Să nu vă atingeți de el! Și, clătinând din cap amenințător, Odobac se duse. Mitru intră în casă, dar nu găsi pe Ruja. Atunci ieși iar în ogradă și o strigă. Ruja venea pe poartă, legănată, cu un bujor după ureche, râzând. Când se apropie de Mitru, îl întrebă: — S-o dus moșul? Dar bărbatu-său încruntă sprâncenele. — De ce i-ai spus că tai nucul... despre ce vie îmi tot vorbiți? — Ce, nu ți-am spus că am și cumpărat cârlige? — Ei și, trebuie să tai nucul? — Păi dacă umbrește toată coasta. Mitru îi dădu din cap: — Femeie, tacă-ți gura! Te las să faci ce se poate, ce nu, nu! Femeia se gudură ca un câine bătut: — Mitrule! — Nucul o să rămâie acolo, pe coastă, m-auzi tu? E hotarul nostru. — Mitrule!... — Auzi tu ce-ți zic? Atunci Ruja îi bănui: — Când o spus moșneagul că o să mă spânzure de el, ai tăcut, șiacuma îi iei partea. Tu nu vezi că copacul ista-i blestemat? Nici la umbra lui nu poți sta. Toate dihăniile acolo se aciuiesc; o să vie o molimă odată din stârvurile câinilor care se duc și mor acolo. Mitru se uită mirat: — Ce molimă, ce tot vorbești?