Se dusese și Tomșa cu cortegiul lui cel strașnic în haine roșii, cu halebardierii după dînsul pe străzile Iașilor, mai teribil în alaiuri decît în lupte, care, încunjurat de ura cumplită a boierilor, a fost chemat de turci la Constantinopol, de unde n-a mai ieșit niciodată. În Moldova și în Muntenia rolul cel mare îl joacă acum acel strălucitor domn al cărui mormînt se poate vedea în București, la biserica Radu Vodă, acoperit cu o piatră de marmură purtînd o inscripție românească – cel mai vechi epitaf domnesc, după al lui Mihai Viteazul, scris în românește, nu în slavonește. Domnul acesta este Radu Mihnea, mort ca stăpînitor al Moldovei la Hîrlău și adus apoi la București în mănăstirea făcută mai mare și mai frumoasă de dînsul. Era fiul lui Mihnea Turcitul. Cînd tatăl său s-a făcut turc, firește că mama, rămînînd creștină, a trebuit să-l părăsească, Mihnea Mehemed luîndu-și în schimb mai multe femei, cu care a avut și copii, dar cari n-aveau drept asupra tronului. Din legătura cu doamna Vișa, s-a născut Radu de care vorbim acum. Mihnea a avut totdeauna o iubire deosebită pentru dînsul, dar, neputîndu-l ținea lîngă sine, l-a lăsat pe sama mamei, trimețînd, fără îndoială, tot necesarul pentru creșterea lui: într-un rînd îi făgăduiește și un cal frumos ca să se deprindă la război.