Gunther asculta fără niciun semn de aprobare sau măcar de înțelegere. În cele din urmă, se ridică. — Nu pot să-ți dau niciun răspuns. Sunt lucruri care deocamdată nu mă privesc. În martie voi coborî la Brașov și voi vedea atunci ce e de făcut. Pentru prima oară, bătrânul Grodeck își pierdea răbdarea. — Eu n-am timp să aștept până în martie. — Mă mir, spuse Gunther. Un Grodeck are totdeauna timp să aștepte. E singurul lucru pe care l-am învățat de la voi. Pe mama n-ați așteptat-o douăzeci de ani până a murit? Pe mine mă veți aștepta mai puțin poate. — Să nu vorbim despre asta, zise bătrânul Grodeck. Orice s-a întâmplat, memoria mamei tale este pentru noi venerată. Eu am uitat tot. — Pentru că ești generos, râse Gunther. Eu însă n-am uitat nimic. Mă înțelegi? Nimic. Își pierduse stăpânirea lui ironică de până atunci. Avea în ochi flăcări reci, albastre, care ardeau cu ceva deznădăjduit pe figura lui de copil. Bătrânul Grodeck încercă să-și păstreze sub această privire arzătoare cumpătul. Dacă n-ar fi fost vocea lui guturală, pe care o furie greu ascunsă o altera și mai mult, ca și cum ar fi răgușit subit, nimic nu l-ar fi trădat.