– Mă duceam s’ astup borta vântului ş’ am întâlnit un nebun pe drum şi mi-o dat o nucă şi-a zis să nu zic pân’ a casă nucă, deschide-te. Ce-a mai fi şi asta? Femeia omului vicleană. Ia o nucă ‘n mână şi zice: – Ia să-ţi văd nuca. Îi schimbă nuca omului. Şi pe urmă se duce ‘ntr-un ocol şi zice: nucă deschide-te. Dac-o zis – atâtea vite ce-o ieşit, oi, cai, hei, o bogăţie ‘ntreagă. Ştii mata, putere dumnezeiască! Se duce – a doua zi a casă "Nucă deschide-te". Nuca de unde să se deschidă. – Hai bată-mi-l Dumnezeu vânt şi moşneagul lua-l-ar dracu. Mă duc s’astup borta vântului şi să bat pe moşneag de ce m-o viclenit. Ajunge iar pe Dumnezeu. Da D-zeu, ştii, putere dumnezeiască, acu era altfel la faţă… nu l-o cunoscut. – Unde te duci, bade? – S’ astup borta vântului şi să ucid moşneagul, la ce m-o viclenit. – Na-ţi, bade, un măgar. Da să nu zici pân’ acasă: măgar baligă-te. – N-oi zice. Se-ntoarce el iar pe la omul cela. Da omul cela-l ospătează şi-i dă vin să bee, şi omul s-o chefăluit şi-a adormit pe laiţă. Da erau nişte ţigani cu şatra acolo ş-avea măgar şi omul s-o dus ş-o cumpărat ş-a schimbat măgarul.