Vreme rea... Dela fereastră privesc în stradă. Peste drum, în cârciumă, un chitarist bătrân — artistul săracilor — cântă romanțe vechi și uitate. În jurul unei mese, câțiva muncitori îl ascultă, beau și par veseli. Mă'treb: sunt veseli în realitate sau au puterea să-și creeze sensația veseliei ? Intre simțirea mea și natură este atâta apropiere, încât o mare parte din sensațiile mele plăcute sau triste sunt hotărîte după starea vremii... A început să plouă. Un câine lățos, slab și murdar tremură în mijlocul drumului. Par’că e adâncit într’o consfătuire cu sine însuși; trebuie să-i fie foame și frig. Gardistul de stradă, cu gluga în cap, trecând pe lângă dânsul, îl lovi cu piciorul. Câinele abia se depărtează, scherlălăind; e șchiop. Mă retrag dela fereastră. A observa e adeseori o durere. Lumea, in cele mai ascunse colțuri ale ei, ascunde mai mult aspecte triste și brutale. * * * Singur, singur... Aș putea ieși să întâlnesc un prieten. Dar, lucru ciudat! Câte odată am scrupulul acesta: când sunt trist, caut să nu întâlnesc oameni. Lumea în general e veselă, ea nu tolerează pe cei triști. Un om, care ar plânge în stradă, ar fi ridicul sau luat drept nebun. Durerile și nenorocirile manifestate în vileag sunt neînțelese sau batjocorite.