Cele mai înjositoare pedepse sînt pentru dînsul: la Bistrița o femeie pe care miliția o luase cu sine urla în piața publică supt sfircul biciului. Niciodată nu i se arată prietenie, și astfel valahul nu e întrebuințat la nimic decît la lucrările aspre, servile, și cele mai joase. Niciodată nu se bucură cu aproapele, nici de bine, nici de zile bucuroase. Numai atunci ii e îngăduit să se amestece, cînd ungurul sau sasul nu poate purta o povară, în care caz românul, ca o vită de povară, are să ducă ce e mai greu, dacă nu tot, și atunci e bine venit. Altfel, niciodată. Stăpînul îl stoarce, stăpînul îl judecă. E ca negrul din America în plantații. Se poate să nu se gîndească la fugă, la răzbunare? Așa s-a ajuns la recenta „Horiadă”. Nobilii, cari n-au nici o grijă de sufletul oamenilor, li și ucid fără milă: cutare a împușcat pe judele care nu-i adusese oameni la muncă și, condamnat la 20 de florini amendă, n-a vrut să-i plătească. Fugari dincoace de munți au fost, de aceea, și nu, cum se zice, din motive de religie, 13 000 de familii numai în Țara Românească, plătind o contribuție în valoare de 112 000 florini; 11 000 de familii erau din Ardeal.