De aici se deschide, printr-o lature de Basarabie (pe la Lipcani și Călărași, Chișinău și Bender), drumul spre Rusia. Un mare prieten al rasei dominante, A. de Gerando, se ocupă numai de Ardeal în scrierea sa, La Transylvanie et ses habitants (a 2-a ediție, Paris, 1850). Se dă întîi o descriere geografică și o expunere istorică pe larg. Românii îl interesează prin veșmîntul lor pitoresc. La Cluj, unde a fost martur al ședințelor de la 1841 ale Dietei, el frecventează pe țigani, dar nu caută pe ai noștri. La Blaj nu află altă lume decît cea românească: a fost în palatul vlădicilor, a trecut prin sala decorată cu portretele celor de mai nainte și a aflat în conferență pe episcopul Leményi cu episcopul Șaguna[5]. Iosif Papp, de care e sigur că vorbește „franțuzește, italienește, nemțește, latinește, ungurește, românește și turcește”, îl interesează. Limba noastră-i pare armonioasă ca venețiana, școlarii inteligenți, profesorii niște adevărați benedictini, cînd n-au „vivacitatea cu totul meridională”. Dar studiul limbii ungurești i se pare acestui aliat al maghiarilor „calea emancipației”. Dealtfel românii sînt și nobili: chiorenii au o sută la un ungur, în Inidora și Zarand ei reprezintă singuri clasa de sus. Deci e contra planului de „republică federativă română”, cu Principatele ca sîmbure, Basarabia și Ardealul ca adause, pe care-l crede propus de englezul Urquhart, condamnat de el pentru „excentricitățile lui sentimentale”.