Nora. Tu ești cumințenia. Tu ești simplicitatea. Le primim pe toate cu nepăsare, ca și cum ni le-ai datora, ca și cum am avea drepturi vechi asupra lor. Dar astă-seară, deodată ne aduci aminte că ești frumoasă, și frumusețea ta e un dar prea mare. Ne dezarmează, ne dă remușcări, ne face să spunem prostii. — Într-adevăr, Paul: numai prostii. Niciodată nu-l auzise vorbind cu emoția aceasta puțin solemnă, puțin stânjenită. Niciodată nu văzuse în privirea lui sclipirea de tandrele cu care venea acum spre ea. “Dacă am fi singuri, cred că l-aș săruta.” — Spui numai prostii, dragul meu. Ce se întâmplă cu tine? Ce or să creadă oamenii ăștia despre noi? Se gândea mai puțin la Gunther, care primise de la început totul ca pe un joc. Se gândea mai mult la Hagen, care nu se mișcase niciun moment de lângă fereastră și o privea de acolo, din neclintita lui tăcere. Ochii lui albaștri, duri, aveau parcă astă-seară un început de îngăduință visătoare… Mai era destulă vreme până la miezul nopții, când deodată Faffner, care până atunci stătuse lungit lângă cămin, se ridică de la locul lui, trezindu-se parcă din somn cu o tresărire de atenție și de neliniște.