Când autorul Nopții furtunoase, al Scrisorii pierdute și al lui Conul Leonida a dat la lumină Năpasta, a fost o neîncredere aproape generală și anticipată în publicul care-l aplaudase cu câțiva ani în urmă. Din toate părțile n-auzeai decât: „Ei, aș! Caragiale și dramă! Auzi comédie!” Și neîncrederea asta a publicului, care nu putea ierta veselului Caragiale încercarea-i de a-l face să plângă cu Ion Nebunul, a continuat la unii chiar după ce au văzut ori au citit drama. Nu vreau să zic că din pricina asta a căzut Năpasta, ci numai caut să arăt cât e de ușuratică judecata obștii cititoare în materie de artă. Căci pentru puținii aleși din mulții chemați, Năpasta este și va rămâne cea mai merituoasă dramă românească ce s-a scris vreodată. De la Năpasta și pân-acum, Caragiale caută, pesemne, să-nvingă credința asta a publicului cum că nu-i dat autorului Nopții furtunoase să-și încrețească fruntea, și — una după alta — au apărut Făclia de Paște, și Păcat. Acum în urmă — încă o lovitură —Caragiale a scos Note și schițe — cea mai mare parte publicate în răstimpuri prin unele gazete din București. Cu orice preț, spiritualul autor vroiește să ne aducă lacrimi în ochi.