– Iacă – păcatele mele! – răspunse Păcală, fiindcă vor să mă facă vornic şi eu nu vreau să primesc… – Şi de ce nu vrei, măi? – Apoi de! zise Păcală. Fiindcă nu e satul de a-i fi vornic. – Şi de ce nu e? – Fiindcă are neveste multe, şi bărbaţii pleacă cu toţii la lucru, de nu se mai întorc cu săptămânile, şi vornicul rămâne el singur cu nevestele. – Şi de ce nu vrei să rămâi cu nevestele? – Fiindcă sunt multe şi toate tinere şi sprintene ca furnicile şi nu pot să le stăpânesc. Când auzi asemenea vorbe, jeleparul se miră prea mult, fiindcă el bucuros ar fi fost vornic într-un sat ca satul lui Păcală. – Măi, dar prost mai eşti tu, măi! grăi el. Un om mai cu minte ar primi cu amândouă mâinile. – Un om mai cu minte e mai cuminte şi poate când nu poate prostul, îi răspunse Păcală. Haid’! dacă te simţi destoinic, intră în sac şi, când vei vedea că voiesc să te arunce în Dunăre, spune-le că primeşti să le fii vornic. – Şi ei mă vor primi oare pe mine? – Mai ales! îi răspunse Păcală. Cu amândouă mâinile!