Lovitura a fost așa de repede și de hotărâtă, că domnul muntean o clipă n-a mai stat la cumpănă: fuga cea „rușinoasă dar sănătoasă” i s-a înfățișat din capul locului cu singura scăpare. Schiptrul domniei, steagurile oștirii și mulți boieri de seamă rămân în mâinile lui Ștefan, care știe să dea fiecărui lucru și fiecărui om ce i se cuvine. Dar, întețit de turci, Radu pregătește-o năvălire nouă. Ridică lângă hotar, pe malul Putnei, cetatea Crăciuna, și alta pe Teleajen pentru apărarea Târgoviștei. Domnul Moldovei veghea. — Turcii, în vremea asta, purtau în Asia război cu perșii. Deci ajutor mare de la ei nu puteau avea muntenii. Acum Ștefan găsise și domn de pus în locul lui Radu — pe Laiotă Basarab, un fecior al lui Dan al II-lea, de mult adăpostit la sași în așteptarea zilei norocoase. Șahul Persiei, Uzun-Hasan, scria stăruitor voievodului Moldovei să facă toate chipurile, ca și țările creștine din Apus să se ridice împotriva musulmanului, că numai așa, lovindu-l din amândouă părțile, îl vor putea răpune. Dar țările din Apus își au frământările lor, și nu văd încă primejdia. — Ștefan o vede. O vede viind, și-i iese-n cale. — În toamna anului 1473 pleacă împotriva lui Radu.