Cele cîteva zile pe care le-am mai petrecut la București, cetind zilnic scrisori de insulte și de amenințări, în care mi se punea în sarcină totul, de la „interviewul de la Mangalia” pînă la neplata învățătorilor pe cari eu, dintr-o ură patologică, aș fi căutat să-i aduc la moartea de foame, mi-au îngăduit să fiu martur la instalarea succesorilor. Niciodată o transformare mai complectă nu s-a petrecut la un partid politic, mai ales în ce privește ramura ardeleană. Patria de la Cluj și-a schimbat subit tonul. Aluziile la suveran au fost înlocuite cu laudele cele mai plate la adresa lui, ceea ce se explică, dată fiind posibilitatea de a regula atîtea conturi uitate. Iar șeful guvernului inaugura față de rege o atitudine servilă în care m-aș fi crezut, dacă aș fi adoptat-o, mai jos decît cel din urmă dintre lachei. Văd încă scena de la inaugurarea frumoasei căzărmi a sergenților de stradă, ridicată gospodărește de unul dintre cei mai credincioși și personal mai onești dintre „amicii regelui”, de cari, de altfel, aș fi nedrept dacă aș spune că am avut să mă plîng, colonelul Gabriel Marinescu, prefect de poliție. Supt soarele dogoritor, d. Vaida Voievod, albit și îngreuiat de retragerea alimentată cu ura din fiecare zi, aștepta îndelung, cu capul gol, în tovărășia colaboratorului meu de pînă ieri, d. Argetoianu, venirea stăpînului.