Apropiindu-se de corturi, simțiră un miros greu de plete și de cărnuri arse. Un țăran, înmărmurit de groază, strigă cât putu: — Vă ard copiii!... Lupta urmă cu aceeaș furie. La lumina flăcărilor se zăriau străluciri de ochi sălbatici și frunți pătate de sânge. Singură luna, din înălțimea ei senină, răspândiă, peste cei buni ca și peste cei răi, eternul ei farmec de o melancolie nesfârșită.