Dar el o întrerupea : — Ce-mi pasă mie de Hristos sau de Moise !... Știu că-mi ești dragă. — Și tu mie ! — Nu-ți sunt... — Ba da. — Dacă ți-aș fi, mi-ai dovedi-o ... — Nu ți-o dovedesc ? Stau cu tine la vorbă ... îți dau flori ... — Dă-mi și sărutări. — Nu-mi cere asta... E păcat! — Când mă voiu întâlni cu rabinul vostru, am să-l întreb pentru ce e păcat ca un creștin să sărute o Jidancă ? Să vedem ce are să-mi spue... Ea râdea : — Ai să îndrăznești ? — Ba bine că nu !... Și dacă nu m’o face să pricep și eu taina, îl scuip în față... — Ah! — Eu nu știu multe ! Glasul lui iar se îmblânzi: — N’o să mă lași niciodată să te sărut ? — Nu știu. — Spune-mi hotărît... — Nu știu. El oftă lung, oftă desnădăjduit și dureros. Tăcură mult. Glasul pitpalacului desmierda singurătatea. Și mă gândiam la inima Evreicei, care, sub paza unui prejudițiu religios, nu se lăsa a fi înduioșată nici de soarele arzător, vărsând foc în sânge, nici de parfumul cald și voluptos al câmpului, nici de șoaptele pătimașe ale bietului «creștin!».