Nefiind otele, englezul trage la consulul austriac, von Raab. Vede în tovărășia acestuia pe noul domn Mihai Suțu, om de treizeci și doi de ani, „foarte frumos și elegant în maniere“ – acestor calități, apreciate de turci, se spune că li datoria și tronul –, iar, pe lîngă aceasta, și deștept, posedînd perfect limba franceză. Palatul lui e mare, plăcut, bine mobilat, plin de slugi: în el toate ceremoniile îndătinate se fac cu o mai mare rînduială. Boierimea e elegantă, cu o oarecare „nonchalance”[10]. „Ei trăiesc într-un lux și cu o splendoare care abia pot fi întrecute în vreo capitală din Europa. Balurile și partidele lor, cu rochiile cu pietre scumpe ale doamnelor lor, sînt peste orice închipuire.” Dovadă petrecerea la logofătul Constantin Balș. E vorba de bătrînul, zis Ciuntu, unul dintre cei mai în vază boieri ai țerii. Asistă și domnul, cu familia, lîngă care ia loc străinul. Femeile-l încîntă: ele sînt „tot așa de frumoase ca surorile lor din Țara Românească; îmbrăcămintea lor e tot după moda pariziană” dar mai luxoasă decît în București. Se găsește la bufet cafea, înghețată, oranjadă, pe cînd boierii, deoparte, joacă boston, whist, ombre, faro. La supeu, care se servește la miezul nopții, pe masă se văd temple cu ape care curg, corespunzînd acelui „aufsați de zahăr, cu tot felul de figuri” pe care Hagi Stan Jianu-l cerea de la Sibiiu în 1787 pentru o masă de gală[11].