Întâmplarea a făcut ca Grigorie să afle cum o chiamă ; pentru el, asta a fost o bucurie mare. Nu s'a putut stăpâni să nu-i spue și prietenului său : — Știi cum o chiamă? — Pe cine ? — Pe fata colonelului ? — Cum ? — Silvia! Nicu a ridicat din umeri, dar a înțeles ca bietul Grigore pătimește rău — și a râs în taină. Grigore se gândia dacă nu făcuse o nesocotință, trimițând pe prietenul său cu scrisoarea prin care îi cereau amândoi un braț cu lemne și aștepta neliniștit. Ideia era originală, dar cam primejdioasă. În vremea acestor clipe de așteptare și nedumerire, Nicu se întorcea grăbit cu figura îngălbenită de o emoție puternică. Când Grigore îl zări intrând pe ușe, cu brațele goale, crezu că încercarea lor nu izbutise și vru să zică: N'avem noroc! Dar Nicu îl întrerupse : — Fata colonelului a murit ! Cuvântul din urmă opri o secundă bătăile inimii lui Grigore; nu putu să zică nimic, se uită mut și înmărmurit în ochii prietenului său. Nicu își recâștigă liniștea și începu să povestească: — Era să intru în curte, când văd că niște lucrători cerniau porțile cu postav negru. Mă opresc un minut, apoi intru în băcănia de peste drum și întreb pe băcan : cine-a murit, domnule Guvidi ?