Și de ce să nu mai fie și dânsa? De ce să moară numai ea singură și lumea să trăiască înainte, să treacă peste ea ca peste un vierme strivit în picioare? Pentru ce să mai fie lumea lume când ea n-o să se mai poată bucura de dânsa, când numai alții o să trăiască într-însa? Și deodată îi veni o poftă nebună de viață... Vroia să trăiască... Oricum, numai să nu lipsească din lume, dintre oameni. Nu-i mai păsa dacă va rămânea și știrbă ca preoteasa, dacă nu va avea decât ce să bage-n gură și cu ce să-și ascundă goliciunea, chiar dacă nu va avea nimic, numai să trăiască, să simtă că e în viață. Se ridică repede din pat și începu a pipăi toate lucrurile din casă, ca și când ar fi vrut să se încredințeze că într-adevăr trăiește, că n-a murit. Mirosul odăii, care altădată o năbușea și o supăra, acuma i se părea dulce ca un parfum. Copacii desfrunziți, dealurile negre, cerul mohorât, toate păreau că zâmbesc. Pretutindeni vedea și simțea viața care e bună, oricât de rea ar fi, pentru că trebuie să fie. În sufletul ei se sălășlui o bucurie mare, mută, bucuria aceea pe care o simți după o lovitură grozavă, bucuria vieții.