Armata țerilor noastre exista încă. Acest izvor ni spune că Moldova dădea 3 000 de archebusieri, adecă pușcași („pușcă”, în timpurile vechi însemna tun, deși într-o traducere din ungurește am găsit cuvîntul „tun”, la început: tunet, în înțelesul de astăzi al lui; sineață era atunci pușca; pare că în Ardeal a început întîi să se întrebuințeze, deci, „tun”). Călăreți se puteau strînge 25 000, iar în Muntenia numai 10 000, pe lîngă cari, în degenerarea militară a acestui principat, pedestrași sînt numai o mie. De aceea Moldova a fost în stare să mai dea încă o armată lui Ioan Vodă cel Cumplit, pe cînd în Țara Românească, atunci cînd a trebuit ca Mihai Viteazul să se ridice împotriva turcilor, el s-a văzut silit să-și facă o armată, nu cu elemente indigene, ci cu elemente plătite, ceea ce era să-l ducă la catastrofă, ca pe unul care n-avea bani și țara nu era capitalistă casă aibă de unde-i lua: sistem militar capitalist, deci, într-o țară care nu cunoștea capitalul. Într-un alt pasagiu – fiindcă Botero revine de mai multe ori asupra lucrurilor pe care le spune – se arată că Moldova putuse da și pînă la 50 000 de cai, dar numărul scăzuse din cauza prădăciunilor cumplite pe care le suferise, în a doua jumătate a secolului al XVI-lea, supt Ioan Vodă și după dînsul, din cauza năvălirii cazacilor sprijinitori ai pretendenților la domnie, ai „domnișorilor”, și a tatarilor care-i combăteau.