Pișta șchiopăta somnoros când în dreapta, când în stânga. Prietenii mergeau încet în urma lor, convorbind despre greutățile vieții și despre impresiile serii de astăzi. IV Nimic mai amărâtor decât când oamenii care locuiesc împreună nu se împărtășesc de aceleași bucurii și de aceleași mâhniri: vecinii nu se mai simt vecini, și concetățenii nu se mai simt concetățeni. În această zi atât de frumoasă românii nici n-au luat în seamă pe vecinii și concetățenii lor maghiari; aceasta umplea sufletul prietenilor de amărăciune. Mergând spre casă, ei nu mai puteau vorbi decât despre îndărătnicia românilor. În șirul câtorva cugetări, toate cele petrecute în ziua de astăzi fură uitate, impresiunea rămasă după ele era că românii au disprețuit teatrul unguresc, și aceasta fie pentru că nu înțeleg ce va să zică teatru, fie, în sfârșit, pentru că nu vor să știe de ceea ce fac maghiarii. Orișicum își tălmăceau prietenii lucrul, aceasta îi necăjea, îi mâhnea, îi amăra, le umplea sufletul de îngrijare și de mânie. Niciodată nu s-a simțit atât de vie înstrăinare între maghiari și concetățenii lor români. Ură era de atâta vreme și tot ură se arăta să fie și pe viitor parola zilei. Prietenii începură să cerceteze intențiunile românilor.