Băiatul se ia, merge-ncetişor şi intră pân’ în grădina ceea. Da’ acolo aşa era o mândreaţă, grădină cu pomi cu poame de aur… încât băiatul s-a mirat când a intrat acolo şi, ştii, ca copilul, mai degrabă a alergat la pere şi la mere decât la cheia moşneagului. Ştii cum e treaba noastră – era cu cămeşoi şi cu cureluşă bună-ncins, ş-o umplut sânul de mere şi de pere. El pornise să iasă, când şi-aduce aminte de cheie, merge într-acolo ş-o ia – da cheia era straşnic de ruginită… Cine ştie ce-ar fi făcut el cu cheia ceea, şi astăzi am fi fost sub mâna lui poate… Se ia băiatu-ncetişor, se suie iar pe scară să ias-afară – că ştii d-ta că el, bătrânul, deşi avea putere, nu putea intra în rai, dar ista ca copil… Când a ajuns în gură să iasă, moşneagul a strigat: – Stai, nu ieşi! Dă-mi cheia! Băiatul zice (era mic, da tot cu cap): – Ba lasă-mă să ies întâi afară! – Ba nu te las. – Nu-ţi dau cheia! (Ştii d-ta, nici mâna nu putea vârî, că era păcătos.) – Am să te omor. – Omoară-mă, numai dacă poţi!… El face tranc! cu picioru-n pământ şi se-nchide pământul.