În una din aceste vajnice vânători de oameni, prinde el pe tânărul Dan, și, să-l vindece pentru totdeauna de pofta domniei, îl culcă între făclii aprinse pe marginea unei gropi, săpată pe măsura lui, pune preoți să-l prohodească și femei să-l bocească, apoi îi taie capul și rânjind îl împinge cu piciorul în culcușul de veci. Neadormita frică de cei cere-l pândesc din întuneric, goanele și adulmecările acestea după domnișorii de peste hotar, grija de a nu-și pierde scumpa prietenie a lui Matiaș Corvin, fiul și urmașul lui Ioan Huniade, multele nevoi ale țării și nenumăratele judecăți și certuri între ai lui pe care zilnic trebuie să le descurce cu sabia, îl fac pesemne să piardă din vedere că dinspre Răsărit sclipește tot mai aproape hangerul puternicului Mohamed, și că e birnicul acelui sultan, până la care ajunsese vâlva isprăvilor lui. Deci, în al cincilea an de domnie, la 1461, neplătindu-și Vlad birul, se pomenește c-un sol de la turci — Catabolinus, un grec șiret, care umblă cu binișorul s-ademenească pe „Dracula”, cum îi ziceau pe atunci, și să-l ducă peșcheș sultanului. Vlad pricepe gândul grecului, se face a-l asculta, îl petrece cu cinste pân' la Giurgiu, dar acolo, când Hamza Pașa, paznicul hotarului turcesc, se repede să puie mâna pe el, într-o clipă scutarii domnului răsar ca din pământ, o luptă se-ncinge, și cei care-ntinseră cursa cad ei într-însa.