În colțul unei strade, lângă un felinar, nebunul tremura de frig, Era liniștit, avea ochii senini și triști: era într’un moment de minte întreagă. Înțelesei: în clipa aceea, nebunul vedea realitatea, își recunoștea sdrențele, își aducea aminte că în coliba lui era întuneric, că nu mâncase de mult... Și întinzând milionarului un ban de pomană, mă întrebai cu o negrăită jale: De ce îl părăsia nebunia ? De ce îi reda câte odată mintea, acestui nenorocit, pentru a privi, a înțelege realitatea ?...