Iar el o necăjea fiindcă era un farmec nespus în necazul ei. Cu toate aceste, dânsa nu se putea stăpâni, căuta dinadins să fie cât mai des singură cu dânsul: era cuprinsă de un fel de beție, i se răscolise, parcă, toată firea și ar fi voit ca așa să și rămâie. — Eu am văzut, zise el râzând, că schimbai fețe, că glasul îți era înecat și tremura, că nu mai știai ce să faci și ce să zici. — Doamne! răspunse ea, m-am speriat. Cum să nu mă sperii, când mă pomenesc deodată că un om cu care n-am mai vorbit în viața mea vine la mine și-mi vorbește ca și când am fi copilărit împreună? Lui Codreanu lucrul acesta îi părea peste putință. — Eu nu cred că n-ați mai vorbit, zise el. — Eu ce să-ți fac dacă nu mă crezi?! răspunse ea dând din umăr. Și iar se vedea stând în fereastra deschisă, uitându-se îndrăzneață și ca un copil răsfățat la Națl. Asta însă nimănui în lumea aceasta n-ar fi fost în stare să i-o spună. El apucă amândouă mâinile ei și se simți cuprins de un fel de îndărătnicie. Erau, parcă, de lemn, mâinile acelea, carne moale și rece, buștean fără de viață, încât ar fi voit s-o zguduie strângând-o de mâini.