Este un întreg capitol asupra istoriei ulterioare a Moldovei, capitol, în care cam încurcă lucrurile. De exemplu: pe Bogdan întemeietorul Moldovei îl face fiul lui Ioan, pentru că, de la o bucată de vreme, și titlurile domnilor moldoveni erau precedate de „Io” care însemnează „Ion” (Ioniță, „țarul „ vlah din Balcani). Cantemir confundă pe Dragoș, căpitanul unguresc, cu Bogdan, fundatorul Moldovei libere; el creează un „Bogdan, cu porecla Mușat, fiul lui Lațcu” (de fapt Mușata este una d fetele lui Lațcu Vodă. sau, după ce a trecut la catolicism, Margareta), iar copiii Mușatei, cari au domnit după Lațcu, Petru, Roman și Ștefan, și-au zis „ai Mușatei”, după mama pe care o moșteniseră (cf. a Siminei, a Imbroanei etc.). Despre Ștefan cel Mare știe, dacă nu cît ar fi trebuit, cel puțin cît se potrivește, și-l judecă astfel: „A fost un domn cu totul vrednic de laudă și apărător viteaz al patriei sale de către toate năpădirile vrăjmașilor săi, ori din ce parte se ridicau”. Ici și colo se mai întîlnesc confuzii. De pildă se confundă Ioan Vodă cel Cumplit cu Despot Vodă spuindu-se că acest om crud, fără nici un fel de aplecare către litere, era foarte învățat în limba grecească și latinească.