E o șchele de grîu, unde aga are supt el o mie de suflete, între care destui turci negustori. Sate mai sărace duc prin Dobrogea propriu-zisă sau „Tartarie-Dobroutscha”, pe calea sămănată cu puțuri. În sate bulgărești vede danțul la sunetul unui instrument care i se năzare a fi însăși romantica guzlă dalmatină; bărbații fumează din lulele. O schiță înfățișează țigani ale căror case de lut sînt „mizerabile” și locuitori murdari, în mare parte țigani. Iată judecata vizitatorului asupra localității care era menită să devie eleganta Constanță românească: „Acest sat n-ar fi în Franța decît cel mai murdar (sordide) din cătunele (hameaux) Bretaniei”[26]. Un canal pînă la Cernavoda ar ajuta mult la ridicarea culturală a regiunii. Pomenind de Sulina, cu 120 de case numai, care înainte de război avea o garnizonă de 360–400 de turci, de Bois-Robert trece la Cernavodă însăși, în care abia mai dăinuiesc douăzeci de case, turci „mizerabili” fiind serviți de bulgari încă mai păcătoși. Departe la sud, Silistra are 20 000 de locuitori în case de lemn[27]. Dincoace de Dunăre, ospitalitatea țerănească întîmpină pe călător cu mămăligă și prazi, pe cari el îi asamănă cu acei „poireaux de la Picardie” bine cunoscuți lui. În deosebire de ce scriseseră unii din conaționalii săi despre originea și valoarea românilor, el prețuiește pe acești daci ca de pe Coloana lui Traian, amestecați cu colonizatorii romani.