Cardaș se rezemă de copac, cu pușca lângă el, și se gândi: cine știe câte oboseli, câte necazuri îi sleise și lui puterile, de nu mai dorea acum decât să se odihnească; umărul lui ajungea pe al străinului și-l simțea cum tremura; îl pipăi: turcu era îmbrăcat numai în venghercă, fără manta. Și lui Cardaș i se făcu milă; ca și când i-ar fi cunoscut limba, dorobanțul îl apucă de braț și ținându-i haina între degete, îl întrebă: — De ce n-ai luat mantaua, bre? Păgânul dădu din mână, în gol, și parcă i-ar răspunse cu glasul lui stins: — Lasă! Un gând trecu prin mintea lui Cardaș: „Dacă vine cumva și domn’ sergent cu ceilalți? Pricop îl taie pe bietul turc bucățele.” Și i se muie inima. „De ce, săracu? Cine știe de unde l-au adus pe meleagurile astea? Cine știe pe câți hrănea dânsul acolo, într-un sat, într-o cocioabă hrentuită?… Își făcea și el datoria ca oricare soldat. Iacă, se cheamă că au stat alături, că s-au încălzit umăr la umăr, fără să-și cunoască fața bine, întâlnindu-se acum pentru întâiași dată, și poate că valurile vieței n-o să-i mai aducă niciodată față-n față. Ori o scăpa amândoi să se ducă acasă, ori unul dintre ei s-o întinde într-o bună zi făr’ de suflet, cu pușca lângă el, pe câmpul de luptă: că glonțu n-alege…” Și cum gândea astfel, deodată, din pieptul turcului scăpă un oftat sfâșietor, atât de adânc, încât lui Cardaș i se păru că suspinase el.