Nu vedeți că nu mai avem loc? – Eu văz că este! răspunde cocoana Lucsița. – Da; da' dumneavoastră sunteți corpolentă! – Bine că esti dumneata subțirel!... Pe mine asa m-a făcut Dumnezeu, voluptoasă!... Cui i plațe!... cui nu... – Taxa, mă rog! strigă conductorul. Coana Lucsița scoate din portofel biletul pe care-l avea din Piața Teatrului. Conductorul observă biletul. – Ăsta nu-i de la mine. – Da' de la ține? întreabă cocoana. – De la alt vagon. – Da' țe? nu e tot vagonul vostru? Am plătit până la bareră... m-am dat zos... – Dacă v-ați dat o dată jos - întrerupe conductorul - trebuie să plătiți a doua oară. – A doua oară? Bravos! frumoasă sarlatanie! Dar în sfârșit plătește și ia biletul nou. Vagonul sosește la barieră. Cocoana Lucsița coboară. Din amândouă colțurile vine profumul de mititei: e o senzație neplăcută pentru cine e sătul; dar cui i-e foame, profumul acesta-i pare mai bun decât odagaciul. Cocoana Lucsița se pornește cu nările umflate spre unul dintre colțuri, ca o panteră atrasă de mirosul țapului sălbatic. – Băiete! doi mititei! Reconfortată, o ia pe jos și intră în pavilionul central, unde o așteaptă cu nerăbdare compania. – Mitică! zice cocoana moașa, după ce rupe o bucată de turtă dulce de la madam Georgescu; fați ținste?...