În țările noastre esistă în adevăr fermecători și fermecătorese, care fac de dragoste și de urît, dar aparatele cu care se servă ei sunt descîntecele, oale cu apă neîncepută, lilieci și brotăcei, cu care uneori aduc pe amanți călări pe prăjină, alteori își răzbună în contra inamicilor puindu-le cuțitul și altele de aceste. Nu știm de ce domnul Millo pune în mîna babei Hîrcei bagheta lui Nostradamus, pe care o maniază ca magii Haldeiei sau ca ai Europei din secolul de mijloc, scoțînd ca și dînșii turme de demoni îmbrăcați în chembrică neagră, cari prin țipetul și aspectul lor sinistru produc o impresiune urîtă în public. O singură parte din magia română a fost introdusă în piesa aceasta, și publicul nostru a priimit-o foarte bine, căci a da cu bobii este o speție de magie cunoscută de toți românii. Muzica de la această operetă este simplă și foarte frumoasă. Autorul ei n-a căutat să se inspire decît din suferințele și bucuriile poporului român. Sunt în această muzică arii foarte frumoase și pe lîngă atîtea frumuseți ce conțin într-însele, au și meritul de a fi tratate dramaticește. Și n-ar face rău compozitorii români care voiesc să facă din muzica noastră o muzică dramatică, n-ar face rău, o mai repetăm, să studieze aceste arii din puntul de vedere al esteticei, căci ele sunt primele melodii române care le pot servi foarte mult la crearea muzicei dramatice române.