Apoi au rămas tăcuți... Smaranda tânjea. Bătrânul nu-și vedea capul. Nu știa ce are femeia. Aduse un doctor, acesta se uită zâmbitor la amândoi și-i încredință că nu-i nimic: — Boalele astea își găsesc leacul. Cuhulea cumpăni vorbele aceste; apoi, în mintea lui, deprinsă să apropie și să cântărească toate, parcă se făcu lumină. Puse în legătură îndepărtarea lui Ilie cu tânjirea femeii. Oare nu se iubeau? Și-ntâiași dată își dete seama că-n sufletul lui era ceva mai mult decât iubirea unui tată. O iubea. Lui Cuhulea îi era parcă rușine să se gândească la asta, își bănuia singur, aduna atâtea dovezi potrivnice ca să-și scoată din minte credința asta, și totuși sufletul ieșea biruitor. O ciudă grozavă îl cuprinse împotriva slăbiciunii lui și-mpotriva lui Ilie. În seara aceea se plimbă mult, singur, prin ogradă, până îl strigă nevasta: — Moșule, e răcoare. Intră înăuntru! Într-o zi Smaranda se dusese după niște târguieli și nu se întoarse decât seara, târziu. Bătrânul o așteptase neastâmpărat, în poartă, și cum o văzu: — Unde-ai fost? — În târg. — De-atuncea? De la prânz? Hm! Și din clipa aceea bătrânul o urmări aproape pas cu pas. Într-o duminică erau amândoi în grădină, Cuhulea cu florile lui, Smaranda la parmaclâc.