Cum înserează, Vladimir Dimiu închide odaia, ia cheia în buzunar și se depărtează prin stradele sgomotoase ale orașului. Ziua stă în casă, fumează, cântă cu vioara sau citește romanele din «Universul». Că nu și-a plătit chiria pe o lună, că birtașul nu-i mai dă să mănânce pe datorie, că nu s’a ras de trei săptămâni, că nu s’a premenit de nu se mai ține minte, sunt probleme neînsemnate, peste cari el aruncă mai totdeauna filozofia nepăsării. Este adevărat că buzunările lui sunt veșnic goale, dar imaginația lui e plină de ... contese palide ! Bogăția acestui om este imaginația sa — o imaginație absurdă, ridiculă, exaltată, dar pe care el o simte ca pe o beție nesfârșită, un delir sublim, — un delir trandafiriu, cum îl numește el. Ce-i pasă dacă oamenii râd de imaginația lui; cu dânsa el izbutește să se depărteze de realitate. Vladimir Dimiu e de treizeci de ani, înalt-înalt, par’că nu s’ar mai sfârși ; slab, ofilit, cu ochii căprui, aproape fără gene, pestriț pe obraji, cu părul rar, de coloare castanie ; o figură ce ar părea comună, dacă n’ar caracteriza-o un nas lung și încovoiat spre vârf, par’că ar voi să intre în gură. E fiul unui popă, care îl bătuse foarte mult în copilărie.