Le răspund că, pentru datorii, se vor înnoi ordinele de păsuire, aprobate și de Argetoianu. Pentru legea lui Sisești, să mai continue experiența. Îi îndemn să se constituie în sindicat – aveau unul, dar cu alte scopuri, – și, din partea noastră, am sili băncile, ajutate de stat, să stea de vorbă cu dînșii. Dar îi întreb de ce, atunci cînd se prăda țara, n-au zis nimic. – Fiindcă am fost buni și proști. Au lacrimile în ochi.“ Atît. Dar, cum se plîngeau că li se protestă polițele, le-am spus că vremurile sînt așa încît și cel mai bun gospodar poate să aibă o astfel de neplăcere, fără a se socoti dezonorat: și mie mi s-au protestat poliți pe care le neglijasem, și le-am plătit. Iar, cum un om mai simplu strigase, la capătul lămuririlor mele, că „el e desperat“, i-am spus, glumind:”Nu; fiindcă aici e casa mea, colo e marea: dacă erai în adevăr desperat, la mare te duceai”. Prefectul de Constanța era martur, și a putut adeveri. Îndată un pamflet constănțean, Dobrogea nouă, anunță că am recomandat neplata polițelor, dîndu-mă ca exemplu pe mine însumi, și am trimes pe vizitatorii mei să se arunce în mare. Ministrului de Finanțe i se spune că am dezaprobat măsurile lui privitoare la bănci, și e nevoie să dăm împreună comunicatul care afirmă unitatea noastră de vederi.