– Mi-e foame, tată, mi-e foame. Aş înghiţi nouă suflete nemestecate. Viu tocmai de la marginea pământului. Aşa răspunse cântăreţul şi mai înghiţi o halcă de carne. – Ginere, da’ de ce-ţi scânteiază şi-ţi dogoresc ochii ca doi cărbuni aprinşi? – În ochii mei vezi stemele măriei-tale, răspunse cântăreţul uitându-se în jos. Împăratul îşi luă coroana de pe frunte şi o aruncă cât colo. – Ginere, de ce c-o mână bagi pâinea în gura şi cu alta o scoţi? Numai carnea îţi place? – Cine-a frământat azima îi mirosea mâinile a ceapă. – Vezi, tată, vezi? zise fata înduioşată. – Ginere, ce-ţi ţăcănesc dinţii şi măselele, ca şi cum ar fi de oţel? – Din greşeală am strâns furculiţa în dinţi, răspunse cântăreţul şi trânti furculiţa pe farfurie. – Ginere, dar de ce-ţi sunt unghiile aşa de lungi şi de ascuţite? – Ce unghii? Şi parc-ar fi fost o pisică, aşa îşi trase unghiile sub piele. Ce unghii, măria-ta? Ieri mi le-am tocit cu gresia, ca să nu zgârii mâinile albe ale drăguţei mele… – Ginere, da’ mult păr ai pe mâna dreaptă, parc-ai fi lup, aşa e de des şi de aspru! Cântăreţul se făcu negru-verde şi răspunse, încheindu-şi banta: – E un semn, un petic de păr, pe care-l avem din moşi-strămoşi, dar încolo sunt alb ca zăpada şi rumen ca răsura.