O mînă d-ar fi învîrtit, i-ar fi culcat pe toți la pămînt. În barba lui albă era atîta lînă cît ai lua după o turmă. Și îi curgea la vale, de sub nas și de sub ochi, pale, pale, mustățile și barba, și se înecau mai jos de genuchi în zăpadă; să fi zis că varsă cineva cu gălețile lapte și sloi de gheață, așa îi erau de lungi, de albe și de înghețate mustățile și barba. Chica îi înfășură umerii și spatele, ca o sarică, pînă la mijloc. — Ei, părinte, acum e-acum! zise un voinic. Cu zorul, or cu binișorul? Și popa îi răspunse, ca și cum ș-ar fi dat sufletul: — Ba cu binele, că e mai bine. Și femeile îi șoptiră: — Fă-te înainte, sfinte părinte, și citește-i ceva din carte, poate n-ei dăzlega de el… Popa făcu trei pași înainte, zece îndărăt, și dăschise cartea. Își drese glasul și iar și-l drese, fără să înceapă slujba. Mulțimea îi strigă: — Aide, părinte, aide, zi pe carte, că înghețăm aici. Moș popa începu, vrînd-nevrînd, pe nas și prelung: — No, no, nă, ă, ă, no, o, o, călare pe măgar, ă,ă,o, nă, nă, și toți îi ie, ie, ieșiră înainte cu salcie înflorită… — Întoarce foaia, părinte!