Și pe omul ăsta îl pierd.” O Noră cuminte, răbdătoare încearcă să prindă din nou curaj. Își promitea să aștepte, să reziste, să nu cedeze încă. Până la Prăpastia Lupului urcaseră cu schiurile în picioare, dar de acolo mai departe trebuia să le scoată și să le poarte pe umeri. Umblau de aproape două ore, fără să fi schimbat în tot acest timp un singur cuvânt. Numai o dată, din greșeală, privirile li se întâlniseră, dar în aceeași secundă el își întoarse capul în altă parte, cu un gest alarmat de apărare. “Nu-ți fie frică, Paul, n-am să întreb nimic: ești liber să-ți păstrezi secretele tale”, ar fi vrut Nora să-i spună, dar se temea că, după primul cuvânt rostit, tăcerea va deveni între ei și mai grea. Mergea într-adins înainte, ca să nu-i dea impresia că-l pândește. De câteva ori îl auzise oprindu-se pe loc, dar ea continuase să meargă mai departe, deși simțea că în oprirea lui este o ezitare, un gând de a fugi. Nu-l mai auzea venind în urma ei și nu îndrăznea totuși să se uite după el. “Poate că de astă dată a plecat. Poate că într-adevăr a plecat.” își spunea că mai e timp să-l strige, că mai e timp să-l întoarcă.