Pentru sfîrșitul domniei lui Brâncoveanu nici un singur călător cunoscut – și nu putem avea speranța să găsim alții, – nu vorbește despre rosturile noastre. Zece ani cari ni lipsesc, și este explicabil de ce: înainte, dacă avem mulți călători, ei veneau nu de hatîrul nostru, ci pentru că pe pămîntul nostru se petreceau anumite lucruri de istorie universală, anumite evenimente care priveau națiunile mai mari și le făceau să fie în relații cu teritoriul românesc. Dar de la 1700 la 1716 este o vreme de liniște măcar pentru Muntenia, singurul război care putea interesa țara purtîndu-se în Moreia depărtată, acel care e descris de un secretar grec al capuchehaielei, reprezintantului diplomatic român la Constantinopol, Constantin Diichiti[1], și opera lui e de un deosebit folos pentru istoria Veneției ca și a Orientului. Iar războiul dintre țarul Petru și turci, la 1711, n-a interesat Muntenia. Era aici un partid care ținea cu rușii, dar cei mai mulți boieri nu-i voiau, temîndu-se de asprimea țarului, „Herr von allzu strenger Disciplin”, spune un izvor contemporan, ca unul care n-ar fi ținut samă de tradițiile țerii, de drepturile ei, de obiceiurile boierilor. Numai Toma Cantacuzino, cu cîțiva ostași tineri, au alergat, pe furiș, la Prut.