În răstimpuri, însă, ciocneau paharele cu șampanie și, în vreme ce ei beau, chelnerii și lăutarii zâmbeau eu admirație… Subcomisarul se opri uluit, cu ochii la dânșii: n-a mințit proprietarul… Uite procurorul, oarecum superiorul lui… Și acuma să se ducă el, biet subcomisar să-l poftească afară? Să se pună el cu toate mărimile astea!… Dar dacă mâine, fiindcă le-a stricat cheful, o să bată un telefon prefectului: uite-așa și-așa, subcomisarul Popescu a făcut și a dres… Mărimile astea cu o singură vorbă pot să-l sufle din slujbă și să-l nenorocească pe toată viața, să rămâie pe drumuri cu nevasta și copiii… Ce să te pui tu, mititel și calic, cu niște oameni mari ca ăștia?… Mai bine, cum zice și nevasta, să cauți să le intri în voie, că de ei atârnă soarta celor mici… Ba te pomenești că dacă le zic acuma ceva, se supără și mă înjură de mă fac de râsul chelnerilor!… — Oricum, nene Negrescule, trebuie să le spui d-ta frumos că-i ordinul domnului prefect, zise subcomisarul înfricoșat și zăpăcit. Trebuie, nene! Altfel intru eu în bocluc și ar fi păcat, nene!… În cele din urmă, proprietarul se înduioșă și se duse la masa boierilor. În clipa următoare toate privirile se îndreptară spre subcomisarul Popescu, ș-apoi câteva glasuri răcniră răgușit: — Comisarul!… Să vie comisarul să bea cu noi șampanie!… Popescu salută cu groază și cu respect spre masă, retrăgându-se în același timp spre ușă, ca să scape de manifestația primejdioasă.