Un veac de sânge și de foc rece ca o vijelie cumplită peste viața acestui nenorocit popor. Și tocmai în vremea asta se ridică de la miazăzi primejdia cea mare, hotărâtoare de viață și de moarte. Roma își ațintește privirea asupra Daciei. Valul stăpânirii i s-a întins de mult peste ținuturile Iliriei și ale bogatei Macedonii. Călcările pe care le fac dacii prin părțile acelea, și săgețile pe care le mai repăd dincolo de hotarul țării lor, răspund acum departe, tocmai pe ramurile Tibrului, în inima celei mai mândre și mai largi împărății de pe fața pământului. Dar trec și romanii, de la o vreme, prin grele încercări. Atâta lume, atâta putere, e greu să mai încapă într-o mână. Mințile se tulbură de strălucirea atâtor bogății adunate cu hapca de prin țările supuse. Un vânt de răzvrătire suflă din toate părțile. Marele Cezar e ucis în senat, tocmai când se pregătea să plece împotriva dacilor. După norocosul August, soarele-nviorător al Romei îmbătrânite, urmează un șir de împărați netrebnici. Cruzimea, orgia, adânca ticăloșire a sufletelor nu mai cunosc nici o stavilă. Oamenii de seamă se împrăștie de frica celor nelegiuiți. Nimeni nu mai crede în dreptate. Și-n întunericul acesta, în care blândul Isus e răstignit pentru c-a adus pace și iubire pe pământ, falnica pajură romană pare a-și fi lăsat în jos aripele-i ostenite.