Pe la unu. — Singură? — Cred că singură. Afară dacă n-o aștepta cineva în mașină. Nici n-a vrut să intre. “Nu rămâneți, duduie Ann?” “Nu, căutam pe cineva.” Și s-a dus. Paul îl privește pe omul din fața lui fără să-l vadă, îl aude fără să priceapă ce spune. “Ann a fost aici și m-a căutat.” Gândul e de o simplitate care nu suferă răspuns. “A fost aici și m-a căutat.” Nu, într-adevăr, ea nu putea lăsa să treacă noaptea aceasta fără să-l întâlnească. L-a căutat acasă, i-a telefonat la birou, a venit până aici… Și în timp ce ea alerga prin tot orașul după el, ca să pună capăt acestei stupide despărțiri, în timp ce alerga să-i aducă în dar sărutul ei de întoarcere, sărutul ei de împăcare, el se lăsa târât în cel mai ridicul accident de stradă. Paul plătește paharul lui de whisky, pe care abia acum își dă seama că nici nu l-a băut, îl consolează pe patron (“Lasă, că se îndreaptă, barurile astea sunt ca femeile: nu știi nici de ce vin, nici de ce te lasă”). Aruncă un salut pianistului și trece printre mesele goale, ocolind puntea de dans, cu o lene, cu o întârziere de gesturi ce stă foarte bine unui client de bar, în zori.