Două ore de rătăcire, am ajuns pe țărmul mării, unde ne suirăm în lotcă, și astfel plecarăm în largul mării spre insula misterioasă. La început protestai, dar Edgar se uită la mine așa de duios, încât mi-a fost milă de privirile lui și m-am lăsat în voia soartei. Plutirăm încă două ore în largul mării, când apăru în fața noastră insula pustie. Edgar coborî cel dintâi cu revolverul întins, păși pe stânci. Apoi după dânsul venea Bob, iar cel din urmă eu care trăsesem lotca pe uscat. O liniște de moarte stăpânea acest ținut părăsit și întunecat. Edgar zări nu departe de țărm un plop uriaș, care domina ținutul. ― Bob, auzi Bob, ce zici, poți tu să te urci în vârful acestui copac ? După multă chibzuință sărmanul negru, care se învărti împrejurul copacului, răspunse : ― Da, stăpâne, nu există arbore pe care să nu se poată cățăra Bob. ― Atunci suie-te voinicește ! porunci Edgar. ― Până unde trebuie să mă sui, stăpâne ? ― Suie-te pe trunchi, mai întâi, îți voi spune eu după asta încotro să apuci. Ia racul cu tine ! ― Racul de aur ! ― țipă negrul îngrozit ― să fiu al dracului dacă l-oi atinge !