Mîncările se serveau în vase de argint, despre care ni putem face o idee prin ce s-a păstrat în anume biserici ale noastre (la Sf. Gheorghe Nou din București, la Sf. Sava din Iași, de unde s-a luat model pentru blidele de argint ale curții noastre), ca anafornițe lucrate în secolul al XVII-lea în Ardeal, care se află depuse la Muzeul din București. La masă se dădeau și reprezintații de acrobați, de „pehlivani”[3], de origine și de modă orientală, pe care-i întîlnim deseori, cu aceleași „piese de rezistență”. Deosebi se pornește jocul: femeile nu iau parte la petrecere la un loc cu bărbații. Astfel și danțul, hora de nuntă, se făcea afară, în piață, – ceea ce se constată dealminteri și din alte descrieri, de pildă la cronicarul Neculce din a doua jumătate a secolului al XVII-lea. Înainte de masă cincizeci-șeizeci de fete danțează pentru plăcerea oaspeților, cari n-aveau voie însă a se amesteca în joc, ci se uitau numai de la fereastră. Înaintea acestor fete și poate jupănese „sărea cît putea un stolnic bătrîn, cu ișlic în cap și toiag în mînă”, marele maestru de ceremonii de atunci. Mîncarea femeilor se făcea dealtfel în odăile doamnei, care avea o întreagă organizare a ei, în legătură cu practicile bizantine și cu viața turcească pe care o imităm.