Și bieții plugari așteptau să vază această minune arătându-se în cea din urmă săptămână a speranței lor. Cine știe, poate lui Dumnezeu i se va face milă, dacă nu de ei, cel puțin de copiii lor. Cu toate astea vorba unui bătrân, rostită într’o ceată de oameni, iar pusese pe frunțile țăranilor posomorîrea desnădejdii. Moș Toader, om blajin, tăcut și trăind mai mult singuratic — un fel de filozof al satului — ghicise de ce Dumnezeu nu-i milostivia cu ploaia lui roditoare și sfântă: — Cum să nu fie mâniat pe noi ăl de sus — și unchiașul făcu un gest larg spre cer — dacă popa al nostru, în loc să-și vadă de biserică, stă ziua și noaptea numai prin cârciumi? Cuvintele acestea par’că ridicară după conștiințele oamenilor o piatră grea, căci se găsise, în sfârșit, un bătrân care aruncă toată mânia lui Dumnezeu pe singurul popă. Și răspunsurile de aprobare se deslănțuiră. — Așa e... Așa e... Moș Toader, cu acelaș glas vehement și sonor, urmă: — Ați văzut d-voastră pe popa al nostru măcar o zi treaz, și în toată firea ca toți oamenii? Eu unul puiu mâna în foc, că nu l-am văzut. — Nici eu ... — Nici eu ... — Nici eu ... — Ba eu l-am văzut umblând numai pe două cărări.