O singură ochire îi fu destul ca să vadă că aici a fost odată bucătărie. Cotlonul era și acum în ființă, iar mașina fusese înlocuită cu alta mai mică. La o masă de la stânga ședeau doi olteni, cu paharele pline în fața lor; pe laviță, într-un colț, era un neamț zdrănțăros, iar hangiul grec, bulgar ori albanez, ce-o fi fost, își rânduia dichisurile. Nu era târziu, dar păreau cu toții obosiți, somnuroși și tresărită oarecum ca din somn când el intră. E lucru deosebit în felul lui să dai așa, deodată, față cu oamenii pe care nu i-ai mai văzut și care nu te-au mai văzut, ba să știi că ai să petreci, departe de altă lume, toată noaptea cu dânșii. Tașcă, om umblat în multe drumuri, o mai pățise, ce-i drept, aceasta, dar acum nu era ca alte dăți. Lasă că nu-i trecuse prin gând să mâie la „Hanul Ciorilor”, dar le mai pățise și celelalte nepățite. El se uită deci cu ochi scrutători mai întâi la cei doi olteni, apoi la neamț și în cele din urmă la hangiu, și nu-i steteau, parcă, nici unuia bine ochii în cap. Ceilalți se uitară și ei tot cu ochii scrutători la dânsul.