- puțină intimitate. Mergeau pe chei în sus, de-a lungul unei Dâmbovițe de decembrie, pe care amurgul, frigul, iarna o făceau mai puțin murdară. Se aprindeau primele felinare de seară, și umbrele lor pe apă erau albastre la acel ceas încă nedecis. — Ai putea să mă detești, Nora. Oameni ca mine n-au dreptul să se amestece în accidente de stradă. Nu eu trebuia să te ridic aseară din zăpadă. — Oameni ca dumneata… De ce spui lucruri care sperie? Eu mă sperii greu, să știi. Ce fel de om ești dumneata? Un om despre care azi-noapte ai putut crede ca se va sinucide. Nu e destul? Trecuseră de Podul Schitu Măgureanu: trecătorii erau mai rari, cheiurile pustii. Acuma de ce tace? Are tăceri care s-ar spune că nu se vor termina niciodată. În ce depărtări e plecat? Cum să-l chemi înapoi? Numai mâna lui e aici, grea, pe brațul drept. Și când îl crezi cu totul pierdut, iată, vocea lui revine, fără nicio ridicare de ton, egală, ștearsă, la fel de închisă ca și tăcerea din care se desprinde. — Eu n-am nimic de spus nimănui și n-am nimic de aflat de la nimeni. Înțelegi, Nora? înțelegi de ce am vrut să fug aseară?