[1] II. Bucovineanul Vasilc Bumbac, contemporanul, tovarășul de studii al lui Eminescu, cu care presintă atîtea asămănări, începuse cu lirică plîngătoare, alintată, copilăroasă în genul tinere-țelor lui Alecsandri, puind alături, spre onoarea lui, marea frescă istorică a Descălecării Moldovei. Multă vreme nu s-a auzit nimic de modestul profesor sucevean, mulțămit cu viața lui de familie, cu uniforma imperială, cu leafa și pensia lui. Dar, când preotul Simion al lui Florea Marian (= al Măriei?) prinse a aduna, în marea-i operă de folclor, mergând și până la cromatică, la studiul obositor al colorilor din țesăturile populare, când el se puse să deslușească toată poesia romînească legată de vietățile sprintene ale văzduhurilor, bătrînul dascăl întineri și puse alături, dintr’o inspirație uimitor de proaspătă, cîntece închinate acelorași păsări iubite din dumbrăvile și luncile Bucovinei sale. Ritmul însuși se schimbă în acest capriccio cu note așa de variate, prinse din însuși adevărul înconjurător: GRANGURUL Ai venit, copil sburdalnic, Așteptat de-o Iun’ acum! Cucu-a fost cu mult mai harnic, Călător de-același drum! — Am venit! Unde ți-ai lăsat soția De te ’nvîrți ca și-un burlac, Arătându-ți isteția, Șuierînd din crac în craci — N’a sosit! Poate Negrii cei sălbateci Ți-au răpus-o prin săgeți, Sau vre-un șoim din cei năvalnici Ți-o răpi, fiind drumeți?