La Seghedin se părăsesc „locuințile românilor[21]“. Și el îi apără: „Ce ar fi Banatul, de n-ar locui românii în el?”[22] Călătorul ia în ocrotirea sa și pe „leneșa“ femeie româncă, după ce a văzut-o torcînd și în drumul spre casă. „Ia-o cum o vrei, dar româncele sînt desigur harnice.” Iar, dacă sînt „iubeațe”, cum zice Miron Costin, vina ar fi, ca și la italience…, a mămăligii! Avem astfel un număr de mărturii și de judecăți din Ardeal chiar, venind din partea sașilor sau ba, care dau, măcar în parte, dreptate poporului românesc. Altele vin din țerile germane. Căci se poate zice că și în secolul al XVIII- lea, din punctul de vedere al „filozofiei” reformatoare, filantropice, care stăpînea atunci, dacă nu încă din acela al sentimentului pentru dreptul național, cerînd libertate pentru orice neam, o chestie românească există. Și acei cari o simțeau duc lupte contra egoismului unguresc ca și contra desprețului cu care germanismul administrativ în serviciul Casei de Austria, stăpînă în Ardeal și în Banat, trata popoarele „inferioare”. Beneficiau astfel și românii de acea simpatie care se adresa către oamenii „primitivi”, trăind în afară de civilizație. Dar și experiența personală a călătorilor se adauge pentru ca ei să poată răspinge batjocurile fără margeni de care eram acoperiți.