Acum resimția mai clar tot farmecul acelei femei: poezia sufletului ei iubitor — un suflet, care trecuse printr’o vieață de sărăcie și prostituire și rămăsese curat, frumos ca marmora. Un dor nestăpânit, pe care nu-l pot liniști decât orizonturile largi, depărtările călătorilor, îl turbura zi și noapte, îl îndemnă să plece s’o caute în lumea întreagă. Iubirea prefăcuse pe acest om sănătos, bogat și vesel, într’unul din acei eroi, triști și ridicoli, din milioanele de tragedii, cari se desfășoară, necunoscute, în colțurile obscure ale vieții. Fericirea i se părea un țărm afundat în ceață, pe care îl pierdea din ochi; iar între ea și inima lui se așternea o depărtare ce nu se poate închipui — depărtarea dintre morți și vii. Dinu Roteanu își arenda moșia, își vându proprietățile din oraș și plecă din țară. Rătăci multă vreme prin țări străine, căutând-o. După un an, se întoarse, îmbătrânit trist, abătut: umbra lui Roteanu de altădată — și tot singur!