— Dacă vrei, i-am spus, mergem împreună undeva pe aproape să bem ceva și să mai stăm de vorbă. — Bucuroasă, dar e păcat de spectacol că-l pierzi. Am ieșit. Ploua mărunt, ploaie de noapte, în care totul pare ud, lumina felinarelor, lumina vitrinelor, zidurile caselor subit incendiate de farurile unui automobil ce trece. De departe, literele electrice ale unei firme de cafenea pâlpâiau prietenoase și m-a bucurat dinainte răbufneala de căldură și gălăgie surdă, care avea să ne întâmpine la intrare. Seri de cafenea pariziană, în noiembrie, când te apucă miezul nopții în fața unei sticle deșerte, înecat în valuri de fum, prin care vocile oamenilor, zgomotul zarurilor, sunetul monedei pe zinc, vin depărtate, învăluite, consolatoare până la tine, într-o rumoare ce-ți spune că nu ești singur totuși în sfârșitul ăsta de toamnă. Ce bună este apropierea oamenilor, pe care nu-i cunoști, toți prieteni și toți confidenți, în ceasul de seară care v-a unit laolaltă, între oglinzile acestea aburite, între mesele verzi de biliard, între vitrinele mari ce se văd dinăuntru înflorite de picăturile de ploaie, care desemnează în căderea lor pe geam, hărți și continente efemere. Totul e familiar și fără nume în cafeneaua asta de cartier, ca într-un tren sau ca într-un salon de vapor și sentimentul că mâine nu vei mai recunoaște niciuna din fețele amicale din jur, îți dă nu știu de ce un gust cald de confesiune și un îndemn de a vorbi despre cele mai ascunse lucruri ale tale, celui dintâi vecin de masă.