Chibzuit și târziu la hotărâre cum e românul, unul dintre dânșii întrebă pe cellalt ce-o fi aia, iar cellalt dete cu socoteala că trebuie să meargă să vadă, pentru ca să poată spune mâine dimineață ce s-a petrecut peste noapte în casa lui Laie. Nu erau ei puși ca să-l prindă pe laie, ci numai să-i caute urma; frumos lucru ar fi fost însă dacă, așa pe neașteptate, ar fi putut să-l lege cot la cot. Vorba era numai dacă e ori nu pe aici prin apropiere și dacă se va lăsa ori nu să fie legat, și fiindcă laie nu prea semăna a om care se lasă, ei s-au mai gândit puțin și au intrat cu băgare de seamă pe portița care se afla în fața casei, la depărtare de abia vreo douăzeci de pași de la ușa tindei. Ieșind în curte, Laie i-a văzut chibzuindu-se și s-a oprit lângă perete. Neputându-și da seama dacă 1-au văzut ori nu și ei pe el, s-a tras în dosul ușii, care se deschidea în afară, și-a așteptat să vadă ce vor face. Aici a rămas și după ce ei au intrat pe portiță și, pe când ei înaintau cu băgare de seamă spre casă, el îi așteptă cu inima încleștată și cu cocoșul încordat, gata să tragă și să descarce în ei, îndată ce vede că ei 1-au zărit și vor să-l prindă.