S-a creat însă o stare de spirit de pe urma întreprinderilor lui care, ea, a călăuzit pe urmă istoria noastră aproape un veac. Așa încît, cînd se vorbește de Mihai Viteazul, nu trebuie să ne oprim la urmările imediate, ci să ținem samă de toată această înălțare și împuternicire a sufletului românesc. În locul celor cari primeau orice, incapabili să vadă altă politică decît cea turcească, în locul celor cari răbdau oricît de la ienicerii capitaliști, de la turcii, armenii și grecii din Constantinopol, în locul domnilor cari la cel dintîi semn se duceau la Poartă, și în locul unei țeri care, cînd primea vestea că domnul a fost exilat într-o insulă din Asia ori a fost spînzurat, n-avea nici un sentiment de revoltă, întîlnim după Mihai oameni mîndri, oameni tari, oameni hotărîți și oameni cari au conștiința că pot face ceva. Se văzuse odată că un român poate să meargă pe drumul lui Alexandru Machedon, rîvnit de Mihai[7]; au încercat și alții și atîtea s-au căpătat astfel; un popor care înainte nu se răscula, pe la întîia jumătate a veacului al XVII-lea, îndată ce nu-i place ceva, se răscoală; un popor care primea orice străin îndată ce el juca un rol mai mare, dintre greci și levantini, se ridică împotriva acestor străini; un popor care înainte îngăduia în toate pe turci a știut să facă în întîia jumătate a veacului al XVII-lea așa încît ei să nu-și mai afle rost în țară decît ca funcționari avînd rosturi speciale pe lîngă Divan; un popor care nici nu s-ar fi gîndit să poată alege un domn împotriva domnului trimis de Poartă și să se bată cu oastea în mijlocul căreia se găsește steagul trimis din Constantinopol, poporul acesta a cutezat a face altfel cînd a așezat în marginea Bucureștilor pe Matei Basarab contra lui Radu Vodă, fiul lui Alexandru din Moldova, numit de „împărat”.