— Nu vezi tu nici un chip de scăpare, și n-a mai rămas nădejde?... — Nădejde este totdauna, stăpâne, deși omul mărturisește că știința sa este nefolositoare, căci mila Domnului este mai mare decât cunoștințele omenești. — Cum ai putut lua o asemenea răspundere, neștiindu-ți mai bine meșteșugul, ticălosule! murmură Guessler. — Cât pentru meșteșugul meu, stăpâne, răspunse bătrânul marinar, sunt patruzeci ani de când nu fac altă, și nu e poate în toată Elveția decât un om mai bun pilot decât mine... — Apoi pentru ce nu e aici, în locul tău? strigă Guessler. — Aici e, stăpâne... zise pilotul. Guessler să uită la bătrân cu mirare. — Poruncește să deslege pe vinovatul, căci daca mâna unui om ne poate scăpa în acest ceas, apoi numai el e... Guessler priimi. Un ușor zâmbet de triumf trecu pe buzele lui Wilhelm. — Ai auzit? zise bătrânul marinar, tăind legăturile cu cuțitul. Wilhelm făcu un semn din cap, întinse brațele ca un om ce se vede iarăși slobod și merse de se puse la cârmă în locul bătrânului care, stând gata a-l asculta, se puse în rând cu vâslașii. — Nu mai ai o velă, Rudenz? zise Wilhelm. — Am, dar nu e vreme încă.