[…] Venind acuma la sate, e incontestabil că din timpurile cele mai vechi a existat la noi, în tot cuprinsul pămîntului românesc, și o populație slavă. Am afirmat chiar că, deoarece Ardealul, ținut așa de românesc, are cel mai mare număr de numiri slave, și anume de acelea care niciodată n-au avut un sens în românește – sau cel puțin nimic în monumentele noastre de limbă nu arată că am avut aceste cuvinte –, slavii trebuie să fie mult mai vechi la noi decît secolul al VII-lea, cînd se zice că au năvălit prin părțile acestea, în legătură cu avarii și supt stăpînirea avarilor[3]. Cred că vechii sarmați, un amestec de tot felul de nații, cuprindeau un puternic element slav. La această părere au ajuns și deosebiți învățați străini, pe o cale cu totul alta decît aceea prin care ajunsesem la această părere. Este singura explicație pentru nomenclatura[4] slavă a Ardealului. Acum, nume slave se întîlnesc și în alte două ținuturi: în Oltenia, unde sînt și cele în „ova”: Orșova, Virciorova (uneori se schimbă accentul, dar aceasta n-are atita importanță), Panciova, și în „ați”: Romanați (în partea corespunzătoare a Serbiei: Crușevaț, Craguievaț) etc. Pe de altă parte, în Moldova, și în mare parte din Basarabia, pînă la linia care despărțea odinioară raiaua turcească din sud de partea rămasă domnului Moldovei, cam pînă la linia Răutului, găsim un număr mare de sate: Colincăuți, Popăuți, Bădăuți, Părhăuți etc., care corespund în origine și sens satelor al căror nume se termină în „ești» sau „eni».