Nu pot, domnule, să vă descriu bucuria de care noi, slugile vechi ale casei, am fost cuprinse când, anul al cincilea al noii căsătorii, ne-am încredințat că tânăra noastră stăpână se află în stare binecuvântată. Generosul nostru stăpân era încă mai darnic și-și întețea silințele de a-i face frumoasei sale soții plăcută viața. Ca să scape de privirile scrutătoare ale lumii și s-o ferească pe ducesă de zgomote și de emoțiuni, a plecat cu ea, însoțit numai de o cameristă, de mine și de Raoul, bărbierul său, un tânăr din Marsilia, la feericul castel pe care-l avea din sus de Luca, pe țărmul mării, în mijlocul livezilor de măslini. Acolo am stat în retragere liniștită timp de peste patru luni, până la nașterea copilului, băiatul acesta, adăugă arătând iar spre bust. Vreo patru săptămâni în urmă, după ce tânăra mumă a ajuns iar să umble pe țărmurii stâncoși, a fost botezat copilul și i s-a dat numele Giulio. Bătrânul suspină o dată adânc: - Vă spun - urmă apoi cu oarecare tăinicie - lucruri pe care le-am aflat peste douăzeci de ani în urmă de la stăpâna mea. A doaua zi după botez, bătrânul duce a potrivit lucrurile să rămâie singur cu soția sa.