Ion Neculce De-atunci, de la răscoala hânceștilor, a rămas și vorba: „Vodă da și Hâncu ba!”. Către sfârșitul veacului al XVII-lea turcii sunt biruiții de nemți sub zidurile Vienei, și de aci-ncolo puterea lor în Europa începe să scadă. Asupra țărilor române se-ntind din ce în ce mai lacome și mai hrăpărețe mâinile vecinilor. Le vor și nemții care-au smuls Buda, c-o bună parte din Ungaria, de la turci, — le vor și leșii al căror crai, trufașul Sobiețchi, bate cetățile fără apărare-ale Moldovei, ca să-și arate puterea, — le vor tătarii, al căror han mereu le cere sultanului, pentru cei doi fii ai lui, — le vrea și Rusia, care găsește că pacea de la Carlovitz dând Austriei Ungaria, Ardealul și Croația, ridică stavilă-n cale-i o împărăție prea puternică. Și câți le mai vor dinlăuntru, dintre boierii stârniți de prea multă bogăție, dintre marii postelnici, dintre domnii care, îndulciți cu stăpânirea unei țări, jinduiesc și la cealaltă. Așa Constantin Brâncoveanu, domnul Munteniei, (nepot fostului domn Șerban Cantacuzino, prietenul nemților După multe târguieli de toate felurile se pune capăt războiului dintre creștini și turci, prin pacea de la Carlovitz, ale cărei dezbateri începute încă din toamna anului 1688, prin marele dragoman al Porții Alexandru Mavrocordat, iau sfârșit de abia la 26 ianuarie 1699.