Era uluit… Unde e lașul de odinioară, liniștit, tihnit, curat? Rușii lângă el respirau atât de greu încât îi auzea în tot vălmășagul cela de gălăgie. Se uită la dânșii cu scârbă și milă. Dar deodată tresări. Gulerul mantalei unuia era aproape alb și albeața mișca încet greoi ca un furnicar… înțelese: erau păduchi… se uită fără să vrea și la ceilalți. Pe toți pete albe… câte mii o fi fost, câte mii? Se îngrozi… Iată deci adevărul!… Ne mănâncă păduchii cu adevărat… Pe jos, pe asfaltul peronului, printre sâmburii de dovleci, văzu de asemenea mișcându-se o linie albă… Păduchi… E îngrozitor… Închise ochii. I se părea că toată lumea e cuprinsă de păduchi… Îi vedea parcă mari, uriași, mișcând alene picioarele multe, de abia târându-și pântecele late, scârboase… Îl cuprinse o frică stranie, pe care n-a simțit-o niciodată în cele mai crâncene lupte… I se păru că i se urcă pe cizme, pe haine, că-l înfășoară în lanțurile lor de picioare și pântece îngrozitoare. Și totuși nu se putea mișca din loc… — Vino băiete, că nu mai pot, murmură către ordonanța ce venea încărcat. Haidem, să ieșim d-aici, din iadul acesta murdar. În trăsură se mai potoli. De-acu în câteva minute e acasă.. Of, ce ușurare!… Coșul era ridicat; nu vedea nimic.