Iată încă doi călători cari au fost în Moldova lui Vasile Lupu, călători foarte puțin cunoscuți și aproape neîntrebuințați, iar un al treilea, abia descoperit, tratînd despre înfățișarea principatului muntean în domnia urmașului lui Matei Basarab, Constantin, și el Basarab, pentru pretențiile la descendența lui din vechea dinastie, dar zis și Constantin Cîrnul, pentru că, fiind pretendent la tron, i se „tăiase nasul”. Avem întîi cele spuse de un general unguresc din Ardeal care a jucat un rol foarte important pe vremea lui și care, la isprăvitul carierei, a ajuns și prinț al Ardealului, unde, om foarte viteaz, a stăpînit puțină vreme, murind pe cîmpul de luptă, după o mare înfrîngere, într-o seară de iarnă, cînd trupul lui a fost găsit alături de cele, numeroase, ale tovarășilor săi căzuți. E Ioan Kemény, care ni-a lăsat și însemnări de cele văzute la noi, precum și amintiri privitoare la captivitatea lui la tatari după o expediție la care domnii noștri Gheorghe Ștefan, urmașul lui Vasile Lupu, și acel Constantin Basarab, au participat și ei. După această expediție din 1657 a lui Gheorghe Rákóczy al II-lea, Kemény, prins de tatari, a descris cele pățite în robie cu amănunte destul de interesante pentru ca povestirea lui să fie tradusă și în românește, de un contemporan[1].