Unde sunt toți aceia cari au trecut pe-aici? Totdeauna!... Vorba asta mă urmărește uneori ca un sarcasm. Tot umblând așa, cu gânduri de astea zadarnice, aud o îngânare de vorbe neînțelese, întreruptă de oftaturi lungi. La o mică depărtare de mine, un om își face rugăciunea. Mă uit bine și-l recunosc: e un Evreu, bolnav și sărac, venit din fundul Galiției să respire miros de brazi. Printre bolnavii săraci, cari i-am întâlnit prin Solca, toți m’au interesat cu figurile lor de martiri, cu ochii lor, în cari asfințiau cele din urmă speranțe; cu surâsul lor de iertare față de toate nedreptățile lumii și ale vieții. Dar nici unul nu m’a înduioșat ca acest Evreu zdrențăros și prăpădit de bolnav. N’am văzut, nu voiu mai vedea niciodată un chip omenesc mai ostenit de a fi suferit! Durerea îl făcuse atât de măreț, cu nuanțele ei de resemnare și de tristețe, că un zâmbet de bucurie l-ar fi arătat hidos. Mă uit cum se roagă de adânc și de încredințat că Dumnezeu îl ascultă. Ce-i mai cere acest apropiat oaspete al mormântului, al viermilor? Viață? Poate! Sfârșindu-și rugăciunea, se depărtează printre copaci, cu mersul lui greoiu și trăgănat. Dar în ochii săi par'că s’a coborît o lumină ideală; sunt estatici și senini ca ochii acelor apostoli cari propovăduiau și fermecau mulțimile.