Șah, table, cărți de joc, până și orice carte de lectură au fost sechestrate; nu mai aveam voie să fumăm, nici să ieșim din odăile noastre, ca să stăm de vorbă ori să ne plimbăm. La intrare stătea santinela, care avea să ne păzească cu toată strășnicia și să privegheze ca nu cumva să ne abatem de la cele rânduite de stăpânire. Când eram nevoiți să ne ducem știi unde, îi spuneam santinelei, care însărcina pe unul dintre soldații de gardă, ca să ne însoțească cu baioneta pusă la pușcă până la ușa stabilimentului aranjat după toate cerințele civilizației moderne - iar nu ca la Domnești. Pe lângă toate acestea, toată noaptea huruia Calea Victoriei de automobile ce veneau dinspre gară și ferestrele zăngăneau zguduite de camioanele încărcate - așa se șoptea - cu tezaurele Băncii Naționale și ale altor așezăminte de felul acesta, ori cu tot felul de scumpeturi. Cădeau, în sfârșit, zi și noapte bombele, bubuiau tunurile și răsunau din toate părțile strigătele și țipetele lumii înspăimântate, care alerga căutându-și adăpost de scăpare. Noi, deși aveam deasupra noastră încă trei etaje, ne retrăgeam prin colțuri și așteptam unii cu inima încleștată, alții râzând, ca să treacă urgia vremii. Unul dintre cei mai blajini oameni, simpaticul Ignat Mircea, acum căpitan de jandarmi, venea de multe ori pe zi însoțit de cuvenita patrulă și cu toată strășnicia, ca să facă inspecție și să se încredințeze că toate sunt în bună rânduială.