Și el nu glumea defel, vorbea c-un fel de convingere adesea urâcioasă despre planurile lui. Oameni de aceștia pe vremea aceea nu erau tocmai rari. Domnia o visa pân' și cel din urmă mazil după căderea fanarioților, mai ales cugetând la ușurința ― se-nțelege că anecdotică ― a unei asemenea eventualități. Umbla vorba adică cum că turcii alesese pe Sandul Sturza ― care între cei 7 trimiși era cel mai ne'nsemnat ― de domn al Moldovei numai pentru că era om chipos și avea o barbă neagră și frumoasă, fără pereche în împărăția Sultanului. Se vorbea, zic. Ciufă nu era bogat, dar de neam (numirile noastre sunt pseudonime), ceea ce era însă mai ciudat este că boierul Ciufă credea cum că morcovul lui cel chel era de o arătoșie ș-o frumusețe rară. De la domnia Moldovei pân' la împărăția pământului ce-i era unui om ca Ciufă ― o jucărie, un nimic. Seriozitatea cu care-și desfășura planurile ar fi fost comică dacă purtătorul ei n-ar fi fost atât de urâcios. El era avar și se lăuda cu dărnicia lui, rău și-și mărea bunătatea, crud cu supușii săi dar, ce-i drept, mândru față cu toată lumea. O tabacheră de la Moruz-vodă o purta totdeauna în sânul anteriului lui celui lung ș-o arăta la toată lumea, lăudându-se cum Măria-sa Moruz-vodă ar fi fost împrietenit cu toți ai lui.