Trebuie făcut ceva, dar ministrul de Finanțe nu crede că se poate ataca budgetul fără dezorganizarea serviciilor; nu se poate tăia nici de la armată, și regele întrerupe pentru a spune: „neplata ofițerilor nu e încă periculoasă, dar poate fi”. Expunerea dlui Argetoianu continuă:”Rămîne datoria publică: o treime din budget. Cum Ungaria, Grecia au făcut reprezintații la Paris și Bulgaria e pe cale să le facă, el crede că s-ar putea amîna amortizările, poate și plata cuponului. Dar înainte de aceasta s-ar cere Franței să aibă față de noi, din bogatele ei depozite, atitudinea avută față de Iugoslavia. S-ar putea încerca, pentru aceasta, și la Societatea Națiunilor, pentru verificarea situației noastre.” Regele primește, dar pune condiția, grea de acceptat, ca, atunci cînd va fi vorba de măsuri, să se consulte și șefii partidelor, a căror influență asupra sa devine deci din ce în ce mai mare, ca o obsesie, ceea ce ne taie orice putință de a lucra cu curaj. Chemînd din nou pe d. Brătescu pentru lămuriri, el dă știri mult mai optimiste decît ministrul său:”Avem numai un deficit de peste un miliard; în ultimul timp ar fi mai bine“. Dar aceasta nu mă liniștește. Corespondența mea, pe care o cetesc răbdător și dureros, îmi arată ce infern e în lumea salariaților fără plată, infern din care pleacă împotriva mea și a familiei mele blăstăme pe care nici într-un chip nu le merit.