Aceasta era deci cuprinsă de o firească mâhnire când se gândea că vor trebui să mai treacă ani și iar ani de zile până ce el va fi ajuns să-și ia diploma de doctor și să se așeze ca om la casa lui. Apoi, Negrea mai era și ca un fel de miel care suge la doauă [oi], și anume mai avea o mătușă bogată, sora tatălui său, văduvă fără copii, care-i și alesese drept pereche potrivită o verișoară, nepoata răposatului ei soț, care ținea la el și pentru care avea și el oarecare slăbiciune, încât îi purta mereu portretul la sine. Era deci și-n gândul mătușei că ar fi fost curată nebunie de a se mai canoni ani de zile de-a rândul spre a-și lua diploma de doctor, când el era și de altmintrelea om deștept, știa multă carte și moștenise, ba mai avea să moștenească destulă avere pentru ca să poată trăi în toată lărgimea. El s-ar fi și întors acasă dacă n-ar fi prins slăbiciune de botanică. S-a înscris deci, de dragul botanicei, la Universitatea din Viena, mai în apropiere de orașul lui, iar aici s-a încurcat în geografie, apoi în geologie și-n chimie. Muncea omul întins și fără de răgaz, încât ți-ar fi fost milă de el dacă nu te-ai fi încredințat în fiece clipă că făcea aceasta numai pentru mulțumirea lui sufletească.