O însemnare în socotelile Ardealului spune că din părțile acestea ardelene a plecat un Vitus (Stoss, fiul), care era sculptor și „efigiator”. S-a discutat în ce privește sensul acestui cuvînt, ce fel de „efigii” făcea, în relief, ca sculptor, sau în pictură – și se pomenește un pictor răsăritean care a lucrat aici, Dobromir. Cine privește însă icoana Sfîntului Gheorghe va recunoaște că nu e bizantină: are coiful occidental, sprijinit pe umăr, o idee îndrăzneață, inovatoare –, părul roșcat, care se desface în chică, samănă foarte bine cu al cavalerilor Occidentali germani de pe vremea aceea. Sfîntul e foarte sprinten, gata de luptă, extraordinar de vioi: spada lui, dreaptă, nu încovoiată, o sprijine pe mînă. Este în el ceva din „Deutscher Michel”, și se poate recunoaște îndată influența lui Albert Dürer. Evident, călătorul care ar fi întrat în biserica acesta s-ar fi simțit pe de o parte, într-o lume cunoscută lui, dar pe de altă parte, ar fi avut o revelație a acestei arte bizantine refugiate la noi.