Veți crede că am să vă vorbesc de gesturile oratorilor, artiștilor sau ale femeilor. Cei dintâi au adeseori gestul brutal, puțin monoton, adeseori de o gravitate ridicolă, și rare ori elocinte. În cele mai multe cazuri, vorbitorii aceștia înlocuesc sărăcia vorbelor prin gesturi exagerate. La cei de-ai doilea se vede studiul, meșteșugul — și aceasta îmi displace. Un gest judecat în oglindă, măsurat cu compasul, nu ne mai impresionează decât văzându-l la un artist, care ar ști să ascundă părțile artificiale. Despre gesturile femeilor nu vorbesc. Ele fac parte din psihologia amorului, și ne farmecă sau ne displac, după cum știu să ne atragă sau să ne respingă. Dar gesturile cele mai firești, cele mai simple, cele mai expresive le-am remarcat la țăranii noștri. Știu că mulți vor rămâne mirați de grosolănia observațiunii mele. Ei însă, cari fără îndoială au privit totdeauna de departe și de sus pe țăran, n’au putut niciodată să-i prindă frumusețea și farmecul de care este însușit acest tovarăș al plugului. De un cârd de ani, aproape în fiecare vară mă retrag în pașnicile singurătăți dela țară. E o veche deprindere de a-mi reîntineri sufletul, abătut de sgomotul și răutățile vieții de oraș. În zilele de muncă plec pe câmp.