se supără Sisoe. În sfinția-ta de ce nu dă? – Pe mine mă cunoaște, răspunse Pafnutie, moale. Ca să-i arate că nu se teme (ce era el, să se teamă? ), Sisoe se întoarse la ungur, îl apucă cu două degete de vârful nasului, îi săltă puțin capul mai sus și i-l suci un pic într-o parte, ca să stea drept. – Vezi că n-a dat? zise el fudul. îi mișcă apoi și pe ceilalți doi câte puțintel, ca să-i așeze mai bine pe piatră, cu genunchii la aceeași înălțime și cu nasurile drept înainte. După care, se întoarse iarăși la locul său. Dar n-avea astâmpăr. Ofta mereu, se frământa și se răsucea, ca pe spini. – împrumută-mi-i și mie, sfinte Pafnutie, măcar pe-un ceas! îndrăzni el în sfârșit, luându-și inima-n dinți. – Ce să-ți împrumut? întrebă Pafnutie într-aiurea. Sisoe arătă cu capul spre cei trei binecredincioși. – Dă-mi-i să fac numai două-trei ocoluri cu ei... și ți-i aduc îndărăt, nevătămați. – Ba! răspunse Pafnutie, scurt. Nu ți-i dau. – Rogu-mă sfinției-tale... – Nu ți-i dau, că ești stătut. Dacă ți-i las pe mână, într-un ceas mi-i dai gata. Vorbind astfel, Pafnutie își plecă iar ochii asupra țintarului. – Bag samă, zise el către Habacuc, cu o sprânceană mai sus și cu alta mai jos, bag samă că această boabă de fasole nu era aici, adineaori, când am întors capul... – Eu unul știu că n-am atins-o, se apără Habacuc.