Bătrânul uită furnica, trase hârtia mototolită, vârâtă repede, la întâmplare, în ascunzătoarea ei, își luă ochelarii și se duse lângă fereastră să citească: Te-am așteptat iar joi. De ce n-ai venit? Pândește moșneagul când s-o duce la vie. Ori ți s-a făcut milă de el? Scrisoarea era de la Ilie, îi cunoștea scrisul. Bătrânul începu să tremure, apoi căzu, moale, pe scaun. Vrasăzică, nu se înșelase. Se iubeau. Atuncea, când a întârziat, dânsa la Ilie fusese. Și acum a fost de ajuns numai o clipă ca să-i și strecoare bilețelul. O ură grozavă îl cuprinse împotriva omului aceluia care-i adusese femeia aceasta în casă și care acuma îi sfărâma viața. Cine-l pusese să o ieie, să o culeagă de pe drumuri? Smaranda intră. Când văzu pe moșneag stând pe scaun, la capătul mesei, se uită îngrijată. Cuhulea începu, înecându-se parcă: — Smarandă, o să mă duc la vie. Femeia se prinse, întrebă grăbită: — Când, moșule? Bătrânul se sculă, cu ochii rătăciți. — Astăzi, ca să te poți duce mai degrabă la Ilie. Femeia încremeni. Dar furia cuprinse pe bătrân. Se repezi la nevastă-sa și o apucă de mâini, strângându-i-le: — Astăzi, astăzi, acuma, ca să te duci la Ilie. Auzi?...