Prea se petrecuseră repede lucrurile, și Persida, cea altfel atât de chibzuită, n-avea timp să-și dea seama despre ceea ce voiește, să-și croiască un plan și să-și adune puterile. Stăpânită numai de gândul că toate sunt minciuni și că lucrurile trebuie neapărat să se pună iar în calea cea bună, ea nu băga de seamă că trecătorii se uită îngrijați după dânsa, iar sora care îi deschisese ușa rămase cuprinsă de spaimă când a dat cu ochii de ea. Maica Aegidia se afla singură în chilia ei. — Ce e? ce s-a întâmplat? strigă ea speriată de fața Persidei și de mișcările ei. Persida se opri în fața ei, înaltă, plină de putere, dar tremurând din ce în ce mai tare. Nu știa ce să-i răspundă, cum să-nceapă... Se dăduse de gol, se uita în ochii maichii Aegidia și nu putea decât să spună adevărul. Adeseori a simțit acum în timpul din urmă că-l iubește, niciodată însă simțământul acesta n-a cuprins-o cu putere atât de covârșitoare ca acum, sub ochii scrutători ai maichii Aegidiei. Ea-și acoperi fața cu amândouă mâinile și se lăsă în genunchi la picioarele maichii. Maica Aegidia se plecă adânc înduioșată spre ea; deodată însă tresări ca lovită de un junghi, se îndreptă și rămase rece și cu fața aspră.