Și-au făcut dar sălașuri, care partea cea mai mare a anului stau deșerte. Aci se adăposteau așa-zișii „băieți săraci”, dezertori și fel de fel de alți oameni urmăriți, care-și petrec viața pe puste, unde nu pot să fie surprinși de prigonitorii lor, pe care-i văd de la mari depărtări. Administratorul îi știa foarte bine, căci, spre a se ști sigur, le dădea regulat slănină, pâne, și, în genere, de ale mâncării. Dacă nu le-ar fi dat destul, ar fi luat ei mai mult, ba, dându-le, mai avea și folosul că-i păzeau moșia. Sepi, care n-avea asemenea legături cu dânșii, făcea mai bine dacă rămânea la conac peste noapte. Strivit însă de gândul că mare lucru n-ar fi dacă s-ar prăpădi un om căruia poate să i se întâmple ceea ce i s-a întâmplat lui, ținea cu orice preț să plece, ba era oarecum ademenit de gândul c-ar mai putea să-i iasă și tâlharii în cale, ca să-l scape de muncile sufletești. - Ai tu vreo treabă? mă întrebă el. N-ai putea să vii cu mine? Te aduc mâne înapoi, ori te duc acasă, cum vrei. Mi-e parcă frică să umblu singur, frică nu de tâlhari, ci de mine însumi. O făceam bucuros aceasta; mi-am luat dar pușca și am încărcat, ca la drum, amândouă țevile.