Țigan cărunt! Ce mai încoace-ncolo! făcu Adrian strângându-i mereu mâinile. Apoi: — Mă crezi tu în stare să te fi părăsit în chip așa de nedemn din bunăvoia mea. Nu… Tu nu poți să crezi așa ceva… Părerea mea de rău a fost mai mare decât a ta, sunt sigur… Dar, n-aveam ce să fac: patronul m-a luat ca pe-o unealtă și m-a „bombardat“ la București. Tu știi, doar, că nu eram liber ca un cocor… Acum, însă, da! sunt liber ca o pasăre! — Pentru cât timp? întrebă Sotir, cu oarecare ironie. — O știu… Dar, nu mi-o aminti! Vreau să uit acum, cu totul, lanțul muncii și să simt cât mai puternic fericirea de-a mă afla lângă tine. Sotir plecă capul spre urechea amicului și întrebă în șoaptă: — Mă iubești așa de tare?! Adrian îi înșfăcă brațul: — Da, Sotir, te iubesc tare de tot. — Și ce-ai face pentru mine? — Tot! De-ai fi în pericol, aș striga ca cocorul tău de geniu, dar n-aș pleca decât după ce te-aș scăpa. Sotir părăsi aerul său ironic: cu o căutătură temătoare în juru-i, el zise: — Da, Adrian, nu te înșeli: sunt un prieten, dar nu pentru toată lumea.