Slujnica trecuse din întâmplare pe acolo și venise s-o vadă. După vorbe fără șir, despre întâmplări de care Măria nu-și dădea seama, femeia adaogă: — Ei, să fie vreo cincisprezece ani de când m-am dus de la mata… Da știi că și pe conașul l-am văzut, acum un an, în postul Sân-Petrului. E bine, e voinic. Da, l-am văzut în postul Sân-Petrului, cu fetița dumnealui. Măria deschise ochii mari și prinse să tremure. — Care… fetiță? Femeia își dete seama că făcuse rău să-i vorbească de asta, îngână: — Păi… da… are o fetiță… o copilă… știi mata…. trăiește de mult cu o femeie, mai așa, de mâna a doua. Când rămase singură, Măria căzu zdrobită de cele ce auzise. Căci în mintea ei învălmășită, unele amintiri, unele fapte, se dezveleau cu o limpeziciune uimitoare. Își aminti cum o blestemase Dumitru în ziua aceea: să o calce trenul; i se perindară toate împrejurările: viața ei cu omul care acum era pentru dînsa un străin, și care totuși putea să-i însângereze inima fiindcă, legat de o altă femeie, adusese pe lume o ființă care furase locul Puicii. Dumnezeu îi dăduse bărbatului mângâierea pe care ei i-o răpise. Din fetița ei nu rămăsese decât o urmă, a mânușiței mici, pe când mâna celeilalte, a fetei lui Dumitru, avea să poarte odată pe deget inelul cununiei.