Toată ziua simțeam o ură teribilă, de timid, în contra "celor două stele care vorbeau". Trei ani am petrecut această viață de vise îndrăznețe în timpul săptămânii, de frică și de întristare, duminica, de planuri minunate, amânate din zi în zi, ascunse cu ipocrizia extraordinară a timizilor și a inocenților. În fine, după o vacanță petrecută la Slănic, m-am hotărât. Când plecă la pension, abia îndrăznirăm să ne sărutăm. Ce sărutare rece! Nu ne-am uitat unul la altul. Mi-aduc aminte că eu priveam la o canapea și mi s-a părut că buzele mele au atins o stofă galbenă și aspră în loc de obrajii pietroși și rumeni. M-am hotărât. Și eram sigur că nimic nu putea să sfărâme hotărârea mea eroică. Ca să prind curaj, în prima noapte m-am gândit la scena ce, neapărat, duminica viitoare, avea sa se petreacă. Toată noaptea n-am dormit, în întuneric vedeam grădina, vedeam pe Irinel, mă auzeam, o auzeam. Cocoșii cântau. Stam lungit, cu fața în sus, cu ochii închiși. Asudasem de curajul din scena închipuită. — Irinel, vrei să mergem în grădină? — Nu, merci! — Nu se poate, trebuie să ne plimbăm! Înțelesese că sunt hotărât să-i spun ceva grav. Asemenea curaj impune.