Munții și codrii tăinuitori primesc iarăși în buna lor pază pe oaspeții zilelor de groază. Pândarul de la Dunăre pune străji neadormite pe la vaduri și trimite iscoade înaintea turcilor. Despre unul din cercetașii aceștia se povestește că, fiind prins și dus înaintea sultanului, cu toate chinurile la care a fost supus, n-a vrut să spuie nimic de Țepeș. S-a minunat sultanul și cică ar fi zis către ai lui: „Într-adevăr tari oameni are blestematul acela de Draculea”. Pe la începutul lui iunie turcii tăbărăsc lângă Nicopoli. Vlad, de pe celălalt mal, îi vede cum se pregătesc să treacă Dunărea. Arcașii lui stau la pândă și cele dintâi bărci care se încumetează să taie latul hotar de apă se prefac, pe la calea jumătate, în năsălii plutitoare. Nu mai târziu, sub pavăza nopții, se strecoară dincoace o frunte de ieniceri c-o sută douăzeci de tunuri; a doua zi mândrul cuceritor al Constantinopolului se uită cu durere de pe celălalt mal cum fac proașcă în cei mai scumpi viteji ai lui opincarii lui Draculea. Povestește mai târziu un ienicer sârb care a scăpat cu zile din lupta aceea: „Mult se întristă sultanul, văzând de pe malul celălalt bătălia cea mare, și neputându-ne veni în ajutor, temându-se foarte să nu-și piardă toți ienicerii, căci, el, sultanul, nu trecuse încă Dunărea...” Dar așezându-și turcii turnurile și pornind a bate tot mai întețit, românii se trag la o parte din ploaia giulelor de piatră, și, spre malul părăsit de ei, se îndreaptă cu vuiet clocotitoarea mulțime ce izvorăște de sub zidurile Nicopolii.