Școlarul Anibal Ionescu (făcând zgomot în bancă, cu tonul înfundat cătră camaradul său Otopeanu): — Astâmpăr'te, dom'le! Profesorul (tunător): — Ce-i acolo, animale? (Ia rigla de la tablă și o joacă-n aer.) Ionescu: — Domnule! Otopeanu nu mă lasă-n pace. Profesorul: — Otopene! socotești că nu ți-s urechile destul de lunji? Otopeanu: — Nu... domnule! nu i-am făcut nimica... el nu mă lasă pe mine. Ionescu: — Nu, domnule! Profesorul (cu toată asprimea): — Silențium! No!... uitați-vă numa vitele, cum nu știe asculta cu atențiune când le vorbesc de un așa lucru, m'rog, care ar trubui să provoace o emulățiune... Pântru aceea, toate ostenelile mele cu cele mai din urmă metoade nu mi-au sucțes! (Se emoționează treptat.) Pântru aceea doară ieri ș-alantăieri am simțit acel simțimânt carele se numește, m'rog, penetrățiune, când am văzut aceea mândreță de școleri ca o lejiune din acelea cari au vin't cu divul Traian și au trecut întâi pe la Viminacium – Ionescule! – și a doilea pe la Egreta-Drubetis – Ghiorghiescule! – pe podul lui Apolodor – Otopene!!! – ...aceea mândreță de școleri, cu peptu-naintre, cu capu-ndărăpt, cu pas amăsurat pe muzică! (Ridică linia ca o sabie, scoate pieptul, înalță fruntea.) Așa școleri să fi avut, ca să fac cu ei, m'rog, un defilir!