De-acu, iacă, s-a isprăvit... Ce să-i faci? De douăzeci și trei de ani trăiesc cu fete ca tine, dar încă nu mi s-a întâmplat niciodată să mă părăsească ele pe mine... Acu tu faci de-a-ndoaselea... Ei, ce vrei? Tu, poate, ești mai șmecheră... sau poate așa sa nimerit? Ce poți ști? Lumea-i ciudată. Rareori îi ghicești toanele... Astăzi mă lași tu pe mine, poimâine o să te lase Aristică pe tine. Vezi, așa-i lumea, puiule, iac-așa! Margareta se târî lângă dânsul ca o pisică bătrână, răsfățată, și începu să-l ogoiască: — Ce-i, Goneo, suflețelule drag?... Adică pentru că m-ai văzut o dată cu Aristică, tu crezi că... — Taci din gură, fă, o întrerupse Gonea într-o bobotă de mânie, eu nu sunt tocmai atât de gogoman cum credeți voi cu Aristică! Eu știu ce știu și văd ce văd... Apoi, după o tăcere de o clipă, iar se potoli și urmă mai rar: — Și când mă gândesc bine-bine, văd și eu că aveți dreptate... Acu, ce mai la deal-la vale, eu sunt bătrân... Paizeci și șapte, asta înseamnă ceva! Dacă nu mi-aș vopsi părul și mustața, aș rămâne mai cărunt ca lustragiul cela din colțul Buzeștilor... Ș-apoi, la urma urmelor, de ce ți-aș lua tocmai eu gologanii și de ce nu altul, mai tânăr și mai fercheș?