Un călător incomparabil mai important decît toți cei de mai înainte e cunoscutul, celebrul contemporan al lui Spallanzani, geologul austriac Hacquet, autor al unor călătorii în Alpii nordici, în alte părți aie lor și chiar în Dalmația, la frații noștri de sînge morlahii[1]. Fusese și secretar al comisiunii economice pentru Carniola[2]. E și un bun desemnator, de mîna căruia avem, în planșe, colorate, țerani, boieri, lipoveni, tatari și țigani. Acest om învățat, de o mare hărnicie în cercetările sale, ne-a cunoscut bine și prin relații directe, locale. A fost prin părțile noastre și înainte de anul 1789, cînd ocupația austriacă în Moldova i-a ușurat călătoria, și el însuși mărturisește că, viind din Muntenia, a petrecut în Ardeal, prin secuime, ca medic, poate medic militar, incă din 1763–4, învățînd și românește[3]. Observațiile lui, foarte împrăștiate, dar de o mare bogăție, sînt de diferite feluri, Întîi cele mai multe sînt simplele lui impresii de drum. Unde n-a fost! La Dorna, al cării nume i se pare că înseamnă: piatră, la Baia, care i se năzare a fi fost de aramă, la Botoșani, la Zvorîștea, unde a cunoscut pe un Șeptilici, coborindu-se – vorbește un naturalist! – dintr-o familie unde s-au născut șepte copii într-o lună, patru rămînînd în viață; la Hîrlău[4].