«A! - strigai eu. Iată și Sergies.» El rămase într-un fel de aiurire. «Cum!? - grăi. Și dumneata!? Până chiar și dumneata!? Se poate! Oamenii aceștia au înnebunit. Îmi pare bine! Foarte bine îmi pare că te întâlnesc! Să vii cu noi. Am sosit aici între cei dintâi, pe înserate, și-am putut să ne găsim cea mai bună dintre săli. Uite la mine: mi-am și făcut somnul.» Mă bucuram și eu c-am dat de un om pe care mă pot rezema. «Purici sunt?» - îl întrebai. «Purici? Da! - răspunse el. Da’ în celelalte săli, unde - îți spun eu! - sunt chiar mai mulți.» «Dar muscărie?» «Multă ca pretutindeni, dar lampă n-avem, iar la întuneric muștele se adună pe tavan și nu sunt supărătoare.» «Păduchi de lemn?» «Pare-mi-se că tot puțini - mă încredință dânsul. Până ieri au stat însă arestați militari în sală și-au lăsat în urma lor fel de fel de alți păduchi. Grija mea însă! Eu sunt ciuma păduchilor și sfârșesc iute cu ei. Lucrul de căpetenie e că suntem noi între noi, numai oameni de înțelegere. S-au strecurat, ce-i-drept, printre noi și câte o lichea, câte un pungaș, câte un spion, dar o să le facem vânt.» Am intrat cu gândul împăcat într-o sală lungă de vreo zece și lată de vreo șase metri: în fund, două ferestre cu zăbrele groase, iar la dreapta și la stânga câte un pat așa-zis comun, scânduri pe care dormeau câte 25-30 de oameni, unii horcăind, alții răsuflând pe șuierate.