El mi să giura pe drum, prin niște cuvinte pătimași, că niciodată nu-m va da pricină de a mă căi de pasul ce au făcut. Dar, vai, nu era plecarea me care mă fâcusă să îl fac? în câtiva minunti (căci atunci ceasurile nu era nimica pentru mini), am agiuns la Helsea, la un vestit han. Noi am făcut zacuscă cu stăpânul casai, cari era un bătrân vesâl, cunoscători în așa pricini. El ne-au zâs, uitându-să la mini și râzând, că ne poftești o mulțâmire desăvârșită. Că, pre legea sa, noi eram tari bine potriviți: că mulți boieri și cucoani vin în casa sa, dar că n-au văzut niciodată o părechi mai frumoasă, că poati giurá că eram poamă nouă, că mă arătam atât de fragidă, atât de nevinovată și că, într-un cuvânt, tovarășul meu era un muritori cu noroc. Acești laude, măcar că cam groasă, mi-au foarte plăcut și am împrăștiet frica ce avem de a mă afla singură în puterea noului meu stăpân. Frică la cari să împărtășă mai mult dragoste decât rușine. Eu poftem, mă frigem de poftă: vroiem să mori pentru ca să-i plac și însă nu știu cum nici pentru ce mă temem de punctul cel capital a dorințălor meii celor înfocați.