Slujba se face în București, la Mitropolie. Un foarte frumos obicei creștin era că se ierta un număr de robi pentru sufletul mortului. La moartea domnului se deschideau și închisorile pentru cei mai puțin vinovați, cari erau lăsați să iasă. Înaintea cortegiului mortuar apăreau seimenii purtînd lumînări, după aceea veneau breslele de meseriași și negustori, apoi preoții, cu patriarhul de Ierusalim, care stătea la Sfîntul Gheorghe, și mitropolitul. După cler venea corpul, dus pe umeri de șese boieri, cari se schimbau pe rînd. Domnul era îmbrăcat în roșu; urma fiul său, Constantin, un fiu cu altă soție, – apoi cămărășița principală, doamnele de onoare, toate jupănesele și cele care aveau datoria de a urla tot timpul cît urmează ceremonia. Mitropolitul ține o cuvîntare; după aceea se împart năfrămi preoților și se face pomană săracilor. În afară de aceasta se mai vorbește de ceremoniile de la Crăciun, Bobotează. Paști, cu primirea la domn și doamnă, cu masa care se dădea de vodă, cu binecuvîntarea apei în joia de după Paști. Dar în general descrierea ceremoniilor este mult mai pe scurt decît aiurea. Uneori numai, povestitorul se lasă păcălit de cîte cineva. De exemplu, cînd vorbește de obiceiul de a se azvîrli crucea în apa Dîmboviței, la Bobotează, el spune că, dacă voiai să te răzbuni împotriva cuiva plăteai pe cîte unul care-i dădea un brînci în apă; sînt, cum observam și cu prilejul altei călătorii, în primul volum al cărții de față, mulți străini cari repetă și azi aceasta, afirmînd că unul din cele mai barbare obiceiuri de la noi este acela că de Bobotează cei mai tari aruncă pe cei mai slabi în apă, si aceștia uneori scapă, alteori se îneacă.