Așa încît Marsili avea cu cine sta de vorbă. Întrebările lui Marsili și răspunsurile lui Constantin Stolnicul, păstrate la Bologna, au fost tipărite de două ori: o dată de mine[4] și, după cîțiva ani, fără să se știe de aceasta, în publicația Muzeului din Saraievo. Sînt răspunsuri, de cea mai mare importanță, care au servit și pentru a stabili că el, Constantin. Stolnicul, este autorul cronicii de care a fost vorba mai sus. După aceste lămuriri privitoare la Marsili, venim la scriitorul italian carea dat o întreagă lucrare despre principatul muntean și numai despre acest principat, pentru că în Moldova nici n-a călcat măcar, deși va fi primit lămuriri subsidiare de la boieri cari pe vremea aceea erau în continue legături cu Moldova. Căci, de fapt, Constantin Brâncoveanu se poate zice că era adeseori și domn în Moldova cum a dorit să se așeze prinț în Ardeal, unde cumpărase moșii și avea castele: el își măritase o fată, domnița Maria, cu un fiu al lui Duca Vodă, Constantin (Duculeț), și, cîtă vreme acest tînăr a fost domn, voința Brâncoveanului era îndeplinită și peste Milcov. Totuși, deși nu se putea să fie boier muntean care să n-aibă cunoștință de Moldova, deși totuși învinșii în luptele politice din Moldova și toți partizanii lui Duca Vodă cel tînăr căutau refugiu la București pe lîngă Brâncoveanu, Antonio Maria del Chiaro evită să dea vreo informație privitoare la cealaltă țară românească.