Îmbondorit bine, cu o căciulă de miel în cap, părea mai înalt și impunător. Sculă pe sergent, să aibă grije până se întoarce din inspecție… Afară viscolea. Gerul pătrundea la os. Pe străzile pustii și albe, vântul aspru stăpânea furios, pleznind când din față, când din spate pe subcomisarul Popescu, care, zgribulit, cotea dintr-o stradă într-alta. „E bine… Bravo! se gândea trecând pe trotuarele cârciumilor și cafenelelor zăvorite. Oameni de treabă săracii… Cum să nu-i servești?” Numai la „Cafe de Paris” văzu de departe lumină. Se supără și intră glonț la proprietarul localului. — Bine, nene Negrescule, se poate?… Așa execuți d-ta ordinul poliției?… Tocmai d-ta, care, de, mă așteptam la un concurs, zău așa… — Ce să fac, șefule? se scuză proprietarul frecându-și mâinile. Du-te de vezi și d-ta! Numai oameni mari, primul-procuror, judecătorul de instrucție de la a treia, șeful de cabinet de la Interne… Pot eu să-i dau afară, spune? — Trebuie, nene, dacă-i așa ordinul! zise polițistul mai domol. — Eu nu îndrăznesc, șefule, iartă-mă… Dă-i afară d-ta, și mă închin! Nu poți zice că-i rea-voință… Subcomisarul intră nehotărât în sala mare, scăldată în lumină și răsunătoare de veselie. Într-o boxă din fund, înconjurați de o ceată de chelneri, cinci domni cu fețele roșii și două doamne foarte vopsite și decoltate răcneau în cor la lăutarii care nu puteau dibui o anume romanță de amor.