Când mă așezam la masă, o împingeam spre pat. Când se așeza el, o împingea spre dormeză. «Scuze, te rog!» «Nici o supărare!» Când îmi așezam eu hainele în dulap, el atârna pe ale sale de cuier. Când așeza dânsul pe ale sale în dulap, atârnam eu pe ale mele de cuier. Când el își punea lucrurile în rafturile de sus, rămâneau pentru mine cele de jos - și viceversa. Când el se spăla la chiuvetă, eu mă pieptănam ori mă rădeam și iar viceversa. Când venea soția lui, o cocoană mai tânără și foarte simpatică, venea și soția mea; ei ședeau pe pat, iar noi pe dormeză. Dacă se întâmpla ca doamna Grossmann să-și aducă și copiii, un băiat de vreo 12 și o fetiță de vreo doi ani, utilizam și scaunele. Dacă se întâmpla ca doamna Slavici să vină tot atunci însoțită fie de vreuna dintre fete, fie de vreunul dintre fiii ori ginerii ei, ne înghesuiam cum da Dumnezeu. Niciodată el nu m-a supărat pe mine, și cred că nici eu nu l-am supărat pe dânsul. Deși mai înainte de a fi avut parte de Văcărești, abia o dată, de două ori ne văzuserăm - așa în treacăt, trăiam parcă împreună ne-am fi petrecut copilăria.