— Ar avea haz să fie vreo domnișoară cu rochia încă scurta. — Amor platonic!... — Bietul Costin !... Ba nu, zău ... Aceste șoapte batjocoritoare păreau că trec pe la urechile lui Costin Fluture, ca niște musculițe de vară, dar el nu le lua în seamă. Câțiva prieteni mai intimi hotărîra să-l invite la o petrecere ; luat cu binișorul, mai cu vorba, pe departe mai cu vinul, sperau să-l facă a-și mărturisi cauza tristeței lui ciudate. Lucrul fu pus la cale cu multă finețe. Costin primi că ia parte la această petrecere, cu toate că... deși nu prea .. În sfârșit, cedă. * * * În timpul mesei, nici o aluzie între simple convorbiri banale și o grabă cam învederată de a goli paharele. Pe la sfârșitul mesei, Costin își aprinse o țigare, redobândindu-și vechiul lui zâmbet. Era momentul!... Intimii lui se folosiră de el: — Ia-ascultă, mă Fluture, ce ai tu dela o vreme? — Ce să am ? răspunse Fluture, și ridică din umeri. — Par’că nu ești într’ale tale... Costin. tacu; i se stinse țigara, o aprinse a doua oară. — Mă, tu ești îndrăgostit... — Ei aș ! — Parol ? — N’am fost niciodată și nu voiu fi... — Nu te prinde.