Păcate grele… Un congres al acestui corp s-a adunat în mai ca să arunce injurii nemaiauzite asupra tiranului flămînzitor al colegilor săi. Ce ipocrizie și ce decădere! Am ieșit din această osîndă fără un cuvînt de mulțămită pentru cît servisem, fără un semn de atenție pentru cît mă jertfisem. Iar, în alegerile făcute de țerăniștii urgisiți în 1931 și de rege și de popor, d. Argetoianu, om popular, a putut să intre în Cameră, iar eu, de la care venise tot răul, fiind, cum a scris în glumă un ziarist prieten, „cel mai prost om din România“, și adaug: cel mai rău și cel mai răpareț, ba chiar designat și instanțelor judiciare pentru zecile de milioane ce mi le-am însușit, rămînea să mă folosesc de articolul din Constituție care-mi dădea un loc în Senat, unde cînd am ridicat, într-un tîrziu, glasul, nu mi s-a cruțat nici o injurie, iar în Cameră s-a cerut, de un V. V. Haneș, anularea printr-un articol unic a tot ce făcusem pentru școală. Suferințile morale mi le-am arătat în Trei ani de la restaurare; în Isprava am învederat ce s-a pus în locul incapacității mele, iar în Supt trei regi, care nu e decît continuarea obiectivă, cu cît de puțin amestec al persoanei și operei mele, a Istoriei românilor în limba germană, am arătat, ca istoric, ce a vrut să facă o generație pe care lipsa de solidaritate, determinată în mare parte de livide invidii, a împiedecat-o de a crea, peste atîtea ruine și atîtea lacrimi, o adevărată Românie Nouă, – singura care poate trăi.