Multe însărcinări avusese sergentul-major Mănciuc, dar de nici una nu fusese mai mândru ca de aceasta din urmă. Celelalte convoiuri plecaseră comandate numai de ofițeri, lângă cari îl puneau și pe el acuma. Fără o putere de judecată mai largă, el știa una: era soldat, și-n război dușmanul nu trebuie crutat. Năpârcii trebuie să-i zdrobești capul. Dacă el ar fi fost în focul oricărui din cei ce-l urmau cu capetele plecate în jugul înfrângerii, și-ar fi primit soarta fără să crâcnească. De când plecase, la un lucru se gândea — și nu-i putea da de rost: la ce ducea în țară toți prizonierii ăștia? La ce i-ar fi hrănit statul? La ce, ajunși cu bine — dacă vor ajunge… și la gândul acesta mustața îi tremura și fruntea i se încrețea — i-ar fi trimis Înapoi în tara lor. Nu, asta n-o înțelegea. Să-i fi dat pe mâna lui — la rând’, în front, alinierea, un pluton cu carabinele încărcate în fața lor: „foc! !” și gata… Așa gândea sergentul-major Mănciuc, când i se păru că-i miroase a țigară. Întoarse capul, și, printre călărașii ce mergeau în frunte, văzu pe unul dintre cei trei ofițeri turci, pe unul bărbos, fumând. Mănciuc întoarse calul, înfipse cu ciudă pintenii, și, despicând rândul, smulse țigara și o aruncă: — Nu e voie.