— Nu, zic, n-am onoare... — Domnul Christache Vasilescu, casele ale frumoase din Popa Chițu... tata. — N-am onoarea... Și... mergeți la București în plimbare... — Nu; merg la dandist... am un dinte... Bine, frate, cât o să mai stăm aici?... că m-am plictisit... Fir-ar ai dracului! — Iată, zic eu, sosește trenul de Moldova; acuma, numa să se aranjeze cu al nostru, și plecăm. — Ce dobitocie! După fel-de-fel de mișcări, care durează încă aproape un ceas, iată că plecăm încetinel. — Bodaproste! zice cocoana. E o damă de vreo treizeci de ani, foarte frumușică și bine făcută — afară de mâni, care poate n-ar strica să fie mai micșoare și, dacă trebue să judec după botine, și despre picioare aș îndrăzni să zic același lucru. E destul de șic îmbrăcată; un corsaj de mătăsică roșie, fustă de mătase neagră și o pălăriuță de mult gust... — Ce încet umblă I... fir-ar ai dracului! — Pe semne vă supără dintele; d-aceea vă grăbiți... — A! nu mă supără! Da să-și bată joc de pasajeri așa!... Uite ce încet umblă!... Asta e mare dobitocie! Am ajuns. Toți pasagerii ne dăm jos... Un hamal ia bagajul cocoanii; eu o ajut să se dea jos... E o priveliște destul de interesantă la locul catastrofei.