păr cu nemiluita, în barbă câteva fire rari și pârlite. – Lomiliev, ai văzut tu pe țarul? Cazacul făcu trei cruci și răspunse: – Da, l-am văzut peste Dunăre. Era ca un sfânt, ca moaștele de la Kiev. – Dar pe Țarievici? – Și pe Țarievici... se uita parc-avea un nor sub sprâncene. – De ce? – O... era mâniat... ți-era frică să-l privești drep în ochi. – De ce? – Dumnezeu știe... – Dar pe marele duce? – Pe care? Lomiliev începu să râză, apoi se închină șoptind: „Bogu! Bogu!” Și începu să ne spuie când a văzut el întâiași dată pe batiușcă Kneaz. Era copil. Pe malul Volgei, în satul lui, într-o zi, sosi marele duce. Toți cazacii îi ieșiră înainte și-i sărutară mâna. Copiii se țineau șir după el, și marele duce le împărțea copeici.