O pradă polonii, o pradă ungurii, o pradă tătarii — și ce mai rămâne, ia domnul, iau turcii care-l țin, iau grecii care-au mijlocit pentru el și l-au împrumutat cu bani, ca să-i cumpere „firmanul”. Radu Șerban care smulsese din mâna lacomă-a lui Simion schiptrul lui Mihai, cearcă și el umbra ocrotirii germane, s-ajută pe Basta care nu se putuse bucura de rodul nelegiuirii lui, să cuprindă iar lunecosul Ardeal. Și nu s-a dovedit zadarnic ajutorul lui. Dar ce scump a plătit, și el și țara, biruința de la Râșnov și cele 32 de steaguri ungurești, pe care le-a trimis împăratului Rudolf! Că Ardealul s-a smuls iar din arcanul nemților, și Gavril Batori, nepotul cardinalului, cum s-a văzut la cârma țării și-n fruntea oștii, s-a și aruncat, la sfârșitul anului 1610, cu setea răzbunării, asupra lui Radu. Acesta, nepregătit de luptă, a fugit în Moldova, și-n urma lui a fost una din cele mai grozave pustiiri pe care le-au pomenit românii. „Nimic nu fu cruțat, povestește-un scriitor al acelor vremi, nici biserici, nici mânăstiri, ele fură prădate nu numai de aurul și argintul lor, ci și de coperământul lor de plumb. Mormintele fură deschise și icoanele sfinților despoiate de tot argintul, aurul și podoabele lor.