Nici nu încerca să frâneze. Numai la viraje deschidea foarte slab plugul, care se închidea pe urmă, în secunda următoare, de la sine, cu un derapaj scurt, din care schiurile ieșeau mai ușoare, mai repezi. Rucsacul la început atârna greu pe spate, dar după câtva timp își pierdu cu totul greutatea, ca și cum, în plină viteză, cineva i l-ar fi luat de pe umeri. Nu-și simțea decât obrajii aprinși de ger. Bătea un vânt aspru, care ridica vârtejuri de zăpadă și i le arunca în față. Câteva secunde nu mai vedea nimic înaintea ochilor, dar schiurile alergau mai departe, libere. Ajunseră la Crucur fără să-și dea seama când și cum. Drumul prima oară fusese mult mai lung și mai lin. “Poate ne-am înșelat. Poate am greșit direcția.” Recunoșteau totuși poiana și recunoșteau mai ales acea colibă de pădurar, la care se opriseră și prima dată. O găseau la fel de părăsită, cu ușa deschisă și cu aceiași cărbuni stinși în vatră… Urme recente de schiuri treceau prin fața colibei și erau singurul semn de viață în toată poiana bătută de viscol. Porniră mai departe pe acele urme, care se pierdeau printre brazi. Dreptunghiurile albe și galbene abia se mai vedeau pe copaci, acoperite de zăpadă.