Ne găsim într-o epocă în care călătoriile sînt relativ dese pentru sfîrșitul veacului al XVI-lea și am fi dorit să avem alte amănunte cu privire la acei cîțiva ani cari formează cariera lui Mihai Viteazul. Posedăm cu privire la această domnie o expunere în limba latină a isprăvilor lui Mihai, făcută pe baza unui „izvod”, mai probabil slavonesc, datorit logofătului Tudose, care a întovărășit pe domn în Ardeal – un boier de modă veche, cu oarecari cunoștinți și oarecare pricepere la scris, ori, mai bine, cu simțul că în asemenea vremi logofătul ar putea să fie puțintel și istoriograf. Acel care a făcut traducerea este un silezian, Balthazar Walther „cel tînăr”, rudă probabil cu acel Walther pe care l-am întîlnit cu prilejul călătoriei lui Bongars. Omul a stat o bucată de vreme la Tîrgoviște, – în ce calitate este greu de spus –, și a cunoscut acolo pe Andrei Taranowski, intimul voevodului, iar, pe cînd „prietenii” săi plecau spre casă prin Moldova, cu solul polon Golski, el se ducea la Poartă. Mihai Viteazul a cerut la un moment dat –, și a și căpătat, dar nu exact atunci cînd ii trebuiau și în proporțiile de care avea nevoie –, călăreți silezieni, acei „schlesische Reiter” cari joacă în istoria militară de la sfîrșitul veacului al XVI-lea un rol important; o cavalerie grea, cu platoșă, mult mai mult poloni decît germani: este posibil ca între acești cavaleri silezieni să fi fost și Walther.