Pașalău îl cunoștea, îl auzise vorbind, și totuși i se părea acuma că nu-l văzuse în viata lui. Vroi să se închine, să zică: „sărut mâna!”, dar nu putu măcar crâcni. Avocatul îl apăsă de umăr: — Stai, suflete. Și, fiindcă Pașalău tăcea mereu, conu Mitică începu să-l Întrebe dulceag: — Ești din coloarea noastră? — Hâhî, săr’t mâna… — Bine, tare-tare bine… Ești… ești… negustor? Cu ce te ocupi? Pașalău înghiți, mai luă suflet. — Cârciumar… coane Mitică. — Aha!… cârciumar. Iată, domnule, un negoț, un negoț fain! Cu cârciumăritul faci bani, știi, berechet, colea. Și avocatul încovoie palmele una peste alta, făcându-le scoică, cântărind în aer, ca și când ar fi ținut o pungă grea. Crâșmarul începu să se simtă mai la largul lui… — Săr’t mâna… nu prea, acum nu prea… al’dată… că și oamenii au mai calicit… Dar conu Mitică îi lua repede vorba din gură: — Orișicum, suflete, orișicum, tot câștigați bine… Unde ti-i cârciuma? — In Plopii cu soț, la colț în fața Hengherigiului… cum o iei la barieră… La dreapta, când mergi încolo… la stânga… — Când vii încoace… Bun loc… Și… Avocatul își scoase batista și-o trecu pe față, răspândind un miros de „Ideal”, parfumul dumisale, apoi, așa, într-o doară: — Trebuie să-ți iasă zece mii de lei ca popa… cinci sute pe lună… Ehei… bună treabă!… Dar, fiindcă Pașalău se pregătea să-i răspundă, conul Mitică nu-i dete vreme să înceapă, se lovi cu amândouă palmele peste genunchi, se plecă puțin înainte, și, grăbit: — Ei, chestiunea, chestiunea noastră!