răzbunare!” ca și cum ar fi dat chiote, deși și ea, și ceilalți erau convinși că leșinase. Subprefectul și avocatul Ciupei o lungiră în pat, în camera de culcare. Ghiolița zvîcnea mereu cînd din mîni, cînd din picioare. —• Trebuie să-i scoatem corsetul, zise avocatul Ciupei d-lui suprefect. — Eu nu mă pricep, răspunse încurcat suprefectul, tușind de cîteva ori… dar primejdia fiind mare… care cu toții o știm… dacă te pricepi tu, dragă Ciupei… mă îndatorezi… primejdia fiind mare… Avocatul Ciupei se plecă la pieptul cocoanei Ghiolița, un piept tînăr și tare. Suprefectul, convins că el, un om binecrescut, nu trebuie să lase adunarea, și mai știind că Ghiolița leșină cam des, lăsă pe Ciupei s-o îngrijească și trecu în salon. Cum îl văzură, cu toții jurară că vor răzbuna pe cocoana Ghiolița. Avocatul Ciupei veni și el vesel și le spuse: — Fiți pe pace, e mai bine; a deschis ochii; ne-a poruncit s-o răzbunăm! — S-o răzbunăm, da-nda, s-o răzbunăm! zice intelimarul, aducîndu-și aminte că odinioară a văzut pe cocoana Ghiolița plimbîndu-se pe lună cu „fostul infam” și cîntînd Doi ochi am iubit într-a ‚mea viață. — S-o răzbunăm! mormăi avocatul Andrin, aducîndu-și aminte că, trecînd prin zăvoiul de pe malul Oltului, auzise un „ah” și un sărutat și, pîndind în capul zăvoiului, văzuse, cu ochii lui, mai întîi pe „fostul infam” și apoi pe cocoana Ghiolița.