«Cu minciună începe copilul - zicea dânsa - și cu tâlhăria în drumul mare sfârșește omul în toată firea.» Tata însă, om slab din fire, nu era în stare să mă bată, a născocit dar altă pedeapsă după părerea lui și mai aspră. Într-un colț al curții se aflau cotețele de porci clădite din bârne groase și acoperite cu șindrilă. Deoarece porcii erau duși, ca în toate zilele, la baltă, el m-a luat pe sus și m-a închis într-unui din cotețe. Mama a început să plângă. Pedeapsa i se părea aspră, umilitoare, afără din cale nemiloasă, încât se temea ca nu cumva să-mi pierd mințile chinuit de rușine, de purici și de muscărie. Tata era însă neînduplecat și a trebuit să treacă un timp oarecare pană ce a ajuns să se înmoaie și să zică: «Destul a fost». Când au venit să-mi dea drumul, m-au găsit alergând pe sărite de ici până colo, ca să prind muște, și săltând de bucurie când reușeam să iau în palmă câte două-trei deodată. Tot cam la fel au fost și suferințele prin care m-au trecut cei ce m-au trimis în încă mai murdara porcărie de la Domnești. Petrecusem toată vacanța mare la Panciu, numai eu singur cu turcul Ali, pândarul viei, un albanez credincios, și munceam câte 12-15 ceasuri pe zi la masa din cerdacul cramei.