Și râdea, râdea, până ce lacrimile îi curgeau pe obrajii ei rumeni. Apoi, după ce ofta, începea: — Îi scrie... tremurând... de niște stele... două numai... care ard și îi vorbesc... Cum o să ardă stelele de care e vorba?... sunt cărbuni?... Cum să vorbească stelele?... Nu pricep... Ș-apoi... gheață... topire... marmură... litere de foc... mânăstire... sinucidere... Ah!... Pauvre Marie! Mi-e milă de ea... De câteva ori ne-am luat de gât și ne-am sărutat, ne-am sărutat și-am început să plângem... Trebuie să știi, Iorgule, că ea-mi citește, în fiece luni, câte-o scrisoare pe care se văd urmele crețe ale unor lacrimi mari, și eu, abia stăpânindu-mă să nu bufnesc de râs de "stelele gemene care-l ard și-i vorbesc", trebuie neapărat să plâng... și să mă crezi că plâng din toată inima... Pauvre chérie! * Irinel, gata să plângă, după ce râsese cu atâta poftă, băga de Sărmana Maria! (fr.). Sărăcuța! (fr.). seamă că eu plec ochii în jos, ca și cum aș fi fost supărat, și mă întreba răutăcios: — Iorgule, ce crezi, azi plouă sau nu? Asemenea scene se petreceau dimineața. Irinel, până seara, îmi zicea poftim, în loc de na, broda sau cânta la piano în loc să ne plimbăm prin grădină.