„Doamnă, i-a zis, am, precum știi, cuvinte hotărâtoare de a nu mă socoti părinte al copilului născut de d-ta. După lege îi sunt însă tată și am dreptul de a-l crește după gândul meu, ca să-l fac vrednic de a-mi purta numele și de a-mi stăpâni averile. Îmi ești destul de scumpă pentru ca să-ți trec cu vederea marele păcat și între toți oamenii eu prefer pe copilul d-tale. Numele meu însă are să rămâie curat cum 1-am primit de la părinții mei, și mi se răzvrătește întreaga ființă când mă gândesc că e cineva care știe că nu sunt adevăratul lui părinte și că ar putea să-mi pună și alții la îndoială paternitatea. Vreau dar să știu cine e tatăl copilului: ori mi-l spui și mă ai legat cu parola mea de onoare, ori ruptă e între noi orișice legătură și cu rușine ai să-mi părăsești casa. Ești femeie încă tânără și muma unui copil plin de viață: alege! Nu cer spășire, ci numai căință și mărturisire. ” Cunoscându-i generozitatea, ducesa s-a plecat, a căzut în genunchi și a făcut depline mărturisiri. Puțin timp în urmă, ducele m-a însărcinat să plec cu doica, cu copilul și cu camerista la Genova, unde avea să se întoarcă peste câteva zile și el după ce o fi însoțit pe ducesă la Florența.