Voia să deie „o probă de simțăminte filo-române” și de „via lui dorință de a vedea reînnoindu-se memoria raporturilor vechi dintre Italia și România și creîndu-se alte raporturi între aceste două națiuni surioare”. Nu e locul, firește, să se facă aici critica acestui opuscul, din care nu lipsesc nici cunoștințile directe, și solide, nici simțul critic, nici ideile originale – ca semnalarea formelor analoge cu ale noastre în anume dialecte italiene –, nici puterea de-a argumenta pentru triumful cauzei[16]. Ajunge să se releveze calda simpatie cu care autorul vorbește de „nația cea mai nefericită din Europa” care e cea românească: „acum România”, scrie dînsul, „a ridicat capul din mormîntul unde voiau să o închiză inimicii ei și a scos acoperămîntul, dar cea mai mare parte din corpul său este încă în mormînt”[17]. Și pentru asemenea studii el trimete la altă broșură a lui, Programul de un Institut filologico-științifico-comercial de educațiune. Călătorul german Krickel, mergînd de la Viena la Ierusalim[18], vine pe la Predeal spre Brebu, unde doarme într-o cîrciumă cu insecte; de aici ajunge cu poșta la frumosul sat dîmbovițean Pietroșița, dar căruța pe drumuri rele îl omoară. Numai țigani și spelunce de bețivi: i se pare că doi din ei voiau să-l toace cu ciomegele.