In miez de noapte jalnic e vîntul mai sălbatic: El suspinând se culcă în drumul singuratic Și trist gemând tot rupe din teiu a sale ramuri, Cu mâna înghețată el pipăie în geamuri Ca orbul ce atinge cu brațul lui păreții Și-apoi la nori ridică de frunze largi nămeții. Și tot în miez de noapte, cînd vîntul bate ’n horn, La lampă să șezi strajă și, picurînd de somn, Citind scrisori iubite și ’ngropate ’n scrin, Cu flori de miosotis ca ochiul tău senin, Și gândul tău să zboare, și pieptul să-ți suspine, Și inima să-ți bată, și fruntea-ți să se ’nchine, Tot deșirând trecutul uitat în fund de scrin, Iar anii, de alt-dată, tăcuți și ’ncet revin. Și dulce-i, târziu noaptea, cînd toamna bate afar’, Trecutul să-ți răsară trandafiriu și clar, Iar șiru ’ntreg de zile în raze împletite Din mânile de vremuri s’apară liniștite, Privind la fruntea noastră, cu ochii mari uimiți, Când palizi noi ne stângem, de dorul lor zdrobiți!... Și, când octombrie vine, cu norii lăți în turme Și pasări pribege pornesc prin larga lume, Și frunza bate drumul și vîntul cîmpii bate Și codru-i fără floare și-ogoarele uscate, Iar toamna tînguioasă se vîră noaptea ’n horn Ducînd cu-amară jale urîtul plin de somn, La masă, lîngă sobă, pe gînduri rătăcită, Lași gîndul să pornească în calea-i nesfîrșită Și-apoi la lampă, trează, citind scrisori din scrin, Cu flori de miosotis, ca ochiul tău senin i> IV Se încearcă azi o revenire asupra reputației care se făcuse, în mare parte din causa inegalității fără păreche, a demonismului afectat, a perversităților numai din buze, lui Alexandru Macedonski, care după versurile sale, la început retoric banale, pe urmă artificial chinuite, dar cuprinzând de atâtea ori și adevărată poezie, s-ar părea că nu era în destul deprins cu tot ce cuprinde, comoară nu destul cunoscută și recunoscută, limba noastră.