Da o să poți ține pușca, tăticule? Ori, dacă te vedea trist, numaidecât te întreba: — Noroc, taică! Merge cătănia? Maica Domnului într-ajutor! Altădată, îl pofteai la cantină. Nu te-ar fi refuzat nici în ruptul capului, măcar că nu-i plăcea băutura. Intra și comanda: — He, un șpriț, un macmahon, mai multă gazoasă! Asta era viața lui: prieten cu toți la cataramă și voie bună. În vremea din urmă nu mai avea voie să sufle din goarnă, nici să alerge, nici să ridice greutăți. Îi venise boala de acolo că prea suflase mult. — Acuma să mă iau de mână cu Ghiță, zicea el, și râdea chiar de boală. Însă nu vorbea decât de anul pe care-l mai avea de slujit. — Cum l-oi împlini, mă duc. Și, mai cu pensioara, mai cu părăluțele strânse, deschid și eu o cârciumioară... Hea! Pentru bătrânețe e destul. Îmi iau și o băbuță, așa de vo optsprece anișori... Noi râdeam: — Da ce să faci cu ea, Moșule? Să se ia și ea de mână cu Ghiță? — Ce, mă? Ce? Dec! Ba bine că te-oi chema pe tine să-mi ajuți!... * * * Nu trecuse nici o săptămână de când ne spusese vorba asta, și auzirăm într-o dimineață vestea groaznică: a murit Moșul!