Îl văd aievea, călare, îmbrățișându-și oastea, cu ochii de părinte, — și-i văd chipul și pe banii cei noi ce li se-mpart, strălucitori și roșii ca focul, cei dintâi bani de aramă ai Moldovei. Iscoadele aduc vești că oastea vrăjmașă a pornit din Nicopoli, și vine cu Petru cel șchiop să-l așeze-n scaun. Domnul avea-n tabăra lui o mie de cazaci tocmiți cu leafă. În mână-nainte cu vornicul Dumbravă să ție pe oaspeți de vorbă, până ce-o sosi și el cu grosul oștii. Și pleacă. E o luminoasă dimineață de primăvară. — Toate parcă renasc. Bătrânii întineresc la auzul vechiului cântec ce din mii de guri izbucnește: Hai frați, hai frați, la năvală dați La năvală dați — Steagul v-apărați!... De la Ștefan nu s-au mai văzut ostași mergând cu-atâta drag la luptă. În valea Siretului pe-aproape de Roman, Ioan Vodă își lasă gloatele să vie mai încet, iar el aleargă înainte cu călăreții. Petru poposise cu oastea în pragul Moldovei, lângă satul Jiliștei, pe apa Râmnei. De-aici trimisese cinci sute de înaintași să-i curețe calea. Dumbravă i-a întâlnit și i-a curățit pe toți. Nebănuind nimic, feciorul Chiajnei îl aștepta, făcându-și socotelile izbânzii — ș-ale domniei mai ales — când deodată se pomeni cu tabăra învălmășită ca de-o vijelie năprasnică... Ioan Vodă dintr-o parte, Dumbravă din alta își purtau călăreții cu-atâta iuțeală, încât oastea de șase ori mai mare a lui Petru se simți cuprinsă de învăluirea morții ce nu mai îngăduie luptă.