El ajunsese la picioarele lui Edgar, iar dânsul luă casmaua. Înseamnă în pământ un cerc de un metru în diametru împrejurul racului și ordonă lui Bob să dea drumul sforii și să coboare din copac. Apoi cu mare grijă înfipse un băț unde rămăsese racul și măsură distanța de cinzeci de centimetri dintre arbore și semnul ce pusese. Apoi luând casmalele dădu lui Bob și prințului Glinka câte una silindu-i să sape o groapă pe locul marcat ! De voie, de nevoie, bieții oameni, rupți de oboseală, trebuiră să asculte acest ordin nebunesc. Bob era un rob prea supus ca să-l ajute într-o luptă corp la corp pe prințul Glinka ca să-l lege și să-l ducă acasă pe Edgar, care începuse să abuzeze de răbdarea lor. Contele era nebun și negrul, fără să vrea, îl ajuta încurajându-i nebunia sa. La urmă, gândi prințul Glinka de ce nu i-ar respecta această iluzie lui Edgar de a-și recâștiga averea pierdută printr-un rac de aur ? Se puse să sape cu cea mai mare pasiune pentru ca să-l convingă pe nebun mai curând de visurile sale. Aprinseră un felinar și se puseră cu toții pe muncă cu o îndârjire demnă de marii exploratori. Au săpat două ore în mijlocul lătratului câinelui căruia a trebuit să-i pună botnița pentru ca să nu atragă atenția șerpilor, care încă nu primiseră de veste că au debarcat oameni pe insula lor.