— E frumos? — E prea frumos. Puțin prea frumos. Parcă a fost făcut într-adins, pregătit dinainte; brazii sunt prea mulți, zăpada prea mare… Și tăcerea, tăcerea asta colosală… Ascultară amândoi, încercând să prindă de departe, de cât de departe, un sunet, un trosnet, un pas… dar nimic nu trecea prin vasta încremenire. — Nu-mi vine să cred că e adevărat. Parcă am fi într-o fotografie, într-un afiș. Parcă am fi în vitrina de ieri, cu zăpadă artificială… Nora își aduse aminte de schiorul bine echipat, care zâmbea aseară trecătorilor, din vitrină. Cu costumul lui nou, cu eșarfa albastră la gât, cu schiurile pe umeri, Paul începea într-adevăr să semene cu un afiș de schi. “Și nu-i lipsește nici zâmbetul.” Trecuse de amiază, și cabana nu se vedea. “Ar fi trebuit să fim de mult acolo”, gândea Nora. Își simțea bocancii grei în picioare și avea impresia că întreaga lor greutate apasă pe glezne. Deșteptat dintr-o durere uitată, genunchiul stâng începea să doară. — Crezi că suntem pe drumul bun? întrebă Paul. — Toate drumurile sunt bune aici, răspunse ea vag. Nu era îngrijorată, dar își dădea seama că se abătuseră din drum. Știa bine că nu se poate rătăci pe muntele acela cu drumuri simple și își spunea că, pe oriunde ar merge, vor ajunge totuși la cabană.