„Te pomenești - își zise iar - că ele nici nu se mai întorc. Nu le-am înțeles bine. În adevăr vorba e că dacă înainte de zece nu se întorc, am să le caut la bal. Altfel nici n-ar mai avea înțeles spusa ei, că n-o s-o cunosc sub masca ei. Cum să n-o cunosc dacă mergem împreună la bal! ? ” Așa se desfășură-n capul omului un gând dintr-altul și cel frământat de presupuneri se-ntețește el însuși prin sine. Își perduse Raul într-atâta sărita, încât era în stare să spargă toate oglinzile și, trântindu-se pe divanul din fundul odăii, închise ochii, ca să-și croiască planul, cum are să se ducă, știricind din om în om, și să nu se oprească până ce n-o va fi găsit. Ceea ce ar mai fi putut să-l ție în loc erau numai cele câteva nopți în care abia pe la două-trei a ajuns să se culce. Ațipit abia, el sări-n picioare și sună iar, ca să vie chelnerul. - Nouă și jumătate, îi zise acesta, intrând cu ceasornicul în mână. - Nu de aceasta e vorba, întâmpină Raul. Să-mi dai un costum și o mască: vreau să mă duc la balul mascat. Chelnerul se uită cu ochi mari la el și dete din umeri.