„Țara aceasta”, spune Botero, „avea bielșug de toate, acum războiul a pustiit-o aproape.” Alte izvoare contemporane vorbesc pentru Moldova de 15 000 de călăreți: boierii purtau platoșe de zale, țeranii aveau suliți și scuturi. Printr-o descriere din a doua jumătate a secolului al XVII-lea știm că sulițile și le făceau țeranii, din pari cu vîrful ars în foc. Supt Tomșa erau 50 000 de călări. O socoteală a lui Despot, făcută de el însuși, cuprinde 40 000 de pedestrași și 50–60 000 călări. Iar Ruggiero, acel care vorbește de planul florentinului de a face Nistrul navigabil, notează 50 000 de călări întrucîtva asămănători cu ai turcilor, cu puține arme, arce –, moștenire de la tatari, ca în vechea luptă de la Posada a muntenilor lui Vodă Basarab contra ungurilor regelui Carol Robert, luptă care e înfățișată în Chronicon pictum al regalității maghiare[5]. Giovanni de Marini Poli, ragusan amestecat în arendarea veniturilor ambelor principate și înrudit prin soția sa cu dinastia Munteniei, socotea că Moldova avea 25 000 de ostași, dar el e parțial pentru principatul unde-și avea rosturi cînd spune că în Muntenia erau 35 000. Botero cunoaște și legăturile românilor cu Polonia, chiar cele vechi, căci citează tratatele din 1403 și 1432, adăugind că vechile relații slăbiseră puțin: polonii n-au sprijinit pe Ioan Vodă cel Cumplit, în ajutorul căruia au alergat cazacii, fiindcă acest „cumplit” domn înlocuise pe Bogdan cel Tînăr, fiul lui Alexandru Lăpușneanu, care-și măritase surorile cu poloni, înainte de a o face Ieremia Movilă cu fetele lui, și petrecea în lumea polonă, pierzîndu-și chiar tronul pentru că trecuse peste Nistru la o nuntă, și prietenii lui poloni au încercat să-l restituie în domnie prin expediția, interesantă, pe care o descrie îndeosebi polonul Lasicki[6].