Cât dorisem atunci să trăesc o vară întreagă numai printre arbori! La început, dorința aceasta fusese o nostalgie vagă; mai târziu devenise un adevărat chin. Temerea de a-mi vedea dorința sfărâmată îmi umplea orele de jale. Priviam prin fereastra coperișurile caselor, albe de zăpadă, și mi se părea că iarna n’o să mai plece, că în lume n’are să mai fie vară. Când dorința mi s’a împlinit, am început să visez alte ceruri, alte țări. Dorințe și iar dorințe — iată toată vieața. * * * Într’o seară, am auzit pași și șoapte. Cine îmi turbura singurătatea ? Doi inși — o femeie și un bărbat — se afundau printre arbori. Erau frumoși? urîți ? Nu i-am putut vedea. Dar șoaptele lor veniau până Ia mine : — Te iubesc ! — Te iubesc ! O, ce vorbă veche ! De sigur, erau tineri. Nu m’am uitat spre ei; știam eu ce urmează după vorbele astea. S’au oprit nu tocmai departe de mine. Șoaptele lor se făceau mai calde, mai dese. Uneori par’că erau cântate; atunci, fără îndoială, vorbia ea. Au revenit și în seara următoare. Pe semne nu se sfiau de mine, sau poate nici nu mă vedeau. Copacii formau, in locul acela, un fel de boltă, care semăna cu altarul unui mare templu.