Și iată dorințile lor: cetățile turcești de pe malul Dunării să fie distruse și locul să se dea înapoi. Domnul să fie ales de cele trei stări: nobilii, clerul și starea de jos, care cuprindea și negustorimea și țerănimea noastră. Dealminteri și de Ligne, ușuratec cum era, cu gîndul la „formos coconitza”, spunea că: mai bine decît să fie domni străini, să se aleagă în Principate doi boieri cari să domnească trei ani. Tributul să fie numai trei sute de pungi, cum zicea tratatul din Chiuciuc-Cainargi, care mai interzicea să se ia furnituri în natură plătite cu un preț arbitrar. Și să nu vie un turc să-l ia, ci să meargă doi boieri la Constantinopol, cari să nu-l remită cu mîna lor, ci prin ambasadorul Austriei sau Rusiei. Să nu se ceară apoi nici provizii, nici vite, de turci. În sfîrșit țara să aibă mijlocul de a se apăra ca să nu mai treacă toate ostile pe aici, ci fiind supt dubla proteguire a vecinilor creștini din Răsărit și Apus, imobilizînd astfel tendința de anexiune a unora prin alții, noi să avem, în calitate de țară neutră, miliția noastră cu care să putem apăra teritoriul românesc. Astfel între cererile boierilor de la 1780–90 și ceea ce au realizat generațiile de la 1821, 1834 și 1848, nu este o deosebire esențială.