Mare catran pe cei doi frați mai mari cînd îl vedeau pe Petrea fălindu-se cu taurul lui! Lasă că rîvnea fiecare la el, dar nici că era așa frumuețe de taur pentru mutra unui prostănac ca Petrea. Ce să facă el? cum să-i poarte de grijă!? — Măi Petre, grăi fratele mai mare. Hai să facem una, ca să fie făcută: dă-mi taurul mie, că-ți dau pentru el a patra parte din partea mea. — Atîta dau și eu ca să mi-l dai mie! strigă fratele mezin, că om sunt doară și eu. Petrea se uită zăpăcit cînd la unul, cînd la al¬tul din frații lui. Ar fi dat, ca să nu fie gîlceavă, dragă inimă, taurul, dar nu știa căruia dintre amîndoi să-l deie, căci împărțeala fusese făcută frățeste și a patra parte a unuia era întocmai a patra parte a celuilalt. — De! ce să fac?... zise el. Care dă mai mult, acela să-l aibă și să-l stăpînească. — Dau jumătate! strigă fratele mai mare. — Dau și eu tot atît! se îndărătnici cel mezin. — Dau trei pătrimi! strigă iar cel mare. — Dau și eu tot atît! se îndărătnici cel mezin. — Dau tot ce am! — Dau și eu!