Ce-o fi însamnînd sistemul acesta necinstit al gazetelor guvernamentale de a nu vroi să discute serios nici o întâmplare, oricît de însemnată ar fi ea? Ne găsim în fierberea unor răscoale țărănești, toată țara e alarmată, o lume întreagă îi cuprinsă de indignare împotriva asasinatelor oficiale, numai presa zgărduită e de un sînge rece uimitor, numai ea tratează chestia lăturalnic și caută să evite afacerea cea principală. Noi strigăm că se torturează și se împușcă țărănimea, iar foile stăpînirii ne țipă că „sînt instigatori”. De ce atîta nerușinare? Dacă sînt instigatori, cine mai mult decît guvernul are puterea de a-i prinde? Ce păzește liota dv. de zapcii, de spioni, de mîncători ai fondurilor necurate? Poate că faceți pe generoșii f Dar nu este mai mare infamie să arunci o acuzație pe care n-o poți dovedi, care știi tine că-i o simplă calomnie? Sistemul acesta păcătos de a atribui vecinic mișcările țărănești unor agitatori – pe care guvernul are prudența de a nu-i prinde niciodată – trebuie să înceteze. El este în tot cazul stupid. Ia închipuiți-vă. În adevăr, că ar exista instigatori. Ei și? Ce ar însemna asta? Ar însemna oare că guvernul nu împușcă pe țărani? Ori, cel puțin, ar însemna că țărănimea nu se găsește într-o stare economică și politică mai mult decît nenorocită?