Ce-i pasă lui acum de hotărârea breslei? Totuna îi era când și cum va face tăietura de măiestru. Un singur lucru știa: că e o grozavă nenorocire pentru dânsul de a fi fost născut din părinții lui și, lucru înspăimântător, că el n-ar putea să fie fericit decât după ce ar fi murit tatăl lui și muma ei. Ah! ce urât gând, ce nesuferit simțământ, și el nu mai putea scăpa de simțământul acesta. Luni pe-nserate el lucra la tocilă când tatăl său se întoarse cu fața întunecată acasă. — Ai văzut? grăi Hubăr rece și aspru. — Ce să fi văzut? întrebă Națl, uitându-se lung la el. — M-ai băgat în gura lumii, m-ai făcut de râsul tuturora, răspunse tatăl său. Prin toate colțurile se vorbește c-ai umblat hoinar în timpul călătoriei și că numai de milă te-au amânat până la Sf. Ilie. Erau să te trimită iar în călătorie. Rușine. Să-ți crape obrazul! Națl se făcu alb ca varul, apoi picioarele începură să-i tremure, încât abia se mai ținea pe ele. — Așa e! zise el stăpânindu-se și adunându-și toate puterile. Ei au dreptate! Am umblat ca vai de capul meu, și pot să gândească ce vor. Eu știu de ce, dar nu pot să le spun și lor, și dacă le-aș spune, n-ar mai zice nimic, ci mi-ar plânge de milă.