Un ziar de intelectuali, Calendarul, care făcea apologia răscoalei, a trebuit să fie oprit de ministrul de Interne. A îngădui ca, din nou, Capitala României, să fie în prada cetelor anarhice era un lucru pe care mentalitatea de ordine a membrilor guvernului n-o putea tolera. Cînd însă aceiași studenți cari insultaseră și loviseră forța publică au fost îngăduiți să manifeste înaintea Palatului, chiar dacă pe urmă suveranul a mustrat pe conducătorii lor, ridiculi într-un rol odios, credința noastră că avem datoria de a menținea buna rînduială cu orice preț și împotriva oricui a trebuit să fie dureros zguduită. Și contra legii învățămîntului s-au încercat intrigi pe lîngă regele,, căruia i-a fost înfățișată ca neacceptabilă și pentru profesori și pentru studenți, pentru ca suveranul să-mi ceară retragerea ei, în locul căreia am oferit retragerea mea. Și această slăbire de autoritate se petrecea cînd invalizii, într-un moment de grozavă criză a Tezaurului, erau aruncați în Dealul Mitropoliei, unde două zile, în amintirea rănilor lor glorioase, a trebuit să-i îngăduim a tăbărî. Cum proiectul conversiunii întîmpină dificultăți, mai ales în ce privește finanțarea – se vorbește de obligații de stat, impuse, un adevărat „împrumut național”, – întreb, la 10 februar, pe regele: ce ar fi dacă proiectul ar cădea, ce situație s-ar crea ministrului care-l apără și șefului de guvern care-l aprobă.”Atîrnă de condițiile căderii, dar trebuie votată conversiunea.” În ce privește noile zvonuri de criză, suveranul își afirmă încă o dată dreptul de a „lucra și cu opoziția”, dar „nu poate fi vorba de nimic azi.