A cui era, de unde venia, nimeni nu-și da seama; avea aerul de a fi prea singură și străină în lume. I se păruse că are un glas frumos și se adresase către șeful orhestrei, ca s’o primească în cor. Între teatru și stradă alesese pe cel dintâiu, sperând să găsească un mijloc mai curat de a trăi. Va face artă — un cuvânt pe care ea nu-l înțelegea, dar căruia îi da un înțeles senin și frumos. Șeful eră vesel, în ochi îi ardea o dorință, apăsa clapele clavirului cu un fel de nervozitate. — Ia să vedem, domnișoară, zise el, puteți prinde nota asta? S’auzi sol. Fata deschise gura, lăsându-i-se să se vadă dinții albi și mărunți... — Așa... — Nu așa; zi: soool... — Sooool... — Fals ... Știi scara? — Puțin. — Ia să te-auzim ... — Do, re, mi, fa sol.... — și nu-și mai aduse aminte. Șeful urmă: — ... la, si, do ... do, si, la, sol, fa, mi, și vrei să te faci artistă?... Bravo! Eliza îl încredința: — Voiu învăța-o lesne... Dacă vreți sa vă cânt un cântec, să vedeți ce glas am ... — Știi vreun cântec frumos ? — Da.