Buzele îi tremurară și strânse așa de tare din ochi, încât îi fulgerară scântei și se stingeau într-o negură fără fund. O mânie de foc, închisă într-o țeastă de os. Cui poartă Dumnezeu de grijă? De cine are milă dacă nu de nenorociți? Cum de nu aude și nu vede ceea ce surzii și orbii ar auzi ș-ar vedea? De ce să nu-l zidească din nou și pe el, ca pe ceilalți oameni? Oh! dacă ar fi întreg, n-ar mai întinde mâna la trecători. Ar scăpa de rușinea de-a cânta cu vioara și de-a boci: Frați în Hristos, surioare, nu treceți p-un biet olog, făr' de trup, făr' de picioare... Ar scăpa de rușinea de-a zice după vioară: "Bogdaproste! bogdaproste!" Ar scăpa de ticăloșii care-l iau în râs și-i pun pietricele în mână. Ar scăpa de cei care-i spun fără milă: "Ce urât e!" "Ce murdar!" "Ar trebui să-l culeagă comisia." "Ne sperie copiii." "Ne strică pofta de mâncare!" Dacă ar fi întreg, ar scăpa de bătăile care nu mai au în ce izbi și de scuipatul lui Căliman. Și vara n-ar mai privi cu jind, din arșița soarelui, pe cei care se veselesc la umbra deasă a nucilor. Cui, cui, cui poartă de grijă Stăpânul lumii?