Ș-așa, ș-aruncă coiful cît colo, și coiful se rostogoli ca și cum ar fi căzut cu cap cu tot. Și-i curgea nădușelile de la tîmple pe barbă, din barbă pe trunchi, și răsufla din greu, și se uita aci la mîna care bănă- năia, aci la Roșu-vodă, care se ridicase în capul oaselor pîn Ta șezut. La urmă se albi la față și se lăsă în brațele ălor mari. Nu se putuse birui și se porni harță de amîndouă părțile. Și împăratul s-a făcut bine și fără o mînă, și dușmanul iar bine și fără o labă. Și ostașii, ca dracii, azi așa, mîine așa, pînă auzi împăratul că-i zic Ciolac, și rîse, și i-a rămas Ciolac-împărat. Și m-a trimis să vă spui. Împărăteasa mai plînse, mai se însenină. — Mi se făcuse semn. Vedeam pe tata întreg-întreguleț, afar’ de mîna stîngă. — Să-l văz biruitor și fără o mînă… — Făr-o mînă… — Cu capul descurcă belelile împărățiii. — Cu capul… — Nouă ne trebuie mîini… — Nouă… — Să toarcem, să urzim, să țesem… — Să țesem… — Lui… — Lui? Și împărăteasa sărută pe Irina și-o strînse cît putu la sîn. Ion, purcarul palatului, dormea cu fața în sus, cu părul ciufulit și cu cîrîie pe obraz.