Ce zici, frumoasă? Recunoscui într-însa pe una din femeile îndrăcite, zugrăvite pe afiș. Întrebai: — E franțuzoaică? — Nu! Napolitană. — Îmi place… Bianchi cântă cu îndemânare profesională, îmi șoptește un cuvânt, se strâmbă și stârnește râsul cântăreței, rotește ochii mari către loji… — Îți place?… Ei… poți s-o ai… Cum?… Atunci n-o iubești?! — Să nu crezi, dragul meu, că ne-am înhăitat pentru dragoste! Am să-ți explic eu… Mă uit la spatele acestui om curajos, cu fața brăzdată de necazurile unei vieți la voia întâmplării și mă întristez. La fiecare pas, viața se descoperă și mai rea. Probă: acest Bianchi care se complace în situații ce nu-i fac prea mare cinste… După ce „puica“ lui își sfârși „numărul“, Bianchi se-ntoarse spre mine: — Îți spuneam, deci, că nu-i vorba de dragoste. Marieta nu stă pe roze. Eu, la fel. Avem în schimb o fărâmă de experiență, care ne învață să nu ne lăsăm dați la fund. Nu știu dacă mă-nțelegi… Ne ajutăm, unu pe altul, cum putem. Datorită ei, câștig aici o liră sterlină pe seară, pe când la Paris, pianiști, în fața cărora mi-ar fi rușine să arăt ce pot, cântă pe cinci franci în cinematografele de la mahala.