Multe îl plânseră în taină. Sicriul, în care era închis regele valsului, era acoperit de flori. Prietenii săi, însă, puseră la cale un plan, care avu un răsunet uimitor în lumea liniștită a provinciei. Ei tocmiseră o bandă de lăutari s’aștepte mortul la cimitir. Acolo aveau ordin să execute un singur cântec. Când serviciul religios fu sfârșit, iar cioclii coborau coșciugul în mormânt, lăutarii începură să cânte valsul din Faust. Fu o uimire generală. Sub soarele care apunea, ramurile înmugurite ale copacilor, cu o lumină de aur, notele divinului vals se împrăștiau ca un sbor de suspine ieșit din morminte. Femeile plângeau. Ultimele acorduri se stinseră odată cu cei din urmă bulgări de pământ aruncați peste cosciug.