Îndată, după ridicarea oștilor împărătești, se-ncinge-n toată țara o foamete ș-o ciumă năprasnică, de mureau oamenii pe drumuri, — vestita ciumă-a lui Caragea, unul din cei mai lacomi domni ai Munteniei, despre care se spune că și-a cumpărat firmanul cu patru milioane de ei. Pentru a putea jefui în liniște, Caragea se pune bine cu boierii, ademenindu-i cu tot felul de slujbe și de îngrădiri, și statornicind prin glas de pravilă chiar — în condica lui de pravili, — ca toată povoara dărilor s-apese numai asupra norodului. Înfricoșat el singur la urmă de jaletea țării și de vâlva bogățiilor lui, părăsește domnia și se duce să trăiască-n frumoasa Italie. Îi urmează Alexandru Șuțu, cu sprijinul rușilor, care de obicei costă mai scump și e mai înșelător decât al turcilor. Moldova, chip, are parte-n vremea asta de-un domn mai cu milă. În cei șapte ani împliniți (1812—1819) ai lui Scarlat Calimah, s-așează o viață mai legată și mai spornică pe bucățica de pământ ce i-au mai lăsat-o nesăturații de pământ. După acest bun gospodar de la care, între altele, rămâne țării și o înțeleaptă alcătuire de pravili, vine Mihai Șuțu, rudă cu Alexandru Șuțu din Muntenia. Cu el, cu acești doi greci din neamul lui Șuțu, se încheie — pentru vecii vecilor — întunecosul șir al domnilor fanarioți, început cu Nicolae Mavrocodat la 1711 în Moldova, și la 1716 în Muntenia.