II Mai ușoară și mai plină de roade ar fi munca folcloristului, adunător de cântece, de povești, de zicale, de farmece, de datine, de artă populară în aceste locuri pe care nici un hotar nu le poate despărți de iubirea noastră ca și de interesul nostru, tot mai viu. Se știe că, afară de câte un Constantin Stolnicul Cantacuzino, căutător în vechile balade ale unor lămuriri istorice precise, care desigur că nu pot să rămâie acolo neatinse, afară de câte un Văcărescu, a cărui ureche se încânta de ritmul viu sau trist, de melodia săltăreață sau plângătoare, a doinelor și horelor, în care găsea poate asemănări cu acea poezie populară italiană care, după marele liric sicilian dialectal Meli, nu mai putea fi ignorată, poezia populară românească a fost strânsă întăi de doi străini, sârbul Vuk Karadic, care-și încredință culegerea lui Asachi, în casa din Iași a căruia ea arse fără să fie publicată, și cutare medic ieșan, Laskaris, prieten al cercetătorului vieții sârbești Possart, prin care ni s-a păstrat știrea. Numai peste câteva decenii erau să vie la lucru, de dragul țerii, dar și de al originalității romantice, gata să forțeze în reproducere și nota dezmierdătoare și nota tragică, Alecu Russo, un basarabean, plin încă de farmecul codrilor și șesurilor de peste Prut, și Vasile Alecsandri.