Cînd Mama Pădurii văzu azima cea de făină albă, ea începu să o privească cu poftă: aşa era de nu ştiu cum, încît nici chiar Mama Pădurii nu se putea stăpîni să nu îmbuce o dată din ea. Şi cum îmbuca, inima i se îmblînzea. După ce îmbucă de trei ori, ea se simţi om ca toţi oamenii, cu inima dreaptă si cu sufletul milos. ..:. Află, fătul meu, îi zise ea, că eu sunt Mama Pădurii şi că te ştiu prea bine cine eşti şi de unde vii şi-n ce cale ai plecat. Mare treabă e asta, mare lucru ţi-ai pus de gînd, fiindcă soră-ta se află tocmai pe celalalt tărîm, unde om pămîntean nu poate să străbată decît numai într-un singur chip. - Şi care-i acela? întrebă cu nerăbdare Băiet Sărac. Mama Pădurii se uită cu înduioșare la el. - Nu te sfătuiesc să te apuci de asta, îi zise ea, fiindcă ar fi pagubă de tinăreţele tale. Dar cine ştie, poate că vei fi avînd noroc!... Te văd că eşti bun la inimă, şi omul cu inimă bună multe poate să scoată la capăt, apoi te ştiu că n-ai odihnă pînă ce nu vei da de dînsa. Să ştii dar că departe de aici, după ce vei mai fi trecut încă şase codri şi şase pustiuri, la marginea codrului de al şaptelea, care se întinde tocmai pe marginea tărimului ăstuia, se află o babă bosoarcă, şi baba asta are o herghelie, iar în herghelie se află un cal năzdrăvan, care te poate duce pe celălalt tărîm.