Era tocmai luna în care Puica murise. Trecuse numai un an, și în căsuța joasă toate se schimbaseră. De la o vreme bărbatul nu venea nopți de-a rândul, sau dacă se întorcea, seara, venea amețit, gata de ceartă. Femeia îl lăsa în pace să spuie ce vrea. Chiar în ziua în care cu un an înainte plânseseră amândoi, dânsul sosise înfuriat. Nu găsi slujnica acasă și, când ea se întoarse, începu să țipe: — Unde ai fost? — A călcat trenul pe un om, ici, și m-am dus să văd. — Acolo ti-i treaba? Și zărind pe nevastă-sa răcni: — Mai bine te călca pe tine… Că tot nu ești în stare să duci gospodăria! Când Măria auzi pe la miezul nopței mersul cutremurat al trenului, îi veniră în minte cuvintele bărbatului: „Mai bine te călca pe tine…” Și parcă nu le găsea răutăcioase. Se gândea că, la dreptul, nu mai avea de ce să ție umbră pământului, degeaba.. Intr-o zi, Măria stătea într-un colț, și urmărea cu privirile duse, ca totdeauna, cum se necăjea slujnica să scoată covorul din păretele de lângă patul ei, căci se încuibase colbul într-însul și Dumitru poruncise să rămână zidul gol. Slujnica îl desprinsese din ținte, și pe urmă ieșise cu el din odaie.