Atunci un neam al iui Dragoș, Balc sau Baliță, și un Dragu se adresează la Constantinopol și cer patriarhului ca o mănăstire întemeiată de dînșii acolo – și care, din nenorocire, a rămas dincolo de granița fixată Maramurășului, – ca mănăstirea Peri (cf. Periș, Peret), să capete un decret – și decretul dat de patriarhul Antonie s-a păstrat –, prefăcînd mănăstirea în stavropighie, ceea ce înseamnă „înfigere de cruce“. În același timp egumenul din Peri devenea exarh al patriarhului de Constantinopol, avînd o întreagă listă de regiuni maramurășene și vecine cu Maramurășul, de la vest și sud, pînă adînc în Ardeal, supuse autorității vlădicăi exarh. Pe atunci patriarhia de Constantinopol servea unor scopuri romantice de restaurație bizantină. Își închipuia Bizanțul, necontenit amenințat de turci, foarte slăbit de primejdiile continue, că ar putea să revie la ce fusese odinioară pe vremea Comnenilor, și dacă imperiul se mișca mai greu, dacă n-avea mijloacele prin care să se poată impune, fiindcă era sărac, fără armată, fără comunicații, patriarhia se putea mișca mai ușor: în toate părțile, în Muntenia, în Moldova, în Rusia ea căuta să-și întindă din nou influența, să-și țese din nou firele, pentru ca pe urmă să vie imperiul și să profite din ceea ce a cîștigat biserica, precum în alte timpuri biserica însăși căta să-și cîștige din ce dobindise imperiul.