Şi picând o lacrimă de ale ei pe obrazul lui, el o dată sări drept în sus, zicând: – Ce fu oare aceea ce pică pe obrazul meu că m-a fript în ficaţi? – Lacrămile mele, îi răspunse fata. A început să urle puţul. Atunci flăcăul îşi luă arculeţul în mână. Şi ducându-se la gura fântânei, odată răcni: – Ieşi mai curând afară, fiară spurcată! – Ce ai cu mine, voinicule, răspunse şarpele, că te lăsai să iei apă cât voişi. – Ieşi, dihanie urâtă, cu mine să te lupţi. – Eu n-am nimic cu tine, du-te într-ale tale şi dă-mi pace să-mi făptuiesc treburile mele, după învoiala ce am eu cu oamenii locului acestuia, şi după cum m-a lăsat pe mine Dumnezeu. Atunci băiatul nici una, nici două, întinse arcul şi zburând săgeata, luă o limbă balaurului; căci avea nouă limbi acea jiganie. Şi ieşind şarpele se luă la luptă cu dânsul. Îi juca limbile în gură ca fulgerul şi le arunca asupra băiatului, de să-l prăpădească. Iară el mai trase o săgeată, şi-i mai luă o limbă, şi încă una, şi iară una, până ce îi săgetă opt limbi. Când să puie şi a noua săgeată, ia-o de unde nu e. Se repezi iute şi luă fetii din cap un ac, îl puse la arc, şi cu el luă şi limba a noua a balaurului.