În fața rușilor un întreg exod spre Ardeal. Cum la București e ciuma, omul trebuie să se întoarcă prin Brebu dincolo de munți. Un carătaș, E.Ch. Döbel, străbate la 1830 Țara Românească pentru a găsi aici de lucru[19]. Speriat la fiecare moment de „tauri”, de țigani, de călăreți, hrănit cu mămăligă pină atunci necunoscută, ispitit de ospătăreasa care-l primește, el trece la Cîmpina și la București, cu carăte și murdării în stradă, cu femei de petrecere care momesc pe meșterii cu un surtuc la șase oameni: aici vede pe ruși țiind ordinea și pe brutari țintuiți de ureche pentru prețuri prea mari, pe alți vinovați bătuți la falangă sau cu vergile – pînă la 280 pe o singură spinare de tălhar (a văzut și lume bătîndu-se la un mort pentru pomană). De la București, ținta călătoriei, apucă spre Moldova, din mai 1831, părăsind pe meșterul Weiss, patronul său. La Focșani, un carătaș din Schwerin – și o fată frumoasă! Printre bordeie, pe drumul străbătut de iuțea căruță a poștei, pe lîngă cîrciume, meșterul ajunge la Bîrlad, unde va lucra la fabrica de trăsuri a grecului Andricu Mamachi. Stind la un șelar, merge la biserică – și nu-i place, cum nici Paștele de zgomot și beție.