„Bine e să fii pensionar, așa-și zicea nenea Iorgu Calbac în fiecare zi de mai multe ori. Lasă că te culci când îți vine somnul, te scoli când ți se urăște de a mai sta culcat și-ți petreci ziua după pofta inimii tale, dar mai e și că n-ai să te căciulești când șefului de birou, când directorului de servici, când vreunuia dintre cei mai mari decât aceștia, care au fiecare toanele lui. ” Pensioara nu și-o socotea, ce-i drept, răsplată deopotrivă cu munca ce săvârșise în timp de patruzeci de ani lungi și grei. El și-a petrecut viața la ghișeul de la poștă, unde s-a deprins a chivernisi mii și mii în fiecare zi, așa ca să iasă totdeauna cu obrazul curat, deși purta în spinare și a căpătuit cinci copii, trei băieți și două fete, care-i luau fiecare în felul său bucățica de la gură. Știa dar și acum, când scăpase de aceștia, să-și stăpânească firea și să-și împartă cele trei sute pe lună fără ca să se încurce. E purceasă din înțelepciunea omenească vorba veche că e bogat săracul care știe să se mulțumească cu puțin, și tot înțelept e și cel ce s-a pătruns de gândul că bucata pe care i-o dai altuia e mai dulce decât cea înghițită de tine însuți.