— E, mă miram eu să nu-ți dai în petec! zise Nohotiu. Vladimir aruncă, ca din pușcă, un rîs care chihoti pe Valea Prahovei. — Negoiță, un naiv. Curat, sîrguitor — deși cam încetinel — le făcea pe toate după poruncă. Numai să nu-l fi luat repede. Cîte un cuvînt mai greu ca „dobitocule” îl pripea la vorbă, repetînd unele silabe. Mitzi, cam în rîs, cam a mîngîiere, îl poreclise „Fofolea”. Și cînd pleca la Fanșetta, or la Iolanda, zicea lui Negoiță : — Fofolea, degrab’ panerașul cu lucrurile, c-avem să împletim pentru voi flanele și mînuși… O să vă trebuie la război… — îndată! — Fofolea!… Ai pus bine cărțile? — Pus! — Adu două perechi, una nouă și alta jucată. Azi așa, mîine așa, preț de două luni, cam de cînd era recrutat Negoiță. Că Negoiță nu mai aștepta. La ora trei și jumătate din zi se înființa cu panerașul în mîni, cu lucrușoarele bine rînduite, c-o flanelă și c-o mînușe, începute de la Crăciun și început rămase și-n Săptămîna Patimilor. — Fofolea, tot? — Tot… Si noi, si jucate… În noaptea de Joia Paștelui, colonelul — împreună cu ofițerii garnizoanei — se duse la douăsprezece evanghelii. Mitzi, la Fanșetta.