Doi, mai mici, începură să țipe. Eu nu mă oprisem decît în fundul gropilor. Nu mă durea nimic, dar de frică începusem a clănțăni și nu izbuteam să dau chiot. — Radule! Radule! strigă Bănică. Ceilalți doi plîngeau. — Tăceți, mă! Si le trase o înjurătură. — Radule!… În sfîrșit, îi răspunsei. — Ce e, nea Bănică? — În gropi, mă?Da, nea Bănică. — Cum dracu făcuși, mă? » Nu știu, nea Bănică… t— Ești viu, mă? Ceilalți doi începură iar să plîngă. — Mai trăiești, mă? — Cine?… — Tu, mă! — Trăiesc… n-am nimic… ca p-o sanie… Eu, în fundul gropilor de nisip, mă luptam să sui, și cum suiam doi pași, jiit… și alunecam în fund. Coaja zăpezii, groasă și lustruită. Alunecam ca pe gheață. — Ei, nu te sui, mă? — Nu pot, nea Bănică, alunec. — Apoi ce să faccm? — Eu știu?… Și începui să plîng. — Nu plînge, mă! — Nu plîng. — Costache, porunci Bănică, pun-te pe vine și dă-ți drumul. Costache, de 12 ani și băiat inimos. Jiiiit… și odată mă pomenii cu Costache. Îmi veni inima la loc. Mă luă de mînă. Apucarăm în sus; dupe cîțiva pași, jiit, amîndoi odată… și iar, și iar, dar degeaba!