Prin Chilia în momentul acela treceau ieniceri mergînd la Bender-Tighinea. Ici-colo se mai întîlnesc frînci: ragusani, italieni, levantini. Negoțul pe care înțelegea să-l facă trimesul consta în aducerea de fierărie, pînză, postav, primind în schimb, nu bani, ci produse. Fiindcă banul turcesc era cu desăvîrșire depreciat și turcii înșii aveau o deosebită tragere de inimă pentru anume monede apusene care li se păreau pe dreptate preferabile monedei lor necontenit falsificate: astfel în tot Orientul se cerea galbenul venețian ori olandez și talerul cel mare austriac, popular și pînă acum, întrebuințat chiar în salbe. Kleemann n-a mers pînă la Ismail, dar știe de acel oraș ca de o schelă importantă pentru vînzarea de piei lucrate. Între Chilia și Ismail se făcuse, dealtfel, în momentul acesta o deosebire: la Chilia veneau alții, de la tatari, pentru că aici, pe Dunărea [de] jos, cetățile erau ale turcilor, dar hinterlandul al tatarilor. Hanul tătăresc avea reședință la Căușani, unde într-o casă de mizerabilă aparență a fost reședința, luni întregi din an, a hanului tatarilor, și este și o bisericuță din a doua jumătate a veacului al XVIII-lea, cu picturi destul de îngrijite. Deci tatarii trimiteau aici piei lucrate după vechi procedee asiatice, marochin adevărat. Și mai tîrziu, pe la 1784, Kleemann a venit în părțile noastre, ca reprezintat al casei vieneze Bienenfeld, încercînd și un negoț cu Iașii; el e întovărășit atunci de un german, Maader, și de un supus italian al împăratului.