I-am scris că trec la Timișoara prin Sighidin, fiindcă știam că vine să mă întâlnească dacă-i spun că am să trec prin Arad. Iar acum mi-e frică să mă duc la Timișoara, fiindcă știu că vine și acolo să mă vadă. — Eu te rog să te duci cât mai curând, îl rugă ea stăruitor. Uite! urmă apoi deznădăjduită, eu nu mai pot; dacă te văd mereu trecând, nu mai pot s-o duc așa... și nu e bine!... e o nenorocire pentru noi toți! — Am să mă duc, zise el grăbit, dar nu la Timișoara, ci undeva mai departe, fie la Vârșeț, fie la Sighidin. N-are asta să ție tot așa, nu se poate să ție, căci ar trebui să mă prăpădesc. Are să treacă, și atunci o să mă întorc la Timișoara. Persida începu să tremure în tot trupul. — Eu trebuie să mă întorc acasă, zise ea, și te rog să mă lași să merg singură. Națl era om de stat mijlociu; acum însă el se îndreptă în fața ei și părea cu un cap mai mare decât dânsa. — Poftim! pleacă! grăi dânsul rece și aspru, arătându-i drumul. — Nu! nu! zise ea gemând, nu așa! Vino, dacă vrei, cu mine, căci mie nu-mi pasă de nimeni!