Le pipăiam eu, dar nu vedeam nimic. Nouă celor mai mici ne zise: — Voi să mergeți grămadă, mă, mai în urmă, mai departe, mă, să nu se surpe vrun mal, și cînd oi zice eu: „aici, băieți!”, voi să răspundeți: „aici! aici, nea Bănică!” Să nu se surpe vrun mal? ne înghețară inimele. Eu mă gîndeam la mama… ce-o să se facă tata fără mine!… Îmi venea să plîng… ba și începusem. — Cine plînge, mă? — Ni-i-meni… mi-am suflat nasul. Și încet-încet, vîrîți unii într-alții, intrarăm în întunericul adînc. Nu zăream nici pe Costache, nici pe Bănică. În depărtare s-auzeau cetele strigînd, și strigătul lor s-apropia, se depărta; alteori, numai ca un vuiet de vînt. — Aici, băieți? Tresărirăm. — Aici, aici, nea Bănică! — Stați, mă… am dat de urma căruțelor. Ne oprirăm. Nea Bănică, ca o umbră, se apropie de noi și ne puse pe drum. Și, încet-încet, ieșirăm din gropi. Cît om fi stat acolo nu știu, dar parcă întunericul bătea în fumuriu. — Cînd s-a revărsa de ziuă, ne zise nea Bănică, am să vă duc la boieru cu fete multe și cu salep, mă. — Ce, ne dă salep? — Daaa… — La toți?