Salcâmii în floare păreau că ei înșiși se tânguiesc. Cu mâinile-n buzunar, privirea ațintită în vârful pantofilor (spre a nu fi obligat să salute în dreapta și stingă), Adrian se îndrepta agale spre Comorofca: „Ah, dacă l-aș avea barem pe Codin! M-aș duce cu el în baltă... Aș uita puțin de mine... Dar, vai! nici un Codin. Nici un prieten!” Apoi: „Tii! L-am uitat pe kir Nicola”... Și brusc o cârmi pieziș spre dugheana plăcintarului, pe care nu-l mai văzuse de-o lună. Ca să-i facă plăcere fostului stăpân și cum se afla în cele patruzeci de zile de după Paști, Adrian îl salută cu un „Christos a înviat!” pe grecește. - Adevărat c-a înviat!... cu tine odată... răspunse kir Nicola, vesel. Ce-ai devenit, bre Adriani? De-o bună bucată de vreme, nu te-am mai văzut... - Am fost în Dobrogea, kir Nicola. Ah, acolo e un adevărat colț de Orient! - Ei, merge cumva mica ta meserie de zugrav? - Da, cum nu! Cred, însă, că n-o să ajung niciodată să zugrăvesc catedrale; nu sunt tare la desen... Voind să se așeze, observă: - Totul e plin de făină, la tine... - Ei, da! pulaki-mu (puișorul meu), ca într-o plăcintărie de „albanez puturos”!