Ana Maria ajunse în Paris și într-un an de zile deveni una dintre cele mai celebre balerine ale Operei italiene. Asta-i fuse epoca de aur. Ziarele scriau coloane întregi despre jocul ei, muzicanți îi dedicau ei compozițiile lor, poeți o admirau și o iubeau de departe, iar prinții îi făceau curte de aproape. Vestea idilei venețiane ajunse și în Paris și făcu să crească și mai mult nimbul balerinei. Dar gloria atunci îi ajunse la zenit când un tânăr și renumit poet francez bău otravă în supărarea-i amoroasă pentru că Ana Maria îi trimise înapoi versurile de dragoste însoțite de-un compliment italienesc de surugiu. Ana Maria aici fusese curat nevinovată. Ea nu-și aducea aminte decât că între multe mii de oameni i-au prezintat un bărbat foarte blond, aproape alb de blond, căruia ceilalți îi ziceau Rene și care toată seara nu-și luă ochii de la dânsa. Versurile, ca semnul unei obrăznicii vădite, i le-a trimis îndărăt. Poetul nu muri de otravă, dar își pierdu lumina ochilor. Pe-atunci oamenii erau încă impresionabili față de istoriile sentimentale, și vestea poveștii sentimentale dintre poet și Ana Maria se răzleți în toată lumea. Bătrânul preot așa auzi întâi de vestea mielușelului pierdut. — Opera diavolului, zise trist, să-i așteptăm sfârșitul… Peste un an nimeni nu mai știa nimic de Ana Maria.