— Trimitem pe cineva să-l aducă. Nora rămase un moment la îndoială, gata să primească, dar pe urmă refuză. — Nu, nu pot să rămân. — De ce? — Pentru că nu sunt singură. Am plecat fără să spun că plec. Trebuie să mă întorc. Poate a băgat de seamă că lipsesc, poate mă caută… — Soțul dumneavoastră? Nora se uită la el, surprinsă de acel cuvânt, pe care nu-l gândise niciodată și care acum îi făcea imposibil orice răspuns. “Pot eu să-i spun copilului ăstuia, pot eu să-i spun…” El nu o lăsă să-și termine gândurile. — Vă cer iertare pentru întrebarea mea stupidă. Dar oricine ar fi, să vie aici. Avea o neașteptată siguranță în gest. Trecuse peste acel moment penibil cu o discreție de om bătrân. Numai o ușoară roșeață pe fruntea până atunci palidă îl trăda pe adolescent. “În ce clasă o fi?” se întrebă Nora. Purta un pulover roșu cu mâneci lungi, și la gât o eșarfă de lână, tot roșie, dar de un roșu-închis, aproape negru. Părul blond, tăiat pe tâmple scurt, nemțește, îi cădea în față pe frunte. “Trebuie să-i stea bine în uniforma lui de liceu.” Pe o ușă laterală intră în momentul acela omul cu felinarul.