— Nu. — Nici eu. Nevastă-mea ținea morțiș să se ducă și am lăsat-o. Eu însă... Ștefan a pierdut o tură, dar a construit în colțul stâng al tablei un atac la rege foarte strâns. — Sunteți din Midi? — Nu. Sunt român. — Imposibil! Vorbiți ca un francez. Sau poate unde nu sunt eu obișnuit cu accentul de aici. Pentru că nici eu nu sunt din Franța. Sunt tunisian. — Tunisian? — Da. Adică francez din Tunisia. Am acolo plantații. Numele meu e Marcel Rey. Atacul lui Ștefan a eșuat și cum între timp își lăsase devastat tot câmpul, cedează partida. De altminteri se întorc din oraș cei plecați la concert. S-a auzit șuieratul vaporașului la ponton. Au ieșit din curte să-i aștepte. Voci multe, vioaie, exclamații, strângeri de mână, saluturi zgomotoase. — Vai, Marcel, dacă ai ști ce frumos a fost. — Renée, uite un domn, care poate fi un prieten. Soția mea. E o femeie înaltă, subțire. Nu i se văd în obscuritate decât ochii. Ștefan îi sărută mâna. O mână mică și rece, care nu spune nimic. Au fost într-o excursie mică la Lovagy, să viziteze un castel, toți trei. Marcel Rey, nevastă-sa și Ștefan. Mai este Nicolle, fetița soților Rey.