Totuși începea să se întrevadă un lucru: acela că dlui Maniu nu-i trebuiau deocamdată amindouă situațiile, ci una singură: șefia partidului, oferită în genunchi de toți rebelii, pînă la „omul de stat“ care îndrăznise a suplini pe căpitanul său suprem. Din această situație se poate face pe urmă restul. Pînă atunci omul care nu pune niciodată cel dintîi piciorul în apă va lăsa pe alții să încerce dacă regele – cum aș zice? – a apucat pe altă cale decît aceea care a tulburat raporturile dintre „factorul constituțional“ și factorul național. Așa fiind, președinții au venit la Palat. Au venit, vai! , fără program, căci cum oare era să se alcătuiască programul cînd unii sînt pentru conversiune, alții contra, unii pentru inflațiune, alții pentru menținerea stabilizării, unii pentru plata cuponului, alții pentru refuzul lui, cum s-a vădit în cîntecul pe două partițiuni pe care l-a servit supțirilor urechi ale Camerei duetul Madgearu—Iunian? Cu mina goală s-au prezintat deci, contra planului stabilit de organul suprem, „biroul partidului”, fericit moștenitor al Consiliului de o sută, cei doi președinți, unul ardelan, altul „regățean”, atît de deosebiți și la făptură și la cugetare. Ei au recomandat pe d. Maniu fără program. Dar d. Maniu fără program e tot atît de imposibil ca și programul național-țerănesc fără d. Maniu.