Acum, în rândul de sus al aripii de la răsărit și al fundului, se aflau curtea marțială franceză, biroul acelei curți și câteva odăi pentru funcționarii curții și pentru poliție, iar în mansarde erau închiși condamnații, mai ales algerieni. Pentru noi rezervase marele distribuitor, în aripa dreaptă, dinspre apus, la dreapta scării, cinci iatacuri cu câte un pat. Francezii și arestații lor vorbeau cu zgomot, râdeau, cântau, se certau. Din când în când câte unul dintre dânșii își aducea femeia culeasă de pe stradă. Un jandarm aducea și el câte doi-trei camarazi legați cu sfoară unul de altul, oameni prinși cu mâna în buzunarul altora ori bătăuși neîmblânziți. Pe coridoarele strâmte se înghesuiau pe îmbrâncite «frați francezi», derbedei, craidoni, fiecare cu soața respectivă, unele cu voal des peste obraz, altele îndrăznețe și cu capul ridicat, iar românașii din garda noastră stăteau prin colțuri căscând a foame prelungită. «Bine, ce e aici? Unde ne-au adus pe noi?» - am întrebat eu. Carnabat, un om înalt, bine hrănit și molatec, un fel de turc nepăsător, pe care nu-l scoate nimic din țâțâni, se uită lung la mine. «Ce să fie!? - îmi răspunse. Hotel Modern. Așa e totdeauna aici, unde fiecare odaie este închiriată de câte zece ori pe zi și mai ales pe noapte.» «Mă iartă - i-am zis - dar tot era mai bine la Văcărești.» «O să vezi că nu» - mă încredință dânsul, și știa omul’ce zice.