Am asistat, scîrbit, ceasuri întregi la comedia de refuz pe care o juca expertul diplomat față de regele pe care-l dușmănise odată și pe care printr-o presă străină asupra căreia avea o explicabilă și bine nutrită influență va căuta să-l compromită, pentru ca la urmă să mi se ofere, să mi se impuie mie moștenirea guvernului de competențe – formulă pe care eu o propusesem dlui Titulescu acasă la mine, asigurîndu-l că nu-și va putea aservi pe șefii partidelor și nici pe înlocuitorii lor —, a cărui listă era pe carta ce mi-a întins-o regele. Aceia sau oricari alții îmi erau indiferenți: suveranul, care se afla numai într-un impas al combinațiilor în care se amestecase prea multă lume, pînă la ultima ambiție de aventurier sau de tînăr necopt, nu mi se adresase mie așa cum îi spusesem cu cîteva luni în urmă, și credeam că am fost înțeles, pentru ce valoare aș putea să am ca persoană, pentru ce amici am în jurul meu, pentru ce idei am manifestat, ca dușman al partidelor de simplă clientelă, o viață întreagă. Îmi cerea, într-o stare care nu putea să nu mă miște adine, să îndeplinesc o funcțiune trecătoare; cuvintele cu care am cedat:”Maiestatea voastră îmi cere cel mai mare sacrificiu”, căci era vorba de o situație financiară desperată fără să am nici o experiență, nici legăturile necesare – și de aceea mi se adăugea d. Argetoianu, în ale cărui mijloace regele punea cele mai mari speranțe —, corespundeau unei cîntărite realități.