— Nu primește, zise Națl, dând din cap. — Luați, cum ziceai, urmă Oancea, cârciuma de la Sărărie și las-o în cele din urmă pe ea singură la cârciumă. Națl stătea pe gânduri. Îi era rușine să zică da, dar nici ba nu-i venea să zică. Îi trebuiau bani, și mumă-sa nu i-ar fi dat dacă el ar fi zis ba. Seara, când s-a întors la Persida, el era îngândurat și scurt la vorbă. I-a spus, ce-i drept, că s-a întâlnit cu mumă-sa și că are să primească bani ca să ia în arendă cârciuma; în alte amănunte însă el n-a intrat, și nici Persida, pierdută în alte gânduri, n-a mai stăruit asupra lucrului. Îi era destul să știe că treaba e ca pusă la cale și se simțea ușurată. Cârciuma de la Sărărie era proastă, dar foarte bună. Lasă că trăgeau la ea plutașii și oamenii care veneau după sare și pe timp de târg lumea se îndesuia într-însa, dar era la ea și un birt pentru lumea mai bună și trei odăi pentru trecătorii ce voiau să mâie. Aici puteau, dacă erau oameni harnici și cu rânduială, nu numai să trăiască bine, dar să-și mai și facă avere frumoasă.