Ei bine! nu te cred și n-am să plâng!zise ea cu îndărătnicie, și lacrimile, păcătoasele de lacrimi, o năpădiră,încât nu-i rămase decât să iasă rușinată din casă. Preoteasa ar fi voit să intre în pământ. Tot așa Codreanu.În zadar! Fata avea dreptate: ce-o să zică lumea dacă el nu stă la dânșii?! Gheorghe ședea țeapăn și tihnit în scaun și zâmbea așa pe sub mustață, uitându-se când la el, când la ea. — Dacă-i așa, zise el în cele din urmă, apoi să mai treacă și de la mine; n-ai ce să-i faci; are întâietatea: eu te las aici. A și rămas Codreanu, ca alte dăți: așa trebuia să fie. Nu e lucru mai urât decât femeia plângăreață: dac-o iei cu binele, se înduioșează de o trec lacrimile, iar dacă-i vorbești verde fățiș, vai de lume. Nu mai știi cum s-o iei și cum să umbli cu ea: te moaie-n lacrimi de-ți pierzi tot rostul. Era rușinat de silințele ce-și dădea preoteasa ca toate să i le facă pe plac și de bucuria copilărească ce se oglindea-n ochii plânși ai Mariei, iar ziua următoare îi venea să plângă în fața bisericii pline de oameni, care se uitau la dânsul râzând cu părere de bine.