Ea merge pînă dincolo de jumătatea secolului al XVIII-lea, mai precis pînă la noul război dintre ruși și turci, început în 1768. A doua se osebește supt foarte multe raporturi de aceasta. Într-însa apar elementele apusene care influențează și asupra noastră și asupra fanarioților inșii. Coloritul nu mai este oriental, ci occidental: ideile filozofice din Apus stăpînesc toată clasa conducătoare de la noi și prin reformele pe care le determină influențează și asupra vieții claselor inferioare. Am putea numi această epocă: a fanariotismului filozofic, și nu în înțelesul filozofiei de catedră și de cărți, ci în acela, special, al „filozofiei” din secolul al XVIII-lea, adecă al raționalismului politic, care crede că societățile sînt ca un ceasornic și oamenii politici trebuie să aibă numai meșteșugul, sigur, de a le face să meargă înainte sau să rămînă în urmă. Pe urmă a venit a treia fază, care duce de la 1774, de la pacea din Chiuciuc-Cainargi, pînă la 1812. O scurtă, dar foarte importantă fază a fanariotismului, care este fanariotismul național grecesc, cu spirit de renovare elenică, cu școli în acest sens, cu lecturi însuflețite de spiritul cel nou și cu rezultatele la care se ajunge totdeauna în asemenea cazuri: la reacțiunea întregii societăți românești, care admitea pe fanarioți ca domni cari să facă la Iași și București pe „filozofii francezi”, dar nu pe grecii cu program național grecesc.