— Îți râzi de mine. — Nu, dragă Paul, vorbesc foarte serios. Nimic nu e mai solemn la schi decât prima cădere. Schiul se învață căzând. Ai să cazi de aici încolo de zeci de ori, de sute de ori. Prima cădere, însă, asta a fost. El se uită înapoi spre panta parcursă numai pe jumătate: lăsase în urmă două dâre paralele în zăpadă, ca două șine de tren, întrerupte în punctul căderii, ca și cum acolo schiurile ar fi sărit de pe linie, — Nu înțeleg de ce am căzut. — Pentru că ții genunchii țepeni. Pentru că tragi umerii înapoi. Pentru că arunci mâinile înainte. — Mai sunt și alte motive? — Mai sunt. Se priviră o clipă drept în ochi, și pe urmă izbucniră în râs, amândoi deodată. “Râsul ăsta nu i l-am mai văzut”, gândi Nora. Ar fi vrut să întindă mâna spre el, cu un elan de afecțiune pentru omul tânăr pe care îl descoperea în acea dimineață. Se opri însă la timp. — Destul am glumit. Acum să mergem mai departe. Spunea aceste cuvinte de “chemare la ordine” ca și cum ar fi bătut cu creionul în catedră, ca să facă liniște în clasă. El o apucă de braț, oprind-o pe loc, — Vreau să-ți spun ceva.