Animalele însă tot mai dragi îi sunt decât cărțile cu povești. Curtea lor e plină de pasări domestice și de vite. Are și un corb dresat, pe care îl chiamă Fedor. Toată ziua îl necăjește. Într’o zi era să-i sară în cap și să-l lovească în ochi cu ciocul. Câinii sunt mai blânzi decât corbii. Săracii!... De când nu i-a văzut!... Și ei l-or fi dorind!... Când scrie scrisori acasă, totdeauna întreabă: ce fac câinii? Vara, în orășelul său, e urît. E praf; arborii nu-s frumoși și oamenii aleargă toată ziua după treburi. — Dar ce-ai vrea să facă oamenii, Filip? îl întrerup eu. Filip ridică din umeri: să facă altceva, nici el nu știe lămurit ce. Dar a băgat de seamă, că banii și afacerile astea învrăjbesc pe oameni; îi amărăsc și nu-i lasă să trăească în tihnă. Ce bine e să trăești liber și simplu în mijlocul naturii! Orașele, cu vuetul și luxul lor, îl fac neliniștit și bolnav. De toate îmi spune Filip, dar despre fete nu. Ia s’aduc vorba pe dedeparte. Filip tace, pune ochii în pământ. înțeleg că nu-i plac fetele, nu cunoaște încă femeia; e virgin! Mă uit lung la el să văd dacă ar putea vreodată să-l viseze și să-l dorească o femeie.