Și au venit și alți falși Ioan Vodă, precum și un Alexandru Vodă, un Constantin Vodă, cari toți erau sprijiniți de cazaci, bucuroși ca, în loc de a prinde pe drumeții mai rari, să prade o țară întreagă care-și refăcea bogăția în timp de cîțiva ani de zile. Un fiu al lui Alexandru Lăpușneanu, Petru Cazacul, s-a numit așa, deși era moldovean, pentru că fusese susținut tot de cazaci. Și pe vremea lui Mihai Viteazul au jucat un rol mare în luptele acestuia. Pe acești cazaci îi întîlnește călătorul nostru, care li zice „les couzaquis”. Ei făceau drumurile cu totul nesigure. Drumurile acestea, ni spune călătorul, sînt cutreierate în cea mai mare parte de familii care locuiesc în căruțe cu mai multe rînduri și care au în ele pînă și mori de vînt pentru făină. E vorba deci de tatari, cari locuiau în ce se numește de cronicari, în secolul al XVII-lea, coșuri, cam cum sînt azi căruțele cu care coboară sătenii de la munte cînd merg să culeagă recolta la șes. În ce privește cetățile de aici, Fourquevaux cunoaște Chilia și Cetatea Albă, care aveau garnizoane de ieniceri. Stătea în ele un vameș turcesc, și erau închinate – cel puțin Chilia – unei fundațiuni religioase din Orient; și sultana Validè, mama sultanului, avea drepturi asupra veniturilor orașului.