Roza: E gata, în salon. Măndica: Atunci, de ce nu spui, proasto! (Roza pleacă bombănind.) Măndica: Să nu bombănești, obraznico! (Toată vremea asta, Madam' Tincuța Popesco tace, bătându-se pe palma stângă cu un cuțit de sidef pentru tăiat corespondența; pe când Madam' Potropopesco se consideră în oglindă, drăcuindu-și un cârlionț rebel din frunte care nu vrea să stea cum trebuie. Madam' Piscopesco, cu un gest degajat, ne poftește în salonul cel mare, la ceai. Un samovar și un serviciu de argint cu coroană de conte d-asupra monogramei. E.P. – Esmeralde Piscopesco – de toată frumusețea.) Tincuța (Miții): Apropo, nu mi-ai spus cine mai era la circ. Mița: Ba, ți-am spus... Ogretinencile... Tincuța: Nu... Dintre bărbați... Mița: Dintre bărbați? (Eu trec repede din salonaș și-mi iau pălăria.) Măndica: Nu iei ceaiul? Eu (ținându-mi în sus și bine pălăria): Ba da. Tincuța: Mitică... nu era! Mița: Mitică?... nu știu care Mitică... Tincuța: Lefterescu... locotenentul! Eu (frigându-mă cu ceaiul, către Măndica): Pardon, eu trebuie să... Mița (râzând foarte veselă, către Tincuța): A! Lefterescu! Mitică al dumitale... Tincuța: Ba al dumitale, obraznico! Mița: Ba al tău, mojico! (Eu, scăpând din mână paharul de ceai, împing pe madam' Piscopesco cât colo, dau în lături pe fecior și într-o clipă sunt în curte.