«Românii din Monarhia habsburgică, am adăugat, nefiind în stare să hotărască mersul desfășurării în viața patriei lor, au să profite de împrejurări, ca să se dezvolte în viața lor economică și în cea culturală, au deci să-și facă în toate împrejurările datoria față cu patria și față cu monarhul lor.» Același răspuns l-am dat și lui Ioan Brătianu, care-și dăduse pe față temerea ca nu cumva pe urma mișcării pornite de Tribuna să i se creeze guvernului român greutăți. Cu atât mai vârtos am ținut să spunem aceasta și iar s-o spunem în coloanele Tribunei, în care combăteam politica guvernului ungar ca nefiind potrivită cu adevăratele interese ale monarhiei. Lumea e însă atât de deprinsă cu minciuna și cu reaua credință, încât erau între români o mulțime de oameni care nu se îndoiau că una gândim și alta zicem și ne puneau în rândul celor ce sub masca loialității fac cea mai îndârjită propagandă iredentistă. Vor fi fost și între maghiari oameni care judecau tot așa; nu-mi aduc însă aminte să mi se fi întâmplat vreodată ca vreunul dintre maghiarii cu care am stat de vorbă să fi pus la îndoială buna-noastră credință. Ceea ce pe maghiari îi scotea din răbdare erau efectele culturale ale mișcării pornite prin Tribuna, prin Biblioteca Tribunei și prin Foaia Poporului.