Îi vorbea vânzătorului, dar în fapt i se adresa, fără să-l privească, lui Paul. Va protesta? O va dezminți? — Astă-seară. “La urma urmelor, nu va fi cea mai mare prostie din viața mea”, își spunea Paul privindu-se acasă, în oglindă. Chipiul albastru de stofă, cu cozorocul scurt și rotund, semăna cu o șapcă de liceu. Buzunarele hainei, mari, aplicate, închise soldățește cu nasturi, îi aminteau tunica din școala militară. “Ca un licean, ca un elev cu termen redus…”, zâmbi el vechilor amintiri regăsite. Umbla prin odaie pentru plăcerea de a-și auzi bocancii pe parchet, sunând cu vechiul lui pas greu din nopțile de gardă. Ce bune erau acele nopți, albe, treze, singur pe câmpul înghețat de la Cotroceni, fără niciun gând, fără nicio așteptare, scrutând departe noaptea de iarnă, prin care străbătea câteodată, nu se știa de unde, un țipăt venit de dincolo de orizont, poate din munți, poate din păduri! Se uită la hainele de oraș, pe care le dezbrăcase, la paltonul atârnat în cuier. Dacă ar putea, despărțindu-se de ele, să se despartă de el însuși… Dacă ar putea, îmbrăcând această haină nouă, să înceapă o viață nouă… E o copilărie, desigur, dar e o copilărie în care ar voi să creadă.