Foșnetul schiurilor devenea din ce în ce mai aspru în zăpadă care, odată cu lăsarea serii, prindea o crustă de gheață. Se opriră la o întretăiere de drumuri, unde o tablă a Turing-Clubului, pe jumătate acoperită de zăpadă, arăta spre stânga o cărare însemnată cu cruci galbene în pătrate roșii: Spre Poiana. — Dacă vrei, propuse Nora, o putem lua pe aici spre Poiana. Poate găsim acolo șenila, să ne ducă la Brașov. — Și dacă n-o găsim? — Atunci, nu mai e nimic de făcut. Paul se gândi câteva clipe și pe urmă refuză. — Nu, Nora. Am început un joc. Vreau să-l jucăm până la urmă. Vreau să intru în Brașov pe schiuri. Pe schiurile mele. Nici măcar nu glumea. Era serios și îndârjit. — Plecăm? S-ar fi spus că abia de acolo începea adevărata lor cursă. Veneau la distanță mică unul de altul, înclinați pe schiuri, cu fruntea înainte, cu umerii ridicați puțin, ca pentru o deschidere de aripi. Botul schiurilor juca pe zăpadă în salturi mici și ridica o pulbere albă, pe care vântul le-o arunca în ochi. Nora alerga mereu înainte, eu capul gol, cu părul resfirat pe tâmple. Întorcea uneori o privire scurtă spre el, să-l vadă dacă o urmează.