Femeia se trase în fundul patului, întinse mâinile, vroi să deschidă punga, dar deodată răsunară câteva lovituri în ușă și-un glas: — Taică Lăptuc! Femeia se zăpăci, se culcă repede pe pat și puse punga sub dânsa, neștiind unde să o ascundă în pripă; zise bărbatu-său: — Spune-i că mor de durere de șăle... Ne-o chema la dezghiocat păpușoii. Lăptuc ieși în tindă, trase zăvorul, și femeia ascultă din casă. — Săr mâna, părinte. — Bine v-am găsit, taică. Haide și mi-i ajuta să vâr o balercă de vin în beci. Țăranul tăcu puțin, parcă să-și aducă aminte de ce-i spusese nevastă-sa. Apoi răspunse: — Oi veni, sfinția-ta, da mai târzior, că moare nevasta de șăle. — Așa, bine, taică; te-aștept. Și preotul plecă. Lăptuc trase iar zăvorul, veni, desfăcu puțin perna, să vadă de-a ieșit preotul din ogradă, pe urmă se cocoță și dânsul pe pat. Femeia se ridicase, bătători bine lăvicerul, apoi, uitându-se amândoi cu ochii holbați la pungă și ținându-și răsuflarea, femeia o deschise și-o răsturnă deodată. Atunci se auzi un sunet sec, și pe lăvicer se împrăștiară patru cartușe de revolver. Țăranii făcură numai atât: Hîîî!, ca și cum își mușcaseră limba, și rămaseră împietriți, galbeni ca moartea, uitându-se cu ochi rătăciți la cele patru cartușe, cu vârfurile roșii, ca muiate în sânge.