Dar datează ea de ieri, de azi? Nicidecum. Dacă un an agricol rău a făcut ca și în pungile arendășești să sufle vîntul sărăciei, asta nu dă regelui dreptul de a spune că efectele crizei sînt trecătoare, ca și cum pe noi ar trebui să ne preocupe numai o criză, aceea care lovește în cei bogați. De ce nu cugetați oare la criza adîncă, permanentă, ‘ la criza veche de tot, care bîntuie cu furie de atît amar de vreme peste nenorociții pe care. În batjocură, i-ați botezat „talpa casei” A fost de ajuns să se resimtă puțin luxul arendășesc, pentru ca să vă alarmați și uitați că aceea ce se cheamă la bogați criză este numai o imposibilitate de a împinge pînă la nebunie risipa și desfătările lor obicinuite. La țărani. Însă, criză se numește mizeria adîncă, istovirea, moartea de foame. Iar criza acestora nu-i un accident, nu-i o întâmplătoare „coincidență a recoltei slabe cu momentul cel mai acut al crizei prețurilor”. Nu. Este viața întreagă a țăranului, este povestea întreagă a unui neam de robi, este epopeea dureroasă a vieții țărănești. Da, a cugetat regele și la săteni, iar cugetarea lui se exprimă în fraza următoare a mesaj’ului: „Adînc convins de bogăția încă neistovită a pămîntului românesc și de puterile de muncă ale poporului nostru”… Te cred, maiestate!