Fata s-a dus cu demâncat drept la curtea zmeului. Aşteaptă ei să vie – nu-i! – Eh! mamă, mă duc să-mi caut sora că mi-a luat-o zmeul – a zis finul lui D-zeu! Ş-o făcut el o boambă de fier la ţigani în loc de călăuz şi-o zvârlea şi el mergea după dânsa. A ajuns până la o fântână şi la un copac. Acolo puindu-se el să se odihnească, aude zicând aşa: Doamne, Doamne, de-ar veni mama c’acuşi ne mănâncă balaurul! – Oare cine să s-audă? Se uită-n vârful copacului, vede doi pui de pajeră. – Copiilor, da unde-i balaurul cel care vă mănâncă? – E – aici în fântână. – Mult v-o mâncat pân’ acum? – Ia, v-o douăzeci şi patru. – Ia las că vă scap eu. Se suie ‘n vârful copacului lângă pui. Da balaurul întinde – un cap să ia un pui. Da el avea paloş şi taie capul. Întinde şi celălalt şi-i taie ş’ acela. Acu puii nu ştia ce să-i facă de bucurie şi zice aşa: – Câţi fraţi am fost noi, pe toţi ne-a mâncat, numai noi doi am rămas. Dac-a veni mama, măre, de bucurie are să te mănânce; vâră-te sub aripa mea.