Pentru începutul secolului al XVIII-lea avem și doi călători turci. Cel mai important nu e un drumeț în trecere, ci a stat foarte multă vreme la noi, vreo treizeci de ani. A locuit la Hotin unde avea o funcție oficială și, pe lîngă aceasta, ca om cu o educație literară era întrebuințat cînd era vorba să se redacteze o inscripție poetică după vechiul obicei al Orientului: are și noțiuni istorice despre locurile noastre. Apoi, cum făceau toți soldații din Hotin, ori dacă se ocupau și de literatură ori dacă rămîneau numai în rosturile lor militare, era amestecat în negoț, făcînd micile lui afaceri, așa încît a ajuns să cunoască foarte bine viața economică a țerii[1]. Anonimul, care scrie în 1742, vorbește înainte de toate despre Basarabia și, din Basarabia, mai mult despre Hotin, pe care-l cunoaște foarte bine, apoi despre Moldova de apus și în al treilea rînd dă ceva știri și despre Țara Românească, despre care se vede că are mai curînd idei vage. Pentru a începe cu acestea, el cunoaște Bucureștii ca unul care a fost cîndva pe aici; spune că e „oraș vechi, frumos, cu case mărețe”. Fiind un oriental, evident că vede lucrurile altfel decît un pretențios călător venit din Apus.