Un zâmbet amar îi desprinse buzele și șopti: — Uite Puiu. Și mai încet: — Mirele. — Mirele cui? Femeia își cuprinse fața în palme, răspunse printre lacrimi: — Ce, nu știi!… Mirele Puicei noastre… Așa-i ziceam eu… De la el i-am pus numele și fetiței. Dumitru tresări. Da. Uitase. Și inima lui parcă se muie din nou. Privi îndelung la băiețelul cu fața rumenă ca cireașa, cum se juca vioi c-un câne mare, care-l hămăia prietenește. Ca să schimbe vorba, atinse umărul nevestei: — Mărio, mâncăm?… Femeia se duse; puse masa, împleticindu-se. Cum sta cu fața în farfuria din care gustase numai o lingură de supă, bărbatul o privi; în lumina slabă a înserărei care străbătea prin fereastra deschisă, își dădu seama cât de grozav o schimbase supărarea. I se lungise nasul, umerii obrazului îi ieșiseră în afară și părul bogat, care o prindea atât de bine cu câteva luni mai înainte, părea acum o cunună prea încărcată pentru fața ei lunguiață și uscată. O sfătui: — Mărio, de ce nu mănânci?… Unde vrei s-ajungi? Și eu am suferit. Și sufăr încă. Dar omul trebuie să fie mai stăpân pe durerea lui. Femeia mai luă o lingură de supă și înghiți în silă.