BĂTRÂNUL GRODECK SOSI LA cabană în prima dimineață după Crăciun. Nu-l aștepta nimeni, dar încă înainte de venirea lui, Faffner dăduse semne de neliniște. Umbla mârâind cu botul în zăpadă, în căutarea, parcă, a unor nevăzute urme de sânge. “Câinele ăsta e bolnav”, spusese Nora, încercând să-l domolească, dar nimeni nu se putea apropia de el. Asupra bătrânului Grodeck, Faffner se aruncă de cum îl văzu. Până să-i vină ajutor din cabană, omul, urlând de groază, fu trântit în zăpadă. Îl ridicară de acolo alb de spaimă, cu haina sfâșiată la umărul drept, unde câinele își înfipsese colții, dar, prin minune, fără rană adâncă. Era, spre norocul lui, foarte gros îmbrăcat și purta mai ales o șubă, prin care colții trecuseră greu, răzbind totuși până la piele și lăsând acolo un cerc însângerat, ca un semn cu fierul roșu. Faffner nu-l mai recunoștea nici pe Hagen, nici pe Gunther, nici pe Paul și se zbătea în mâinile lor, cu o deznădejde sălbatecă. Trebuiră să-l țină toți trei pe loc, luptându-se cu el, până ce bătrânul Grodeck, condus de Nora, reuși în sfârșit să intre în cabană. Abia îl lăsară din nou liber, și Faffner se năpusti la uși, la ferestre, cu un urlet înnebunit de neputință.