După ce călătorul străbătea acest Ardeal, înviat acum și îmbogățit cu existența orașelor, se trecea dincoace prin trecătoriile obișnuite, pe care le știau și românii de odinioară ca și cei de azi. Trecătoarea Jiiului, Vîlcanul, era foarte rar întrebuințată; Turnul-Roșu, în schimb, foarte des: pe acolo mergeau carele sibienilor zi de zi. În ee privește drumul brașovenilor, el pornea pe la cetatea Branului, care este pentru unguri Törcsvár (de la un vechi nume românesc: Terciu), iar pentru sași Törzburg, cetate foarte frumoasă, existînd și acum, și care poate da o noțiune a lucrurilor din veacul al XIV-lea. Acolo stăteau străjerii regelui Ungariei, domn al Ardealului, unde-și ținea voevodul, după datina noastră. Străjerii aceștia erau uneori – cine s-ar fi așteptat? – pînă și arbaletrieri, pușcași englezi – a fost un caz în secolul al XV-lea – ceea ce nu trebuie să ne mire prea mult, dacă ținem samă de originea apuseană a lui Sigismund de Luxemburg. Se întra astfel în Țara Românească a lui vodă. Uneori acela care conducea pe călător era, un cărăuș din Ardeal, dar, de la o bucată de vreme, și cred chiar pentru epoca aceasta, se formase o breaslă specială de cărăuși la noi chiar. Mai tîrziu îi întîlnim cu numi deosebite, în legătură cu ținutul din care se recrutau: în veacul al XVIII-lea erau mai mult, se pare, prahoveni.