În același timp s-a pornit o adiere din ce în ce mai rece și mai întețită. Când s-a ivit apoi în depărtare luminile felinarelor din oraș, s-a pornit și ninsoarea. La început pe ici, pe colo câte un fulgușor mărunt, ca cernut prin sită deasă, apoi din ce în ce mai des și mai cu viscolire. Se întorcea iarna, ca să intre în drepturile ei, iar baba-și urma drumul zgriburind, apoi rebegită și-n cele din urmă cu mădulările înțepenite de oboseală și de gerul din ce în ce mai aspru. Orișicât de dureros i-ar fi fost gândul că se umilește în fața celor ce umiliți aveau să stea în fața ei, era împăcată în sufletul ei știind că împlinește porunca firii aducând jertfa aceasta. Erau încă tot departe luminile felinarelor de la marginea orașului când ea a sosit la o cruce de peatră care, ieșită din piua ci, zăcea culcată la pământ. Amorțită cum era, atât de frig, cât și de oboseala trupească și sufletească, ea s-a așezat pe peatra rece ca să mai răsufle, și ațipind peste puțin, se vedea pe sine șezând în capul mesei mari. Acolo au găsit-o trecătorii în dimineața zilei următoare, acoperită de zăpadă.