După câteva clipe se liniști și răsuflă mai ușurat. Gândurile i se mai limpeziră, și atunci îi trecu prin minte vorbele lui nașu-său: „Ți-o face el ce ti-o face și te-o scoate din încurcătură… că-i și el… de-ai noștri… din popor!” Așa e, i-o face conul Mitică Limbă-dulce ceva… E deputat… L-a votat doar de trei ori, el, Ghiță Pașalău, crâșm… …Un scărțâit, și de unde nici visa, se deschise o altă ușă ca ruptă din părete, și feciorul îl întrebă, de două ori, până să primească răspunsul: — Numele dumneavoastră?… Numele dumneavoastră?… — Ghi… Ghiță, Pa… Pașalău! Feciorul întoarse capul și aruncă vorbele ca dintr-o goarnă, dincolo în odaie: — Domnul Ghiță Pașalău!… Pe urmă se întoarse de-l chemă: Poftiți, mă rog… Merse ca tras de-o sfoară, intră în a treia odaie; numai scaune, canapeluțe: roșii, galbene, și oglinzi, și… — Așteptați puțin… Omul rămase o clipă locului, și cum își trecea mâna peste ochi, să ieie de pe dânșii ca o perdea ce-l împiedica să vadă, un braț îl împinse din nou. Iar feciorul. Trecu deodată în altă încăpere, statura feciorului se șterse și-n fața lui Pașalău răsări, ca din pământ, un om scurt, burtos, chel ca-n palmă, încât capul lui se părea că-i un alt glob de lampă supt care ardea o lumină la fel cu cea din mijlocul odăii, de sus, ce arunca rotogoale, clătinându-se; și supt globul acesta, două scântei ascutite: ochii conului Mitică Limbă-dulce, chiar domnul deputat și avocat.