— Departe, mă! — Ioane, fă ce-ti spui și să nu spui nimărui. —Ei — Și cînd ăi dori ceva, gîndește-te la mine. Bine, să nu mănînce o ciorbă, dar să-l ducă? Cum să-l ducă? Departe. Porcii cui rămîn? Bate lupul. Nit se poate. Da’ d-ar fi pe gîndul lui, ar fi clipa și dusu, clipa și-ntorsul. — Ei, drăcia dracului! Se simțea ușor ca fulgul. — Hai, neiculiță, să te duc. Într-o clipă ajunse. Îl aruncă în apa lată și repede. Apa se lumină ca de un foc. Ion își făcu cruce. Într-o clipă se întoarse. Adună porcii; îi păzi rezimat în moacă; îi adăpă și pe înserat porni acasă. Se simțea și el om, prost,; nu e vorbă, dar om. Cum sosi, îi băgă în cocină, puse doi drugi d-a-curmezișul strungii și plecă în capul oaselor. În tindă. — Sărutăm dreapta, mamă. Mă-sa se uită lung. De unde și pînă unde? — Maică?… ‚ — Sărutăm dreapta îi. Nu mai semăna cu bietul tat-său. — Ți-a pus mama de mîncare. — Doar n-o să-mi mănînc norocul… — Ai?-” — Ce tot foaie, foaie… — Oi fi bolnav? Mai știi!? — De lene. Își găsi de lucru. Orîndui curtea. Sapa la locul ei, și lopata, și securea.