Apoi își aduse aminte; vorbi mai domol: — Diseară ne ducem în târg. Mergem la un circ… Să mai vezi și tu lumea. Măria nu răspunse; așeză rochița în ladă și trecu în bucătărie. Seara, la îmbrăcat, bărbatul o necăji un ceas: — Ai uitat să-ți pui rochiile pe tine… Uite, pune-ți pălăria mai așa, ridică-țipuțin părul… Hmm! Mâinile Măriei nu izbuteau să prindă un ac, să așeze o șuviță de păr. Parcă pierduse simțul pipăitului. Dumitru o privi iar cu grijă. Femeia asta gârbovă, stângace, slabă și cu capul alb era nevasta lui vioaie și frumoasă de-acum câteva luni în urmă! O mustră: — De ce nu spui și soră-tei să mai vină pe la tine! Să mai ai pe cine întreba de una, de alta. Afară ningea des, omătul se așezase mărișor. Măria de-abia putea merge. Bărbatui o luă de braț să-i ajute. Când se așezară pe scaun, în circ, dânsa scoase un suspin de ușurare. Lumina o orbea, privea străină, rătăcită, la tot ce i se perinda prin fața ochilor; și pe când bărbatu-său râdea cu poftă de schimele unui caraghios, ea simțea o durere tăioasă în capul pieptului. Deodată, în mijlocul circului, veniră trei comedianți: un bărbat, o femeie și o fetiță.