„Ce Sân Vasii o să iasă de aici?! Ce An Nou? Ce viață?! Curat ca la priveghie! ” își zicea d. Ceplac și, marea bunătate de om blajin ce era, îi venea să ia un ciomag, să spargă căldări și cazane și să le facă toate valvârtej. Și dacă era vorba, el însuși și-o făcuse, numai el, cu încăpățânarea lui. Fusese la casă un om, Pantelemon, care se vâra în toate fiindcă toți îi dedeau nas. O mutră de nu puteai s-o vezi fără ca să râzi, dar iute ca veverița, isteț de-ți ghicea dintr-o căutătură gândurile și hăzos, ca să fugi mereu după el. Anul trecut, de Sân Vasii, când a turnat Tinea plumbul, îi ieșise ceva ce semăna mare minune a Pantelemon și a măritiș. Asta tot ar fi trecut, dar și lui Pantelemon i-a ieșit plumbul a însurătoare. Râdeau toți până chiar și patronul, deși gluma îi părea chiar și de ajunul Anului Nou cam groasă. La miezul nopții, însă, când s-au stins luminile, Pantelemon, îndrăzneț și din născare, și din deprindere, n-a mai avut răbdare să aștepte până ce o pornește patronul închinând paharul, ci a luat-o razna înainte și, când s-a aprins lumânărica, 1-au găsit sărutând-o pe Tincuța, și să sărutau parc-ar fi fost numai ei amândoi, așa în glumă, dar cu o stăruință încât nu le mai lăsau rând și altora.