– Am venit să te–ntreb dacă mai dușmănești pe moș Dumitru... – Nu mai dușmănesc pe nimeni... – Ai vrea să–i ierți greșeala?... – Nu mai am de iertat nimic și nimănui... Anghel răspundea cu lipsa de însemnătate cu care ar fi zis: „Pâinea e pe masă", ori: „Afară e întuneric". – Ei bine, adăugă Adrian, cam cu șovăială, mama mă trimite să te rog să vii astă–seară până la noi. – Mama ta te trimite... repetă moș Anghel, clătinând din cap. Mama ta e o sfântă, Adriene... Apoi, după un moment de cugetare, adăugă: – Da' tu ce zici?... Să viu? – Mă mai întrebi, unchiule?... Eu o vreau din tot sufletul! – Și ceilalți o vor? – Bineînțeles; toată lumea o dorește... – Dacă e așa, iaca: o vreau și eu, ca voi toți... Ce amarnic „o vreau și eu" fu rostit de buzele sale cari surâdeau neiertător!... Ce înfrângere a oricărei voinți!... Adrian se înspăimântă. Ieșiră împreună, însoțiți de câinii lor. * Părintele Ștefan, pe care Adrian îl înștiințase în treacăt, era un bătrân de optzeci de ani. El nu mai slujea la biserica din Cazasu, se retrăsese în căscioara lui de la Baldovinești și aducea mari foloase consătenilor săi, ținându–le loc de judecător și de sfătuitor înțelept.