I-a și găsit unul dintre camarazi un bancher, care, om bine informat, o știa și pe cocoana Lucia. Acesta se uită însă lung la el. - Cinci sute de lei? îi zise. Numai atât?! Oameni ca d-ta nu se încurcă cu sume atât de meschine: cel puțin cinci mii! Altă ispită! N-avea Nicu decât să-și pună iscălitura pe o bucată de hârtie și făcea de rușine pe orișicine care ar fi îndrăznit să-l ieie drept un pârlit. Făcea, nu-i vorbă, o prostie și se încurca, dar avea și o satisfacție, și nu-i mai era de nici un folos bogăția dacă nu se folosea de ea ca să-și facă cheful. „Haid’! ” zise și acum și luă banii, apoi plecă cu cel mai apropiat tren, dar nu la Sinaia, ci la Galați. Ar fi râs camarazii lui cu hohote dac-ar fi aflat că se plimbă zăpăcit prin orașul depărtat și caută, el singur nu știa pe cine, pe o doamnă Cardini, cum știa el, pe care nimeni n-o știa acolo. „O găsesc - își zicea e - îi dau de urmă, o scot din fundul pământului. De mine nu scapă! ” își zicea cutreierând străzi și piețe și grădini publice, ca doară să deie, din întâmplare, de undeva peste ea.