– Priviţi ce ghetuţe nou-nouţe am! se laudă Mihăiţă colegilor săi. De firmă! Costă o grămadă de bani! Apoi… ca să-şi convingă prietenii că ghetuţele într-adevăr sunt de firmă – izbeşte cu piciorul mai întâi în peretele şcolii, apoi în gardul vecin. Ghetele icnesc, dar nu se împotrivesc. La drept vorbind e voia stăpânului să facă ce vrea cu ele. Abia în timpul lecţiilor ghetele lui Mihăiţă îşi trag un pic răsuflarea. Poveşti de Emilia Plugaru - Ghetuţele vechi şi ghetuţele noi – În sfârşit… ne odihnim, şopteşte ghetuţa stângă. Stăpânul e prea vioi. Am putea avea probleme. – Ce să-i faci… Acum de el ne depinde viaţa, răspunde indispusă ghetuţa dreaptă. Sper să fie un băiat bun… Nu aş vrea prea curând să ajungem în halul în care au ajuns ghetuţele de alături. – Eu aş zice că vecinele arată destul de bine. – Fu! îşi întoarce năsucul ghetuţa dreaptă. Despre astea vorbeşti? – Da, da. Despre ghetele colegului de bancă al stăpânului nostru. – Sunt atât de urâte… Ce culoare… Nu pot suporta ghetele negre! Şi au un miros… E oribil! A ce miroase? – A cremă de ghete. Probabil că sunt vechi, dacă apelează la cremă. Dar par a fi îngrijite.