Așa secetă, locuitorii din satul Mierla nu mai pomeniseră de mult! Nici cei mai bătrâni nu-și aduceau aminte. Aproape două luni de când nu căzuse un pic de ploaie. Ți-era jale să te uiți pe câmp: porumbii începuseră să îngălbenească, iar când bătea vântul se auzia un freamăt uscat, ce suna în sufletul țăranului ca un vaiet de sărăcie. De unde pricina mâniei ăștia dumnezeești? Iată întrebarea și nedumerirea oamenilor din satul acela. Să fi fost ei mai încărcați de păcate ca alți oameni? O fi și asta, căci suprefectul le spusese într’o Duminecă, la primărie: — La voi uscătură pe tot locul, și în satele vecine plouă cu găleata. Nu mai rămânea nici o îndoială: Dumnezeu își întorsese mila dela acești creștini nevrednici de bunătatea lui, amenințându-i cu o foamete îngrozitoare. Horele se făceau, ca de obiceiu, în fiecare Duminecă, sub nucul de lângă Fântâna părăsită, dar par’că nici cei tineri nu mai aveau inimă pentru joc și dragoste. Horele se spărgeau înainte de vreme, iar prin cârciumi vioarele s’auziau rar. În mijlocul acestei desnădăjduiri, pe care oamenii o simțiau din ce în ce mai adânc, o singură scăpare rămăsese. Dacă într’o săptămână ploaia ar cădea o zi, două, fără întrerupere, porumbul putea să fie pe jumătate reînviat.