răcni înăbușită, am bătut-o… De ce am bătut-o?! Și gândurile nu o slăbiră. Își amintea că Puica spărsese castronul de supă și nu-i făcuse nimic, stricase patru farfurii deodată, și câte-câte; și ea râsese: „Sănătate să fie”, zicea; și pentru asta, tocmai pentru nimicul care mai târziu, acuma, avea să-i învie întreg trecutul, să i-o aducă așa cum era, în fața ochilor, pentru asta o bătuse! O deznădejde amară, grozavă, îi cuprinse sufletul. Printr-o legătură mincinoasă a împrejurărilor, în mintea bolnavă a Măriei se urzi gândul că de atunci, de când o bătuse peste mână pe Puica, de atunci dânsa căzuse bolnavă. Și, repede, gândul acesta prinse stăpânire peste întreaga ei ființă. Câteva zile umblă nebună dintr-o odaie într-alta, prin curte. Într-o seară slujnica o găsi adormită în grădiniță. Tocmai în noaptea aceea Dumitru, care nu se abătuse pe acasă din ziua când slujnica scosese covorul, veni târziu, și, când intră în odaie văzu la lumina candelei pe Măria cum sta ridicată în pat, și se uită țintă la perete. Întăi o privi, apoi aprinse lampa și se apropie, se uită bine, și-n fața semnului aceluia despre a căruia împrejurare își aminti și el îndată, rămase o clipă mut, nedumerit. Amintirea aceea îi tăie furia.