Trecut de cimitirul Belu pe șoseaua Giurgiului, a întrebat mai pe unul, mai pe altul și-a dat peste puțin nu însă de Corbeanca, ci de bărbatul ei, un om posac, din care numai cu cangea puteai să scoți vorbele. - Didina? grăi dânsul. Nu-i aici. - Dar a venit aici. - Da, a venit, dar a plecat. D-l Corban răsuflă o dată din greu și-și șterse nădușeala din față. „Cine, păcatele mele, m-a pus să intru-n daraveri cu asemenea femeie?! ” își zise cătrănit. - Unde a plecat? întrebă apoi. - Unde să plece?! Cu Tănase, cu fata și cu mă-sa la Copăceni, ca să adune ouă și să se scalde la podul de pe Argeș. D-l Corban rămase într-un fel de aiurire. Cu Tănase? Să se scalde la podul de pe Argeș, unde apa e adâncă și plină de vuitori. Îi era greu să-ntrebe cine e acel Tănase și ce rost are. - Și când e vorba să se întoarcă? întrebă. - Vorbă și asta! Nu vezi?! îi răspunse posacul cu sprincene îmbinate arătând spre Bragadiru, unde cerul era acoperit de nori negri, din care scăpărau din când în când fulgere. Te pomenești că-i prinde furtuna, încât o să fie nevoiți să mâie la părintele Radu.