Stăm ore întregi singur. De obiceiu citiam ; alte ori urziam, așa, pe nemărginitul singurătății, pânze lungi de gânduri. Uneori răriam goana obositoare a minții, îmi lăsam sufletul să plutească în zările uitate ale amintirilor. Însfârșit nu mi se ura. Nu trecea nimeni pe-acolo, deși era un drum. Eram poate singurul care mă ascundeam în partea aceea sălbatică a pădurii. Visasem o iarnă întreagă să văd soarele de Iunie, să plec din oraș și să-mi găsesc un colț de odihnă și de singurătate. În lume nu le poți găsi. Dela un timp mi-e silă să vorbesc. Noi oamenii am prefăcut cuvântul în cea mai fină și mai meșteșugită viclenie. Vorbele au căpătat atâtea înțelesuri! Nu mai e nici un cuvânt cinstit — nici chiar cuvântul: «cinste». Și mai bine tac. Când simt nevoia — dulcea și dureroasa nevoie — de-a spune ceva, scriu. Vorbele scrise sunt poate mai sincere. În realitate nu eram tocmai singur. Se află în jurul meu o lume de paseri, o lume de cuiburi. Câte odată ascultam și observam lumea aceasta; ciripirile nu erau totdeauna aceleași ; uneori păreau înțelegeri, alte ori certuri, intrigi, discordii ... Se petreceau, poate, și printre aceste drăgălașe ființe, viclenii și mizerii, ca în societatea noastră.