Și iată că și pleacă domnii amândoi cu oaste împotriva turcilor. Ei se lasă de vale până la vărsarea Oltului în Dunăre. Aici împresurând cetatea Nicopolea cea mică o smulg din mâinile musulmanilor. Pământul țării se curăță de dușmani și sceptrul domniei intră iar în mâna cea vrednică a lui Mircea. Dar Sigismund e nevoit să se întoarcă, chemat grabnic de boala soției sale Maria, care, fiică a regelui Ludovic cel Mare, îi adusese ca zestre tronul Ungariei. Pe drum în dreptul Posadei, cum trecea pe valea îngustă a Prahovei, deodată se pomenește sub o grindină de săgeți și de bolovani: Vlad se răzbuna astfel de ceea ce, în judecata lui pătimașă, i se înfățișase ca o nedreptate. Era pe la mijlocul iernii. Soția lui Sigismund murise. Mircea dregea pe unde stricase Vlad. Frigul și pacea lungilor nopți păreau a mai fi ațipit învrăjbirile, când deodată un strigăt de groază răsună în toată lumea creștină: împăratul Bizanțului Manoil al II-lea, împresurat în mândra lui capitală, cere ajutorul Europei. Și vremea cruciatelor se reîntoarce. O suflare de tinerețe, un dor de vitejie și de jertfă înflăcărează iarăși inimile creștinilor. Și iată că de pretutindeni, din Italia, din Franța, din Germania, din depărtata Anglie, mii și mii de cavaleri, în zale strălucitoare, pornesc spre sfânta capitală a Răsăritului.