Cocoșii cântau. Miezul nopții. Ploua de vărsa. Fulgerele, ca niște șerpi de lumină, prinși o clipă în perdelele mele. — Irinel, să mergi cu mine! Nu vezi ce zi frumoasă? Am găsit un ciorchine de corniță coaptă. Toată săptămâna l-am păzit... — Nu, merci! — Imposibil... trebuie să mergi... Am să-ți spun ceva... — Ce? Și mă pironi cu ochii. Atâta lumină cine să răbde? Mă uitai în jos. Revoltat de frică, simții un curaj de erou. Ridicai capul. — Trebuie să vii! În viața mea nu poruncisem nimănui... ei îi poruncii ! Întuneric beznă. Ploua. Mă întorsei la perete. Închisei ochii. Se făcea o Duminică minunat de frumoasă. Și cu același curaj îi mai zisei o dată: — Trebuie să vii! Și o luai de mână și îi spusei ceea ce de doi ani voiam să-i spun: — Irinel, te iubesc!... Tu mă iubești ?... De ce taci?... De ce pleci ochii în jos?... Spune-mi: vrei să plec din casa unde te-am văzut crescând?... — Rămâi! Ne-am îmbrățișat. S-a isprăvit. Doamne, ce curaj are omul când iubește! Nădușeala se răci pe mine când mă gândii că scena nu se petrecuse încă și că trebuia să se petreacă întocmai. Frica de așa curaj mă îngheță în plapumă.