Şi piatra-n patru a crăpat! Aşa să crape ochii cui deoache! De o fi Dănni deocheat de vânt – să-i crape calul! De o fi deocheat de câmp – să i se usuce florile, De o fi deocheat de pădure – să i se usuce rădăcinile, De o fi deocheat de parte bărbătească – să-i crape… – Fil, îl ghionteşte Bob pe frate–său, hai în curte! – Nu, Bob, vreau să ascult… – Fil, e grav… Dacă doamne fereşte noi l-am deocheat? Îţi dai seama ce se va întâmpla? – Ce? – Ne vor crăpa ochii. – Aoleu! – Fil, mi-e frică, scânceşte Bob. Ce facem? – Ce facem, ce facem… Plecăm de acasă. – Unde? – În pădure. Stăm până dimineaţă. Dacă nu ni se întâmplă nimic – ne întoarcem. – Şi dacă ni se întâmplă? – Atunci… Nu ne mai întoarcem. Vom trăi orbi şi singuri… Nimeni nu bagă de seamă când cei doi ursuleţi dispar. Între timp Dănn, văzându-se scăpat din braţele Carrei, adoarme. Carra, încărcată cu de toate, pleacă. Merri se cuibăreşte alături de puiul ei drag, iar Thimoti… Thimoti nu are probleme cu somnul: – Sforrr! Sforrr! Sforrr! Sforrr! Când se trezesc, e deja întuneric. – Thimoti, îşi aminteşte mama ursoaică, pe unde o fi Bob cu Fil?