NORA RAMASE CÂTEVA CLIPE în prag, ezitând să intre. Era lumină, era cald. Își duse mâna la gât, ca să-și ia fularul de lână, și nu-l găsi. “L-am pierdut, probabil, pe drum.” Lângă fereastră erau o masă și o lampă cu glob alb. Cineva ședea acolo într-un fotoliu și o privea, iar în picioare, puțin în umbră, era omul eu felinarul. “Ar trebui să-l stingă”, gândi Nora, uitându-se spre acea lumină, care încă ardea. Pe masă era un cuțit, o carte cu scoarțe galbene și un ceas care arăta o oră imposibilă: 9 și 10. Se uită cu atenție la fiecare obiect în parte. — Ceasul ăsta stă, spuse ea și îl arătă cu degetul, fără să știe cui. Pe urmă se prăbuși, dându-și seama că se prăbușește și mai având timpul să-și spună: “Ar trebui să nu cad, ar trebui să nu plâng”. Plângea în hohote, cu capul în mâini, cu lacrimi fierbinți, pe care le simțea arzând pe obrajii înghețați, pe degetele înțepenite. Auzea pași apropiindu-se, voci care se opreau deasupra ei. Cineva o mângâia pe părul plin de zăpadă. Un glas tânăr șoptea cuvinte puțin cântate, ca într-un vers: “Wanderer tritt still herein; Schmerz, versteinerte die Schwelle.<poem> Se opri un moment din plâns, ca să audă mai bine și să înțeleagă, dar lacrimile, o clipă ținute în loc, izbucniră iar, ca într-o nouă cădere.