Apoi, bucureștean din Giurgiu, plin de mîndria unei teze despre Cabiri și a laudelor lui Odobescu, Teohari Antonescu, mititel și slab, cu ochelari savanți, d. Rădulescu-Motru, pe vremea aceea complect boem în apucături – și Evolceanu era în măsură s-o știe mai bine decît oricine, – pînă ce, nesatisfăcut cu filozofia franceză, și-a luat zborul către un Berlin mai metodic și mai original, d. Dianu și el student la latină, închis feciorelnic într-o odăiță totdeauna încuiată, din care un foc a făcut să iasă ca prin minune și o tînără ființă feminină. Ba chiar unul din fiii bogatului proprietar N. T. Popp din Craiova, venit pentru niște studii de drept. O dată am fost chemat într-un colț de Vaugirard, la un pension, ca să cunosc pe o domnișoară Poenaru Căplescu, care se cerea inițiată, prin insistențele mamei sale, în misterele limbii latine, dar nu eram om de angajat pe bani pentru preparații acasă, și nici bruna mea elevă cu ochii mărunți de șoarec nu înțelegea să-mi jertfesc timpul pentru dînsa. Atîția… La secția istorică din Școala des Hautes Études, care se cere prezintată cu îngrijire pentru cît bine am luat eu de acolo, și nu-l pot uita nici pînă acuma, era numai un român, al cărui nume nu cred că trebuie să-l spun, un gras și oacheș oltean, foarte dibaci în a recurge la vechi cărți uitate și a face din ele teze nouă, foarte apreciate, lăudat fiind chiar că a căutat să învie cu talent opinii poate pe nedrept părăsite, și tot așa de dibaci în a muta pe cheiuri cărțile pe care voia să le cumpere, dintr-o lădiță în alta, cu prețul considerabil mai mic: mi-a spus de la început că el a venit ca să se pregătească pentru catedra pe care pe urmă mi-am permis să o ocup eu, iar el n-a ocupat nici una.