Totuși scena ridiculă s-a produs. Legiunile ilfovene, vlășcene, poate și baraganice ale amatorilor de ministere bune s-au înșiruit, au apucat prăjinile placardelor și, firește, fără nici o opunere a forței publice, din care anume elemente se găseau poate chiar între manifestanți, au mers pînă la Palat. Respectuos față de papularitatea de care vorbise la schimbarea Ministeriului, Carol al II-lea a crezut, cum credea în Franța Ludovic-Filip înainte de 1848, că datorește poporului să apară în balcon pentru a primi cele mai inteligente și mai sincere din aclamații. Fără să așteptăm gestul cui și-a permis să invite pe regele României la demonstrația în pregătire, pe altă duminecă de spectacol, a Partidului Poporului, am simțit o adîncă durere cînd m-am gîndit că glorioasa regalitate a României se poate pleca, încîntată și recunoscătoare, înaintea acestui vulgar dezmăț, acestui act de comedie suburbioară. Dar scopul ce se urmărea era atins: acela de a se arăta că suveranul, care a voit acest guvern, deși nu era nici o indicație, constituțională sau morală, pentru dînsul, ține ca el să biruie în alegeri și, cu”Ministeriul definitiv“, să ducă țara la un liman de mîntuire pe care cîrmaci mai puțin experți nu l-ar fi putut nemeri. Demonstrația pusă la cale cu atît de abundentă sudoare de om gras și bun de către d. Trancu-Iași, vechi tribun, a și avut loc, firește fără prezența suveranului invitat.