Și astăzi ne-am putut încredința că ei nu ne urăsc mai puțin decât în trecut. - Așa este. Eu nu știu ce o să fie. Zic nu știu, dar o să fie ceva. Ți-o spun eu. Și-ți spun că o să fie mai grozav decât oricând altă dată. Mă înțelegi? Grozav are să fie. Zoltán grăi aceste cuvinte cu siguranța cu care vorbește un om care și-a dat îndestul seama de cele ce spune. În vremea aceasta prietenii sosiră la casa unuia dintre dânșii, la casa lui Zoltán. Femeile se sărutară, își poftiră visuri plăcute și se despărțiră. Amicii rămaseră vorbind în uliță. Trecătorii, unul după altul, se opriră, prinseră vorbă și se amestecară și ei în convorbire. Peste puțin, un număr de vreo zece, doisprezece inși se aflau adunați la poartă. Toți știau despre ce e vorba, toți îl înțelegeau pe Zoltán, și fiecare își reamintea câte-o suvenire din trecut. Ei se convingeau unii pe alții și se lăsau a fi convinși. Dar se apropia miezul nopții! Era vremea de a se despărți. Când Zoltan strânse mâna prietenilor săi și intră în curte, el era obosit sufletește. Mișcările și cugetările ce îl frământaseră parcă-i consumaseră toată puterea; nu mai gândea și nu mai simțea nimic, el era ca sărbezit.