Şi leoaica se îndreaptă furioasă spre locul unde se joacă cei doi prieteni, Măgăruşul şi Iepuraşul. – Deci, întreabă ea încă de departe, ale cui urechi sunt mai lungi şi mai frumoase? – Ale… ale… mele, răspunde tremurând de frică Iepuraşul. – Dar dacă te mai gândeşti? – A… ale lui Leuţ. – Bravo, văd că ţi-a venit mintea la cap! Dar tu ce zici? se adresează Leoaica către Măgăruş. – Eu zic, răspunde ferm măgăruşul, că urechile mele sunt cele mai lungi, cele mai frumoase urechi de pe lume! – Şi dacă te mai gândeşti? – Oricât m-aş gândi răspunsul meu va fi mereu acelaşi, nu se dă bătut prietenul lui Leuţ. – Aha! Să văd cum vei zbiera acum! rânjeşte Leoaica şi brusc Măgăruşul se pomeneşte într-un nor de praf. Când norul se împrăştie – nici pomină de Leoaică prin apropiere. – Măgăruşule, strigă speriat Iepuraşul, tu nu mai ai urechiuşe! – Cum adică? – În locul lor ţi-au rămas doar două găurele! – Nu te cred. – Dacă nu mă crezi, pleacă la izvor şi te priveşte în oglindă… Măgăruşul pleacă la cel mai apropiat izvor. În oglinda apei vede un necunoscut. – Acesta nu sunt eu, se bucură el.