Doctorul se dă un pas înapoi și le vorbește răspicat: Din lumea celor care nu cuvântă. — Feciorul dumitale, să ți-o spun eu, e mai sănătos ca mine și ca dumneata. Apoi, deodată, poruncitor: — Indreaptă-ți șalele, nătărăule! Băietanul odată se-ncordează, drept, ca lumânarea: —Tiii! face bătrânul, fără voie, mirându-se de prostia fecioru-său. — Credeai c-o să mă-nșeli, ha, moșule? Moșneagul clipește, se uită primprejur, la dulapurile de lângă pereți, și zice, șiret: — Dă, sărut mâna, domnule doftor, amu dacă m-ai prins să vorbesc și eu pe șleau; că eu am mai fost odată cu baba la ‚mneata; și credeam că pentru o bumașcă, dintr-atâtea cărți, ăi găsi ‚mneata o boală și pentru băietu-meu. Doctorul zâmbește, îi ia, pe câte unul, frumușel de spate și-i scoate din odaie. La poartă se opresc. Moșneagul zice: — Ne-o ieșit Ilinca notarului cu cofele goale, de aceea ne-o mers în sec. Ei, de-acu ai pus-o de mămăligă. — Pus. — Lasă, măi băiete, că și eu am făcut oastea; dacă nu s-o putut, nu s-o putut. Ce să-i faci? Așa ți-a fost scris. — încaltea mi-am luat gândul. — Mai așa! Băietanul își îndreaptă cușma pe ceafă și pornesc amândoi. În clipa aceasta, din urmă se aude o goarnă.