Urmărind îndelungata viață a poporului evreiesc, în deosebitele fase ale desfășurăriĭ eĭ, ne întărim din ce în ce mai mult convingerea acésta. După-ce s’aŭ stabilit în Canaan, deși stăpânĭ în noua lor țară, eĭ n’aŭ fost în stare să întemeieze o viață comună, ci aŭ trăit despărțițĭ după semințiĭ, care se hărțuiau fără de curmare între ele. Abia după douĕ sute de anĭ, în fața unuĭ puternic dușman, eĭ s’aŭ unit sub o singură căpetenie, dar unirea acésta e și ea de scurtă durată, căcĭ după mórtea luĭ Solomon ĭar se desbină. De aicĭ înainte “pămęntul făgăduinței” e un cuibar de desordine socială, în care nicĭ Asirieniĭ și nicĭ Babiloneniĭ, nicĭ Perșiĭ și Macedoneniĭ, nicĭ Seleuciziĭ și Ptolemeiĭ nu pot să restabiléscă pacea și buna rînduială. Ast-fel Romaniĭ, care făcéŭ poliția pe cóstele Mariĭ mediterane, ajung la convingerea, că numaĭ alungându-ĭ și din acéstă, a doua patrie a lor, pot să restabiléscă pacea și buna ręnduială. Sunt aprópe douĕ miĭ de anĭ de atuncĭ. Evreiĭ aŭ fost risipițĭ cam pe timpul când coloniștiĭ romanĭ, străbuniĭ noștri, s’aŭ așezat în Dacia. Pe când însă noĭ am stat strânși la un loc și am apărat în luptă necurmată cu dușmanĭ maĭ puternicĭ de cât noĭ, vetrele părintescĭ, Evreiĭ și-aŭ petrecut viața risipițĭ și împinșĭ mereŭ de icĭ până colo ca nisce ómenĭ urgisițĭ, pentru care nicăierĭ pe fața pămęntuluĭ nu e loc de adăpost statornic.