Ceva mai jos, unde a răsărit din închipuirea unui popor viteaz icoana epică a lui Grue biruitorul hanului, acest ciclu de lupte să se fi dus el cu totul din amintirea poporului? N-o putem crede. Poezia populară basarabeană n-a putut fi înrâurită, - cum a fost a noastră de aici, și tot mai mult, în fond și formă din nenorocire - de limba stricată cu franțuzește a oficialității jandarmului și perceptorului, de cunoștințele, de cele mai multe ori confuze, ale școlii, de legi și forme administrative apusene. Precum Hotinul e și azi, cu tărăbile de lemn negru ce se prind sus în cârlige, cu străzile înguste și murdare, cu strălucita cetate roșie ca de sânge de deasupra mărețului Nistru larg, un târg din 1812, precum Soroca n-a pierdut o piatră din împrejmuirea ei de piatră, precum în toate colțurile trecutul îți răsare întreg, ca o mângâiere pentru stările de azi, dar și ca o prigonire dureroasă, astfel gând, simțire, ritm, rimă, arie au rămas în cântecul basarabean cu totul neschimbate și absolut autentice. Și acest cântec s-a îmbogățit prin expresia mișcată a două sentimente: unul e, dacă nu durerea pentru viața politică pierdută, dacă nu râvnirea după patria moldovenească desființată aici, măcar jalea ruperii de la frații ceilalți, care a făcut un "râu blăstămat", osândit să sece ca pedeapsă, din cursul prăpăstuit al Prutului.