Adrian întrecea pe toți tinerii în arta de a dansa. Valsul era patima lui, nebunia, geniul lui. La optsprezece ani era deja numit regele balurilor mascate ; și nu s’ar fi găsit o fată de croitorie, care să nu fi visat plăcerea de a muri valsând, în brațele lui Adrian. Părea născut pe vals. Trupul său înalt, mlădios ca al unei femei, peste care cădea totdeauna, minunat de estetic, o redingotă neagră ; picioarele lui ușoare, călcând ritmic și liniștit, ochii lui mari și negri, strălucind umezi și visători, sub fruntea netedă și palidă, îi dau înfățișarea unui zeu tânăr, întrupat în visul unei fecioare. Mai târziu, fiind numit grefier la tribunalul de comerț, talentul lui începe a se face cunoscut și prin saloane. Doamnele din societatea înaltă nu ținură in seamă că e un «biet slujbaș» și-l invitară la serate, la nunți și la baluri. Adrian dansă cu toate. În valsul în trei pași, lumea îl privia uimită. Se făcea o tăcere desăvârșită, unde nu s’auzia decât adierea legănătoare a muzicei. Ferice de femeia care se afla atunci în brațele lui Adrian ! El o ducea într’un sbor abia simțit, ca într’un vis. Picioarele lor atingeau parchetul atât de ușor, că produceau un freamăt ca al frunzelor risipite de vânt.