Ochii mari și albaștri mă priviră încă o dată prelung, ca și cum ar fi vrut să se încredințeze și ei de ceva. Apoi genele se lăsară în jos și necunoscuta mă întrebă șoptind: — Ai fost prin Iași? — Nu. — E întăiași dată în viața mea când părăsesc lașul. Ieri am sosit aici, îmi răspunse ea. Privind-o, mă gândeam: fără de îndoială, nu o mai văzusem. Era numai o părere a mea că ne întâlnisem, cândva. Și totuși dânsa nu-mi era străină, cum nu-mi era străină primăvara aceasta ce renăștea de-abia acum, deși semăna atâta cu toate celelalte din viața mea. Căci nu mugurii și toporașii aceștia mă învăluiseră în mireasma lor altădată, și totuși erau aceiași, cum același mi se părea cerul din care se revărsa, astăzi, ploaia de raze. La ce bun oare aș fi căutat de unde vine, cine-i și cum a ajuns femeia aceasta lângă mine? Dânsa sosea odată cu mireasma florilor, odată cu lumina, odată cu primăvara. Era suflul primăverii care-aducea toate, care reînnoia viața, iubirea, fericirea. Îmi încordai brațul, barca se avântă înainte ca o săgeată. Și-n aplecarea trupului, ca să scot lopețile din apă, buzele mele atinseră pe ale ei. Venise primăvara!