Isprăvind cu Radu, Ștefan numește domn pe Basarab cel Bătrîn, Laiotă. Acesta, ridicîndu-se împotriva binefăcătorului său, Ștefan îl gonește, așezînd pe Basarab cel Tînăr, Țepeluș, care, amenințat de turci, nu găsește sprijin destul în Ștefan și se dă de partea păgînilor. După peirea lui vine la tron Vlad Călugărul, care stăpînește mai multă vreme, dar nu e o domnie: tot timpul cît acest bătrîn Vlad, fost cleric, se găsește în fruntea principatului muntean, el n-are o politică, n-are o acțiune, în nici o direcție. Dar la începutul secolului al XVI-lea se întîlnește o domnie relativ întinsă, a lui Radu, căruia i s-a zis cel Mare din cauza caracterului strălucit al stăpînirii sale, din cauza donațiilor pe care le-a făcut mănăstirilor din Răsărit, ajungînd să fie cunoscut de la Ierusalim pînă la Muntele Athos. Iar, după dispariția lui Radu cel Mare, după trecerea răpede a lui Mihnea cel Rău, omorît la Sibiiu, unde se refugiase, de alt Basarab, pretendent la tronul muntean, căruia i se zicea Danciu sau Țepeluș, și a lui Vlăduț, vine Neagoe însuși, care, oricum, reprezintă ceva și în dezvoltarea politică a țerii. Chiar după moartea lui și lupta nu știu cîtor domni, unul la Buzău, celait în ținutul oltean, răsare un Radu de la Afumați, care luptă viteaz și stăpînește în urma luptelor așa încît să poată fi îngropat la Curtea de Argeș, supt o piatră care-l înfățișează călare, cu buzduganul în mînă, cu mantia în vînt, ca un biruitor.