Când deschideai lada, se împrăștia un miros plăcut de gutui coapte. O mătură sta după ușă, ca o slugă totdeauna umilită. În dreptul mesei, trei scaune de paie completau întreaga mobilă a casei. Eră peste tot o simplitate monotonă și tristă. * * * În această casă, o bătrână religioasă își sfârșise zilele. Trăise dintr’un rest de avere, pe care o moștenise dela bărbatul său. Cu cei din urmă bani și-a cumpărat cosciugul și și-a plătit o bucată de pământ, pentru odihna veșnică. Această bătrână stătuse totdeauna departe de lume. Tot ce trecea dincolo de locuința ei era un haos, un gol, un necunoscut. Sufletul ei singuratic, instinctiv poate, ghicise că printre oameni sunt patimi, e ură, e sgomot, sunt răutăți. Se mulțumise cu seninul neturburat al unei credințe oarbe. Și trăise astfel nefolositor și indiferent, cum trăește o plantă. Câteva luni, după moartea acestei femei, casa se dărâmase. În locul ei, un burghez bogat pusese să se zidească o clădire măreață; iar grădina era menită să se prefacă într’un parc elegant, lipsit de poezia sălbăticiei... Trecutul se ștersese. Rămăsese numai o notă vagă din tristețea nestatorniciei...