Orașul îi pare murdar în poduri și murdar în chiar casele boierești. Cu Wilkinson merge la vodă, Alexandru Suțu, care abia înlocuise pe Caragea, fugar în Apus. E, supt calpacul lui bogat, un om de cinzeci de ani abia, dar foarte zgîrcit, cu barba albă ca zăpada, plin și el de grijă și de frică, locuind în palat întunecos, rău mobilat, plin de slugi și de arnăuți. După o audiență de un ceas Ker Porter e dus la trăsură de supțiori, pe cînd consulul împarte bani, și masalagii în zdrențe se așază înaintea caleștii pe care vor întovărăși-o. Seara, e bal și concert la un boier, fiind de față doamna, sora lui Suțu și patru fii ai lui vodă; sînt mulți boieri, cu ișlice verzi în fund, și consuli. Patruzeci, cinzeci de arnăuți păzesc în fund. Muzica o fac violoniști de profesie și amatori. Se bea punch, se fumează și se joacă cărțile. Bărbații chiar îi par acestui desemnator „remarcabil de frumoși, cu linii fine și expresie deosebit de blindă”, deștepți, capabili de a învăța ușor limbile. Cît despre femei, ele sînt „extrem de frumușele (pretty), afabile și vioaie”; era acolo ca „o adunare de belles din Paris». Își aduseseră și copiii, „cari țipau în brațele slugilor».