Unii urcau apoi scările din fund, alții coborau scările spre subsol, și iar alții jucau răzbind printre ceilalți. Așa ceva Raul nu mai văzuse, ba n-ar mai fi văzut nici alții. Era ceva ce numai în închipuirea omenească e cu putință. De unde ar fi putut el s-o găsească și s-o cunoască aici pe Laura lui! ? Putea dânsa să-și petreacă-n draga ei voie cu orișicine după placul ei, căci el, chiar și dacă s-ar fi împedecat de ea, n-ar fi fost în stare s-o cunoască. Deodată, cineva care se afla-n dosul lui îl apucă de mâna pe care și-o ținea la spate și-i scoase servieta. „Asta e dânsa! ” - își zise el - și se-ntoarse. Era în adevăr dânsa, dar altă dânsă. În fața lui se afla o femeie subțirică și înaltă, îmbrăcată-n Pierrot, nu tocmai tânără, nici afară din cale frumoasă, dar o adevărată întrupare a ispitei, oacheșă cu fața prelungă, cu obrajii supți și cu bărbia cam ascuțită, cu buzele roșii și parcă arse de văpaia firii, cu dinții mărunți și cu niște ochi mari sub gene lungi și dese, înfundați oarecum sub un cearcăn larg. Raul, mai buimac de cum fusese, nu-și putea lua ochii de pe dânsa și stetea la îndoială dacă vede o mască croită cu multă măiestrie ori o față machiată.