Uneori îndrăznea să închidă ochii. Numai câteva secunde. — Se simțea fără greutate, fără memorie, fără trecut… Nora îi lua câteodată înainte. O vedea depărtându-se în mare viteză, cu genunchii abia îndoiți, cu bastoanele trase înapoi și ridicate foarte puțin deasupra zăpezii, ca două vâsle oprite o clipă în aer. O regăsea mai departe, așteptându-l. Nu-și vorbeau. Trecea pe lângă ea, cu un salut, cu o privire. Se înțelegeau foarte bine din ochi și știau amândoi că pentru ce ar voi să-și spună nu sunt cuvinte. Făcuseră halte scurte “de ajustare” la punctele însemnate de Gunther pe hartă, mai mult pentru a verifica itinerariul decât pentru odihnă. Lăsaseră pe stângă un drum însemnat cu dreptunghiuri roșii, care ducea spre Poiana, iar pe dreapta, ceva mai departe, un drum marcat cu o cruce roșie într-un pătrat albastru, care cobora spre Timișul-de-Jos. Niciunul din aceste drumuri nu avea panta dulce, odihnitoare a drumului lor. Se desfășura înaintea lor alb printre brazi, cu abia simțite ondulații. — Mi-e frică să nu adorm pe schiuri, îi spuse Norei înainte de a porni mai departe. — De ce? — Nu știu cum să-ți spun. Mă simt plutind. E un fel de beatitudine. Ajunseră la Crucur pe la orele patru.