— Du-mă-n casă… Nu mi-e bine… Irina căzu în brațele arăpoaicei. Și p-aci fu drumul lui Ion cu purcelul în spinare. Împărăteasa nu știa unde-i;e capul. — Ce ai? — Nu știu… — Ce te doare? — Șalele… — Să nu mai nălbești, puiul mamei. — Nu, mamă. — Cum ți-a venit? — Ca un fulger, d-aci pîn-aici. — Să te odihnești. Împărăteasa o dezbrăcă. Haina și sărutul. Închină perna. O culcă și adormi cu mîna în mîna mă-sei. — Nițele friguri. O să treacă. A doua zi rău, a treia zi rău. Împărăteasa își petrecu zilele: o rugăciune pentru fie-sa, o rugăciune pentru împărat. Chemă doftori, vraci, și nimeni, nimic. Ce-i da lua, că era blîndă ca un miel. În sfîrșit, să vie și Bîca, o bahnă bătrînă și ciupită, cu ochii albi și cu luleaua în gură, să-i ghicească ca ce să fie cu Irina. Țiganca, cum o văzu: — Trasă-n obraji și grăsună, turturica bunichii! Scoase ghiocul, bolborosi, suflă, se uită și scutură din cap. — Nu se poate… — Ce, bătrîno, ce? întrebă împărăteasa. — Nimic, răspunse țiganca, și se uită țaglă Ia prințesă. Ceru un cuțit. Trase pe jos ca o pînză de păiajen. „Aci, dorul de tată; aici, dorul de…; aci boală… ici rea, colea bună; colo, deochiul; aci dragostea; dincoace, din iele; și mai colo… d-alte alea”… Și punea, pe unde apăsa cu deștul, un ban de aramă, de argint, de aur, sare, pîne, fer și cărbune.