Acum înțeleg ei de ce gemea așa pământul când băteau seara țărușii corturilor. Departe, în adâncul codrului, în larga poiană ce se umple de soare, Vlad împarte prăzile nopții la vitejii care i-au mai rămas. Turcii se năpustesc asupra Târgoviștei, socotind că acolo se va fi întărit Vlad cu oastea lui. Dar găsesc porțile deschise și cetatea pustie, străjuită numai de sutele de țepe în vârful cărora putrezesc frați de-ai lor, cu Hamza între ei. De aici, unde să mai meargă? țara-i deșartă, merindele-s spre sfârșite, drumurile-s grele, oastea-i împuținată și ruptă de osteneală. Și cât mai e până-n Ardeal, și câte se mai pot întâmpla și până acolo? Mâhnit de-atâta zbucium fără nici o ispravă, împăratul lasă pe Radu cel Frumos să-și îngrădească el domnia cum o ști, și se întoarce grabnic pentru a se găti de alte războaie. Vlad, părăsit de noroc, e părăsit și de ai lui care, doritori de zile mai liniștite, trec la Radu, domnul cel nou de la care așteptau mai multă milă. Și iarăși ia toiagul pribegiei. Tocmai prin noiembrie capătă de la vechiul prieten Matiaș un mic ajutor de oaste. Pe drum se gândește că numai cu sprijinul ungurilor n-are să poată păstra domnia.