Într-o căsuță care n-are mai mult decît trei odăi pentru o familie de șapte inși… Ce ar zice nemuritorul economist cînd ar vedea că în țara românească familii de cîte șapte, și mai mulți, trăiesc sub același acoperiș. În aceeași încăpere de bordei, în pamînt? Negreșit, trebuie să fii mișel sau nebun ca să nu ți se strîngă inima de durere, ca să nu recunoști adevărul ce-ți sare-n ochi, mizeria de neîndurat a țărănimii noastre. Țăranul acesta, blînd și îndurător în aparență, a dat dovezi că are momente cînd nu mai e nici blînd, nici îndurător… Pe la l745, țăranii din Muntenia au fugit în țări străine, pentru ca să scape de jaful și neomenia boierilor, stăpînilor de robi. Numărul celor fugiți a fost colosal: la l74l fuseseră l47.000 de familu, iar la l745 rămăseseră numai 70.000, adică. În 5 ani, 77.000 de familii fugite. Reacționarii de atunci au dat hîrtie că renunță la robie. La l888, țăranii s-au răsculat cerînd pămînturi. Și reacționarii au făcut o lege de vînzare a bunurilor statului, lege pe care nici pînă astăzi n-au aplicat-o. Ce or fi așteptînd încă reacționarii de la 1891?