Pleacă. Sunt obosit. Trebuie să rămân singur. Dar pentru că ea tăcea mai departe și îl privea mereu cu aceeași privire, care nu punea întrebări, el cu o schimbare de ton, cu un efort de căldură, cu o voce care ar fi vrut să fie caldă și nu izbutea decât să fie surdă, o rugă încet, înăbușit: — Știu, îți datorez o explicație. M-am purtat oribil cu dumneata. Ai avea dreptul să întrebi. Aș avea datoria să răspund. Dar nu acum. Te rog, nu acum. Mi-e imposibil să vorbesc. Ne vom întâlni altădată, oricând, mâine dacă vrei, dar acum pleacă. Nora se desprinse de lângă el. — Bine, plec. Dar nu imediat. Îți promit că peste cinci minute nu voi mai fi aici. Dar ascultă-mă aceste cinci minute. Cu ochii pe ceas. Cu un gest loial, își desprinse ceasul de la mână și îl puse pe birou, între amândoi. Pe urmă, își ridică ochii asupra lui. — Mi-a fost frică să nu faci o prostie… De aceea am venit. El rămase cu privirea fixată pe micul ceas de pe birou, urmărind mișcarea secundarului pe cadran și așteptând parcă să treacă cele cinci minute, nimic altceva. — Mi-a fost frică să nu te omori.