Nimic nu era nesigur, totul era împlinit. Genunchi mari, calmi, fără neliniște. Coapse înalte, șolduri pline. — Ești frumoasă, Nora. Este un acord între tine și tine și acest acord se numește frumusețe. Ea era la oglindă și își pieptăna părul, căzut pe umeri. Se opri cu pieptenele în mână și se întoarse spre Paul. Era goală și liniștită. — Mă tem că am să plâng. — De ce? — Fiindcă îmi spui un lucru care era un secret al meu. Un lucru pe care am sperat totdeauna, cu puțină teamă, că-l va înțelege cineva, că mi-l va spune. Avea lacrimi în ochi. Nimic nu era crispat în îmbrățișarea ei. În clipele cele mai intense, avea ochii deschiși, cu o privire adâncă, atentă, ca și cum ar fi ascultat. Rămânea pe urmă multă vreme cu capul pe brațul lui drept, într-o tăcere fără sfârșit. — Îmi plac mâinile tale, Paul. Sunt mari, grele, aspre, îmi place să le simt pe umeri, pe șolduri. Nu știu să mângâie sau nu vor să mângâie. Dar îmi place greutatea lor. Se uita lung la aceste mâini osoase, care aveau încă în îmblânzirea lor ceva dur. Le săruta. Punea în acest lucru întreaga ei gravitate senzuală de femeie.