Iepele, fiind hrănite şi odihnite bine, pe la prânzul cel mare i-au pus în Piatra. – Iaca, te-am văzut ş-acasă, jupâneşică! – Slavă lui Dumnezeu, moş Nichifor, că şi-n pădure nu mi-a fost rău… – Aşa este, jupâneşică, nu-i vorbă, dar ca la casa omului nu-i nicăiurea. Şi, din vorbă în vorbă, au şi ajuns la poarta lui jupân Iţic. Iţic tocmai atunci venea de la şcoală şi, când a văzut pe Malca, nu mai ştia ce să facă de bucurie. Dar când a mai auzit şi despre întâmplarea ce au avut, şi cum i-a scăpat Dumnezeu din primejdie, nu ştia cum să mulţumească lui moş Nichifor. Cu ce nu l-au dăruit ei? Că se mira şi el singur ce dăduse peste dânsul. A doua zi, moş Nichifor a pornit înapoi cu alţi muşterii. Şi când au ajuns acasă, era foarte vesel, încât nu ştia baba lui ce l-a găsit, de-i aşa cu chef, cum nu mai fusese de multă vreme. După aceasta, tot la două-trei săptămâni, jupâneşica Malca venea la Neamţ la socri şi se întorcea acasă numai cu moş Nichifor, fără să se mai teamă de lup… După un an, sau după mai mulţi, moş Nichifor s-a răsuflat, la un pahar cu vin, către