Când guvernorul sosi la Fluelen, locul îmbarcării, găsi împlinite poruncile sale. Wilhelm, legat de mâini și de picioare, era culcat în fundul barcei, lângă el, și ca o mărturie era strașnica armă care, slujindu-i a da o dovadă atât de strălucită de adresa sa, deșteptase atâtea griji în inima lui Guessler. Arcașii, șăzând pe băncile de mai jos, îl privighea; amândoi vâslașii la postul lor, lângă micul catarg, sta gata să plece și pilotul aștepta pe mal sosirea balifului. — Avea-vom vânt priincios? zise Guessler. — Prea bun, în ceasul acesta, stăpâne. — Dar cerul? — Ne vestește o zi minunată. — Să pornim dar îndată. — Suntem gata. Guessler se puse în capătul de sus a barcei, pilotul la cârmă, vâslașii destinseră vela și corăbioara ușoară și grațioasă ca o lebădă începu a luneca pe oglinda lacului. Însă cu tot lacul acest albastru, cu tot cerul înstelat, cu toate aceste norocite prevestiri, să părea ceva în barca asta trecând tăcută ca un duh al apelor. Guvernorul era cufundat în gândurile sale, soldații respecta reveria lui și vâslașii supuindu-se fără mulțumire, își împlinea triști manevrele după semnile ce priimea de la pilot. Deodată o lucire meteorică, desprinzându-se din cer, se slobozi în lac.