Dar nu se despărțeau nuntașii înainte de a mai bea cîteva păhare, și aceasta se numea „păharul de cale albă”, adecă de drum fericit. După aceea, mirele și mireasa, cari ajunseseră să fie împreună după o întreagă luptă, întîmpinau o nouă împotrivire din partea fraților, cari se făceau că opresc pe sora lor, și mirele trebuia să-și cucerească din nou mireasa prin daruri; atunci săbiile care se încrucișaseră într-un simulacru de luptă se lăsau jos, și părechea cea nouă trecea. Găsim apoi la Dimitrie Cantemir și descrierea obiceiurilor de la înmormîntări, care au rămas aceleași și astăzi la țară. Cînd se ducea la mormînt un ostaș, era obiceiul să se vadă și calul după sicriu și, ca să „plîngă” acesta, i se ungeau cu ceapă sau cu praf de pușcă ochii. După îngropare se cînta la mormînt, cum am văzut, de către bocitoare, și Cantemir este cel dintîi care dă un cîntec de bocit ce nu e popular, ci mai mult de mahala, trecut prin condeiul cine știe cui: „plîng și mă tînguiesc, pentru viața cea rea a lumii acesteia, ce se rupe ca și ața”. Vorbind de farmece scriitorul își dă osteneala să caute și originea acestor obiceiuri, – lucru prea greu pentru învățătura timpului.