din "Muză" = Grandeur et décadence, p. 256 și urm. ), după La Fontaine (în multe din fabulele lui, alcătuire după 1850), după Musset și Béranger și alții desigur. Ba o dată găsim două strofe din marele liric irlandez al iubirii, Moore, dar nedeplin înțelese și apăstos tâlcuite, după vreun tălmăcitor francez. Uneori, el își dădea osteneala, care nu era prea grea pentru dânsul, de a sorbi poezia străină în sufletul său, plin de vechi amintiri din vieața moldovenească, din poveștile veșnice, din străvechi letopisețe. Așa Silful lui Hugo ajunse frumoasa legendă românească a Zburătorului, din care se desfac versuri ca acestea: Când fetele care fac clacă de furcă ce nu se pot întâmpina în originalul francez, și ceva mai departe: Frații miei mai ageri s-au dus după soare, Alții ce rămase, prin flori se culcară... Văd că joacă morții cu lină săltare, Și luna senină holbat îi privește... De la o vreme, el îndrăzni să se încerce cu puterile sale chiar, fără a părăsi însă vechiul meșteșug al prefacerilor și potrivirilor, mărturisite numai în genere. O dată, inspirându-se din Orientalele, așa de pline de coloare, ale lui Hugo, el cântă, într-o bucată aproape desăvârșită, baia cucoanei moldovence. Altă dată, după străbaterea strofelor săltărețe ale lui Ariosto, din Orlando furioso, el începe a povesti în versuri fără silă și strânsoare despre Dragoș-Vodă, care... Umblă singur prin cetate: Adânc întunerec, tăcere mocnită, Numai prin ferestre vâjie vântul, despre dezrobitorul Dochiei, ce merge cutezător prin locuri unde Lilieci, stance, cucuveici și buhne Zburau ca un nour deasupra cetății, pănă ce apare iubita domnească: Iat-obrajii rumeni ca bujorii proaspeți, Iată ochișorii plini de drăgănele, Iată o guriță ca cireașa coaptă, Ce ademenește sărutarea dulce.