– Bună noapte. – Mulţumesc d-tale. – Da’ cine eşti d-ta? – Eu îs Miezu-nopţii. Ia şi pe-acela şi-l leagă iar de-un copac. Mai merge el înainte şi mai întâlneşte un om. – Bună noapte. – Mulţumesc d-tale. – Da’ cine eşti d-ta? – Eu îs Zori-de-ziuă. Îl leagă şi pe-acela. El i-a legat, că lui i-era frică să nu se facă ziuă. În sfârşit, ajunge el acolo. Acolo era o groapă mare ş-un cazan c-o pereche de pirosteie mari, şi-ntr-însul fierbea vreo două-trei vaci şi-mprejurul pirosteilor se cocea o turtă. Şi împrejurul ei dormeau doisprezece zmei şi două zmeoaice, mamele lor. Acu Călin Nebunul ia vreo doi tăciuni într-un hârb ş-un cărbune-n lulea şi, plecând, iacă, i-a venit aşa o miroznă de bună din demâncat, şi, luând o bucăţică, a curs apă clocotită pe urechea unui zmeu şi el a ţipat straşnic, că toţi s-au trezit şi l-au prins pe Călin Nebunul. Ş-au vrut să-l omoare şi el a zis: – Mă rog d-lor-voastre, lăsaţi-mă, că sunt om sărac! Da’ ei au zis aşa: – Dacă tu ne-i aduce pe fata-mpăratului Roşu, noi te-om lăsa. Da’ el a zis: – Da’ de ce n-o luaţi d-voastră, că sunteţi mai mulţi şi mai tari?… – Da’ noi suntem duhuri necurate, şi-mpăratul are un cocoş ş-un căţel.