Nu-s eu cel mai puternic în univers! — Atunci, cine? — Norul. Ai văzut: în miezul zilei, când mi-ar fi pofta să prăjesc pământul, Norul îmi acoperă fața și mă dă gata. Du-te, dragul meu, la Nor. Cere-i fata; el e cel mai tare. Șoarecele, cu coada în aer, dă fuga până la Nor și-i destăinuie necazul: — Tu ești cel mai puternic! Dă-mi-o pe fie-ta! — Eu?! Eu, cel mai puternic? Îți bați joc de mine? — Nicidecum, Soarele mi-a spus-o. Și așa e. Numai să vrei și-l întuneci! — Eu să-l întunec? Pentru câtă vreme? Un vântuleț, și praful se alege de mine. Vântul, firește, este cel mai puternic. De altfel, îndată ce o să-i vorbești, va fi mulțumit, căci e tare îngâmfat. Dar bagă de seamă că-i foarte nestatornic în sentimente. Un ușuratic! — Oricât de ușuratec ar fi, va trebui totuși să-mi dea fata. Și iată-l pe șoarece la Vânt, care tocmai se distra, dându-și fata într-un leagăn. Îi spuse păsul și scopul venirii lui. — Să nu mă iei drept o secătură, conchise șoarecele. Vreau să muncesc ca să-mi câștig pâinea, dar văd că fără sprijinul unui puternic viața o să-mi devină cu neputință. Tot porumbul, toată brânza, sunt în mâinile celor tari; cei slabi n-au decât să-și strângă cureaua.