În cazul acesta, vama în ultimul timp al stăpînirii lui Ștefan cel Mare se plătea, nu la granița Bucovinei, fiindcă el izbutise a cuceri Pocuția, ci la Colomeia, vechea stație de vamă a teritoriului pocuțian. Avem ici și colo mențiuni în documente despre vameșii lui Ștefan cel Mare așezați în acest punct extrem al cuceririi lui de bătrîneță, al reintrării lui în dreptul pe care, după un împrumut neplătit din partea regelui Poloniei, îl căpătase încă Alexandru cel Bun. Și, adăugim, nici nu fusese în intenția regelui polon a plăti, căci „împrumutul” era făcut anume pentru ca acel care dăduse banii să poată rămînea stăpîn asupra teritoriului dat ca zălog. Acum, ori dacă venea cineva pe drumul ragusan, ori pe drumul italian, pe la Moncastro, ori, străbătînd Ardealul, din Buda, ori dacă pătrundea pe la nord, prin Galiția, cea dintîi întîlnire pe care o avea la hotar era cu vameșii și ostașii. Oștirea moldovenească pe vremea lui Ștefan cel Mare era alcătuită întîi din străjerii cari stăteau necontenit lîngă domn și cari se pot socoti, măcar în parte, ca o armată asemănătoare cu armatele de lefegii, de simbriași care existau în alte părți și care se constată și în Muntenia de pe la 1420, din vremea lui Dan al II-lea.