- Să-i lăsăm singuri! șopti ea după masă și ieși ca să vadă de treburile casei. Lui Goreanu îi plăcea ideea. - Să mă ierți, zise el peste puțin și se duse după nevastă-sa. Voicu era foarte strâmtorat. Olga însă, care îi vedea strâmtorarea, se simțea oarecum la largul ei, parcă l-ar fi prins și ar putea să facă tot ceea ce voia cu dânsul. Ea rămase câtva timp tăcută, așteptând să vadă ce va zice el. Văzând apoi că el nu zice nimic, ea își ridică ochii și se uită drept în ochii lui. Voicu se uită și el drept în ochii ei și parcă le venea amândurora să râdă. Dac-ar fi fost Uța la mijloc, ea ar fi zis: „Ce să mai umblăm cu mofturi? ” Olga era însă mai mofturoasă; ea ar fi voit ca el să se apropie de dânsa și să-i zică ceva, și fiindcă el nu se apropia și nu zicea nimic, ea îi întoarse mâhnită spatele și se uită pe fereastră. Îi venea să plângă și îi era rușine; ar fi voit să răcnească și nu-i ședea bine. El se apropie sfiicios de dânsa. - Domnișoară, - grăi apoi încet - n-ai de ce să te superi pe mine.