A doua zi Curentul aduce darea de samă a audienței mele, cu însăși reproducerea cuvintelor regale, și se anunță apropiata sosire a dlui Titulescu. Ceea ce aduce demisia mea, pînă acuma cu atîta greutate de suflet zăbovită. Deși d. Argetoianu e însuși atins de veșnicele audiențe de oameni politici, cari fac să se acrediteze părerea că este o continuă criză, el stăruie să amîn o zi prezintarea demisiei; ceea ce nu pot să-i acord. Dar regele o restituie. Din nou, pentru a treia oară, deci, e nevoie de o întărire pentru un Ministeriu căruia atît de des i se sună clopotele după ce i se încredințase o misiune așa de mare și așa de grea. Numai, sara, într-un discurs la serbarea Societății de radiofonie, cîteva cuvinte pentru mine, care nu sînt tocmai garantarea unei politice atît de amenințate. Și aceste frămîntări inutile – d. Titulescu, care n-a întrebat de altfel pe nimene, n-ar fi fost chemat, ci ar fi cerut el o audiență – în momentul cînd mareșalul Averescu publică un articol, cu aluzii transparente, despre căderea lui Cuza-Vodă și altul despre sfîrșitul regelui Ludovic al Bavariei. În vizita sa la mine, d. Titulescu își arată adînca nemulțămire pentru politica externă a României, în chestia armamentelor, a Sovietelor, a conferințelor europene.