— Mie mi-e frică Onea se îndreptă în capul oaselor, ca o luminare. Ochii îi scăpărară de mînie. Cu dreapta își pipăi briceagul din cingătoare. Părul i se umflă ca și cum ar fi avut un arici pe cap. — Ți-e frică?… Să nu-ți fie!… Spintec pe oricine ne-ar sta în cale!… Așa să știi, Boaco! Soarele ieși din nori. Boaca se apropie de Onea și se uită cu sfială la briceag. — Da’ ce, taie? — O!… ca briciu… mai ales la beregată! Și amîndoi se cutremurară. — Să mergem… Treci tu înainte, zise Boaca. — Cu tine nu mi-e frică nici la miezul nopții, răspunse Onea. — Ba mie mi-ar fi la miezul nopții, d-ai avea și-o bardă la cingătoare în loc de briceag… — Și de ce? — De alte alea… — Proasto! zise el mîngîietor, și-i dădu un ghiont în cap. Boaca se pitulă subt lovitură și se strînse sfios pe lîngă Onea. Se simțea apărată ca d-un haiduc. — Ves’, că eu… eu dorm toată vara cu taica-n căruță Cum vine, eu, țop în grîu… El mă strînge în brațe și-mi cîntă,.. Eu ascult și mă joc cu părul de pe mîinile lui… El adoarme și pufuie… Eu, cu ochii la stele, îl ciup de părul de pe piept… El se deșteaptă și abia începe: „Măi cazace, căzăcele”, și adoarme… Și tot i așa pînă, nu știu cum, mă fură somnul și pe mine… Și habar nu am nici de iele, nici de alte alea… — Nici mie n-o să-mi mai fie frică cînd oi adormi în brațele tale nici de iele, nici de alte alea… Și se prinseră de talie și-o luară la fugă pe cărăruia i strîmptă și cotită.