Dumnezeu știe! Se poate! Tot ce se poate! Purtat astfel prin lumea ființelor nevăzute și ostenit cum era, Tașcă ajunsese în cele din urmă să nu-și mai poată da seamă dacă lucrurile se petrec în aievea ori le visezi numai. Mai ales în râsetul neamțului era ceva nefiresc, încât îi venea câteodată să se ducă să-l apuce de piept și să-l zguduie. Nu-i venea, cu toate acestea, să se ducă în odaia în care i se pregătise culcușul. Ar fi stat mai bucuros noaptea toată de vorbă. Se temea însă ca nu cumva să-l stăpânească somnul, și nu doarme nimeni bucuros cu oameni pe care nu i-a mai văzut și nu știe cine sunt. Te lași, când adormi singur, în paza lui Dumnezeu; rămâi însă, când mai sunt și alții cu tine, în voia celor ce te încungiură. N-avea, ce-i drept, bani la dânsul, ba le și spusese că n-are; el însă nu putea să știe ce e în inima lor. Te pomeneai că se înțeleg între dânșii: ori că fie neamțul, fie oltenii pleacă, și așa numai cu hangiul n-ar fi rămas bucuros. E urât lucru să te știi cu urma pierdută, ajuns unde nimănuia nu-i poate trece prin gând să te caute.