Scepticismul, blazarea, nedreptățile, toate păcatele veacului în care trăim nu-i pot ascunde măreția, precum petele nu pot ascunde fermecătoarea strălucire a soarelui. Negreșit, e veacul cel mai mare din cîte au trecut peste omenire. Numai aceia ce n-au credmță în veacul lor, numai aceia nu-i pot simți măreția. Și aceia, lipsiți de focul sfînt al credinței, vor trece searbezi și clorotici prin veacul lor, ca și cum n-ar fi fost, și se vor stinge fără dureri și fără zgomot, monoton și banal, cum se stinge un fitil de iască sub clopotul unei mașini pneumatice. * * * Prejudecăți. Încuibate-n minți de cînd lumea, dispar; se duc împărății de care tremura o lume; clase sociale, care au tronat mîndre deasupra unei lumi de apăsați. Încep a se clătina; cucuvaia sură a ignoranței își ia zborul dinaintea faclei științei; codrii seculari și munți necălcați de picior de om devin căi de comunicație; pare că o nouă creațiune – conștientă și dreaptă de astă dată – se începe pe lume. E un freamăt, un zgomot, o lumină atît de mare. Încît noi, contemporanii, buimăciți de puterea ei și duși de curent, nici nu ne putem da seama de toată grandiozitatea lucrării. O lumină prea vie, un zgomot prea asurzitor nu se pot judeca decît În urmă, după ce clipa orbitoare a trecut.