Unii călări, alții pe jos, toți în cămăși albe cu-nflorituri de arnici pe la guler și pe la mâneci, ițari de aba strâmți pe pulpă, opincă ușoară-n picior și căciula țurcănească dată pe ceafă, voinicii munților pășesc sprinteni pe făgașele apelor, prin desime de codru și prin încâlcituri de ponoare, purtând în ei, fără să știe, răsadul norocos al unei lumi noi, aducând în tolba lor de săgeți taina urzirii și începătura cea într-un ceas bun urnită a unui nou temei de țară. Când ies maramurșenii din noaptea pădurilor în minunata priveliște a câmpiilor, li se pare că-i din basme mândrețea asta de lume. Niciodată n-au văzut ei locuri așa deschise și răsfățate de soare. Tăcuți, își descopăr capetele și se-nchină ca-n pragul unei biserici. ­ Pe dimineața asta de vară, sub albastrul limpede al cerului, în larga și luminoasa așternere de văi, peste care, ca un brâu de argint, se îndoaie apa Moldovei, cum stau și privesc uimiți în depărtările aburite ale câmpiilor, ei simt că numai Dumnezeu l-a îndreptat aici, și că legături veșnice au a se pune de azi înainte între viața lor și glia acestei țări. Lăsându-se în jos pe luncă și dând de cârdurile tătarilor izgoniți din valea Siretului de Alexandru Vodă, arcașii lui Dragoș încheie cu noroc biruința viteazului Basarab.