Isprăvile așa de mari ale acestui strălucit domn, biruințile lui, așa de strălucite, caracterul împărătesc al domniei lui, legăturile pe care le avea în toate părțile și care-l făceau să fie considerat ca apărător al creștinătății amenințate de Islam, toate acestea ar fi fost vrednice fără îndoială de cintece sau de povestiri în proză. Nu știm dacă, pentru epoca lui Ștefan, cîntăreții de curte erau prea numeroși, dar de unde veneau și în ce limbă au cîntat întîi, se știe: erau acei aezi din Peninsula Balcanică, din Serbia, cari și ei învățaseră de la cîntăreții de pe țermul mării Adriatice, supt influența lumii normande la care pentru întîia oară s-a introdus obiceiul de a celebra, prin menestreli, și lucruri de dragoste și lucruri de război. Au venit deci cîntăreții din Balcani și au cîntat în slavonește, iar pe urmă și în românește. Desigur că au fost cîntece despre Ștefan cel Mare, pe care nu le mai avem în forma de la început. Ele au continuat pe vremea lui Petru Rareș, și neapărat că atunci se cîntau mult mai des și mai frumos la masa domnească isprăvile domnului în scaun sau ale înaintașilor săi. Iarăși e foarte greu de deosebit în poezia populară actuală, care a suferit atîtea transformări, textul primitiv, ca să zicem așa, al cîntărilor privitoare la domnii din acea vreme.