Mai erau și serile când venea Grig, din ce în ce mai rare în ultima vreme, fără ca totuși ceea ce se numește o “ruptură” (cuvânt care o speria pe Nora, ca toate cuvintele fără întoarcere) să fi intervenit între ei. Îl aștepta fără nerăbdare, îl primea fără surpriză, uneori după lungi absențe, după lungi despărțiri, dar erau între ei prea multe obișnuințe comune și un prea vechi acord senzual pentru ca revenirile lui neașteptate să nu-i facă plăcere. “Tu ești o iubită conjugală; ești predestinată să fi nevastă”, glumea uneori Grig, știind că nu riscă să fie luat în serios. Chestiunea fusese pentru totdeauna limpezită între ei, încă din primele timpuri ale legăturii lor, când el întrebând-o, într-o zi, cu prudență și destul de vag, dacă vrea să-i fie soție, Nora îi dăduse, privindu-l în față, singurul răspuns pe care îl aștepta, un simplu și irevocabil “nu, niciodată”. Dar dimineața când, plecând la școală, îl lăsa dormind, era bucuroasă că, privindu-l încă o dată din prag, își putea spune: “Totuși, nu sunt o fată bătrână”. Era singurul gând care o speria într-o viață de singurătate. Altfel, zilele, serile, nopțile treceau neschimbate și calme între aceste lucruri cunoscute. Numai uneori, privind pe fereastra ei de la al șaselea etaj, se trezea din senin lăcrimând, și atunci își ștergea grăbită aceste neașteptate lacrimi, certându-se cum ar fi certat o elevă: “Ce-i asta, Nora?