— Trebuie neapărat? — Poate că n-ar trebui, spuse Paul, pe care întrebarea lui Gunther îl făcea gânditor. Poate că n-ar trebui. Dacă am avea mai mult curaj decât avem… Dacă am înțelege că nimic nu ne cheamă înapoi… Dacă ne-am hotărî să rămânem pentru totdeauna aici… Nora continua să pună ordine în lucrurile ei și să le așeze în rucsac. Gândul copilăros de a rămâne la cabană îi trecuse și ei o secundă prin minte, dar îl alungase cu un gest hotărât. “Trebuie să fie cineva, în casa asta, care să nu viseze.” — Voi uitați că eu sunt profesoară. Uitați că vacanța mea se termină. În ziua de 8 ianuarie, la 8 dimineața, trebuie să fiu în clasă. Spunea într-adins lucruri indiferente, reci, puțin aspre, ca să prevină lacrimile. Până la Ruia îi însoțise Hagen. Câtăva vreme se ținuse și Faffner după ei, dar zăpada era prea mare pentru el și, înainte de a ajunge la S.K.V., câinele se opri. — Hai, du-te acasă, Faffner. Și lasă ochii ăștia triști. Nu ți-e rușine? Ești om bătrân. Câinele rămase nemișcat, cu o privire uimită, care nu înțelegea prea bine ce se întâmplă. Hagen tăcuse tot timpul. Venea pe schiuri în urma lor, cu pelerina lui cenușie desfăcută în vânt.