întrebă Paul. — Ba da, dar… Fetița nu termină răspunsul și fugi repede în casă, probabil ca să spună mai departe lucrurile de necrezut care se întâmplau la numărul 26. Poarta se deschise totuși în cele din urmă, dar numai pe jumătate. O femeie bătrână, îmbrăcată în negru, îi opri din prag să intre, cu o privire aspră care spunea de la început: nu! Paul îi întinse plicul lui Hagen, și ea îl desfăcu, ținându-i mereu afară, în fața porții, și ridicând spre ei, din când în când, o privire bănuitoare, ca și cum i-ar fi confruntat cu cele scrise în scrisoare. — Mai bine vă găseați de dormit în altă parte, zise ea în sfârșit, hotărându-se totuși să-i primească înăuntru. Mergea înaintea lor, întâi printr-o curte interioară, în care răspundeau câteva ferestre oblonite, apoi printr-un lung culoar întunecos. Întreaga casă părea nelocuită. Nu se auzea de nicăieri niciun zgomot, nicio șoaptă. Femeia se opri în fața unei uși și încercă în întuneric câteva chei, până ce reuși s-o deschidă. Era o cameră mare, înghețată, cu mobile greoaie, pline de praf. “De când nu s-au mai deschis ferestrele aici”, gândi Nora. Frau Adelle Bund înțelese probabil gândul vizitatoarei. — Trebuie să aerisesc și să fac focul.