În întîia jumătate a veacului al XVI-lea Țara Românească oferă oarecare deosebiri față de Moldova, care stă foarte mult supt influența Poloniei. Este o influență occidentală care se întinde, și, prin tot ce caracterizează drumurile de negoț, transformă Moldova într-un sens tot mai mult în legătură cu acea civilizație a Apusului care se afla în faza culminantă a Renașterii. Călătorul care ar fi trecut prin Muntenia ar fi constatat aici unele elemente comune cu cele corespunzătoare din Moldova, dar și altele deosebite de elementele moldovenești. Între elementele comune sînt acelea de cultură orientală, care nu mai vin acum din Balcanii propriu-ziși, din Constantinopolul creștin, care nu mai există, din statele slave complect distruse de turci, ci vin prin fugari, aparținînd familiei odată domnitoare în Serbia, a Brancoviceștilor, refugiată în Ardeal și în părțile ungurești. În Moldova influența aceasta slavo-bizantină aduce – cum am văzut – schimbări importante și în domeniul literelor și în domeniul artei, fiind reprezintată prin a doua soție a lui Petru Rareș, Elena, fiica despotului Ioan. Inteligența sîrbească exercitată asupra Moldovei e însă mult mai restrînsă, din cauza situației geografice a țerii, pe care din două părți o bate vîntul Apusului, și din Polonia și din Ardeal, pe cînd în Țara Românească acest vînt bate numai din Ardeal.