Spre vară, fu vorba în oraș de o invitație, care să-i fie făcută oficial compozitorului. Prilejul era bun. De vreme ce Elisabeta Donciu se mărita, audiția muzicală a elevelor domnișoarei Vital nu măi putea să aibă loc ca anul trecut în casele prefectului. Lumea bună era îngrijorată, dar soluția fu găsită repede. Dacă s-ar crea o asociație muzicală a comunei? Doamna Rozalia Donciu sugeră ideea și primi prezidenția de onoare. Astfel, “Societatea Melodia, pentru propășirea gustului muzical” luă ființă într-o zi de mai. Concertul de inaugurare trebuia să aibă loc spre sfârșitul lunii în sala cinematografului. Invitat, Cello Viorin primi cu plăcere, fără să amintească măcar pe departe de vechile lui necazuri. Fu o seară frumoasă. Sala plină până la ultimul loc vuia de așteptare și voie bună. Se admirau rochii noi, se schimbau saluturi afabile de la o lojă la alta, se discuta prin semne între loji și parter. Când luminile se stinseră, nu se auzea decât o singură răsuflare: ca un singur om, orașul își aștepta eroul. Scena rămase deșartă câteva clipe și această întârziere încorda atenția publicului. Când, în sfârșit, Cello Viorin intră în scenă o salvă de aplauze îl întâmpină. Omul rămase ezitând, aproape de culise, și avu un surâs timid, puțin jenat.