După ce o spălă bine-bine, o clăti, o stoarse și o Întinse la rînd cu șorțul ei aproape zbicit, și rămase pe gînduri, cu degetul în gură. — Ei, zise Onea, la ce te gîndești, Boaco? — Mă gîndesc cum să fac eu cu cămașa… — Pui șorțul pe tine și tragi cămașa… — Ei, cum, de? — Bine… Iac’așa… Onea sări în picioare, luă șorțul și i-l legă de gît. — Acum trage cămașa în sus… — Păi nu pot… — Să-ți ajut eu… Și luă cămașa de poale și i-o dete peste cap. O clipă: albă, curată și luminoasă, ca o floare de săpunel. Ea își trase repede șorțul de pe ochi în jos și zise cu lacrimi în glas: — Nu e-așa că nu s-a văzut? — De unde… (Și-i venea să rîză.) Nimic… Nici atîtica… — Dacă m-oi vedea, s-a isprăviiit… Nu mă mai mărit cu tine… El zîmbi pe furiș, țuguie buzele și făcu: -Țu!.., Țu!… Hîc-hî… Ea se uită pe din fața ei, își netezi șorțul… Nu se vedea nimic… Se plecă pe jgheabul de piatră… Pe la spate… Dar nu putea să se vază ea pe la spate… Va să zică că nu se vede… — Eu spăl cămașa (și era veselă, veselă) cum spală mămicu albiturile noastre… Uite-așa face mămicu,uite-asa… t Și spatele ei gol și rotund zvîcnea din șorțul ud la fiece opintire.