Degeaba! De ursita sa nu poate nimeni să scape: cum s-a arătat la plumb, așa trebuie să fie! ” Peste vreun ceas el a chemat pe Chiriac, care făcuse anii de ucenicie deodată cu Pantelemon și-i fusese acestuia totdeauna prieten bun. - Să te duci — îi zise - și să mi-l aduci pe Pantelemon, că seara de Sân Vasii fără de el nu se poate face. Chiriac se uită la patron cuprins de-un fel de grijă, parc-ar fi stat la-ndoială dacă e ori nu-n toată firea. Știa foarte bine de ce a trebuit Pantelemon să plece și înțelegea unde bate gândul patronului când vrea să-l aibă de Sân Vasii, dar nu-i venea să creadă. - Pe Pantelemon să-l caut și să-l aduc aici? Pe Pantelemon al nostru? întrebă el. - Da, da, da! răspunse patronul. Pe îndrăznețul acela. Ți-am spus că fără de el nu-i seară de Sân Vasii. Chiriac mai stete puțin, dete din umeri, se scărpină-n creștet, apoi plecă oarecum șovăind. Unde putea el să-l găsească acum, așa, deodată, pe Pantelemon, a căruia urmă o perduse de mult? „Păcatele mele! își zise. Îl scot și din fundul pământului, și n-au mai fost Sân Vasii cum au să fie azi!