Sărutările acestea o îmbărbătau. Când începu să aibă încredere deplină în iubirea mea, sufletul ei se trezia ca dintr’o amorțire prea lungă, se transforma cu încetul. Într’o zi, ea îmi zise : — Vieața mea acum începe ... Și când îmi atingea gura cu gura ei, care se încălzia, se îndulcia, când între buzele ei și ale mele se prelungia un joc voluptos, amețitor, cum nu e nici o băutură din lume, aveam sensația că dau vieață unui corp ce părea mort, că înseninez un suflet ce era întunecat... Ce mare și ce fericit mă simțiam ! Peste puțin timp era alta. Nu mai avea nici o temere, n’o mai neliniștia nimic. Viitorul îl vedea limpede. Era fericită în înțelesul cel mai adânc al vorbei. Eu, din punct de vedere al plăcerilor egoiste, pe cari cei mai mulți oameni le caută în iubire, aveam foarte mici mulțumiri ; dar marea, neasemănata fericire a mea — tot un fel de plăcere egoistă, poate, dar mai ideală — era c’o fac pe ea fericită. Nici o ființă până atunci nu-mi interesase și nu-mi atrăsese sufletul ca această femeie. Și atât de mult se confundase în propria mea existență, că-mi era peste putință să nu-i vorbesc și să n’o văd în fiecare zi.