Iarna, mai greu. O, o, iu-iubesc la nebunie... – Dar mie (altul cu părul ca de arap și cu pestrui pe obraz) nu-mi iese din cap o fetiță de paisprezece ani. Să nu care cumva să vorbiți ceva! Este sora unui bursier din clasa întăia. O dată am fost pe la ei, și d-atunci numai în scrisori o ducem. Ea plânge pe rânduri, eu plâng pe rânduri. S-o vedeți ce bună e și cum îi tremură mâna când mă ia de mână! Dacă am rămânea singuri acasă... măi, măi, ce fericiți am fi!... Mă-sa e văduvă, bună prietenă cu unul din profesorii noștri... – Copilării, răspunse unul dintr-a șeasea, se vede că n-ai trecut în cursul superior. Eu trăiesc bine, pe moale și la cald. Fără poezii, fără scrisori și fără parale. – Cum? Cum? întrebă cel care se prăpădea după aceea cu rochia scurtă și cu ciorapii roșii... Cum?... A mea, deși mă iubește, mi-e frică însă de... și cinci franci în fiecare săptămână... – Foarte bine. Nu meditez pe Ionașcu? – Și dacă meditezi pe Ionașcu? – Ionașcu, ca să fie un Ionașcu, nu trebuia să aibă o mumă? – Dar ca să fie un Ionașcu, nu trebuie să aibă și un tată, ziseră râzând doi dintre ei.