Se trezea în mijlocul nopții, sub privirea ei atentă, sub ochii ei deschiși mari, fixați asupra lui, și o întreba răstit: “Ce vrei?” Ea răspundea mereu la fel: “Nimic. Vreau să dormi.” Poate că la fel i-ar răspunde și bărbatului care doarme acum în fața ei și pe care îl privește de atâta timp. “Vreau să dormi. Vreau să uiți. Vreau să dormi.” La Predeal, cele două vagoane de schiori se goliră pe jumătate. Nora se întrebă dacă n-ar trebui să coboare și ei. Puteau găsi locuri în tabără la Onef sau să meargă mai departe, cu sania, până la Timiș, unde erau atâtea pensiuni deschise. Dar în tabără se temea că el va fi stingherit, iar la Timiș era prea scump. Își numără în gând banii și își aduse aminte că îi datorează lui Paul 282 de lei, pentru biletul ei de tren. “Va trebui să avem socoteli clare.” În gară, placarde și afișe colorate anunțau pentru zilele de Crăciun concursuri de viteză, slalom și sărituri. Nora văzu în locul acestui Predeal din zori, pustiu, cu străzile goale, încremenit în zăpadă, Predealul monden din zilele de campionat, plin de automobile, de toalete și de cunoscuți, Predealul care începea să semene cu un cazinou, cu un dancing, cu o sală de recepție.