Giurgiul este, precum am spus, o formație cetățenească, orășenească, relativ nou. Vlad Dracul, vorbind cu un cruciat la 1445, spunea cîte pietre de sare a cheltuit Mircea, tatăl lui, ca să facă cetatea: pietrele de sare erau un articol de export în Peninsula Balcanică, un surogat de monedă. În toată această străbatere a Țerii Românești, călătorul avea a face cu o covîrșitoare populație țerănească. Această populație era în întregimea ei liberă și stăpînitoare de pămînt. Teoria care a apărut mai tîrziu, acum cîțiva ani, a lui C. Giurescu, că s-ar fi mers de la o stăpînire boierească mai apăsătoare către libertatea tot mai mare a țeranului, este, credem, greșită. Ea se sprijină pe ce spun documentele, dar documentele se făceau de boieri, și se putea găsi un boier care să spuie că a deposedat pe țerani? Vitalitatea în domeniul politic și militar, biruințile cîștigate împotriva dușmanului, nu se pot explica decît prin majoritatea, dacă nu prin unanimitatea unei populații libere. Cu o națiune de sclavi sau din care cei mai mulți se găsesc în atîrnare, nu se face nimic nou, nimic durabil în dezvoltarea istoriei universale. Viața de sat corespundea foarte bine cu aceea pe care am fixat-o mai sus. Toți sătenii – aceasta trebuie s-o adăugim –, toți sătenii erau copărtași ai moșiei, ai moștenirii moșului; fiecare dintre dînșii avea în întrebuințarea acestei moșii o parte corespunzătoare cu descendența lui.