— Sunt la ordinele domniii-voastre, răspunse el. — Nicidecum, bunul meu eremit, eu nu pot să ordon. — Un oaspe al baronului, patronul nostru, poate să facă ce va voi cu noi. — Dar cine v-a spus că sunt oaspe al baronului? — Am aflat-o de la Ferdinant. — Fie dar cum vei voi; spune-mi, te rog, din ce timp datează această mică capelă? Eremitul plecă ochii în jos, parcă ar fi înțeles scopul întrebărilor mele; apoi, după un moment de gîndire, îmi zise: — Capela aceasta este zidită la anul 1810. — În timpul revoluțiunei Tirolului, capitanată de celebrul ospelier Maximilian Hofer? — Cam pe atunci, domnul meu. — Și de cine este fondată? — Fondatorul ei este tatăl baronului. — Dar aceste bele ornamente și utensile datează tot de atunci? — Cea mai mare parte sunt cumpărate de posesorul actual. — Și la ce servă ele daca nu se întrebuințează la nimic? — Nu te înțeleg! — Voi să zic, daca nu se face serviciul divin în capelă… — Sînteți în eroare, domnule. De cînd esistă această capelă, serviciul divin n-a încetat dintr-însa. — Și de ce atîta rigoare? — Pentru că într-însa repauzează rămășițele mortale a mai multor eroi ce au murit pentru patria lor.