Amândoi se dovedesc tot așa de buni patrioți și destoinici gospodari, ca și înaintașii lor; așa că nici din aceștia nu-și poate face coada toporului, care le trebuia. Și dușmanii încep să vadă că dincolo de gospodarii, pe care-i pândesc și-i surpă prin consulii lor, se ridică, strălucitori și-ncunjurați de oști ce nu se mai pot birui, marii voievozi ai cugetării românești... Sunt întemeietorii școlilor, sunt cântăreții durerilor și speranțelor noastre, sunt vestitorii și pregătitorii mântuirii noastre. Ei se numesc Gheorghe Lazăr, Asachi și Eliade, — Bălcescu și Alecsandri, Negri, Kogălniceanu și Ion Brătianu... Lamura sufletului românesc, viteji pe care moartea nu-i atinge. O vijelie năprasnică mai trece peste lume, și cerul începe să se lumineze. E primăvara anului 1856. Popoarele sunt ostenite de crâncenul război al Crimeei. În capitala Franței se dezbat așezările păcii, pe care toți o doresc. E vorba de libera plutire a tuturor corăbiilor de negoț pe Marea Neagră, de gurile Dunării, de soarta creștinilor din peninsula Balcanică și, pentruntâia oară într-un sfat european, e vorba de unirea principatelor române, Franța ne apăra, ca pe o bucățică din sufletul ei zvârlită departe, și-ngrădită de dușmani; dar cei care ne pasc, vecinii, văd paguba lor în întărirea noastră.