Îndeosebi eu mai aveam și un alt cuvânt încă mai puternic, pe care mai ales D-voastre, oștenii, îl veți înțelege. În timpul acum nu tocmai scurtei mele vieți am ostenit, m-am expus și am adus jertfe și repet ceea ce am zis la interogatoriu, nu e între contemporanii mei nici unul care a făcut atât ca mine pentru unitatea sufletească a românilor de pretutindeni. În lupta grea și îndelungată am avut tovarăși oameni cu lepădare de sine, care au ostenit și ei, s-au expus și au adus jertfe. S-au stins unul după altul acești vrednici și mie neuitați luptători, tovarășii mei de muncă și de suferințe, și eu am rămas 142 singur aproape. Nu e oare o datorie de pietate să stărui în convingerile noastre și să port în grelele vremuri de azi steagul sub care am luptat? Dacă n-aș face-o, ei s-ar ridica din mormintele lor și-ar striga: «Nemernicule, Dumnezeu ți-a făcut parte de o mai îndelungată viață pentru ca de frică să te lepezi de noi și să taci! ?» Nu-mi era iertat să tac, domnule comisar regal, căci eu nu sunt politician lihnit de căpătuire, nici patron nevoit a-și căpătui clienții. Trec acum la cele zise de domnul comisar regal despre convingerile mele.