Pe valea Hațegului, în care se ajunge de la Mehadia. La Caransebeș multe femei frumoase opresc ochii observatorului. Dar îi pasă mai mult de minele de la Reșița. La Hațeg un țeran de-al nostru îl duce la „domnul” său ungur din Grădiște, care „trăiește ca unul din cei mai proști fermieri englezi”: vorbește și românește. Dar firește, lucru de căpetenie aici e Sarmisagetuza. Și, cu acest prilej, se judecă originea românilor – daci de pe coloană – și a limbii lor, cu elemente slave luate și de pe vremea dacilor, cum, adauge călătorul, și multe nume de localități; dar haide vine de la turcii poruncitori. Nu lipsește interesanta bisericuță din Dănsuș, unde se culeg inscripții latine. Gît privește frescele românești, ele-i amintesc gluma lui Chaucer și Rabelais, drăceasca vervă a lui Breughel, vechile desemne din cărțile liturgice engleze[17]. Se înfățișează tipul casei de sat. Ce femei harnice, veșnic la lucru! Li se descrie și portul; cu șorțul așa de „scoțian”. Se judecă învinuirile de spirit răzbunător și de lașitate, de superstiție, de lene, de beție, aduse acestui popor al tuturor răbdărilor, dar Paget a aflat despre contesa care mergea la biserică pe noroi peste spinările valahilor îngenunchiați[18]. Pe vremea holerei țeranii lucrează de la sine pămîntul unui „domn” bun cu ei[19]… Și sînt deștepți poftiți la școala maghiară, copiii nu vin, iar părinții spun că nu vor ca odraslele lor să fie mai cuminți decît dînșii –, respectuoși de părinți, miloși cu bătrînii și bolnavii, legați de vatra lor, datina veche, pricepuți la lucru de lemn, la arta populară, la orice (doar două fete conduc o moară), iubitori de cîntec și danț[20]4.. Cum și popa-țeran apare, e un prilej de a înfățișa legea românească în Ardeal; i se pare englezului că privirile sacerdotale cată prea mult de partea unde sînt fetele frumoase.