II Când se apropiară de sat, lighioile bătăturilor fâlfâiră, speriate, în frunzișul pomilor. Câinii începură a lătra, ca și când hoții călcau satul. Până și porcii trândavi se iuțiră, pornind-o anapoda, guițând ca de cuțit. Cu toții năpădiră la biserică, să vadă ce era de făcut. Cerul dinspre soare-răsare, roșu cât prindea ochiul, se încingea dogorând până în cătunul Măgura. De la o vreme, pălălăi de fum și de flăcări se ridicară, amestecându-se între ele și scăpărând scântei răsucite în sulurile uriașe de negură posomorâtă. — Să dăm foc satului și să luăm calea pădurilor! strigă un flăcău din mijlocul lumii înmărmurite. — Ci ca ho, voinice, prea o iei repede! răspunse părintele Știubei. Ce dai gurii să mănânce la întoarcere? Minunile Domnului sunt mari. Să fugim cu toții în ascunzătorile codrilor. Ș-o trece ș-asta. Că nu una am văzut eu de când am albit... — Faceți copiii și nevestele grămadă, și noi, roată în jurul lor. S-o pornim cu ce-om apuca, încotro ne-o duce norocul, grăi un bătrân. — Înhățați topoare și coase. Ce ni s-o întâmpla întâmple-ni-se tuturora. — Așa! Așa! strigară cu toții. Iar copiii, tremurând de spaimă, goi pușcă, agățându-se de bietele femei, îngânau înecați de plâns, ștergându-și nasul cu mâinile slabe: — Mamă, vin turcii?