Judecătorul îl fulgeră cu o privire disprețuitoare, zicând: — Mă mir că nu bănuiești nimic!… Orice cinism are margini… Apoi, după o mică pauză calculată, continuă brusc și insistent: — Cunoști pe Agatie Vasiliu? — Cum nu… Chiar bine! răspunse Mircea. — Știi că dădea împrumuturi pe amanet? — Da… — Știi unde păstra amaneturile? — Într-o oală, știu. — Și unde ascundea oala? — Într-un dulap de rufe… — Atunci de ce i-ai omorât? strigă Babulea cu alt glas. — Pe cine? se miră acuma Mircea Lungu. — În zadar vrei să tăgăduiești… Am toate probele!… Mai bine mărturisește sincer dacă vrei să-ți ușurezi situația. Cum i-ai ucis? Spune, repede! Mircea Lungu își aminti deodată ca prin vis că a auzit ceva aseară despre asasinarea soților Agatei Vasiliu. Perplex și încă mahmur, întrebă: — Cum, adică eu i-am omorât?… — Va să zică recunoști? triumfă judecătorul. — Bine, dar eu de sâmbătă am fost plecat la nuntă! — Alibi! observă Babulea disprețuitor. Nu merge!… Întâi i-ai ucis, pe urmă ai plecat să petreci! Ești un monstru! Mircea se simțea cu desăvârșire frânt. Vedea în ochii judecătorului atâta gravitate, că-l ostenea mai rău. Dar acuzația era atât de absurdă, că părea mai curând o farsă de prost-gust pusă la cale de prieteni ca să-i încerce gradul de trezie.