Fetița se strînse pe lîngă băietan. — Adevărat că țiganii adună pe copii și-i bagă în sac? — Adevărat, răspunse Onea. — Și pe fetițe? — O, da… Cînd le găsesc singure pe drum… — Da’… da’ cum suntem noi? — Cum suntem noi… să nu ai nici-o grije… Dacă și eu aș fi fetiță… hî-hî!… Boaca se apucă cu amîndouă mîinile de Onea. — Cu mine… Eu sunt altceva… Și se pipăi la cingătoare, oprindu-și mîna pe briceag. Se mai răriseră căruțele. Se mai potolise praful. Ei se opriră și priviră în fața lor. Cît prinzi cu ochiul, numai vii cu șanțuri adînci d-a lungul drumului. Pe malul șanțurilor, porumbe, soc, gherghine, coarne, măceși, călini ș-apoi maldăre de viță uscată. Pe lîngă ei, erau așa de înalt înconjurate viile, că li se păreau ca niște ziduri de cetăți întărite. — Să mergem printre vii… E așa de frumos, Bocuțo, așa de frumos… Și e o casă mare, mare, cu plopi înalți… și c-un cireș bătrîn cu cireși coapte, cît alunele, și multe, spuzit de multe, că nu mai încap de multe ce sunt… Boaca deschise ochii mari și verzi ca apa de baltă și-l coprinse blînd în mirarea lor. — Dar pe unde?