Măcar de-aș ști că am învins. M-am târât totuși lângă un copac bătrân. Acolo mai era un rănit. Sprijinindu-ne unul pe altul, ne-am dus înapoi la șanțul cu cadavre și ne-am trântit în mijlocul lor. Tovarășul meu, un plutonier, a smuls de pe haina unui maior sârb mort o decorație și și-a înfipt-o pe piept. Și el are un glonte în șale. În șanț tot auzeam: „Brancardier! Brancardier!” Și câteva înjurături românești. Peste o jumătate de oră vin doi soldați. Nui-am văzut, doar am auzit: „Ia pe domnul sublocotenent, eu până atunci văd care mai trăiește”. Pe urmă nu știu ce-a fost, dar acuma mă pomenesc iar în casa cea galbenă, de unde am plecat înainte de-a trece Sava.