Vorbiam cu un prieten despre acele stări sufletești, tainice și ciudate, cari hotărăsc uneori sinuciderile. Și ne pierdeam cu reflecțiile, cu observațiile în lumea sufletelor omenești, în cari atât știința, cât și arta au făcut atât de puține și nesigure cuceriri. Dar deodată, în mijlocul discuțiunii, prietenul meu se opri, șoptind de mai multe ori un nume de femeie. Și’n ochii lui par’că se ivia o lumină searbădă, lumina amintirilor aproape stinse, ca un răsărit de toamnă. Îl întrebai: — Ți-ai adus aminte de cineva? — Da, îmi răspunse el; mi-am adus aminte de o femeie care s’a sinucis pentrucă era fericită... Îl privii uimit; el adăugă. — ... și se îndoia de statornicia fericirii !... Apoi după o pauză. — Dar mai bine ascultă-mă. Peste câteva minute vei înțelege totul. Mă duceam la ea aproape în fiecare seară. Aveam nevoie de sărutările ei, ca și de aer, ca și de lumină. Nu era frumoasă : un corp mic, subțire ; ochii mari, de un albastru vag, ca cerul unor zile de vară; părul castaniu, gura mică, prea mică, buzele mai totdeauna fără sânge, ca ale anemicilor, nasul comun, sânul slab, fără nici o rotunzime. Cum îmi plăcuse femeia asta ?