Băiet Sărac mulţămi de ajutor şi se întoarse tocmai cînd soarele răsărea la colibă. Baba privi mînioasă la el şi nu mai zise nimic. Dar acum era acum. Anul era împlinit, şi Băiet Sărac începu a se scărpina la ureche, fiindcă nu ştia pe care dintre caii din herghelie să şi-l aleagă. Aşa o pate omul grăbit. Mama-Pădurii ar fi putut, poate, să i-o spună şi asta: numai dacă n-ar fi părăsit-o aşa de în pripă. Acum el porni la noroc. Ş-apoi se gîndea că, oricum ar nimeri, de Pagubă tot nu rămîne, fiindcă orişicum la cale lungă tot e mai bine călare decît pe jos, şi-i văzuse caii babii în fugă şi ştia că sunt cai, 'toţi cai,nu mîrţoage. El trecu dar prin herghelie, şi cum trecu, dete de un mînz răpciugos, de care i se făcu milă, fiindcă-l vedea aşa de negrijit, dar nu-i venea să-l ieie tocmai pe ăsta. Însă oricît se sucea şi se-nvîrtea, tot la ăsta se oprea, fiindcă prea era milos de felul lui şi îşi zicea că dacă nu poate să facă vreo treabă mare, îşi face cel puţin pomană cu un biet de dobitoc. "Mai ştii, îşi zise el, dacă-l piepteni, îl perii şi-l ţeseli, te pomeneşti că iese cal bun din el!"