Sărmanul Bandi. Era ungur și el, singurul ungur pe care Națl putea să-l sufere, și avea de ce. Într-una din zile, Vlaicu, unul din cărăușii care trăgeau des la cârciumă, ceruse de la Națl o roată cu împrumutare, până ce rotarul va fi dres pe a lui, care se stricase. — Bine, omule, îi zise Națl peste vreo săptămână, când dete iar ochii cu el, dar roata când mi-o aduci?! — Oho! răspunse Vlaicu, am adus-o demult și am dat-o în primire fratelui d-tale! — Ce fel de frate? întrebă Națl. — Băiatul, Bandi, grăi Vlaicu. Tare seamănă cu d-ta; nu ți-e frate? Națl era atât de tulburat, încât nu-i mai răspunse nimic. Așa era! Îl vedea pe Bandi ca-n aievea în fața sa. Nu o dată îi păruse și lui că seamănă acum, după ce a mai crescut băiatul, cu cineva, dar nu putuse să-și dea seama cu cine anume. Acum era dumerit. — Nu, zise el speriat de gândul ce se ivise în mintea lui, cu mine nu seamănă. O fi semănând cu tata. Era urât gândul acesta, dar nu mai putea să scape de el. I se răscolise deodată sufletul și-și aducea acum aminte și de Reghina. O știa din copilăria lui; o vedea și pe dânsa ca-n aievea cum fusese atunci când venea cu coșul după carne și stătea voioasă și râzând în ușa măcelăriei.