În cele din urmă și-a călcat pe inimă. Era în ajunul zilei de Bobotează, după care urma ziua lui. În loc de obișnuitul ger, de care crapă copacii, se nemerise însă o zi cu soare, ca pe la sfârșitul lunei martie, cer senin și limpede, adiere lină, căldură dulce, care scoate gângăniile de tot felul de prin adăposturile lor, ziuă parcă rânduită anume ca să ademenească pe baba, care în atâtea rânduri făcuse drumul până în oraș, mergând încetișor timp de trei, cel mult patru ceasuri. Dacă pleca pe la unu, sosea acolo pe la asfințit. Era însă cu inima îndoită, se hotărî cu anevoie, pleca-n silă și trecuseră două ceasuri când s-a pus, în sfârșit, pe drum. Nu era nici acum prea târziu, și mergând întins, sosea pe înserate. Ea mergea însă oarecum făcând doi pași înainte și unul înapoi, mereu ispitită de gândul de a se întoarce. La dreapta și la stânga drumului câmpul era acoperit cât vedeai cu ochii plin de ciori și de stăncuțe, care cârâiau întruna, iar despre răsărit se ridica o ceață deasă ce se-ntindea mereu, ca să cuprindă tot cerul. Mai era mult până-n amurgul serii când ciorile s-au ridicat în stoluri mari, dese și nesfârșit de lungi, iar cerul a început să se posomorească și s-a prefăcut ici verde, colo portocaliu și iar mai departe roșu ca para focului.