Scena de familie, la care asistasem, ar fi trebuit să mă amuze și simțeam totuși că mă emoționează, prin aureola de dictator a femeii aceleia tinere, prin supunerea copilăroasă a tovarășilor ei, prin respectul lor speriat față de ea, prin îngăduința ei ironică și poruncitoare față de toți. Mai tânără decât ei – cel mult de o vârstă cu ei – se purta cu dânșii ca o soră bătrână și aerul său matern mi se părea neserios pe obrazul ei de adolescentă ostenită. — Nu vrei să te întorci în circ? m-a întrebat ea într-un sfârșit. N-ar trebui să pierzi numărul de echitație. E bun. I-am răspuns, cu totul într-alt fel, printr-o întrebare bruscă. — Îți place viața asta? — Care viață? — Viața asta pe care o duci. — Pui niște întrebări... Își desfăcu cu atenție șireturile pantofilor albi de lucru și își pregătea meticulos ciorapii, rochia, pudra, gravă de parcă operația aceea ar fi fost ceremonia ei cea mai de seamă. Nu mi-a spus nici să întorc capul, nici să sting lumina, nici să plec. S-a îmbrăcat în fața mea, cu o totală lipsă de pudoare, dar era în indiferența mișcărilor ei, ceva inexplicabil cast, ceva care oprea din parte-mi orice gând lăturalnic.