Și Cantemir scrie despre peirea dinastiii lui Ștefan astfel: „Supt Bogdan s-a stins raza cea de frunte a gloriei moldovenești, voia de a mai face război și a lega pacea”; „ceva mai tîrziu, s-a stins și dinastia Dragoșeștilor”. Dar el comite încă o greșeală, cînd crede că drepturile regaliene au pierit odată cu închinarea lui Bogdan către turci, căci Petru Aron cu o jumătate de veac înainte o făcuse și Ștefan cel Mare însuși a plătit tribut la sfîrșit. Cît privește dreptul de a purta război și de a încheia pace, nu este adevărat că el s-ar fi pierdut atunci. Domnii noștri nu mai purtau războaie mari, fiindcă n-aveau soldați destui, dar nu pentru că li se tăiase dreptul: pînă în epoca fanarioților, cînd un domn se dădea de partea rușilor, el aducea cu sine și armata sa. Iarăși nu se poate zice că s-a luat domnilor vreodată dreptul de a bate monedă, căci monedă s-a bătut și pe vremea lui Istratie Dabija, la Suceava, și falsă monedă suedeză, ca să plătească pe mercenarii apuseni: așa-zișii „șalăi” bătuți la bănării, de bănari. Iar Constantin Brâncoveanu a bătut un fel de medalie comemorativă cînd a împlinit douăzeci și cinci de ani de stăpînire, după un exemplu venețian pe care i l-a spus unchiul său Constantin Stolnicul[4].