A stat o vreme ștergându-și palmele pe șolduri, mișcând gâtul și așteptând un cuvânt de îmbărbătare. S-a întors spre ușă și de-abia atunci i-a venit graiul. — Iartă-l și pe dânsul, a zis cu glas moale. Ai grije de el și ocrotește-l și nu lăsa să-mi rămâie copiii fără tată. Boroiu a văzut-o, pe sub sprâncene, cum tremura de rușine, și într-un târziu i-a spus aspru: — O fi cum o vrea Dumnezeu, Ileano! S-au despărțit fără să-și dea mina și fără să se privească. Și totuși, în sufletul lui Boroiu s-a strecurat o rază de nădejde. Se sfia să-și mărturisească gândul ce-i încolțise în minte. Căuta să-l alunge și se prindea mereu mângâindu-l. Simțea că i-e și mai dragă Ileana, deși a făcut trei copii cu Haramu. I-e dragă. Și simțea acuma că se bucură când vede pe Haramu zvârcolindu-se cu gânduri de moarte. Acuma Haramu geme într-una și îl aude cum bâiguie: — Am să mor… Am să… Boroiu răsuflă adânc, își zgâlțâie scurt mustața și șoptește: — De moarte să nu-ți fie frică, Ionică!… Moare cui i-e scris să moară! — Eu am să mor, Boroiule! gâfâie Haramu stins. Căprarul își înăbușe o părere de bine, se rușinează și tace.