Scena a fost impunătoare și duioasă. Aceluia care se considera numai ca un „umil gregariu“, cu sentimente de adevărat schimnic al politicii, urmărind pe moșia sa, la vizita vreunui gazetar bucureștean, cuiburi de potîrnichi sau de prepelițe, i s-a impus, de glasul vladimirescian al „șefului” său (stimat și iubit”), d. Mihalache, să revie la conducerea partidului, ceea ce pentru un moment n-a crezut că poate să promită, dînd în schimb unul din acele discursuri de fluență vagă și nulă în care plutesc ca bucățile de carne într-o ciorbă de cazarmă neplătită idei care ar fi făcut succesul unui licean de la 1890. Un partid popular nu se poate mulțămi însă numai cu aceasta: trebuie și manifestația de stradă. Ar fi să arăt puțină stimă față de cetitor dacă aș lămuri ce înseamnă această cea mai ieftenă din armele unei demagogii răsuflate. În treizeci de ani de viață politică am văzut de atîtea ori pe oamenii placardelor de injurii și de cereri nerealizabile. Ovreiași din prăvăliile de prin Lipscani, liceeni fugiți de la școală, așteptînd voluptatea spargerilor de geamuri, țerani veniți pentru „un pol” (acuma suta de lei) și o pîne. Știe doară oricine că, așa discreți cum ne-a făcut Dumnezeu, nu putem, oricît am voi, oricît ni s-ar cere, oricît am crede în anume idei și în anume oameni, să ne înfățișăm, cu gesturi și strigăte, care nu se potrivesc cu firea noastră, pe Calea Victoriei, pentru ca, răzbătînd cu luptă, după lovituri în poliție și în armata care, înțepenită, asudă și scrîșnește din dinți că e expusă la toate insultele, să speriem pe rege la Palat, dovedindu-i că partidul poate scoate în luptă zeci de mii de „cetățeni”.