Dumnezeu a binecuvântat casa mea. — Și pe care iubești mai mult? — Pe toți deopotrivă. — Dar nu ai mai multă dragoste pentru vreunul? — Poate că pentru cel mai tânăr, căci e și cel mai slab, și prin urmare acel ce are mai multă trebuință de mine, fiind abia de șapte ani. — Și cum îl cheamă? — Walter. Guessler se înturnă către unul din strejarii ce-l urmaseră călare. — Aleargă la Burglen și adă-mi pe micul Walter. — Și pentru ce, domnul meu? Guessler făcu un semn, strejarul purcese în galop. — O! știu că măria ta ai bune gânduri, domnul meu, dar ce vei să faci cu copilul meu? — Vei vedea, zise Guessler, înturnându-se și puindu-se la vorbă cu scutierii (écuyers) și strejarii ce îl întovărășea. Wilhelm stătu pe locul unde era, cu fruntea plină de sudori, cu ochii holbați, cu pumnii închiși. Până-n zece minute strejarul s-a întors aducând pe copil pe oblâncul sălii, pe urmă, ajungând lângă Guessler, l-a pus jos. — Iată micul Walter, zise strejarul. — Bine, răspunse guvernorul. — Copilul meu, strigă Wilhelm. Copilul s-aruncă în brațele lui. — Mă chemai, tată? zise copilul, bătând în palme de bucurie. — Cum de te a lăsat maică-ta să vii?