El se uita din când în când înapoi, la dreapta și la stânga, ca să vadă de unde se stârnește vântul vârtejit ca să-i aducă furtuna, dar fie ce-o fi! își urmă drumul cu pași lați și țeapăn călcați. „Iat-o”! își zise înviorat când se ivea înaintea lui la oarecare depărtare vreo căruță ori vreo trăsură. „Nu e! ” zicea apoi mirat după ce se încredința că s-a înșelat, și drumul nu-i mai părea și acum scurt, dar nu-i rămânea decât să-l facă, deși tot nu știa ce are să-i zică și să-i facă ei după ce-o va fi găsit. Așa a sosit târziu după-amiazăzi la răscruci, unde un drum apucă la dreapta spre sat, la casa popii, iar cellalt se urmează înainte spre podul de pe Argeș. „Ce faci, omule? se-ntrebă. Mergi înainte: te pomenești că se află la casa popii și pleacă de acolo prin dosul tău înapoi. Apuci la dreapta: te pomenești că ea se află la pod și pleacă tot prin dosul tău. ” El se-ntinse ursuz pe iarba de la marginea drumului. Ud leoarcă - nu de ploaie, ci de nădușeli - el se uita cu jale la pantalonii lui cu dungă și la jacheta lui croită după cel din urmă fason, haine scumpe și pline acu de praf și stropite peste praf de ploaie.