Credinţa că oamenii sunt unul ca şi altul, numiri abstracte, şi că ei sunt mişcaţi, într-un chip ce se poate prevedea şi pregăti, de idei, de teorii. Siguranţa deplină în aceste teorii care ar cuprinde ca o destăinuire veşnică a sfintei şi marii zeiţe Raţiunea. Şi, în sfârşit, multă, foarte multă vanitate omenească, în dorinţa de a ieşi la iveală prin lungi desfăşurări de judecăţi, vanitate care cuprindea pe orice vorbitor, de la focosul Tatar Aladin, doritor de războaie mari, pănă la cel din urmă biet gângav care putea lega două vorbe. Neizbânda au adus-o mai multe împrejurări: Neînţelegerea în Dumă, mult mai puternică decât aceea din Adunarea Naţională de la 1789. În aceasta, erau oameni din acelaşi neam şi din două clase, care, măcar mai târziu, se puteau înfrăţi; în Dumă erau slugi ale cârmuirii, erau oameni fără nici un fel de îndreptare, erau nobili ce-şi ofereau jertfa, erau cugetători socialişti ai faptei şi erau anarhişti sălbateci. Şi, mai ales, erau toate neamurile, tot furnicarul de rase al marii împărăţii barbare. Adunarea Naţională s-a răzimat de la început pe plebea Parisului, cea mai războinică din toate, crudă şi neînduplecată. Duma a pierdut din ce în ce mai mult legătura cu muncitorimea capitalei, slăbită de ultimele lupte şi alcătuită, de alminterea, din oameni blajini, deprinşi de veacuri cu supunerea.