Se putea merge, natural, și prin Marea Neagră: în acest caz debarca cineva la Cetatea Albă, și am văzut din Wavrin importanța la 1445 a orașului. După meșterii lui Ghedigold Lituanul, care pe vremea lui Alexandru cel Bun fortificase cetatea, adausuri s-au datorit și trudei meșterilor și zidarilor moldoveni cari chiar înainte de Ștefan cel Mare, și în timpul lui Ștefan, au lucrat aici, la Cetatea Albă. Cetatea făcea o mare impresie, fiind așezată frumos la limanul Nistrului, cu o splendidă perspectivă. O cîrmuiau doi pîrcălabi. Cînd pătrundea cineva prin poarta ei, deasupra căreia stătea inscripția slavonă și stema țerii cu bourul purtînd steaua între coarne, se deschidea strada cea mare, încunjurată, fără îndoială, după datina italiană, de o parte și de alta, de clădiri mai importante, care serveau negustorilor. În cetate, sus, păzeau străjerii, acei străjeri români așa de prețuiți în secolul al XV-lea, încît îi întîlnim și la Caffa din Crimeea, unde făceau parte din așa numiții orguxii, – termin tătăresc, – acei „valahi unguri” și „valahi poloni” care sînt muntenii și moldovenii. Pomenirea lor se întîlnește în socotelile Caffei, pînă la 1475, cînd cetatea a fost cucerită de oștile lui Mohamed al II-lea. Drumul vechi al italienilor era, desigur, pe aici.