Aceasta în teorie. În practică însă se putea ca vreunul, oricare ar fi fost descendența lui, să fi avut mai mulți copii, așa încît avea o parte mai largă; se putea ca putința de lucru și nevoia de hrană să fie mai mică, și în cazul acesta omul, care nu lucra cu elemente muncitorești plătite, luate de aiurea, se mărginea la mai puțin în ce privește cerințele sale. Exista un fel de parte ideală, care nu se cobora pe pămînt, a fiecăruia dintre acei cari alcătuiau comunitatea urmașilor acelui moș care fusese întemeietorul. Mai tîrziu numai, pe la 1570, cum vom vedea, în urma unei mari crize, au ajuns sătenii ca, vînzîndu-și partea, să fie siliți să o și delimiteze. Atunci vechea frăție de pămînt – vecinul fiind totdeauna un frate în înțelesul frumos al cuvîntului –, a dispărut. Pentru moment însă satele formau și o unitate morală și o unitate de sînge și o unitate materială. Acesta era un element de viață și de putere pentru oamenii de atunci. Ca și la germanii vechi, și în ce privește apărarea țerii satele mergeau solidar: la un anume semn – se aprindeau focuri pe dealuri –, toți se strîngeau supt conducerea puținilor boieri cari stăteau obișnuit în jurul lui Vodă.