— Nu știu bine ce însemnează. E un gest familiar. Să zicem, “da”. — Atunci, să intrăm. Pe ușă era o mică placă metalică: Nora Munteanu. El întrebă din ochi, și ea confirmă: “Eu”. Apa era fierbinte. Aruncase în cadă un pumn de lavandă, și toată odaia era plină acum de aburi calzi, aromitori. — Se simte și dincolo? — Ce? — Lavanda. — Lavandă e? Da, se simte. Glasul lui venea și mai șters, din odaia alăturată, prin ușa pe care Nora o lăsase într-adins puțin deschisă, ca să poată vorbi cu el, în timp ce ea își lua baia. — Nu te plictisești? — Nu. — Ești bine instalat? — Da. Îl instalase într-adevăr într-un fotoliu și îi pusese înainte un vraf de reviste ilustrate. “Ca la dentist”, observase el docil, ocupând locul arătat. “Da, ca la dentist. Și te rog să fi cuminte până termin eu. Pe urmă, stăm de vorbă.” Baia era adormitor de bună. Nora închise ochii, învinsă de căldura pe care o simțea pătrunzând ca o dulce toropeală, prin tot corpul. Departe în adânc, se deschideau fine vase de sânge, pe care avea senzația că frigul le înghețase. Nora avu un gând de prietenie pentru acest corp al ei, cunoscut, familiar și de treabă.