Supt cuca împodobită cu pene de struț, lungi de „două picioare”, în bătaia vîntului, domnul singur e frumos. Pe cai și în harabale, suita, femeile, caraghiosul. O mare mulțime stă de privește. Pe mare, cu dragomanul lui Caragea, Iosif, Lagarde pleacă, în decembre, spre București. La Sizeboli (Sizopoli) află un prinț „Comnen”, foarte cult – vorbește de Génie du christianisme – cu o fată, Tarsița, deosebit de frumoasă. Cu dînsa și ai săi merge la Varna, iar de aici, în harabale, spre Dunăre. „Comnenii” se duc la Iași cu vreo zece harabale păzite de arnăuți. Se ajunge la Silistra, unde comandă Salih-Pașa, care-i dă călătorului un Coran tipărit de Ibrahim-Efendi la Constantinopol în 1727, niște mătănii de trandafir și o recomandație către ispravnicul de Călărași. Aici e „un biet sătucean valah”, dar tinărul ispravnic, Bogdan, se arată amabil. Căruța de poștă, cu un poștalion care văzuse înecarea în apa Rîmnicului a fiului lui Suvorov, îl duce la București, oraș cu 80 000 de suflete, 366 de biserici și 20 de mănăstiri. E găzduit de vice-consulul francez, Barbier, negustor. Trece apoi la un boier, unde masa e servită „franțuzește”. Vine și „Catinca de S.”, probabil Slătineanu, sora agăi și văduvă de mare boier, despre care auzise la Odesa, unde ea mersese cu tatăl, exilat.