În ce privește datinele populare, se pomenește de deochi, de postul de vineri, de jocurile copiilor, și de distracțiile, foarte proaste, trebuie să o mărturisim, pe care boierii le împrumutaseră de la turci. Astfel se punea o lumînare aprinsă în mijlocul unei grămezi de făină, în care erau ascunși bani, și un țigan căuta să-i scoată cu dintîi; cel dintîi gînd fiindu-i să sufle lumînarea, făina se aprindea și-i săria pe față. Uneori în locul făinii se punea funingine. Se vorbește de dulap sau scrînciob ca și de obiceiul, păstrat, din nenorocire, pînă astăzi, de a se colinda casele la anume serbători numai pentru ca să se capete bacșiș. Vin apoi obiceiurile poporului la Anul nou, cu datina de a dărui ceva aceluia care strănuta întîi la masă, fără mijloace artificiale. Sînt și sorții din biletele de plăcintă, datină foarte veche deci. De multe ori se puneau înuntru lucruri foarte supărătoare pentru anume persoane, făcîndu-se aluzie și la ambiția unora de a ajunge domni. Pe urmă e vorba de paparudele pe care Del Chiaro nu le înțelege ce însemnează, ca și de călușarii cari jucau la Rusalii; apoi de Drăgaică, de datinele de la Sf. Ioan, în iunie, și, în sfîrșit, de o distracție care nu este dintre cele mai cuviincioase: înfățișarea, de Crăciun, a cloanței și a unchiului – ea cu un plisc ca de pasăre, iar el cu o mare barbă falsă–, cari spuneau fel de fel de necuviințe, – obicei turcesc, vestitul joc al „caraghiosului“, care a pătruns și la noi, devenind jocul păpușilor, cu perdea și fără perdea, după dorința auditoriului.