Răspundea la surâsul și la privirea celui din urmă trecător. Niciodată însă nu fusesem gelos, niciodată nu mă gândisem dacă această femeie mă înșeală. Dacă un prieten mi-ar fi spus: «Aseară am văzut pe iubita ta în brațele altuia» l-aș fi crezut. Ajunsesem în sfârșit să mă încredințez că această femeie se credea că e ca acele flori frumoase, pe cari orice om are dreptul să le rupă, să le poarte, să le miroasă, să le asvârle. Firește izbutiam să-mi lămuresc, să analizez toate instinctele perverse ale acestei femei: izbutiam chiar să le observ cu curiozitatea unui psiholog, dar, oricum, ele grămădiau în inima mea o ură tăcută. Într’o Miercuri seară, ea veni acasă mai târziu ca de obiceiu. Era puțin palidă și în ochi avea o strălucire umedă ! Unde întârziase ? De unde venia ? N’am întrebat-o. Mă înșelase ? Lucrul era posibil, fără îndoială, foarte probabil. Când am sărutat-o par’că-i simțiam pe buze sărutările altuia. Dar nu eram de loc gelos ; îmi păsa tot așa de puțin, ca și cum mi-aș fi pierdut un nasture dela haină. Începui să-i vorbesc blând, s’o desmierd. Ne culcarăm. Ea era în vervă; avea poftă să-mi vorbească iarăși despre amanții săi.