Dar cum şi ce mai faci pe aici prin pustiul ăsta de codru? - Bună să-ţi fie vorba! îi răspunse baba gemînd. Iacă şi eu, ca vai de mine, cu bătrîneţele mele. Am venit să mă duc, şi acu nu mai pot merge fiindcă nu mă mai ţin picioarele. Auzind aceste, lui Băiet Sărac i se făcu milă de babă şi se apropie de dînsa şi o întrebă de unde vine şi unde merge şi în ce treabă umblă. El nu ştia, biet, că asta e chiar Mama Pădurii, care se ţine la marginea codrului şi le iese in cale celor ce rătăcesc prin aceste locuri pustii, ca să-i momească cu vorbe şi să-i piardă. Văzînd-o aşa de slăbănoagă, el işi aduse aminte de cele trei azime şi, parcă era să se intoarcă numaidecit, mîine, acasă, se gîndi să-şi împartă merindea cu ea, ca doară va mai prinde la putere. - Iţi mulţumesc, îi răspunse Mama Pădurii, care avea alt gînd cu el, dar vezi că n-am dinţi cu ce să-ţi amestec azima uscată. Dacă vrei să-ţi faci o pomană cu mine, ia-mă în spinare şi mă du, că nu stau decît aci prin apropiere. ​- Ia gustă numai, grăi băietul, care voia să-şi arăte toată bunătatea inimii, să vezi, că numai foamea te-a făcut să rămîi leşinată, şi dacă nu te ajuţi cu asta, te duc precum ai cerut.