Peste întâmplarea, pe care voiu s'o povestec, a trecut un an, și sunt încă nedumerit dacă trebuie sau nu s’o las în uitare pentru totdeauna. Desigur ea nu este menită să emoționeze adânc pe cititori, dar tinerii noștri, cari fac versuri, vor ști să desprindă dintr’însa o înțelepciune practică. Eram singur în odaia mea. Vă scutesc de descripția odăiei mele, deși mobila mea, prin caracterul ei sărăcăcios, este de o originalitate rară. Stam la gura sobei, citind o carte, scrisă de un mare erudit, în care era vorba de misterele religiunii vedice. Sunt minunate cărțile acestea, cari te duc în timpurile primitive ale omenirii!... Deodată mi se păru că bate cineva în ușă. Ascultai puțin și în clipa aceea îmi răsări în memorie celebrul refren din poema Corbul a lui Edgar Poe : «Trebuie să fie vântul și alt nimic!» — Intră ! Un tânăr îndrăzneț, cu trup ca al adolescenților din epocile frumuseților antice, intră vesel, aducând de afară aerul curat și rece al lui Decemvrie. Mă sculai surprins : ce căută Aurora în coliba Amurgului ? — Poftim, domnule, ședeți. Și tânărul se așeză pe un scaun, care avea defectul să nu fie moale. Tânărul mi-aducea un caiet cu versuri — toată încrederea în propriul său talent atârnând de un cuvânt al meu de încurajare.