Călătorul știe ce au răspuns muntenii de la Brașov lui Nesselrode, cerînd restituirea malului dunărean, dreptul de-a alege un domn pe viață și crearea unei Adunări cu dreptul de a vota impozitele. Împăratul Alexandru, primind aceste dorinți la Verona, le-ar fi aprobat. Cetitori de cărți franceze, acești boieri „au multă înțelegere politică și cunosc bine Europa și interesele care o împărțesc”. Speranța cea mare e însă în „acea forță interioară, și acel principiu de viață care e în țară”[9]. Prin ea se va ajunge la Unire, Moldova dînd aristocrația, Țara Românească o clasă mijlocie[10]. Se dorește această Unire, supt un prinț străin ereditar, care n-ar mai purta război veșnic cu Adunarea și Adunarea cu el. „Ereditatea nu se poate stabili în Principate decît în folosul unui prinț străin. De aceea e dorința generală în Muntenia și în Moldova de-a avea un prinț străin… Orice prinț ni-ar da Europa, îmi zicea un boier, numai să nu fie turc, nici grec, nici evreu, îl vom primi cu entuziasm. La această dorință se adaugă altă dorință: unirea celor două Principate. Astfel unite supt un prinț străin și ereditar și formind un stat a cărui întindere ar fi cît a regatului Bavariei sau Piemontului, Principatele ar forma un corp politic capabil de a trăi și de a dura; ele ar începe să cîntărească în balanța politică a Europei.” Chiselev și primi ideia la discuția Regulamentului, dar, cînd s-a cerut ca domnul să nu fie din Turcia, Austria ori Rusia, deși se admitea candidatura ducelui de Oldenburg, ruda țarului, totul se înlătură.