Desigur că o parte din boierimea cea veche, în ambele țeri, venea din vechii juzi și cneji. Prin urmare exista o boierime de origine românească și în ce privește sîngele. Demnitățile și rosturile deosebite, funcțiunile particulare ale curții erau însă împrumutate de dincolo de Dunăre, de la bulgari și sîrbi, firește, dar numai ca transmițători ai obiceiurilor bizantine, căci boierii erau o imitație, cu oarecare reminiscențe păgîne, a funcționarilor de curte bizantini: vistierul, logofătul, comisul, stratornicul arată și în nume originea lor grecă sau romano-greacă. Transmiterea acestor forme s-a făcut în secolul al XIV-lea, supt influența acestor vecini și în legătură cu încuscririle pe care familiile noastre domnitoare le legaseră cu vecinii de dincolo de Dunăre. În Constantinopol calitatea fiecăruia dintre acești dregători era foarte strict fixată; ni putem închipui însă că stricteța bizantină nu era îndeplinită cu cea mai perfectă exactitate la noi. Era o haină de împrumut, pe care o poartă cineva cu oarecare stîngăcie, și se putea întîmpla ca acel care purta un nume să îndeplinească, în același limp, și alte funcții. La boierii aceștia de modă slavo-bizantină se adăugia unul singur în legălură cu dezvoltarea teritoriului nostru național, Banul. Cînd Severinul ajunse să fie în legătură cu domnia de la Argeș, – ungurii au intervenit adeseaori ca să-și ia înapoi stăpînirea, în tot decursul veacului al XIV-lea și al XV-lea –, firește că Banul a trebuit să ieie loc alături de domn.