Peste un an, peste doi — nimeni nu știe ce are să simtă — voi ieși cu inima ușoară; acum mi-ar fi foarte greu! Codreanu o înțelegea deplin și nu mai știa ce să-i zică, ci se uita numai cu ochii țintă la un colț al odăii. — Și dacă eu te-aș ruga? întrebă el sfios și cam cu jumătate de gură. Ea se ridică și rămase stând dreaptă și cu ochii în jos. — D-ta știi că țiu mult la d-ta și n-aș putea să zic nu! răspunse ea încet. Dar ții și d-ta la mine și nu ești în stare să-mi faci silă. Mai târziu! Nu-i așa? — Da! răspunse el ridicându-se. — Îți mulțumesc, grăi dânsa întinzându-i mâna. El apucă mâna și o sărută. — Ai să mai treci pe la mama? întrebă ea. — Nu! răspunse el hotărât. — Îți mulțumesc, grăi iar dânsa, și la revedere! El îi sărută încă o dată mâna, apoi dânsa se retrase și peste puțin intră sora bătrână, înaltă și slabă, ca să descuie ușa pe care avea să plece Codreanu.