El intră repede în țară cu oaste leșească și, pe când omorâtorii lui Ștefan merg pe Jijia-n sus la Suceava să facă nuntă, iată că sub dâmbul de la șipote se pomenesc deodată împresurați de hăitașii vornicului Moțoc: Logodnicul Ruxandei ș-al domniei de unde era în culmea fericirii, se pomenește legat și dus peșcheș lui Alexandru, care-l „înseamnă la nas” ca să nu mai poată fi domn, și-l trimite la călugărie. Boierii se-mpacă. Suceava-și primește voievodul, cu alaiul și cântările de veselie pregătite celuilalt, și — doar era pusă la cale ș-o nuntă — logodnica lui Joldea e mireasa lui Alexandru. Taina puterii o știe: pungi cu aur lăcomiei turcești, închinări smerite deșertăciunii leșești. Așa stă nouă ani domn Moldovei acest Alexandru Vodă căruia i s-a mai zis Lăpușneanu, pentru că mama lui era din Lăpușna. După el vine un grec viclean, nu zvânturat, Iacob Eraclide Despot, care după ce biruie la Verbia, în valea Jiliei, cu oști de strânsură, pe domnul cel nepregătit de luptă, potolește mânia turcilor c-un spor de haraciu, și stă doi ani, blestem adus de vânturi pe capul sărmanei Moldove. Zice despre el povestitorul vremii: „...pus-au pre țară nevoi și greutăți mari, bisericile dezbrăca, argintăriile lua și făcea bani, și alte multe lucruri fără de cale făcea”.