o repet în fața întregii lumi: orice „organizație“ nu folosește și nu va folosi niciodată decât organizatorilor! Iată ce vreau încă să „povestesc“, înainte de-a muri. Toți cei cari vor să facă din om vita unei turme, sunt asasinii lui. Orice ar fi ei, inclusiv Madeleine Paz. În ciuda ei. În ciuda bunătății sale, adevărate. De ce? Pentru că sunt convins că revoltele păstorilor nu sunt decât revolte comanditate, deși se întâmpla uneori ca acești păstori să-și frângă și ei gâtul, în frumosul decor al manipulării sau al iluziei. Iată de ce strig de pe patul meu de suferință: Trăiască omul care nu aderă la nimic! O strig în ultima mea carte și dacă scap, încă o dată, de moarte, o voi striga de-a lungul tuturor cărților ce-mi rămân de scris. Va fi acolo întreg Adrian Zografi al meu, povestea lui, universal dușmănită: dezrobirea omului prin refuzul de-a adera la tot, absolut tot, chiar la această muncă tehnică, foarte bine „organizată“ în dăuna lui, de ambele părți ale baricadei. Da! trebuie încercată de asemenea reîntoarcerea omenirii, pentru un secol, la viața nomadă, la acea viață în care societatea n-are nici o putere asupra individului. Și dacă aceasta nu-i va reuși, ei bine!, mai mult: omul să revină la existența lui gregară, până la stârpirea neamurilor omenești, pentru fericirea tiranilor săi, democrați sau absolutiști.