Împrejurările acestea de frig și hrană proastă au făcut ca drumeții să se și îmbolnăvească. Cu francezul era și un italian și alți tovarăși. N-aveau ca hrană decît pișcoturi și carne sărată. Cu toate acestea, făceau haz de năcaz: italianul s-a apucat să joace și comedia lui italiană, Arlechino, în stepa basarabeană… Se mai distrau și cu vînatul de păsări – în Basarabia, în părțile dinspre Orhei și Soroca, se mai văd și acum dropii lăsîndu-se grele în mijlocul buruienilor enorme. În păduri erau mistreți și urși, cari invitau și ei la vînătoare. Cînd s-a trecut pe pămîntul moldovenesc, populația era mai deasă, și, nemaifiind primejdia de cazaci, se vedeau necontenit săteni și sătence mergînd la tîrg. În această țară, spune Fourquevaux, fetele obișnuiesc să pună cununi de flori pe cap. În carăle lor se aduceau foarte multe ouă, și femeile erau atît de sprintene – ca dănțuitoarele din Spania, care saltă așa de ușor, că o foaie de trandafir pusă în papuc nu se ofilește – încît ouăle așezate în cară nu se stricau. „Pe aceste drumuri”, zice el, „întîlnim adesea douăzeci pînă la treizeci de căruțe laolaltă” – sistemul de a călători în caravane de frica hoților –; „pe fiecare era cîte o fată.