«Cum îndrăznești să șezi în fața domnului maior! ?» se răsti el la mine. Mă uitai lung în ochii lui cei negri. Maiorul trecuse înainte și se afla departe. «Nu în fața, ci în dosul domnului maior mă aflu», îi zisei înveselit. «Îți mai și umblă gura! ?» - strigă plutonierul gata de a mă înșfăca. Sergies, care se afla în apropiere și-și avea daraverile cu el, i se puse în cale. «Stai, omule, îi zise, că tu nu știi cine e bătrânul acesta!» «Bătrân o fi, răspunse țiganul, care nu era prost, dar dacă și om de treabă ar fi, nu l-ar fi trimis stăpânirea aici.» Cu toate acestea el nu m-a mai supărat - după ce Sergies i-a dat și alte lămuriri mai pozitive. Aceasta a fost cea din urmă din supărările ce-am avut la Domnești: de aici înainte, tot bine și numai bine. Zicea Sergies și mai ziceau și alții că sunt între noi și lichele, pungași ori spioni, care trag cu urechea și spun chiar și ceea ce n-au auzit ca să se pună bine cu «zbirii»; eu n-am cercetat însă dacă e ori nu adevărat aceasta; mie toți îmi erau tovarăși de suferință, care aveau deopotrivă dreptul de a cere să-mi dau silința de a le face suportabilă viața și astfel cu toți mă potriveam.