Solii lor, care cântau din chitară înainte de a-și spune solia, întrebați de Alexandru cel Mare dacă se tem de el, i-au răspuns cu mândrie: „Geții nu se tem decât de cer, să nu cadă pe ei”. Așa era poporul care-a stăpânit mai de mult locurile acestea. Răsărit din marele trunchi al familiei trace, neamul acesta de viteji s-a desfăcut cu timpul în două ramuri: geții s-au împânzit mai mult pe dreapta Dunării, din jos de cataracte; iar în stânga, spre întăriturile munților, și-au fost ales dacii pământul stăpânirii lor. Aceștia însă, împinși mai târziu de gloatele iasigilor, au părăsit șesul și au intrat de-a binele, la munți, în țara agatirșilor, pe care lesne-i vor fi supus și sorbit în unda lor proaspătă, plină de putere și de tinerețe. Și astfel, precum odinioară, din familia tracilor, Carpații au tras vița cea mai aleasă, și au îngrădit-o în adăposturile lor, tot așa, mai în urmă, din același izvor de oameni, acei care prin bărbăția lor și prin înaltele lor însușiri sufletești erau chemați să iasă mai în vază în câmpul istoriei, pe aceeași dâră s-au tras și în aceiași munți și-au pus temeiul țării lor. La vechii traci fusese mai de mult un preot înțelept, Zamolxis.