Nu e de găsit nicio cameră. M-am gândit o clipă să mergem mai departe spre Făgăraș, dar mi se pare că e mai simplu să rămânem tot pe aici. Cunoști Postăvarul? — Unde e? — Acolo. Îi arăta cu mâna o perdea de nori, ce cădea până jos la liziera pădurii din față, acoperind cu totul orizontul. — Înalt? — Cam o mie opt sute de metri. Aici suntem la o mie. Vara, e un drum de trei ore. Să zicem că-l vom face în patru. De altfel, nici un urcăm până în vârf. Sunt două cabane mari, în drum. Când nu sunt nori, se văd foarte bine de aici. — Dar bine, Nora, tu ești o fată care la București cazi din tramvai, și aici vrei să treci Carpații? Nu crezi că e prea greu? Nu crezi că e prea mult pentru genunchii ăștia, pe care ieri îi pansai cu tinctură de iod?… Se opri un moment pe gânduri. — La drept vorbind, când a fost? Ieri sau alaltăieri? Nora îl luă de braț, chemându-l la drum. — Lasă socotelile. O să le facem altă dată. N-a fost nici ieri, nici alaltăieri… A fost acum o lună, acum un an, acum mulți ani… Din prag se mai uitară încă o dată spre acea pânză de nori, sub care se ascundea Postăvarul.