Uluiți de spaimă și de vălmășag, turcii, zorind să iasă mai iute în limpeziș, se striveau, se ucideau între ei, lovind orbește, să-și facă loc, să-și taie drumul de fugă. De lupta asta scrie, în cronica lui, călugărul Moxa: „De Codrul clocoti de zgomot și de arme și de bucium, Iar la poala lui cea, verde mii de capete pletoase, Mii de coifuri lucitoare ies din umbra-ntunecoasă. Călăreții umplu câmpul și roiesc după un semn, Și în caii lor sălbatici bat cu scările de lemn, Pe copite iau în fugă fața negrului pământ, Lănci scânteie lungi în soare, arcuri se întind în vânt. Și ca nouri de aramă și ca ropotul de grindeni, Orizontu-ntunecându-l, vin săgeți de pretutindeni Vâjiind ca vijelia și ca plesnetul de ploaie, Urlă câmpul și de tropot și de strigăt de bătaie. În zadar strigă-mpăratul ca și leul în turbare, Umbra morții se întinde tot mai mare și mai mare; În zadar flamura verde o ridică înspre oaste, Căci cuprinsa-i de pieire și în față și în coaste, Căci se clatină rărite șiruri lungi de bătălie: Cad asabii ca și pâlcuri risipite pe câmpie, În genunchi cădeau pedestrii, colo caii se răstoarnă, Cad săgețile în valuri care șuieră, se toarnă, Și lovind în față, -n spate, ca și crivățul și gerul, Pe pământ lor li se pare că se năruie tot cerul, Mircea însuși mână-n luptă vijelia-ngrozitoare, Care vine, vine, vine calcă totul în picioare.