— Îl mai vezi pe Cello Viorin? — Da, uneori, la București. Suntem prieteni. Adriana se sili să râdă, cu o intenție de ironie, căci această prietenie între Gelu și Viorin îi era penibilă, ca o alianță împotriva ei. — Când spun că suntem prieteni, vreau să spun că nu suntem dușmani. Viorin e amuzant. Uneori înduioșător. E un copil zănatec, puțin mincinos, puțin lăudăros, puțin indiscret, dar bun și simplu când trebuie. O duce greu acuma. S-a încăpățânat să scrie muzică simfonică și nu vrea să vadă că nu e capabil de asta. Ai citit în jurnale că a fost fluierat în noiembrie, când și-a dirijat Schița simfonică… Dacă nu renunță, se pierde. “Columbia” i-a reziliat contractul, fiindcă noile lui plăci au rămas nevândute. Ar putea să se refacă repede, dacă ar vrea să se întoarcă la pian și vioară și să lase pe totdeauna orchestra. Dar nu vrea și între timp duce o viață de mizerie, se hrănește cu mere, face amor cu croitorese, pe care mie mi le dă drept femei din lumea mare, își mută pianul de la o gazdă la alta și când are o sută de lei își cumpără flori. Gelu vorbea indiferent ca despre oricine altul și, din glasul lui cumpătat, Adriana înțelese că într-adevăr întâmplările de altădată trecuseră fără urmă.