II Iubite amice, Mă înșelasem eu însumi pe mine când am zis că-mi pare rău că nu am să stau decât două-trei zile în mijlocul plăcutei societăți de la Luvru. Nu mi se ura deloc și scăpasem de cea mai scârboasă parte din viața pușcăriașului român - o știi care - dar mă înăbușeam, căci îmi lipseau lărgimea, aerul, lumina și mulțumirea de a mai sta și singur cu mine însumi retras într-un colț. Etajul în care ne aflam noi, vreo douăzeci de inși, nu era primul, ci al doilea. Urcând scara, treceai prin fața intrării la un club. La stânga intrării de la etajul nostru se afla o odaie de serviciu, în care se instalase comisarul de poliție. Între cele două uși stătea santinela care, fără de voia comisarului, nu lăsa pe nimeni să intre și ne oprea pe noi de a coborî la club ori a urca la cei ce se aflau deasupra noastră. Intrați pe ușă, dădeam într-un fel de sală centrală destul de largă, din care ieșeau două coridoare, unul mai scurt paralel cu Calea Victoriei, altul mai lung paralel cu strada Sărindar. Atât sala cât și coridoarele erau întunecoase, căci ferestrele dinspre Calea Victoriei și cele dinspre Sărindar erau pecetluite și lipite cu hârtie groasă, încât aer și lumină primeam numai dinspre curtea strâmtă și întunecată.