Anteriul era cam ros la piept, ca [la] un cobzar, și nici coatele nu erau tocmai trainice. ― Oi încărca... ce mi-i da, răspunse acesta umil și cam cu rușine, pân' l-atâta am ajuns, vere. ― Nu așa, nu așa, vere, ci-i lua tu ce-i vrea și ce ți-o trebui. Dar rămâi vo câteva zile la mine ca musafir. Ș-așa, cam tot singur la țară, mi se și mai urăște, om vorbi de cele trecute, de pe când eram holtei, de pe când umblam să stricăm casele oamenilor, adaose el râzând, și uită și tu ce-i pe capu tău... știi, vorba ceea... capu' să trăiască, belele curg. ― Drept ai... bine zici, zise Rufă ștergându-și cu vârful mânecii o lacrimă involuntară... capu' să trăiască, că belele curg din mila Domnului... De la D -zeu vin toate, și bune și rele, să le primim așa cum vin dacă nu le putem schimba. Frumoasa damă de casă se ivi și Porfirie-i sărută mâna. Stătură de vorbă până la prânz, când Maria-i chemă în sufragerie. Sufrageria era plină de persoane care așteptau să se așeze după boieri. În frunte Vasile-i meni* locul lui Rufă și, pe rând, șezură toți, încât nu rămăsese loc pentru copii.