Și astfel istoria omenirii, amestecând viața și sângele celor două neamuri de viteji, pregătește, în taină și pe-ndelete, făptura unui popor nou, încheagă o nouă putere, pe care va arunca-o în vâltoarea întâmplărilor viitoare, pentru a o scoate mai târziu întreagă și lămurită din focul luptelor, și a-i deschide primire largă și frumoasă în paginile ei. Poporul acela în plăzmuire, îngânarea aceea de putere care bate nerăbdătoare la porțile luminii, suntem noi, românii de azi. În anul 117 împăratul Traian moare. Dacia lui, mândra lui Dacie, strălucitoare de tinerețe și de hărnicie, le stă în ochii noroadelor vecine. Aurul munților, rodirea cea îmbelșugată a câmpiilor, ispititoarele bogății ale orașelor stârnesc pofta de pradă a neamurilor fără căpătâi, ce cutreieră meleagurile neîngrădite în hotarele romane. Cele dintâi călcări le fac sarmații și roxolanii. Împăratul Adrian începe să cugete cu grijă la soarta țării acesteia, pusă departe în bătaia dușmanilor. Cum s-o apere de bântuirea atâtor hoarde lacome ce izvorăsc mereu din răsărit și de la miazănoapte? Și totuși cum s-o părăsească? — E atâta viață romană și cu așa temei așezată în colțișorul acela de lume! Cum să rupă el din crugul împărăției o așa podoabă de țară și s-o lase fără ocrotire, în prada pustiitorilor?