Dumitru rămase și el pe marginea patului, cu capul în mâni. Și dânsul iubise pe fetiță; nu așa ca nevasta lui, căci bărbații se iau cu multe și au inima mai tare, dar o iubise. Drăgălășiile ei, drăgălășiile copilitei, care de-abia trecuse pragul celor doi ani, îi însemnase multe clipe. Moartea ei și pe dânsul îl durea. Ca să o scape, cheltuise tot ce pusese deoparte; tot se dusese cu doctorul și pe doctorii. N-avea ce să-și bănuiască; și cu toate acestea învinuirea nevestei i se înfipse în minte. Cine știe, gândea, poate dacă mai aducea un doctor, Puica scăpa! Gândul acesta îl chinui, până ce îi smulse și lui lacrimi din ochi. Plânsul îl îneca mai tare decât acolo, lângă groapa pe care o vedea cum se astupă cu țărână. Amândoi rămaseră așa, unul lângă altul, fiecare cufundat în durerea lui, peste care tăcerea cădea grea ca un capac de sicriu. De la o vreme femeii îi secă lacrimile; mintea nu mai avea putere să alcătuiască un gând, limba i se uscase și-i ardea cerul gurei ca jăratecul. Urechile nu-i mai auzeau nimic dinafară; căsuța se clătină de două ori, la amiază și seara, de huruitul greu al trenului ce trecea la câțiva pași de ogradă spre stația învecinată, și ea nu simțise nimic.