Se întâlniseră din întâmplare pe Calea Victoriei. El se ducea tocmai să asculte, la un magazin de muzică din apropiere, o nouă placă de patefon pe care o înregistrase de curând și trebuia, să sosească atunci. — Vii cu mine, duduie Adriana? — Bucuroasă. Un funcționar îi duse într-o cameră de audiție la etaj și îi lăsase singuri. Ascultară placa lui Viorin, el nemulțumit și sceptic, ea încântată. “E superb, e superb”, îi spunea Adriana din ochi, aplecată deasupra patefonului, atentă să nu piardă vreo nuanță a discului. — Exagerezi, răspunse el neîncrezător. E poate o bucată de muzică, agreabilă, dar e oribil cântată. Ce vrei? Eu sunt un pianist mediocru. A! cu dumneata e altceva, e cu totul altceva. Pe urmă, zărind într-un colț al sălii un pian, strigă triumfal, ca și cum ar fi avut pe loc intuiția unei mari descoperiri. — În sfârșit! în sfârșit ai să cânți. Că, uite, pianul ăsta nu e nici închis, nici dezacordat. O duse autoritar la pian, îi indică, scaunul, căută într-un vraf de note Cântecele blondei Agnes și i le deschise înainte. — Aștept. Adriana cântă cu oarecare dificultate, căci nu mai revăzuse caietul lui Viorin de la plecarea ei de la D… dar tocmai această mică ezitare în cântec avea un farmec necăutat, de care ea abia își dădea seama.