— Da. Mi-a arătat-o. Foarte frumoasă. Trebuie să fie scumpă rău. Nu ți-a fost frică? E mare și se putea observa ușor. — Aș. O băgasem în buzunarul dinăuntru și mă plimbam prin librărie foarte calm. Am stat de vorbă cu vânzătorul ăla negru vreo cinci minute și pe urmă am plecat. — Ești un maestru. — Nu. Sunt doar un om dibaci. Am văzut azi în vitrină ediția mare din Les fleurs du mal. Dacă vrei?… — Nu, mulțumesc. Mi-ai dat destule lucruri și pe urmă ți-am mai spus-o: aș vrea să se sfârșească odată istoria asta. Buță avu un fel de surâs disprețuitor și ridică din umeri. — Înțelege-mă, continuă Gelu. Îmi bat joc, ca și tine de remușcări și scrupule. Dovadă e că primesc tot ce îmi dai, știind de unde vine. Dar au să te prindă. Și nu face. — De unde știi tu cât face și cât nu? îi tăie Buță vorba cu o repezeală ce îi bruscă lenea. Ai încercat tu vreodată plăcerea asta? Habar n-ai. Și pe urmă de ce să iau aere de martir: în fond nu înfrunt nicio primejdie. Niciuna. Mâinile mi se mișcă atât de ușor, încât uneori mi se pare că vin de la mine, cărțile, din raft în buzunare.