Pe mine nu gândul de a alina suferințe și de a scăpa vieți mă-ncântă și mă adimenește: râvnesc la mulțumirea de a da lovituri și de a-mi vedea dușmanii murind în chinuri grele. Mulțumirea aceasta diavolească i-a fost dată s-o aibă din plin și cu prisos și a gustat-o cu atât mai vârtos cu cât tatăl său, om în toată puterea, a fost unul dintre cei mulți care au murit de tifos exantematic. După ce germanii și aliații lor au început să se retragă, el a grăbit la Câmpulung, unde-i rămăsese de la tatăl său o casă și altă avere destul de frumoasă. Dușmanii erau plecați de trei zile când el a sosit cu cele dintâi trupe române acasă, și chiar ziua aceea a plecat la Dragoslave, ca să vadă ce s-a ales de herestraiele și de depozitul de scânduri pe care tatăl său le avuse pe Dâmbovița. Mă aflam, din întâmplare, la Nămăiești când el s-a oprit la mănăstire, ca să mai răsufle calul de la brișculița cu două roate în care venise. Ne bucuram amândoi de revedere, căci în tot timpul războiului nu numai că nu ne văzuserăm, dar nici n-am auzit unul de altul. Deoarece el era hotărât să se întoarcă până seara acasă și astfel era grăbit, ca să mai putem sta de vorbă, 1-am însoțit cu atât mai vârtos cu cât eram doritor să văd locurile unde românii i-au ținut pe dușmani atâta timp în loc.