Fiica voastră să fie mireasa lui Hristos, să îmbrace haina călugărească, care singură o va apăra de suferințele pământești și de chinurile iadului. Părinții merseră plângând acasă, se sfătuiră multă vreme ce să facă, în sfârșit, hotărâră să trimită pe Ana Maria într-un institut de călugărițe la Gratz. Preotul satului luă asupra-și sfânta misiune să ducă pe Ana Maria în Gratz, și în decursul călătoriei vorbi necontenit la sufletul tinerei fete. Casele cele mari, oamenii cu haine ciudate și femeile ce răspândeau razele frumuseții însă stricară imaginația Anei Măriei. Tăcea cu încăpăținare ori de câte ori preotul îi punea vreo întrebare. Înaintea unei cârciume unde pe ușe scria: „Vin nou” — popa, căruia i se făcuse cald, după mai multă zbuciumare sufletească, se opri și vorbi astfel Anei Maria: — Eu acuma intru aci, dar tu n-ai voie să vii cu mine. Stai aici în colț, zi șase Tatăl nostru, și până vei zice al șaselea, eu voi fi din nou lângă tine. Ana Maria își împreună mâinile, se uită cu evlavie la cer, și preotul se depărtă liniștit. Când se întoarse, Ana Maria — nicăiri. Preotul era cât p-aci să-și piarză mințile, alergă ca un smintit pe ulițe, întrebând de la toți oamenii nu cumva au văzut trecând pe undeva o fetiță de la țară în haină roză.