N-a rămas deci decât ca rândașul să alerge, ca să o aducă pe madama din chioșc. Madama rămase o clipă ca trăsnită din senin, apoi se ridică ca o furtună; ploaie-neploaie, nu-i rămânea decât să alerge și ea. Într-un singur gând i se înfățișară toate urmările acestei nesocotințe copilărești, de care numai dânsa era vinovată, și își făcea mustrări, era supărată, încât îi venea să-și smulgă perii din cap. Când însă ea dădu cu ochii de Gogușor, mânia i se îndreptă asupra lui. Da! nu s-ar fi întâmplat lucrul acesta dacă n-ar fi fost el la mijloc. Ea se duse dar drept spre el, ca să-și verse veninul asupra lui. - Madamo! strigă Chiva înțepată, să nu te pună păcatul să-mi atingi copilul, că păți o rușine pe care nu o s-o uiți toată viața. N-ai altă treabă decât să-ți păzești băiatul, și dacă nu 1-ai păzit, de vină nu e copilul meu, pe care eu n-am vreme să-l păzesc, fiindcă trebuie să fac altă treabă. Madam se astâmpără. E incalculabilă firea femeiască. Aceeași madamă, care șezuse liniștită la cartea ei, apoi se ridicase parcă era să le facă toate valvârtej în calea ei, acum râmase o clipă turburată, apoi începu să plângă.