Aceștia sunt prinși. Atrage prin vicleșug pe Longinus, fruntaș de oaste și sfetnic al împăratului și, văzând că nu poate afla nimic de la el, trimite vorbă că-l va omorî în cele mai groaznice chinuri, dacă romanii nu-i vor părăsi țara. Longinus se otrăvește, după ce scrisese lui Traian să meargă înainte fără o teamă și fără nici o îndurare. Ș-a mers împăratul. Ca o putere dumnezeiască a pășit înainte, înlăturând toate piedicile, rupând toate stăvilarele ce i se puneau în cale. Și iată-l pentru a doua oară în fața Sarmisegetuzei. — Multe triburi dace, încă de la început, văzând că nu mai e nici o scăpare, se plecaseră de bună voie steagurilor romane. Dar floarea oștirii, tăria neamului stă aici, în cetate, și așteaptă cu nerăbdare ceasul de luptă, ceasul de jertfă măreață, pentru cinstea țării, dacă nu se mai poate pentru mântuirea ei. Încep romanii să se pregătească. Din turnul palatului, Decebal cată cu neliniște jos, în larga deschizătură de plai, unde mulțimea de coifuri, ce mișună scânteind în bătaia soarelui înfățișează o priveliște de pe alte tărâmuri; și-n clocotirea aceea de foc și de aur legionarii par mai mari, mai mulți, mai repezi în mișcări, o lume de uriași înveșmântați în flăcări.