Serile plecau împreună. Se nimerise că mama lui avea o casă de zestre în strada Traian, mai spre Calea Dudeștilor, iar mama ei ședea spre Delea. Făceau deci drumul stând de vorbă până la Hala Traian unde se despărțeau, căutându-și fiecare de drum. Când vremuia însă, fie plointe, fie vânt mai aspru, fie viscolire, el n-o lăsa singură, ci făcea ocol, ducând-o pân-acasă la ea. Așa s-a urmat vara, când se-ntorceau în ziua mare, toamna, când făceau drumul prin amurgul serii, cu atât mai vârtos iarna, când îi prindea noaptea prin mahalalele pline de câini, și mult ar mai fi dus-o tot așa dacă n-ar mai fi fost în lume și alții. Mai măsura însă cu metrul alăturea cu d. Corban și d. Ilie Jalea, care n-avea mamă văduvă, dar moștenise împreună cu sora sa, acum fată mare, o casă cu loc larg, pentru care i se oferiseră peste o sută de mii de lei. Deoarece nu rămâne nimeni bucuros slugă la altul când poate să tragă nădejde de a fi stăpân, îi umbla lui Jalea prin cap gândul că, puind la un loc partea sa din moștenire, priceperea lui Corban și zestrea surorii sale, ar putea să deschidă o prăvălie, fie chiar și mai spre Piața Sf.