Are să fie! - urmă el - și dacă românii nu înțeleg aceasta, o vor înțelege alții, care-și vor aduce aici priceperea și capitalurile ca s-o facă, iar românii vor rămâne un fel de felahi: boieri înfometați, care trăiesc din mila celor vrednici, și țărani ce mor de foame, hrănind din sudoarea feței lor pe cei ce nu sunt în stare să muncească.” Acesta era punctul de plecare al discuțiilor, în care am petrecut atâtea ore plăcute. Zărindu-mă acum, bătrânul a venit cu ochii muiați în lacrimi spre mine și m-a îmbrățișat. „Minunate sunt căile soartei! - a exclamat el. Mișeii credeau că mă pedepsesc și mi-au făcut parte de marea mulțumire de a sta de vorbă mai nesupărați și mai mult decât oricând.” N-am avut timp să-l încredințez că același e și gândul meu, căci ușa de alături se deschise și alt om se repezi la mine să mă îmbrățișeze. Era Gustav Rietz, băcanul de la Steagul Alb, președintele reuniunii de ajutorare a evanghelicilor din București, membru al Eforiei comunității, omul care intervenise să fiu numit profesor la școala evanghelică, pe lângă toate și adevărată grădină de frumusețe. Fusesem prieten cu acum răposatul lui tată, bătrânul Papa Rietz, una din cele mai populare figuri, între altele întemeietorul Turnverein-ului și al societății Liedertafel, adevăratul organizator modern al comunității evanghelice.