“Aoleu, să nu mi le fure careva la noapte!” își zicea neîncetat, privind îngrijorat la tovarășii săi, care gemeau cu jind și care îi aruncau în răstimpuri câte-o privire pizmătăreață. În sfârșit, scoase o băsmăluță, înfășură într-însa banii și o vârî în sân; apoi se închină repede de mai multe ori, se lungi și dânsul cu burta-n sus și începu a pufăi c-un surâs de biruință și de bucurie pe buze... Într-o parte mai adăpostită, Cântăreanu și Didina șopteau încetinel, zgârciți unul lângă altul, ca doi tineri îndrăgostiți de curând. Femeia gâfâia și acuma; carnea ei chinuită tremura ca o grămadă de piftie. Pe obraji, lacrimile încă nu i se secaseră și buzele-i erau umede și înnegrite ca postavul... Cântăreanu o mângâia și-i șoptea cu milă: — De ce mă tot superi, Didino, de ce mă superi?... O să te omor odată, taică, și mi-ar părea rău... Apoi, după câteva clipe și oftând din adâncul sufletului, adăugă: — Dar pentru ce mi te tot împotrivești? Didina se alipi de dânsul ca un copilaș de țâță la sânul mamei și-i șopti cu voce tremurată: — Omoară-mă, tăticule!.. Aș vrea să mor de mâna ta!... Și-n vreme ce Cântăreanu clătina din cap nedumerit, ea întrebă repede, cu o privire exaltată în ochii plini de lacrimi: — Iubește-mă, tăticule!...