Astfel, pofta de mâncare a lui Gogu a devenit constantă. Mai ales la patru el totdeauna mânca bine, serile adormea curând, avea somn bun, ba peste câtva timp a început să mănânce bine și la masă. Lucru curios însă, el parcă mai slăbise și nu era nici atât de plin, nici atât de rumen la față ca mai înainte: soarele și vântul îi făcuseră pelița obrajilor mai ordinară. Aceasta era deocamdată singura supărare a cocoanei Alina. Dacă madama ar fi citit mai puțin și cocoana ar fi stat mai mult acasă, ar fi ieșit în curând la iveală că s-a mai îngroșat pelița obrajilor lui Gogu. Se făcuse băiatul mai îndrăzneț, mai inimos, parcă ți-ar veni să zici mai mojic, și începuse a o lua în bătaie de joc pe madamița lui, ba lipseau chiar o mulțime de lucruri din jucărelele lui. N-avea Gogușor decât să ceară, pentru ca Gogu să aducă, ba în cele din urmă aducea Gogu și fără să fi cerut Gogușor, și plângea dacă Gogușor nu voia să primească. Cum Doamne, să nu plângă, când ei se jucau atât de bine?! Adevărul era că numai Gogușor se juca, iar Gogu, codița lui Gogușor, se uita: uitându-se însă, el petrecea foarte bine și de aceea zicea că și el se joacă.