— Ad’ să te sărut… Poate că-ți trece… Știu eu că te doare… Și-l sărută de mai multe ori. Lui Onea, simțind obrajii ei umezi și blînzi, i se răcori sufletul. — Nu mă mai, doare… Mi-ai luat cu mîna… Și plecară „printre vii”, ținîndu-se de mîni, ea suspinînd, el șchiopătînd, și nu se uitară nici în dreapta, nici în stînga. Și-și ziceau în gînd — ea: „De nu i-ar obrinti piciorul!”, el: „Doamne, Doamne, de n-ar bănui maica preoteasa pățania Bocuței!” Trecură pe lîngă atîtea frumuseți — pe lîngă casa cu plopi înalți, cu cireșul bătrîn încărcat cu cireși galbene și roșii — fără să le vază. Și ajunse cum dădu Dumnezeu la puțul cu apă rece de la „Susana”. Puțul e în mijlocul unui dimb, ca o curte de mare, înconjurat de șanțuri întunecoase. Doar spre miazănoapte se strecoară o ulicioară printre garduri pe care se răsfrîng vrejuri de tivgi și de dovleci. Vîntul adie și soarele arde ca-n luna lui cuptor. Puțul e cu două roate și două găleți: cînd se coboară una deșartă, cealaltă se ridică plină rasă cu apă ca cleștarul. Un jgheab săpat în piatră dă pe dasupra în altul mai scund, tăiat într-un trunchi de plută bătrînă.