Cum e cam visător și poetic din fire, Moș Teacă are obicei de se plimbă uneori seara pe bulevard împreună cu locotenentul Spanopolu, pentru ca să nu tulbure pe madam Teacă, a cărei pasiune pentru spiritism a ajuns o adevărată manie. — Toate bune, locotenente, numa un lucru nu l-am înțeles eu: cum e cu lumina asta ilectrică? — Foarte ușor. — Hm, ușor!... Știu eu că-i ușor, numa melitarii au greutate; da vorba e: cum devine ea? Locotenentul Spanopolu, care a făcut un an la Fontainebleau[1] și doi la Saint-Cyr[2], se grăbește să-i explice. — Cum devine? Foarte simplu: iei două pile, le freci bine, și poftim lumină! — Două pile? Vezi mneata?! Și dobitocu dă fierar dă lângă mine are atâtea pile și să canonește cu gaz! — Țară incultă! Noi, ceștia de la Sant-Cyr, am afirmat-ontotdeauna, du reste[3]. — Da ia să mai îmi spui: am văzut la Brașov niște tramvaiete de-alea, zice că sunt tot cu de-asta... cu ilectritate... Atunci de ce nu dau lumină? — O, e simplu ca două cu două: experiența ne arată că dacă umblăm cu o lumânare prea iute — nu-i așa? lumânarea se stinge din cauză că se clatină — nu-i așa?