Cinteza și pietrușelul, prin vocea lor ascuțită, făceau să răsune selbele cele stufoase, ciocîrliile se înălțau în aer orizontal, întocmai ca niște mici bombe, apoi se opreau în loc și, bătînd din aripe, umpleau aerul de melodioasele lor cînturi; prepelițile, acele inocente și foarte timide paseri, ce se nasc și mor în cîmpiile înverzite și dumbravele înflorite, prin versul lor monoton dar ritmic serveau de regulator cadențelor acestui concert al naturei. În momentele acestea, cînd toată ființa mea era absorbită în contemplarea acelui delicios cadru, auzii o detunare de pușcă foarte aproape de pavilion; după aceea văzui o găină sălbatică zburînd încet către castel; o a doua esplozie se mai auzi și nefericita pasăre căzu învîrtindu-se pe tapetul cel verde al curții castelului. Nu trecu mult și văzui pe Ferdinant vînătorul, căutîndu-și victima cu nerăbdare: — Ei, ei, domnule călău de găinuși, ce însemnează agitația aceasta? îi zisei glumind. — N-ai văzut-o, domnule? răspunse el, preocupat foarte mult de vînatul său. — Despre ce mă întrebi? esplică-te. — Despre găinușa mea, care mă costă două umpluturi de armă. — Ea a trecut p-aci în toată forța zborului și m-a rugat să-ți spun că-ți rămîne datoare acele două esploziuni de armă. Ferdinant înțelese gluma mea și puse ochii în jos, poate ca să caute un răspuns echivalent; nu trecu însă mult și el esclamă: — Iat-o, nelegiuita; apoi rădicînd găinușa în sus cu un aer triumfător, esclamă: așa, coconiță, vreai să mă faci să pierz praful și plumbul degeaba, dar n-ai nimerit-o!