E învederat, că decăderea morală e și ea urmarea firéscă a smintenieĭ intelectuale, căcĭ numaĭ omul smintit póte să fie ademenit de gândul, ă ceĭ ce gâfâie sub sarcina datoriilor are să facă nouĭ datoriĭ, ca să resufle maĭ ușor. Mila ne cuprinde, dacă nu chiar disprețul, când ne maĭ aduceam câte o dată aminte de părinâii și de buniĭ noștrĭ, căcĭ nu mai suntem în stare să înțelegem farmecele viețiĭ lor, de ómenĭ cumpătațiĭ, care, mulțumindu-se cu puțin, trăiaŭ totdeauna în belșug. Boierul de ném mare, care stapânia un colț de țară, se scula și el în rĕvĕrsatul zorilor de zĭ din culcușul luĭ curat, dar la fel cu al târgovețuluĭ modest, îșĭ spăla cu apă próspătă mâinile și fața, se îmbrăca și se pieptăna, își făcea rugăciunea de diminéță și ĭeșea împĕcat în sufletul lui să-șĭ vadă gospodăria. Inviorat după nóptea petrecută în somunl liniștit și întăritor, el simțea în întréga eĭ întindere mulțumirea firească, de care tótă vietarea e coprinsă când sórele-șĭ rĕvarsă rĕsĕrind lumina încă slabă peste cele ce numaĭ prin’trânsul au ființă. Aerul próspăt, răcórea diminețeĭ, adierea ușóră a vântului, albastrul cerului senin, verdele fraged al câmpuluĭ și florile risipite peste el, valurile limpezĭ ale pârîului, cântecul păsĕrilor înveselise, întréga lume atât de minunată în alcătuirea eĭ se desfășóră în fața luĭ și el ferit de alte preocupări, o vede în tótă amĕnuntele eĭ încântătóre și se bucură, că trĕește și se simte înălțat în gândul luĭ de a fi om.