După acel falnic Basarab, pe care-l zărim o clipă, ca lumina unui fulger, cu paloșul în mână, apărându-și împotriva tătarilor, încep negurile să se mai ridice de pe trecutul neamului nostru. Și iată că în faptul zilei, ce se dezleagă în sfârșit după o așa de lungă și de cumplită noapte, în lumina proaspătă a acestei dimineți de-o mie de ani așteptată, se ivesc cele dintâi figuri lămurite din șirul voievozilor români: În anul 1247, domn în țara Oltului — vechiul banat a Basarabilor — e Litean-Vodă, iar către răsărit, peste pământul din stânga Oltului, în țara cea largă și-mbelșugată a Munteniei, domnește voievodul Seneslau. Ei plătesc o dare ungurilor, vecini puternici și primejdioși, pe care pân' acum românii, în așteptarea întâmplărilor viitoare îi măsoară doar din ochi. Seneslau, avându-și țara deschisă, și pusă-n calea tătarilor, mereu în harță cu ei, își pierde curând domnia, și poate și viața, căci nu-i mai vedem și nu mai auzim nimic de el. La 1272 Litean-Vodă trece Oltul, gonește pe tătari din Muntenia și-ntrupează amândouă țările într-un singur principat. Domn mare, cu vază-n lume — socru lui Milutin regele Serbiei -Litean nu mai vrea să plătească dările cerute de unguri. Aceștia vin cu oaste împotriva lui.