Păcat că aceste comori de care trebuie să vorbesc mai larg sânt presintate după hasardul vitrinelor, fără osebire după categorii firești, după felul materialelor și tehnicei! Și încă mai mult: după regiunea bine determinată, păreia-i aparțin, după curentele din care fac parte, după vrâsta căreia, ca linie și coloare, ca elemente înfățișate îi aparțin. In ciuda acestei pitoresci desordini, să încercăm a deosebi. La basă, în fund, prin părțile de Nord și Vest, ca Alasca, rămășițele, pănă adânc în epoca modernă, ale unei străvechi civilisații a pietrei, a simplei pietre așchiate, care rămâne în vârful sulițelor clasei războinice. Nici îndemânare, nici preocupație de frumuseță. Alături însă, vezi obiecte de fier, care arată o civilisație cu mult mai înaintată, și ea e, firește, aceia a altor triburi și a altei epoce. Masivele ciocane sânt cu totul altă armă decât acele simple vârfuri de cremene ciocănită. Pentru a se avea arta religia intervine. Acea ciudată, întunecoasă religie de capricii și de mistere, de monstruoase strâmbături și de suggestii bizare, de vrajă și descântece a unui popor cu mintea altfel făcută decât și a celor mai superstițioși dintre noi. De acolo vin stâlpii de poartă, aspru tăiați din lemnul brun și negru, cu un monstru uman încălecat peste altul pe care-l strivește: ochi bombați ca ai unor gâze uriașe, guri deschise pentru a rosti cuvintele de farmec care nu se aud.