— E stricat? întrebă fata de la garderobă, care aștepta, să-i dea paltonul, văzându-l că stă de atâta vreme cu receptorul în mână, fără să vorbească. — Nu, nu, e stricat. Nu e acasă, răspunse el, fără să știe de ce, fără să știe cui. Încercă să ridice din umeri, dar nu izbuti. Nici cele mai vechi gesturi nu-l ajutau. Mașina cobora pe Calea Griviței, spre oraș. În dreptul Gării de Nord, Paul făcu semn șoferului să oprească. — Pleacă vreun tren la ora asta? Șoferul întoarse capul spre ciudatul său client. — De ce? — Întreb dacă pleacă vreun tren. — La ora asta nu. Primul tren este la 5 și 40. Personalul de Timișoara. Paul se vedea prăbușit într-un compartiment de clasa treia, legănat de zgomotul roților, amețit, călătorind fără țintă, o zi și o noapte, și încă o zi, și încă o noapte, coborând undeva la o gară fără nume. În plină câmpie, murdar, negru de funingine, descompus de nesomn și culcându-se pe pământul înghețat, ca să doarmă și să uite. Șoferul porni mai departe, fără să întrebe. Avea obișnuința călătorilor pe care îi găsea noaptea, singuri la un colț de stradă, cu aerul nedecis dacă să oprească un taxi, sau să-și tragă un glonte în cap.