Și ne gândiam amândoi, stăpâniți de aceleași emoții dureroase : — Să ascundem adevărul sau să redăm nefericitei mume scheletul copilei sale ? Nu știam ce hotărîre să luăm: amândouă ni se păreau crude. În sfârșit am ales pe cea dintâi. Seara m’am retras acasă de vreme. Am privit scheletul, nu cu ochii liniștiți, cu mintea rece a filozofului care citește zădărnicia vieții, taina morții, în orbitele goale ale unei hârci, ci înduioșat de o tristețe, de o milă nemărginită ! Eram spectatorul unei drame necunoscute, îngrozitoare, ale cărei personaje erau: un schelet și o mamă ! Și această dramă avusese ca prim act: iubirea ! Iar canalia aceea, înșelătorul pentru care fata aceasta își jertfise frumusețea, virginitatea și vieața ei, era poate fericit aiurea, în ajun de a înșelă altă fecioară ! Lângă schelet aveam o mică bibliotecă, în care se aflau, printre câțiva autori de medicină Lamartine, Petrarca, Musset, Eminescu, Heine, Alecsandri, poeți cari au căutat și au îndumnezeit iubirea. Eram abia la începutul vieții, nu iubisem încă, dar întâmplarea aceea mă îngrozia și mă desgusta de vieața și de iubire, par’că aș fi trăit veacuri. Dar niște pași repezi, greoi și un fel de gemăt năbușit, mă trezesc din reflecțiile acestea.