Acum se însurase și avea copii. Ea i-o reaminti, cu asprime: - Caută-ți de drum, păcătosule, uiți că ești înhămat? - Fiecare la rândul său. Ca mâine o să pui șaua pe Adrian. - Pe bașbuzucul ăsta? Niciodată ! Mai întâi c-ar fi un bărbat foarte rău. Cel mult, l-aș putea iubi... - Norocoaso! Pe mine nu m-ai vrut. - Tu, tu nu ești decât unul din cei ce fac burtă mare la fete. Ca tine, puzderie pe toate drumurile, ca urzicile! Adrian n-auzea nimic, îi lăsă să trăncănească, și, ca un câine, tăcea și adulmecă. Pe strada Grivița, uruitul trăsurii strânse toate cotarlele, toate mahalagioaicele, care tocmai prânzeau în curte. Năvăliră la porți, mestecând ultimul dumicat, ștergîndu-și buzele cu poala șorțului, de grăsimea fripturii de miel. Coborând din trăsură, Adrian auzi pe una dintre cumetre spunând: - Oricum, ar fi o pereche minunată... Păcat că el e o mare haimana!... Câteva ore mai târziu, Adrian se scula furios: - Nu, nu! Viață-i asta, tot învîrtindu-ne neîncetat în jurul aceleiași chestiuni otrăvitoare? Eu o să plec într-o zi, de-a binelea! Ieși trântind poarta de la stradă, spre marea curiozitate a cumetrelor, care, pe vine, dinaintea caselor, ronțăiau semințe de floarea-soarelui. „Chestiunea otrăvitoare” care-l silise pe Adrian să plece glonț, o cunoaștem.