Pe români începe a-i găsi călătorul amestecați cu rutenii, „rusnecii”, încă de la „Wasmar”. Moșiile contelui Károlyi îi par deosebit de bine îngrijite și el vorbește de locuitorii cari duc o viață mulțămită, fără a preciza cării națiuni îi aparțin, cînd nu sînt germani. La Careii-Mari vede gimnaziul Piariștilor și castelul aceluiași conte. Intrînd în Ardeal, recunoaște că „nația românilor este’ca număr poate mai tare decît toate celelalte nații în Ardeal împreună”[9]. Dar sînt robii ungurilor, și situația lor e mai rea decît a locuitorilor dincolo de munți. La „Czög” călătorul află români îngroziți să nu li se ia ceva fără bani, ca de obicei. Îngrozit e, la „Sobor’”, germanul nostru, care trebuie să mănînce, din mînă românească, mămăligă, Brod von türkischem Waizen. La „Baska”, în calea spre Cluj, află gospodăria bună a unui preot: fiica lui se înțelege cu străinul prin vorbe scrise pe hlrtie. „Între Baska și Balea stătea pe o înălțime un bătrin valah, care trecuse de o sută opt ani: privea ca împietrit la soarele ce era să se ascundă îndată. Capu-i era descoperit, păr alb ca zăpada-i acoperise anticul cap; o lungă barbă sură-i dădea înfățișarea unui patriarh; ochii mari aruncau foc către soare, dar brațele și picioarele erau foarte slăbite.