(Scena se petrece intr-un hotel din Abazzia. Sau cel puțin s-ar fi putut petrece. O după-amiază de vară. Soare. Căldură. Plictiseală. Mosafirul sosește cu doi copii de mină. Un hamal aduce un munte de geamantane. Toți se opresc la cabina portarului de la hotelul, îi zicem, „Panonia”. Două minute de parlamentări, apoi mosafirul pleacă cu copiii, urmați de portar, înspre interiorul hotelului, printr-un labirint de coridoare. Portarul e foarte limbut. La o ușă se opresc cu toții. Intră. Începe scena.) Portarul: Cred că odăile acestea vor fi tocmai pe placul d-voastră… Cred și sunt sigur. Mai ales că amândouă împreună nu costă decât cincisprezece franci pe zi… Adică pardon!… D-voastră sunteți român? Clientul: Da. Portarul: Va să zică, ziarist? Clientul: Nu, domnule. Eu sunt dentist. Portarul: Nu se poate, domnule… Vă rog, gândiți-vă puțin, poate totuși sunteți și ziarist… Clientul: Ei, da, adevărat: scriu și eu din când în când la gazete, cu deosebire când sunt chestiuni importante la ordinea zilei. Portarul: Va să zică, nu mă înșelasem. Sunteți ziarist. Dar copilașii d-voastră? Și dumnealor sunt ziariști, nu? Nu? Clientul: Încă nu. Portarul: Va să zică, elevi de ziariști. Va să zică, viitori ziariști… Așa… Acuma ne-am lămurit… Ei bine, pentru aceste odăi d-voastră nu veți plăti decât paisp’ce franci… Clientul: O, dar și paisp’ce franci e prea scump.