La început se făcu în public acea mișcare nervoasă pe care o produc fiorii nerăbdării; apoi urmă o tăcere adâncă... Părea că cele câteva sute de privitori încremeniseră deodată, cu ochii mari, sticloși, îndreptați spre ușa de intrare. Acuzatul fu introdus în sală. Era un tânăr brun, înalt, spătos, cu ochii negri, plini de un întuneric fără fund. Se așeză pe banca neagră, liniștit, stăpân pe sine, aruncând priviri cercetătoare spre magistrații din fața lui. Era învinuit că-și ucisese amanta — fapt pe care îl mărturisise dela început, căci singur se dedese prins în mâinile justiției. Când președintele îi ceru să-și facă spovedania crimei sale și’n fața juraților, el începu să povestească rar, cu glasul puțin aspru, dar curat, parcă ar fi istorisit o întâmplare banală unor prieteni intimi. — O văzusem pentru prima oară, într’o librărie, cumpărându-și romane franceze. Din clipa aceea fusesem fermecat și stăpânit de farmecul ei, ca de un junghiu pe care ți-l fixează pentru totdeauna în piept un curent puternic de aer. Nu mai aveam altă preocupare decât să mă gândesc la ea, s’o urmăresc pretutindeni, s’o doresc totdeauna. În sfârșit i-am scris; ea mi-a răspuns. În urmă ne-am cunoscut și ne-am înțeles să trăim împreună.