Se fereau să facă vreo aluzie cât de îndepărtată la ceea ce știau. Dar se recunoșteau după tăceri sau priviri, după felul cum își strângeau mâinile sau cum se salutau de departe. Când se întâmpla să fie împreună cu mai multă lume, simțeau limpede după anume semne cunoscute numai lor că erau acolo despărțiți de ceilalți ca într-o paranteză și că nevăzute coarde îi leagă și îi izolează. Spre sfârșitul lui iunie, mademoiselle Vital își prezentă elevele, în saloanele doamnei Donciu, la o “după-amiază muzicală”. Erau acolo toți patru și le fu rușine să se simtă în mijlocul tuturor, atât de stingheri, încât se căutau din ochi prin toate colțurile, neîndrăznind totuși să se apropie și să-și vorbească. Dacă încercau să se depărteze, să se amestece cu ceilalți, să uite unul de altul, gesturile lor erau silite și se trădau prin exces. Buță, pentru care Gelu căpătase o invitație de la Elisabeta, părăsi un moment bufetul și veni să-i spună între două prăjituri: — Știi, făceți cu toți o tristă figură: s-ar spune, un menaj de patru. Gelu nu pierdu prilejul și îl prezentă fetelor. — Amicul meu Buță. Adriana ceru să-i cunoască numele adevărat. — N-am. Sau e atât de lung, încât îl prefer pe ăstălalt.