Gura mi-o simțiam amară. Aș fi avut poftă, în minutul acela, să mănânc ceva dulce și să beau apă. Nu prevăzusem de loc și nici nu mă așteptam, ca, după o plăcere atât de dorită, atât de mare, să urmeze... atâta amărăciune! Mi-era scârbă și-mi venia să tușesc. O amețeală ce se ridică din stomac îmi împăenjina ochii, îmi îngreuia capul. Parcă mă înăbușiam ... Nu îndrazniam să ies afară din șopron. Mă știam vinovat și mi-era frică, mi-era rușine, mă socotiam pierdut... Îmi veniâ rău : tușiam, scuipam mereu. Câte odată, gura mi se usca și abia puteam să mișc fălcile. Mâinile mi-erau reci; trebuie să fi fost palid, ca un cadavru. Vream să plâng, dar furia mă stăpânia, din ce în ce mai puternic. Aș fi voit să mor. Da, cugetarea aceasta mi-a fulgerat prin minte. Să nu vă mire : un copil vorbește și se gândește la moarte, cu mai multă nepăsare decât un om. În momentul acela, tată-meu intră în șopron, pentru a căută... nu știu ce lucru. Când dă cu ochii de mine și mă vede galben și amețit, mă ia de mână, îngrijat, mă scoate afară și mă întreabă. — Ce ai ? — Abia am putut să-i răspund : — Mi-e rău... — Ce ai?