Dar prietenul îi povesti repede zeci de cazuri, îi pomeni nume cunoscute care s-au stins fără putință de ajutor. Avea o groază cumplită, sinceră în vorbă și înfățișare, cu toate că Turcoman îl știuse o fire veselă, chiar ușuratecă. — Războiul e suferință, fără îndoială,. Își zise căpitanul mai pe urmă, în tren, gândindu-se la vorbele administratorului. Toți suferim, unii într-un fel, alții într-alt fel… Totuși în inimă îi intrase un cui, care-i mai astâmpărase bucuria. Mai ales îl îngrijeau părinții, să nu cază cumva și ei pradă molimei în zăpăceala generală. Venirea lui are să-i întărească și să-i încurajeze de altfel… După amiazi ajunse la Iași… Inima îi tremura de fericire și i se strânse ca un puișor speriat. Trenul se opri în gară extenuat. Gara era un vălmășag cumplit de oameni și de murdărie. Coji de semințe de dovleac pretutindeni, soldați nenumărați, încărcați sau fără nicio treabă. Peronul era tixit. Glasurile se amestecau într-un tărăboi asurzitor. Dar pe lângă pereți și pe lângă stâlpi muscali în uniforme dormeau… Pe Turcoman zăpăceala aceasta îl durea. Stătu lângă un stâlp, la picioarele căruia dormeau duși și liniștiți câțiva militari ruși, să aștepte până ce ordonanța îi va coborî bagajele. Îi făcu rău ceea ce-i vedeau ochii.