Iubite amice, Am să te dumiresc asupra celor întâmplate când cu zilele trăite de mine în închisoarea militară din fortul Domnești. Mai înainte însă de a fi făcut aceasta, am să-ți povestesc o întâmplare petrecută în timpul copilăriei mele. Tata, fie iertat, cumpărase o biblie ilustrată, la care ținea mult. Eu nu știam încă să citesc, îmi plăcea însă să frunzăresc prin carte, ca să mă uit la ilustrațiile cele frumoase. Râvnind deci la mulțumirea de a le fi făcut și altor copii parte de plăcerea aceasta, am luat fără știrea părinților mei cartea, să le-o arăt. Dat apoi jocului, m-am întors fără ea acasă. Am pierdut-o se vede, ori a furat-o vreunul dintre dracii aceia, destul c-am și uitat-o. După câteva zile tata a căutat cartea și, supărat că n-o poate găsi, m-a întrebat unde este. «Nu știu!» i-am răspuns eu. Spuneam adevărul, căci nu știam ce s-a făcut cartea și nu i-o dădusem nimănui. Luat însă de scrut, am mărturisit în cele din urmă că am luat cartea, ca să le-o arăt copiilor din vecini, dar nu mai știu ce s-a făcut cu ea. Tata era foarte supărat că s-a pierdut biblia cea frumoasă, pe care mai ales de dragul meu o cumpărase, iar mama, încă mai supărată pentru că am încercat să scap cu minciuna, stăruia ca tata să-mi tragă o bătaie pe care să n-o mai uit toată viața mea.