Nici nu voia să vază. Acuma parcă-i era frică să nu dea cu ochii de ceva ca că-i tremure iarăși inima. Stătu strâns în fundul birjei, cu ochii închiși, numărând clipele, căutând să ghicească străzile pe unde trece trăsura. Voia să-și alunge din minte îngrijorarea. Ce-i pasă lui că alții suferă? Are câteva zile de fericire în față, trebuie să le exploateze. El cât a suferit pe când alții huzureau? Nici nu-și dădu astfel seama cum se pomeni acasă, în brațele mamei sale bătrâne care-i luase capul între mâini și-l săruta nesățioasă pe păr, pe frunte, pe obraji, plângând și murmurând neîncetat. — Dragul mamii… viteazul mamii drag… Tatăl său privea mișcat, cu fața luminată de un zâmbet de bucurie mare, cu barba albă tremurând, bătând din palme din când în când și zicând cu un glas muiat de lacrămi: — Destul… Ei… Măi lasă-l… Uite, Doamne, cum s-a vârtoșit băiatul. Destul!… În cele din urmă îl smulse din brațele bătrânei, îi strânse mâna privindu-l drept în ochi, vrând să păstreze o demnitate gravă și mută. Dar în clipa următoare uită tot, îl cuprinse în brațe și izbucni într-un hohot de plâns… Vreun sfert de ceas trecu numai cu interjecții de emoții și de bucurie.