Dar unde să adoarmă? Jos, pământul tare şi rece; sus, întuneric adânc; în casă, copiii adorm plângând; în curte Plăviţa pufăie pe nări a foame; şi el, prigonit de gânduri şi de nenoroc. "Dar mâine? Dacă n-oi avea ce scutura în copaie? Ce mă fac mâine? Dumnezeu e sus, e sus, dar nu pe el îl întâmpină muierea în prag şi nici nu-i zice: "Opt guri, măi omule, şi cu Plăviţa nouă! Dumnezeu e sus, dar de n-oi găsi de lucru, de n-oi avea noroc nici mâine, beau câteva rachiuri şi mă duc la târg… Ei, şi dacă mă duc la târg?… Fie ce-o fi, şi să nu mai aud: "Mamă, mi-e foame!" Mă duc la târg şi fur… ce-oi putea fura"… Omul tresări. Cine-i zisese: – Ce să faci, dacă n-ai noroc! – Tu eşti, muiere? – Eu, socoteam că dormi. – Ai auzit ceva? – Ce s-aud? – Nimic. Şi femeia intră în casă, şi omul închise ochii mormăind: – Ce-o fi să fie!… Să nu mai aud: "Mamă, mi-e foame!" Dar cine i-a zis iar: – Ce să faci, dacă n-ai noroc! – Tu eşti, femeie? Întuneric. Nimeni. – Doar n-o fi dracul! Şi omul adormi mormăind: – Ce-o fi să fie!… Nu se crăpase bine de ziuă, şi o gură mare se auzi: – A venit cu mălai, mamă, că mi-e foame… – Şi eu nici n-am plecat, zise omul sărind drept în picioare.