Astă-seară o uitase. Când se întoarse din nou în cerdac, Cuhulea zâmbea mulțumit; zise: — Mă aștepta! — I-ai dat? Bătrânul se plecă, și-n taină: — Ghici ce? — Ce? — Cozonac, cozonac. Și prinseră să râdă! Peste două zile venea Paștele. Era cald și-o seară liniștită. Departe tare, dealurile viorii păreau că se topeau în aer, și-ncetul cu-ncetul nu se mai zăriră. Se lăsa noaptea. Zarzării înfloriseră, și mirosul florilor lor, mirosul rozetelor și-al zarnacadelelor se împrăștia adormitor. Femeia se gândea cu mulțumire la viața ei tihnită, alăturea de omul acesta bătrân, care se purtase până acum cu dânsa ca un tată. Și totuși parcă-i venea să plângă. De ce? În pieptul ei simțea așa ca un val care se ridica repede de la inimă spre gât, spre sufletul ei, și o chinuia parcă, o înăbușea. Și cum își apăsa pieptul fără de voie cu mâna, lacrimile îi izvorâră din ochi și începu să plângă cu sughițuri. Bătrânul se repezi spre dânsa. Îi luă capul în mâini, îl alintă ca pe al unui copil, o legănă, cuprins de mâhnire: — Ce ai? Ce ți-e, Smarando? Ți-e rău? Ești bolnavă cumva? Femeia răspunse printre suspine: — Nimic, nu-i nimic. Nu știu de ce m-am înecat, deodată.