Eram fericit, sau cel puțin mă credeam. O iubiam atât de mult, că o înfășuram în dragostea mea, cum înfășoară soarele, sub lumina lui, lumea întreagă. Nu voiam să știu cine era această femeie, care era trecutul său. Ieșise din noroiu sau coborîse din stele? Mi-era indiferent. Ea era pentru mine un vis întrupat, un ideal pe care îl smulsesem din sufletul meu, dându-i vieață. Eram Dumnezeul ei, era lumea mea. În acelaș timp o iubiam și-o adoram. Dar iubirea și adorația aceasta n’au durat mult, ele nu găsiau nici un răsunet în sufletul iubitei mele. Femeia aceasta rămânea ca statuia care a înebunit pe Pigmalion ! Inima ei era o harpă cu coarde rupte, pe care nu puteam cânta nici un imn de dragoste, de adorație ... Cu toate astea îmi plăcea încă, îmi plăcea mult. Nervii mei se obișnuiseră cu carnea ei, ca stomacul unui bețiv cu o băutură favorită. Oh ! ce mult îmi plăcea ! Mi se părea cea mai frumoasă, cea mai desăvârșită, cea mai ideală carne, pe care o întrebuințează natura, pentrucă să creeze marile frumuseți de femei. Stam ore întregi numai să privesc acest capo d’operă cald, viu, desăvârșit; stam ore întregi numai să respir profumul neînchipuit ce se exală din toți porii, par’că trupul întreg era făcut din cele mai aromatice petale ... — Dacă ai avea și un suflet, i-am zis într’o zi.