De cine și de ce ar fi avut să se teamă! ? Lasă că bătrânul nu prea vedea cele ce se făceau mai prin ascuns, dară chiar și dacă ar fi văzut, era destul să-i șoptească la ureche: „Dacă nu taci, nici eu nu tac! “ și tăcea. Nu mai erau acum timpurile de mai-nainte. Când pleca la gară, ca să se ducă la Ploiești ori poate chiar la București, Bughea alegea din grajd cei mai frumoși cai, își lua „cocoana“ la dreapta și treceau zile până ce se-ntorcea. De! erau concerte și teatre și șantanuri și prieteni și modiste și croitori care te țin în loc. Mai dăi apoi și cu lanțurile de aur, cu inelele, cu brățările, cu ceasornicele și cu fel de fel de alte lucruri frumoase și plăcute, care costă și ele ceva și de care un om și mai ales o cocoană care se respectă nu poate să se lipsească. A ieșit, în sfârșit, la iveală că „cocoana“ are și ea un copil fără tată și trebuie, ca orișice mumă adevărată, să poarte grijă de el și să-i asigure viitorul. „De unde iese pentru unul - își zicea Bughea, care ținea să aibă un trai bun - poate să iasă și pentru altul.