Cuvinte nu pot cuprinde bucuria pe care o dau celui venit de departe ca să cerceteze o viață națională amenințață de astfel de scene. De ce s’ar pierde pe meleaguri străine atâta vlagă și atâta voioșie? Și de ce, îndemnând „acasă” pe fiecare, am auzit spuind: „Nouă ni place aici”? De ce între băieți vorbirea aproape exclusivă a limbii englese? De ce această fatalitate pe care mintea o înțelege, dar înaintea careia inima se revoltă? De ce să pierdem pe oamenii muncii, atunci când ne mănâncă părăsiții politici? Am fost și la Germanii bănățeni, plecați în zilele rele ale prigonirii maghiare. Sânt oameni înstăriți, unii bogați. Numărul lor e uimitor de mare. Intre 600.000 de Germani ai orașului-lume ei numără nu mai puțin decât 30-40.000. Și nici puteri smulse pământului românesc, viitorului țerii mari care, și pentru dânșii, s’a întruchipat. Buni catolici, ei au biserica lor de o parte. Politica li este, spun ei, germană: una cu a tuturor fraților de sânge. O politică neafiliată la a marilor partide americane. Șvabul, Germanul în genere, ține samă de valoarea omului, dar și de spiritul de libertate al politicei lui, de sentimentele pentru rasa lui germană. In războiu ei n’au mers bucuroși, „ca să-și ucidă frații”; au cerut un serviciu acasă.