Se temea ea însăși de sine. „Doamne! zise în gândul ei, de ce vântul a trebuit să izbească atunci fereastra? !” Toate n-ar fi fost dacă fereastra aceea s-ar fi spart altă dată. Era lucru de neînțeles! Dar el nu se ivea nici de la dreapta, nici de la stânga, și cu cât mai mult se apropia seara, cu atât mai viu îi era neastâmpărul. „Uite, își zise ea, așa ca mine acum trebuie să se simtă Codreanu când vine să mă vadă... Ah! Doamne, ce-ar simți el când ar ști ce simt eu acum? !” Ea tresări și se cutremură în tot trupul, apoi se ridică și se depărtă de la fereastră, cuprinsă de simțământul unei grele vinovății. „Nu vreau!” grăi ținându-se iar drept și cu capul ridicat. Nu mai voia să-l vadă, vrea să nu mai voiască a ști dacă el trece ori nu; îi era greu să se stăpânească, dar durerea pe care o înfrunta îi părea dulce ca jertfa de spășire, și n-a mai mers la fereastră. Și totuși sufletul îi era cuprins de o lină și adâncă mâhnire. Pierduse parcă ceea ce era mai frumos în viața ei, gândul că nu se poate ca el să nu vie.