În timpul cînd adunam în străinătate materiale de studii sau îndeplineam îndatoriri care tindeau să răspîndească știința românească și știința despre români, ori lucram din toată inima la așezămintele pe care am ținut să le las după mine, împrejurări neprevăzute schimbau cu desăvîrșire, prin lovituri ale soartei și prin izbucniri de fapt revoluționare, toată înfățișarea vieții politice românești. Generalul Averescu se credea asigurat pe mult timp de o guvernare căreia nu i-au lipsit și succesele în ordinea legăturilor cu străinătatea, prin întregirea prieteniei italiene, și în ordinea financiară, prin descoperirea lipsurilor lăsate de liberali, prin silințile de a le acoperi, intrînd într-o sinceritate bugetară nepracticată pînă atunci, ca și printr-un plan de fixare sistematică a salariilor, datorit concepțiilor noi ale dlui Manoilescu, și chiar prin menținerea unei ordini publice mai stricte decît atunci cînd, supt liberali, „mișcările studențești” găseau o oarecare încurajare, și bănească, la unele ministere. Șeful guvernului era foarte mîndru că „a învățat a guverna”. I se atribuiau chiar intenții dictatoriale, pe care le cultiva, de fapt, ambiția aprinsă a colaboratorului său de la Interne, d. Goga, invocîndu-se portul de uniformă, căpătat de la favoarea regelui, și anume atitudini, care îngrijorau. Cum Suveranul era foarte greu bolnav, până într-atîta încît trebuise să fie rechemată din America regina Maria, doritoare de a cunoaște o lume atît de nouă, și o operație suportată cu o răbdare de martir nu dăduse rezultatele așteptate, așa încît, adăugindu-se o răceală, în april 1927, se putea aștepta ce e mai rău, dușmănia liberală contra acestui provizorat care arăta că vrea să se permanentizeze se făcea tot mai ascuțită.