Ghiaur! Ana sâna sictir!" Îl croiră cu latul iataganelor. Unul din ei, de-abia se mai ținea pe șa, îl izbi cu pumnul în față și-i zise pe românește: — N-ai nimic în car, păcătosule? — Jupân ciauș, răspunse Miu, mai mult mort decât viu, așa să-ți ajute Dumnezeu, nimic. Îndură-te de mine! Lăsați-mă cu zile! Ceaușul bolborosi câteva cuvinte tovarășilor săi, iară ei începură a băga iataganele în fânul din căruță, până la mâner, da' de-or găsi ceva pitulat. În acea gălăgie de ocări și urlete de fiare, la fiece împunsătură de iatagan, parcă se-aud vaiete năbușite, și maldărul tresare. E viu. Îl dor acele limbi ascuțite care-l spintecă. Miu, smulgându-și părul din cap, sărută imineii ceaușului și răcnește: — Stăpâne, n-am nimic, nu mă mai chinuiți, îmi mor copiii de foame, lăsați-mă!... Stăpânul cerului să v-asculte cum vă îndurați și voi de mine... Îl iertară. Întoarseră caii. O tuliră ca vântul. Miu se repezi la fân. Înhăță din el cât putu și, după ce-l aruncă tot la pământ, se ridică pe inima căruței. Fără să vadă, fără să-și dea seama de ce face, strigă ca și cum l-ar fi hărtănit o fiară sălbatecă: — Scoală, Cobilol... Nu te mai face!...