— Aoleu, fire-ai al dracului; dar io-s de vină dacă tu nu știi să joci? — Fugi, pungășoaico, să nu te iau de păr! Fugi!... Didina se sculă și se depărtă doi pași, clămpănind cu greață: — Mânca-te-ar ocnele!... Jocul însă nu conteni deloc. Movilițele de gologani se micșorau sau se măreau din clipă în clipă. Doar grămada lui Neneciu creștea treptat-treptat. Pe fețele tuturor se oglindea o spaimă nedeslușită, iar pe frunte și sub buza de jos le licăreau cununițe de sudori reci. Numai pe obrajii lui Neneciu tremura adierea unui zâmbet de bucurie și răutate, dar și la dânsul colțurile gurii se lipiseră de dinți, dându-i înfățișarea unei fiare flămânde. De la o vreme, însă, el începu să strecoare și în buzunare câte ceva. Se făcea că-și numără câștigul și slobozea în vestă leu după leu, încetinel, pe nesimțite. Cântăreanu pierdu tot ce avuse. Scormoni prin toate buzunarele, prin toate rezervoriile ascunse ale hainelor sale, dar zadarnic, căci pierdea mereu. Încercase toate mijloacele, se înfuria, înjura, sărea în sus ori de câte ori pierdea, își smulgea părul, se închina, apoi iar se vâra în cercul jucătorilor. În sfârșit, după ce se curăță ca degetul, se întoarse la Didina: — Hai, fetițo, dă-mi și mie ceva părăluțe!