În mintea lui de nefericit toate s-amestecă, s-afundă, se sting, pe lângă dorul de-a putea umbla. Ah! cum ar pleca de cum ar miji ziua! Cum ar fugi! Cum s-ar duce ca vântul, fără a se mai uita îndărăt. Ș-ar sui munți, ș-ar coborî văi. Și n-ar mai cânta cu vioara. Mâini nu i-ar trebui. Cu mâinile nu umbli. În goana lui de nebun, ar închide ochii. Ochi nu i-ar trebui. Cu ochii nu umbli! Și așa de vie-i fu închipuirea, că surâse, deschise ochii repede, se zbuciumă pe loc și bănănăi mâinile întocmai ca picioarele unui om care ar fugi. Apoi se pipăi grabnic la șolduri și, năbușindu-și o adâncă și caldă oftare, își trânti cu dezgust mâinile în lături și sparse între pleoapele ochilor lacrimile, care începuseră iarăși, înghițindu-și durerea, simțită ca un nod în gâtlejul sau. Ah! dar fie și niște picioare strâmbe. Și șchiop. Un singur picior și altul de lemn. Niște picioare zgârcite și să poată să-și legene trupul în două cârje, numai să scape odată de cele patru roți! S-ar mulțumi să sară ca o broască, să se târâie ca o șopârlă. Mâinile și rămăsița de trup îi înghețară. Se rumeni în obraji. Toată viața, la cap.