Crezi că-i pasă cuiva de noi? – Ţstt, te aud surioarele. Mai încet… – Adică refuzi? întreabă bosumflată Maca. Aşa să înţeleg? Bine, cum vrei. Eu una nu merg mai departe… – Ştiu eu, începe să ezite Azor, dar dacă dăm de vreo belea? – Ce fel de belea, Azorică? Eşti neserios, zău… din contra, ne vom distra de minune. La ce-mi trebuie mie apa aia bâhlită? Zi şi tu? Pe când aici, pe toloacă, e pur şi simplu minunat. – M-ai convins, se dă bătut căţeluşul. Rămân. Dar cu o condiţie… – Ce fel de condiţie, Azorică? – Eu voi fi bosul, înţelegi? Adică va trebui să asculţi întru totul de mine. Nici o mişcare aparte… – Eh, Azorică! Sare Maca în sus de bucurie. Eşti pur şi simplu un căţeluş nemaipomenit! Te voi asculta ca pe un frate mai mare… Pe neobservate cei doi încetinesc pasul, rămân tot mai în urmă, tot mai în urmă, apoi, când mama Ro şi cele nouă răţuşte dispar după cotitură, Azorică şi răţuşca Maca aleargă fericiţi pe câmpia plină de flori. – Vreau să zbor, Azorică! Strigă Maca. Vreau să zbor! Arată-mi, învaţă-mă! – Şmechero, îi răspunde căţeluşul. Iată de ce ai dorit să rămâi pe câmpie… – Ei şi?