— Nimeni, i-am răspuns eu. Dar din timp în timp, port această floare în amintirea unei femei. * * * Trecuse o săptămână. Nu mai mă dusesem pe la ea. Îmi scrisese de câteva ori că e tristă, mă așteaptă, e bolnavă ; însă tot pregetam să mă duc s’o văd. Într’o dimineață eram încă în pat, când servitoarea ei vine la mine și-mi spune îngrozită : — Să poftiți la cuconița Zoe, că-i e rău ... M’am sculat repede din pat și am început să mă ’mbrac. — Ce are ? am întrebat pe servitoare. — Î-e rău ... — Ce are ? Nu mi-a răspuns. Ghiciam că nu vrea să-mi vorbească lămurit, că-mi ascunde ceva... Deodată îmi fulgeră prin minte bănuiala : «Nu cumva s’o fi sinucis» ? Întrebai din nou. — E rău de tot ? Servitoarea începu să plângă. Atunci înțelesei totul. M’am urcat într’o birje și m’am dus spre locuința ei. Am găsit acolo o sumă de vecini și doi doctori, sosiți prea târziu. Nenorocita băuse otravă. Când am văzut-o, culcată în patul ei mic, mi s’a părut că se preface, că repetă 'gluma ei bizară... Am strigat-o pe nume, i-am acoperit mâinile cu sărutări, am plâns cum nu plânsesem niciodată ... Dar pe fața ei încremenise un zâmbet, un zâmbet de copil care visează și o seninătate cum n’o avusese niciodată în vieață ...