Împăratul aruncă în butie o ploscă cu apă și două șiruri de smochine. Bătrînă, cu legătura. — Ține, maică, să mănînci sănătoșel, înainte ca să mori! Și începu să țipe. Arapii o înhățară. Împăratul potrivi cu mîna lui cele trei doage — una cu vrană. Izbi cu maiul. Încheie butia și-i dete drumul pe apă. — Du-țe, Irina mea, din apă în apă, pînă în smîrcurile mării! Butia se răsuci de cîteva ori, prinsă în ochiuri, și o luă apa umflată și lină, și o duse ca pe o luntre la vale. Împăratul privi pînă o pierdu din ochi. Împără- teașa leșinase. O luară pe sus. Împăratul sui scările, dădu ușa de perete, trecu în iatacul nevesti-si, deschise altă ușă și intră în odaia în care crescuse fata lui. Șezu pe pat. Trase un sipet. Jucăriile ei, păpușa ei, furca ei micuță și încondeiată, pe care i-o dăruise cînd împlinise patru ani; și sabia, și scutul împodobit, și coiful săpat cu un leu în frunte, dăruite tot de el cînd împlinise șapte ani, și nu mai voia să fie fată. Simți că nu mai vede. Se scutură, se sculă și plecă. — Femeie! Rușine! În fundul buții Irina plînge și-și strînge copilul la sîn.