III Iubite amice, După ce am ajuns odată să-ți vorbesc despre cele pățite de mine la Vaț, n-aș fi în propriul meu gând om cumsecade, dacă nu ți-aș spune și unele lucruri mai intime, care aruncă o vie lumină asupra lumii de atunci. Eu încă mai înainte de a fi izbucnit războiul de la 1877 m-am bucurat de bunăvoința Reginei Elisabeta și pe urmă și de a Regelui Carol, nu însă ca scriitor, nici ca om politic, ceea ce niciodată n-am fost, ci ca tânăr cu inima deschisă. Nu mă simțeam deloc bine în mijlocul lumii de care dânșii erau înconjurați, și chiar când cu prima audiență pe care mi-a acordat-o Elisabeta Doamna nu m-am sfiit să mărturisesc aceasta. Ea a râs cu multă poftă, cum numai puține femei știu să râdă, și m-a întrebat de ce. l-am spus că, după cum mi se pare mie, oamenii sunt fățarnici, se mint și se amăgesc unii pe alții, își râd și se măgulesc în față, iar în dos se grăiesc de rău și-și dau silința de a se surpa. Totul e spoială la dânșii; fiecare își dă silința să pară ceea ce în adevăr nu este. «Fără de asemenea forme viața socială ar fi peste putință», mi-a zis ea, dar din toate purtările ei se învedera că bine nu se simte nici ea în mijlocul lumii în care-și petrecea viața și nu părea câtuși de puțin supărată de a fi dat de cineva care-i vorbește cu inima deschisă, parcă n-ar fi Doamna țării.