Arcul e prea nou, și resortul funcționează greu. La piciorul drept a mers în cele din urmă, dar la cel stâng rezistă încă. În genunchi, cu chipiul dat de necaz pe spate, îndârjit de rezistență. Paul se luptă cu acel arc prea scurt sau poate prea puțin flexibil. În această luptă, îl surprinse soneria de la intrare. Cine putea fi? Desigur nu Nora. Se înțeleseseră ca se vor întâlni la gară, un sfert de oră înainte de plecarea trenului. Atunci, cine? Era furios că nu era lăsat în pace să-și fixeze bocanca stângă pe schi, era furios că era acum obligat s-o desfacă și pe cea dreaptă. Cu schiul în picior, nici n-ar fi putut încăpea în vestibul. De afară se suna mereu. — Viu îndată, așteptați că viu, striga Paul și mai îndârjit, căci de astă dată, lucru mult mai grav, bocanca dreaptă refuza să iasă din legătură, iar arcul părea pentru veșnicie fixat pe toc. “Ar fi comic să nu mai pot ieși de aici.” Se vedea prizonierul acelei lopeți de lemn, pe care era condamnat să o tragă după el și care – mai lungă de doi metri – îl împiedica să umble prin casă, căci s-ar fi lovit de scaune, de birou, de pereți.