În altă parte a casei ședea Ana cu băiatul cel cu fața plină de plăgi și plângea și nu mai știa ce să facă. Într-un târziu, ea se ridică ținându-și capul sus, își șterse lacrămile și ieși afară ca să împartă porunci. Înspre amurgul serii intră apoi la Baciu, gătită de sărbătoare și cu o tavă în mână. Pe tavă era un cocoș fript, cel mai frumos dintre cocoșii ei, o plăcintă, o garafă cu vin și, înipăturate frumos, altițele ei de borangic cele cusute în fir și mătase. Niță, băiatul, stetea și el în prag, cu o creangă de rosmarin în mâni. - Să mergem - zise ea - să-i ducem cinste, că e timpul să se împartă cinstele. Baciu se ridică în picioare ca deșteptat din somn și fața i se lumină. - Da - grăi el ușurat - să mergem; în ceas bun să-ți fie venit gândul! Mulțimea adunată în curtea lui Andrei rămase încremenită când Baciu intră pe poarta deschisă cu nevastă-sa și cu băiatul. Era parcă morții ar fi ieșit din mormintele lor, ca să ia și dânșii parte la bucuria obștească, și hora se opri în loc, lăutarii tăcură, chiotele și vorbele vesele amuțiră. Andrei, care le vedea și auzea toate, se sculă din capul mesei, unde se afla, ca să vadă ce s-a întâmplat afară de s-a făcut liniște așa, deodată.