Vuietul trenului o trezi, și intră în casă. Un dor nepotolit o prinse de fetiță; cum veni Dumitru, îi spuse că a doua zi vroia să se ducă la cimitir. Dar bărbatul îi purta de grijă să nu-i facă rău vederea mormântului; și în afară de aceasta, vedenia fetiței, pe care nevasta mereu i-o aducea în fața ochilor, începuse să-l nemulțumească. — Lasă. Am eu grijă de toate. Astâmpără-te acasă… Să-i pun mai întăi o cruce la cap, și atuncea vom merge împreună. Nu vezi că de-abia te miști! Măria tăcu. Puiul nu mai venea la parmaclâc. Câteva zile îl mai văzu privind uneori spre casa ei; pe urmă o uită. Când se coborâseră cei dintâi fulgi de omăt peste tulpinele uscate din grădină, capul Măriei albise cu totul. De la o vreme căzuse într-un fel de toropeală care-i sleise orice scânteiere din viață. Între dânsa și bărbatul ei se întinsese cu încetul pustietatea care desparte viața de moarte. Toată dragostea care i-o purta Dumitru se schimbase în milă, într-o milă turburată câteodată și de nemulțumire. Firea lui nu era plecată deznădejdei. Tare pe sufletul lui, numai două-trei zile simțise golul pe care Măria nu-l mai putea umplea cu nimic în lume.