Dar visul se șterse îndată, iar pe obrazul Măriei se scoborâră două lacrimi de fericire. În patul de alături Dumitru se zvârcolea în spasmuri. Din mânuța cea mică parcă crescuse dintr-o dată o mână neagră, cu degetele ca niște gheare; și degetele țineau încleștate de picioare o cucuvea ce-l pironea cu ochii. Apoi cucuveaua întinse aripile și, înfundându-și capul în pene, își luă zborul și în zborul ei îi presără deasupra feței fulgi ce miroseau a țărână. Iar mâna parcă avea glas și striga: „Tâlharule, de ce mi-ai furat paserea?” Și furioasă, cu ghearele zgârcite, se întinse să-l cuprindă de gât. Dumitru se sculă, gâfâind, muiat de sudoare. Își frecă fața cu mâinele, se dezmetici, apoi, dându-și seama că visase numai, se repezi și zgâlțâi pe Măria de umeri: — Vrei să mă ucizi, nebuno!… Ha… Ha… Vrei să mor și eu? și, ca biciuit, sări din pat, se îmbrăcă grăbit, își luă pălăria și ieși răcnind: — Rămâi de cobește singură… Mori tu… cucuvaie! Din noaptea aceea nu-l mai văzuse. Puțin după aceea o părăsi și slujnica. Numai sora ei îi trimitea zilnic de mâncare și, câteodată, venea s-o vadă. Căsuța rămăsese cufundată într-o tăcere apăsătoare. În odaie, lădița stătea uitată.