Acesta e titlul ce împodobește în izvoadele vremii numele voievodului Mircea. Valurile puterii musulmane au ajuns până în hotarul moșiei lui. Din împărăția Bizantinului n-a mai rămas decât capitala -temnița întărită a celor din urmă împărați creștini ai Răsăritului. Serbia și Bulgaria sunt cotropite. Toate străjile Europei până la Mircea sunt abătute. Singur el mai stă în picioare, cu sabia în mână. În anul 1389 Sultanul Murat, care, biruitor, își strămutase capitala de la Brusa la Adrianipol, pleacă în Asia ca să potolească o răscoală. În lipsa lui creștinii îngenuncheați încearcă săși recapete neatârnarea. Mircea vine și el cu oaste în ajutorul lor. Dar Murat află, se întoarce din cale, și în ziua de 15 iulie se dă acea sângeroasă bătălie din câmpul Mierlei (Cosova) în care avea să se hotărască soarta peninsulei Balcanice. Chiar în zorii acelei zile de groază, în freamătul pregătirilor, Murat e ucis în cortul lui de sârbul Miloș Obilici, pe care turcii, furioși, îl rup în bucăți. Baiazid, fiul și urmașul lui Murat, se așează în fruntea oștii, și lupta reîncepe numaidecât, crâncenă, înverșunată luptă, care, tocmai în ceasul cel din urmă al zilei, aruncă biruința de partea musulmanilor. Mulți creștini aleși pier în cumpăna aceea.