Aceasta a și fost lucru hotărâtor pentru Sepi. Nu-i intra la început în minte gândul că s-ar putea să nu le spună părinților săi adevărul ori ca să primească banii pe care Ferco îi aruncase pe masă. Văzând însă strâmtorarea în care se afla administratorul, care-l ospătase cu atâta bunăvoință, încetul cu încetul s-a muiat. Era cestiune de onoare să primească chitanța și să făgăduiască în fața tuturora că nu-i va vorbi nimănuia despre cele petrecute. A făcut-o, dar cu gândul de a achita cât mai curând suma pentru care luase chitanță. Înnoptase când am plecat, și caii, amândoi puși abia de câteva luni la ham, sperioși și nedeprinși cu-ntunecimea, se aruncau din când în când sforăind mai la dreapta, mai la stânga. Sepi îi ținea însă de scurt și stetea cu ochii ațintiți la drumul îngust, băgând de seamă să nu deie în vreo groapă ori în vreun șanț. Eu ședeam pe capră la stânga lui, țiind pușca înaintea mea, cu țeava în sus. Vom fi mers vreo jumătate de ceas așa tăcuți, el frământat de gândul cum are să scoată banii ca să achite arânda, iară eu cu inima încleștată și neîndrăznind să vorbesc. Deodată argatul, care ședea în dosul nostru, se plecă puțin spre noi și-l trase pe Sepi de mânecă.