«Te rog - îmi șopti Aneta - nu cumva să spui cine sunt. Am venit aici în locul Fulviei. Dacă află că sunt soția lui, mă iau la goană.» Îmi adusese o mulțime de bunătăți de la Riegler, între altele și-o sticlă de coniac, ba chiar și una de șampanie, căci sufeream de astmă și medicii erau de părere că e bine să beau din când în când câte un păhăruț. Maiorul le-a examinat toate, apoi mi le-a predat. Cele două sticle le-a oprit însă, rămânând să vin din când în când la biroul lui și să beau păhărelul cuvenit, ceea ce n-am ajuns niciodată să fac. Bun cum era, apoi comandantul a mers atât de departe cu cavalerismul, încât și-a nesocotit datoria de director al pușcăriei și ne-a poftit în iatacul de alături, unde ne aflam singuri și astfel puteam să vorbim nesupărați de nimeni. Mi s-a spus, înainte de toate, că școala evanghelică a fost închisă, averea comunității e pusă sub sechestru, iar Ștefan Ioan, care era însărcinat cu chivernisirea averii, nu vrea să-mi achite leafa. «Dar mă-ta ce face?» - am întrebat-o pe Lavinia. «Ce face!? - mi-a răspuns ea. Parcă n-o știi!? Nu se plânge, ce-i drept, de greutățile căzute pe capul ei, dar e indignată că un om ca dumneata e pus în rândul făcătorilor de rele și dat pe gura lumii.