Când le vede Haramu, se bucură copilărește și nu-și mai ia ochii de la ele. Troznetele răgușite, aspre îi farmecă urechile. Îl cuprinde o încredere oarbă, nemărginită, și începe să strige vesel: — Uite tunurile!… Tunurile noastre! Tunurile noastre! Apucă pe Boroiu de mâneca tunicii și-l zgâlțâie cu mândrie: — Uite tunurile noastre! În clipa aceea un vâjâit înfricoșător trece prin văzduh. Un șrapnel se sparge undeva, la spatele trupei, cu o flacără orbitoare. Un nour alb, cât o căpiță de fân, răsare, se umflă, rămâne câteva minute atârnat în aer, ș-apoi se destramă și se pierde. Boroiu răspunde rânjind: — Ne-au zărit muscalii și dau în noi cu tunul. — Da’ noi n-avem tunuri? face Haramu triumfător. Avem!… Uite-le! I le arată cu mina, râde și urmează: Nu știu cum, Boroiule, dar parcă-s de fier! Nu-mi mai pasă de nimic… Acu să mă trăsnească un glonț, și nici n-aș crâcni… Adică ce? O viață are omul! Așa-i, măi Boroiule? Râde zgomotos și începe să bată talpa, ca la paradă, numărând tare: Stâng! Drept! Stâng! Căprarul îl privește nedumerit, își șterge sudoarea pe gât și tace. Pe drum vine, cu pașii târâți, un tunar rănit. Se așază pe marginea șanțului până trece coloana.