mai bine să așteptăm băiatul. — Care va să zică nu am atâta credit la dumneata? — Mă iertați, sărut mâna, răspunde cu glasul ca miambalul jupânul, frecându-și mâinile. Apoi schimbând deodată tonul, aspru către tejghetar, pe când intră mai mulți mușterii: — Băiete! vezi ce-a poftitără domnii. — Mersi, zice dama foarte înțepată, și iese, trântind ușa. Orișicât, să lași să plece așa un mușteriu supărat, o damă, nu face pentru un negustor... Tocmai când se gândea jupânul la asta cu părere de rău că s-a-ntâmplat, iacătă și Cănuță, alb de măzăriche. — Unde ai stat până acuma, nemernicule? zbiară jupânul. — Am fost la d. Popescu. — La d. Popescu?... Un ceas pentru o palmă de loc?... — Am dat pe podul Mogoșoaii, jupâne; pân ulicioară alunecă. — Pe podul Mogoșoaiei?... ca să caști gura la prăvălii!... Și șart! part! o pereche de palme fierbinți peste urechile degerate. Desigur numai din pricina firii lui pe dos, i s-a părut lui Cănuță două palme mult mai dureroase decât bătaia de deunăzi. Deunăzi, după atâta pisăgeală, se culcase fără să se plângă de șale și dormise ca o buturugă; acuma n-a putut s-adoarmă de usturimea urechilor. A plâns înfundat toată noaptea pe mindirul lui până despre ziuă.