Va fi fost poate una din puținele bucurii ale acelei vieți, care la douăzeci de ani, nu mai avea nimic de așteptat, de nicăieri. Părea sortită să treacă neschimbată, până la moarte, și desigur, că așa ar fi trecut, dacă întâmplarea nu l-ar fi adus înainte pe Irimia C. Irimia. II N-aș putea spune că m-am bucurat în acea zi de 14 Iulie, când el mi-a ieșit în cale pe podul Saint-Michel. Răsfoiam un vraf de reviste vechi la un anticar pe chei și asta e o plăcere pe care nu o împart cu nimeni. — Mă, Valerie!... (Ne cunoșteam de atâta vreme și totuși n-a fost niciodată în stare să-mi pronunțe ca lumea numele, Ștefan Valeriu fiind pentru el un nume dubios, în timp ce „Valerie“ îi suna familiar și țărănește). Irimia s-a împlântat în fața mea și după tăcerea lui, am înțeles că singur n-are să plece de acolo. — Ce faci, Irimio? — Iacă, mă uit. Într-adevăr se uita. Se uita cum curgea apa sub pod și ochii lui mari nici nu clipeau. L-am luat cu mine pe chei, în sus, să ne plimbăm. Mi-a povestit cu vocea aspră pe care i-o cunoșteam, că își terminase în iunie licența în drept la București, că avea de gând să facă doctoratul la Paris, pentru care lucru căpătase o bursă și venise din țară de vreo săptămână.