La fiecare popas, se află din bielșug păsări și plăcinte. La Galata așteaptă trăsurile de ceremonie, cu perne de brocart, de aur, și alaiul. Cu toată ploaia și noroiul, trebuie să se urmeze ceremonialul. Intre ostașii de curte, cu uniforme albe, iar în cap căciuli, Reinhard se înfățișează cu consulul, avînd lîngă el pe secretariul Fornetti, viitorul consul: lîngă soția lui e cancelariul Martin. Doamnei Reinhard nu-i plac nici podurile sparte ale străzilor: nici „lugubrul“ otel al consulatului. Aici are să instaleze frumoasa mobilă de Viena, și va avea răgaz să se certe cu slugi dintre care numai unul știe franțuzește, dar nu e de ispravă. În palatul provizoriu al domnului – celait e aproape gata – are loc audiența; casa e aproape goală, fără covoare măcar. Alexandru Moruzi cîștigă și el, de la început, simpatia soției diplomatului francez: e un om bine văzut la Poartă, care ține cu sultanul reformator el însuși o corespondență secretă. După ce a cetit scrisoarea lui Talleyrand, el vorbește în taină despre marile pregătiri ale rușilor, cari vor să treacă prin țerile noastre în Serbia revoltată; se plînge de bănuielile că ar ținea cu dînșii[6]. Reinhard crede că poate da asigurarea unei eventuale intervenții militare franceze.