Dar el e în colțuni și nici n-a mișcat măcar piciorul... A doua trosnitură... Mai multe... E desigur cineva afară, aci, foarte aproape. Leiba se scoală apăsându-și pieptul cu mâna și căutând să întoarcă înapoi un nod rebel ce i se ridică în gât. ...Sunt mai mulți oameni afară... și Gheorghe!... Da, el e; da, a bătut în deal ceasul Învierii. Vorbesc încet: “- Dacă-ți spun eu că doarme. Am văzut când a stins lumina. – Mai bine; prindem cuibul întreg. – Poarta o deschiz eu; îi știu meșteșugul? Să-i croim ferestruica... Bârna trece pe aici..." Și se simțiră pipăiturile cu care omul de afară măsura distanța pe lemn... Un sfredel mare se aude rozând țesăturile uscate ale blănii bătrâne de stejar... Zibal are nevoie să se rezeme: el se sprijinește în palma stângă pe poartă și cu dreapta își acopere ochii. Atunci, printr-un caprițiu neexplicabil al intimelor jocuri, se produse în urechea omului din-năuntru foarte tare și lămurit: "Leiba! sosește dilijența!" Era neîndoios glasul Surei... O caldă rază de speranță... un moment de fericire... este iar un vis!... Dar Leiba își trage repede mâna stângă: vârful instrumentului, pătrunzând de partea asta, l-a înțepat în palmă. A mai gândi la scăpare?...