Acesta se făcuse însă zgârcit și cămătar, încât nici până la vârsta de treizeci și șase de ani nu s-a căsătorit, și mai era și supărat pentru că frații și surorile lui intraseră în rândul boierilor, iar din el n-au scos părinții săi decât un biet bărbier. Erau triste și dureroase adevărurile acestea, dar nenea Iorgu se culca, își dormea somnul, și dimineața, deșteptat cu capul limpede, își zicea că bine e să fii în lumea aceasta pensionar, care-și petrece viața după pofta inimii sale. Așa ar fi zis în toate clipele vieții lui dacă mai unul, mai altul dintre prietenii lui n-ar fi ținut, din păcate, să-l cinstească, poftindu-l la un aperitiv, de la care se întorcea mai mult ori mai puțin amețit, purtându-și capul sus, călcând țeapăn și cu băgare de seamă, ca nu cumva să se răstoarne pământul ce i se clătina sub picioare, și dorindu-și multe, de care nu putea să aibă parte. I se desfășura viața cum curge râul lin și limpede, dar dând pe ici, pe colo de câte un bolovan răsturnat în albia sa, se-nvultorește și se tulbură pe o clipă, apoi iar se alină și se limpezește. El tot mai bucuros da decât lua, și mulțumirea lui era să-și tragă de la gură ca să le poată face parte altora.