Însuși bătrânul Lazăr, viteazul țar al Serbiei care înainta în vălmășag orbește, tăindu-și cu palosul drum spre moarte, cade-n mâinile turcilor care-l târăsc, batjocorindu-l, până la leșul lui Murat, unde îl îngenunche și-i taie capul. În înfrângerea asta creștinii din peninsula Balcanică văd stinsă cea din urmă nădejde de mântuire. Serbii și bulgarii, supuși, încătușați, nu se mai pot mișca. Rămâne Mircea în fața lui Baiazid. — Cumintele domn înțelege că singur nu se va putea măsura cu cea mai mare și mai îngrozitoare putere a vremii aceleia. Deci, îndată ce se întoarce în țară trimite doi boieri la Curtea Poloniei. Aceștia, trecând prin Suceava, iau ș-un sol din partea lui Petru Mușat, domnul Moldovei și, prin glasul lor, se așează cea dintâi înțelegere a lui Mirca cu Vladislav Iagello, craiul Poloniei. Iar sâmburele acestei înțelegeri e să-și dea unul altuia mâna de ajutor împotriva ungurilor, dușmanii amândurora. În anul următor, soli de-o parte și de alta întăresc la Suceava această legătură, lămurind între altele, că regele Poloniei să nu fie volnic a porni războiul ungurilor până a nu vesti mai întâi pe Mircea, și că dacă Mircea a încheia pace cu regele Ungariei, îngrădind în ea și pe craiul Poloniei, acesta să o primească de bună.