În odaie era frig. Pe păreții, îngălbeniți de fum și de umezeală, igrasia se prefăcuse în boabe mici de gheață, iar tavanul, scund și cu tencuiala crăpată, părea mai apăsător decât piatra unui mormânt. Un pat de fier, așezat între fereastră și ușă, peste cari stau aruncate, în neorânduială, două perini murdare și o plapomă subțire și veche, avea înfățișarea unui pat de spital, unde zăcuse multă vreme un bolnav. Pe masă se aflau : un sfeșnic de alamă, pătat cu spermanțetă, în care mai rămăsese un rest de lumânare ; alături o călimară, un toc și câteva cărți. Gura sobei era deschisă și într’însa se zăria ca o mână de cenușă, risipindu-se pe scânduri, din când în când, din cauza vântului care răsbia furios prin coș. Afară se văietă, de cu noaptea, un viscol sălbatic. Grigore și Nicu — doi studenți sărmani, cari închiriaseră cu luna această locuință sărăcăcioasă — abia izbutiseră să se îmbrace în grabă și acum stau înmărmuriți în mijlocul odăiei, cu pălăriile pe cap. — Ce ne facem, Nicule ? întrebă îngrijorat și cu frică Grigore. Murim de frig. Celălalt își frecă mâinile, suflă de câteva ori în ele și răspunse cu un glas, în care nu se vedea aceeaș temere : Știu și eu!...