În față, pe ostroave, se fierbe carnea pentru grăsimea cerută la Constantinopol. Cum la Galați se oprește mai mult, pentru iarnă, depunînd în magazii lucrurile cu care venise, e găzduit la negustorul care, cu Dellazia, cel cu șapte corăbii, și cu Gollner, făcea mai multe afaceri aici, care lucrează și cu Bulgaria și cu Galiția, cunoscutul conte ungur Feste tics. El îl prezintă ceva mai în răgaz, regretînd că transporturile care, în țara fără fabrici de postav, sosesc din Lipsca și Breslau, cu multă greutate, nu se fac pe apă, pentru marele folos al comerțului austriac. De aici se duce, cu o sanie de poștă, plătită zece bani de cal, la București. Impresia frumoasă din depărtare nu se menține, la vederea străzilor podite, care sînt murdare, a „bordeielor de lut”, a caselor boierești invizibile de la stradă, în care i s-a spus că boierii stau, mănîncă și dorm pe „divane și sofale”. Prezintă urîta, chiar „foarte urîta” curte nouă a lui Alexandru Ipsilanti, începută cu meșteri din Brașov și isprăvită cu cei, mai puțin destoinici, din țară. Îl interesează Bărăția, sașii ceasornicari, juvaergii – și un spițer–, evreii; Festetics are un depozit de trăsuri în capitala munteană: sînt vreo patruzeci de călește, care se vînd cu 1 800–2 000 de florini bucata, și vehicule mai ieftene.