— Adică… Ia stai nițel… Unde dracu i-am pus? Aha, în nodul basmalei!… Într-adevăr, din colțul boțit al unei basmale roșii mai scoase douăzeci de bani. — Ăștia au fost cei din urmă, zise dânsul prietenos. De unde nu-i nici vodă nu poate lua! — Încă treizeci de bani! stărui negustorul fără milă. — Acuma lasă, nu mai zice nimic; coasa și așa nu face două parale! Și nici nu mai am bani la mine, că ce brumă mai am i-am uitat în căruță, în suman. Cred că nici d-ta nu vrei să alerg atâta amar de loc pentru câțiva gologani. O să ne răfuim noi altădată ca oamenii cinstiți. — Mie să-mi plătești pe deplin! Du-te de adă paralele, că coasa n-are să fugă până te întorci d-ta! Atunci țăranul deodată făcu pe jicnitul. — Ce? Adică n-am eu la d-ta cinste de câțiva gologani? Știi d-ta, domnule, că tata și cu bunicu-meu au fost primari? Mie nu-mi trebuie mila nimănui, să știi d-ta! Cumnate, aruncă-i treizeci de bani și hai să plecăm!… Își luă posomorit coasa și se îndreptă spre ușă. În prag însă se mai întoarse o dată cu fața schimonosită, plină de dispreț, și, făcând să lucească coasa în lumina soarelui, strigă triumfător: — Ascultă, domnule!