Venim acum la capitolul în care Dimitrie Cantemir înfățișează țara, și anume Moldova, pentru că el se ocupă exclusiv de dînsa, deși în „Hronicul” lui tratează despre viața tuturor românilor, vorbind chiar de românii macedoneni, pe cari se vede că i-a cunoscut, ca și stolnicul Constantin Cantacuzino, fiindcă o parte din „grecii”de la noi erau români de aceștia balcanici. În ceea ce privește aspectul, nu ni se dau prea multe date noi. Cantemir vorbește de sămănături, spuind cît de bogat e rodul pămîntului, pe atunci mult mai bogat decît astăzi, căci atîtea regiuni abia erau lăzuite din pădure și se sămăna pe locuri unde se acumulase putregaiul frunzelor atîtea secole. Se tratează și despre vii, pomenindu-se, natural, de Cotnari. Scriitorul își închipuie că viile acestea au fost plantate întîi după ce pămîntul a fost desțelenit cu polonii prinși la Dumbrava Roșie, ceea ce nu este exact, căci podgoriile de la Cotnari sînt foarte vechi, de pe vremea înaintașilor lui Ștefan cel Mare, fiind lucrate de nemți cari s-au păstrat catolici pînă foarte tîrziu în secolul al XVIII-lea. E vorba apoi la Odobești, de Nicorești, și se mai citează încă două podgorii în județul Tutova, care nu se mai întîlnesc în timpul nostru.