O privi, depărtînd capul, o mai frecă, și iar se mai uită. — Acu s-a dus, Bocuțo, acu s-a dus… Și oftă, mulțumit că o făcuse la loc, frumoasă și cu ochii verzi ca frunza proaspătă de salcîm. — Te-ai odihnit, Bocuțo?… Da?… Să mergem… O luă de mînă. Coborîră la vale pe un drum c-o pulbere groasă de patru degete, răscolită de căruțele cu nisip, din care nu se vedeau nici nisipari, nici cai, nici căruțe, ci un vălmășag din toate; cîte un cap de cal, cîte un picior, cîte o roată și cîte un braț de om pe dasupra. Mai mult îi auzeai decît i-ai fi văzut, îndemnuri, înjurături, chiote și bicele trosnind din ce în ce mai tare, de ce se apropiau, din ce în ce mai încet, de ce se depărtau. Copiii grăbeau la deal, de unde izvorau căruțele cu nisip și cu pietriș. La dreapta lor, pe un scoborîș lin, case risipite. Olănita — o țigănie — „meașteri di lacate, di broaște, di uși, di dires, di zavoare di pus, meașteri”… Casele, încuiate. O tăcere ca noaptea în curtea bisericii. Nimeni, afară de cîteva bătrîne, pe jumătate goale, în pragul ușilor, care se scărpinau și se pieptănau privind la pieptine dupe ce-l treceau prin păr… Țiganii, cu liota lor, duși la munca cîmpului.