Vorba era, insa, ca ori il otraveste, ori nu scapa ea insasi de moarte. Mult s-a zbatut, gandit si chibzuit: daca poate scapa, bine, iar daca nu, moare mai bucuros decat sa otraveasca pe cumnatul ei. ​ A taiat deci mielul si l-a fript, a gatit pranzul si a asternut masa, apoi l-a poftit pe cumnatul ei sa manance. ​ ​-Se poate una ca asta? raspunse el. El mi-a fagaduit c-o sa mancam impreuna. ​ Ea fu cuprinsa de adanca mahnire, caci vedea cat de mult isi iubea cumnatul ei fratele, care pe el il ura. Incepu deci sa planga cu hohote si-l cuprinse pe cumnatul ei cu bratele. ​ ​Acesta, mirat, o tinu sa nu cada si-o intreba de ce plange. ​ -Vai mie! raspunse ea, azi era sa sune cel din urma ceas al vietii mele. ​ -Cum? de ce? ce fel?! intreba dansul. ​ -Tu esti dus cu gandul la sotul meu - grai dansa - si nu vrei sa mananci fara el. Iar dansul? El mi-a poruncit sa te otravesc si a jurat ca are sa ma omoare daca, intors de la vanatoare, nu va auzi in casa jeluiri si bocete. ​ Cumnatul ei ramase cuprins de uimire.