E nebunul: trece liniștit pe sub copaci cu amândouă mâinile vârîte până în fundul buzunarelor, ululuind mai mult decât cântând marșul funebru al lui Chopin. E un tânăr slab, cu ochii albaștri, totdeauna sfioși, ivit în Solca, nu vorbește cu nimeni, rătăcește fără scop prin oraș sau prin pădure, cântând mereu același marș funebru. Oamenii l-au luat drept nebun. Trece pe lângă mine, încet și trist, par’că ar urma un car funebru ululuind tot mai jalnic cântecul morților. Și eu mă gândeam la infinit! * * * Pădurea se învestmântă într’o nesfârșită purpură de raze. Soarele asfințește. Pe cărările ascunse cad pete mari de lumină și se pare că arborii sunt inundați de o ploaie de aur. Încet și cu sfâșietoare părere de rău, cobor cărarea care duce afară din pădure. Și tot îmi vine să mă opresc, să mă opresc, să mă întorc, sa rămân. Pare c’aud glasul imens al pădurii, glasul singurătății, care mă cheamă adânc, cum chemăm noi oamenii: speranțele, fericirea, sau moartea. Mă cheamă mereu și îmi spune duios și adevărat: Ce cauți în lume? În mijlocul nostru e loc destul pentru toate gândurile și visurile tale!... — Seară bună, coconaș. Alt glas — glasul răgușit al lui Avrum, birjarul, care mă caută să ne tocmim pentru a mă duce cu trăsura până la gara din Rădăuț.