El se-ndreptă spre jucători. ― Mă rog nu vă jenați, zise franțuzește, și-ncepu apoi a ferici damele cu complimentele sale și pe cavaleri cu poantata sa conversa țiune, care pe vremea aceea devenise o modă. Omul rămas nemișcat în tot intervalul acesta era numai Iorgu. De momentul acesta se folosi o damă tânără, cu părul negru, dar nu des, pieptănat cu multă cochetărie pe tâmple, cu ochi ca doi diamanți negri, care se roșise ca focul de multă vorbă și râs. Ea era în rochie de mătasă neagră, cu o talie admirabilă. Ea se apropie de Iorgu și-l lovi peste umăr cu evantaiul de lemn de roză. ― Urâtule, zise ea c-un surâs gentil, ce șezi singur? ― O, doamnă... zise el roșindu-se și lăsând să cadă peste ochi acea perdea care-i făcea și mai periculoși de cum erau. Ea-și puse mâna albă pe umărul lui. ― Nu sunt cu prejudiții, zise, îmi placi foarte mult. ― O știu, doamnă. ― O știi? ei?... și?... ― Și... nu sunt capabil să te înșel, doamnă, zise el întorcându-și pe jumătate capul. ― Și de ce... să n-o poți fi? ― Pentru că... pentru că nu te iubesc. Ți-o jur că nu-mi ești indiferent ă... zise el, uitându-se la ea.