Puse caietul pe masă, fără să-l privească și încercă să se scuze. — Dar, Adriana, n-am vrut decât să glumesc… Îi fu mai ales rușine de doamna Dunea, care, la strigătul fetei, ieșise din casă și rămase uimită în prag privind scena. Încercă să-i explice și nu știu cum putea să-l creadă vinovat și nu era. Se grăbi să stabilească răspunderile. — Nu eu… n-am știut… ea… Cearta fu curmată de domnul Dunea, care se întorcea din oraș, bine dispus. „Aide! aide!” se mulțumi el să spună după ce cazul îi fu expus și pacea fu restabilită. În timpul mesei Adriana păstră încă o tăcere jignită, rar întreruptă de un sughiț de plâns. Dar mai târziu, redeveni bună, încercă să-i arate lui Paul că nu mai e supărată, îi surâse cu melancolie. Ceea ce îi dădu acestuia dreptul de a redeveni glumeț și a-i cere o sărutare. Cererea fusese dezinteresată: era o tachinerie de familie, un joc “de-a verii” pe care el îl juca distrându-se, fără intenții. Adriana însă tăcu, plecă capul și pe urmă, cu o voce stinsă, în timp ce îi strângea mâinile ca pentru o despărțire, răspunse: — Nu, nu acum, nu se poate, nu trebuie. Paul nu era prea atent.