La poarta palatului, spre marea lui mirare, sentinela strigă: „Wer da?“. Domnul ținea ca gardă a palatului o companie întreagă – călătorul zice „un regiment“ – de soldați nemți, mercenari, de teama cine știe căror împrejurări interne care ar fi putut să-l răstoarne și pe dînsul. Trimesul suie apoi pe o scară mare și largă de lemn –descrierea este a curții lui Vasile Lupu –, trece prin mai multe odăi și ajunge în sala tronului, unde era un jeț mare, iar, deasupra, un ceasornic, căci în vremea aceea era stabilit chiar în Iași un ceasornicar francez, care-și avea acolo casa și legăturile de familie, Gaspar Caillé, de la care s-a păstrat un document românesc, cuprinzînd iscălitura personală a lui Caillé în limba franceză. Oamenii ambasadorului sînt așezați pe lavițe de lemn, iar ambasadorul însuși, cu secretarul, merg în odaia unde se găsea domnul. Boierii și copiii de casă sînt toți în papuci, nu în cizme, după obiceiul turcesc. A doua zi, ceaușul probabil, plecînd, i se dau solului scrisori latine către rege și i se fac daruri: cai, un caftan de aclaz roșu, opt coți de postav subțire. Într-un adaus se pomenește de retragerea lui Gheorghe Ștefan la Stettin, unde a trăit ani de zile în mizerie, cerînd ajutor în toate părțile și unde pe lîngă dînsul avea numai pe rusoaica lui, care învățase românește, și vreun boier, doi – mîngîindu-și înstrăinarea și sărăcia prin aceea că, ajutat de egumenul Antonie de Moldovița, traducea însuși psalmii în românește.