Pământul îi acoperi și se închise între ei și mine. Și din fundul lui auzii o jale năbușită:" Ah! e pustiu... e frig... e greu... întuneric!" A doua zi sor-mea se bolnăvi. Visul meu mi se deșteptă în minte. De spaimă, nu mai vorbii nimărui. Toată viața mea se mărginea la micile servicii ce făceam bietei bolnave. I-aduceam apă, îi țineam de urât, îi mângâiam mânele slabe și reci. Eram sigur c-o pierd. Visul meu o răpunea. Durerea mea era un fel de nesimțire. Câteodată mă mușcam de mână, ca să mă încredințez dacă trăiesc, și nu simțeam nimic. În sfârșit, ea muri fără să se plângă, închise ochii uitându-se în ochii mei, cu părerea de rău că m-a întristat. Ce noapte posomorâtă! La capul ei ardea o lumânare de ceară. Mâinile - încrucișate pe piept. Tata era pe drumuri, pentru pâinea de toate zilele, fără nici o știre. Ceilalți adormiseră plângând. Eu mă sculai încetișor, ca o pisică, și îngenucheai la patul ei. Încremenisem gândindu-mă că dacă cineva mi-a trimes acea veste în vis, acel cineva trebuie să fie undeva și, de mă voi grăbi, voi întâlni pe sor-mea... Gândurile mele se rupseră d-un ululuit care ieșea de sub cearceaful moartei.