În acest loc de frunte să se vorbească de prietenul nostru, de prietenul nostru eroic în mijlocul sărăciei lui absolute, care ne-a părăsit numai o dată cu trecerea sa la cele veșnice. Azi puțini știu ce era acel bătrân bolnav, surd, astmatic, incapabil aproape de a se mișca, pe care-l cuprindeau două odăițe de mahala în fundul Iașului, sus pe dealul de la Nicorița, la întrarea drumului spre cimitir. Rar, îl vizita câte un prieten: viața noastră de azi e pretențioasă și absorbantă. Prietenul nostru Moruzi se bucura - și s-ar fi bucurat și mai mult dacă l-ar fi putut înțelege. Cu pași grei, păzindu-și inima, îl petrecea pănă în prag, și iarăși singurătate totală se făcea în jurul lui. Era prinț, recunoscut în Rusia, de unde venise, foarte tânăr, pentru credințile și aplecările sale. Coborâtor autentic de domn, strănepot al lui Constantin-Vodă, și o știa, și o spunea - numai fără trufie, și cu acest defect, ce se poate face în această țară! Regele Milan, cu care avea o asămănare impresionantă, îi venea văr bun, și la Belgrad nepotul său Alexandru îl primise cu onorurile unui membru al dinastiei. Fusese bogat, avusese moșii, cheltuise și risipise; fiul său ducea la Paris o viață mare: "prince Mourousi".