Dumitru începu să întârzie prin târg, uneori masa îl aștepta întinsă și el nu mai venea decât noaptea târziu. Măria își petrecea vremea lângă lădița cu rufe, sau la fereastră, cu ochii țintă spre casa arhivarului, dar cu mintea pierdută în trecutul în care gândul ei scurma cum scurmă găina în țărână să-și găsească hrana. Luna lui martie aduse cer senin și soare. Cum sta la fereastă, Măria zări odată pe Puiu, ieșind cu tată-său; acesta îi ducea placa de scris și o carte. Îl dăduse pe Puiu la vreo școală, se vede. Din ziua aceea, îl vedea totdeauna dimineața și seara, plecând și întorcându-se cu arhivarul sau cu sluga. Dar Puiu nu-și mai întorcea privirea spre casa ei — o uitase cu desăvârșire. Și gândurile femeiei măcinau, în fiecare zi, amintirea atâtor visuri pe care și le făcuse pentru fetița ei și pentru copilul, acesta străin. Într-o dimineață însă dorul i se trezi amarnic, mai neîndurător ca totdeauna; își luă barizul, își îmbrăcă o polcuță și, fără să spuie slujnicei, ieși din casă. O luă încet spre cimitir. Până să ajungă acolo, o prinse amiaza. Rătăci îndelung în locul îngrădit, semănat cu morminte, întrebă de unul și de altul, și cu mare greu ajunse în fund, spre partea în care era îngropată Puica.