Lescalopier știind latinește, ministrul regelui căutase a-l întrebuința într-o țară ca Ardealul, în care aceasta era limba curentă. Dar mai era un scop: pe atunci influența franceză tindea a cuprinde Orientul. În Polonia fusese ales rege Henric, al doilea fiu al Ecaterinei de Medicis; un reprezintant al regalității franceze se instalase la Constantinopol, unde Apusul catolic întreg era considerat ca o țară a francilor cu un „împărat” francez mai presus de toți ceilalți șefi de state. În nordul Rusiei negoțul francez pătrundea îndrăzneț. Asupra țerilor noastre, în care era să se așeze, peste cîțiva ani numai, ca domn, un ocrotit al lui Henric ajuns rege al Franciei, Petru Cercel, din Țara Românească și unde visătorii se gîndeau la colonizări de francezi[3], era cu neputință ca această infiltrare, diplomatică deocamdată, să nu aibă consecințele ei. Astfel Lescalopier avea și sarcina ca, în treacăt, „să mulțămească celor doi voevozi pentru binefacerile lor față de francezii cari trecuseră din Polonia în Levant” și să caute și niște inele pierdute la munteni de contele de Tavannes, într-o călătorie asupra căreia n-avem știri mai bogate[4]. Pe urmă, trecînd în Polonia, călătorul, devenit acuma un agent al diplomației franceze, avea să ducă știri lui Gilles de Noailles, senior de Lisle, care se afla la Cracovia.