Ei n-au nici „sediu”, nici „capital”, dar merg bine. Se strîng două zile pe an. Nu se știe nici cînd, nici unde. Reporterii ziarelor celor mai răspîndite s-au cercat să ciupească cîte ceva. Cu neputință. Următoarea conversație avu loc în dreptul lui „Capsa”, între un gazetar dibaci și îndrăzneț și un profesor de matematici, un neofit, de curînd primit printre „Amicii adevărului”. — D-voastră ne desprețuiți? — Nu, de loc. — Atunci? — Cînd vă veți hotărî să spuneți numai adevărul, suntem ai d-voastră… — Veți fi zdrobiți! — Vom triumfa! Dacă nu noi, urmașii noștri… — Pe urmașii voștri îi vor birui urmașii noștri… — Așa ar fi dacă i-ați crește voi. — Dar cin’, d-lor, să-i crească? — Noi! Vor intra în liceu c-un moral slăbănog… Subt tutela noastră, vor suferi la început, apoi, încetul cu încetul, vor apuca în sus, spre lumină și-nspre adevăr… Virtutea nu este nici etică, nici estetică, ci este expresia cea mai naltă a adevărului… Să deprindem noi pe copiii voștri cu adevărul, și veți vedea dacă vor ieși reporteri ca și voi… Bogdan, Vladimir și Nohotiu s-au întîlnit — după al doilea an — la Nămăești, și — după al patrulea — la Tismana.