— Dacă ai ști câte s-au întâmplat! I se părea că nu l-a văzut de mult, că-l regăsește după o lungă despărțire și ar fi vrut să poată face pentru el ceva – un gest de tandrețe, unul de recunoaștere, un semn de înțelegere – dar tăcerea lui o descuraja. Îl luă de braț, ca să-l prezinte lui Gunther; băiatul însă ieșise fără să spună vreun cuvânt și îi lăsase singuri. — Vino aici, lângă foc, Paul. Îl sili să șadă în fotoliu. — Ce obosit ești! Trebuie să mă urăști. Te port de atâtea ceasuri prin pădure, prin zăpadă. De câte ore umblăm? Mi se pare că sunt zile și nopți de când am plecat. Spune, mă urăști, nu-i așa? El rămăsese cu ochii ațintiți asupra flăcărilor din cămin. — Nu, Nora. Aș vrea să țină mereu. Aș vrea să nu mă întorc niciodată. Întinse mâna dreaptă spre flacăra din cămin, ca și cum ar fi vrut s-o prindă între degetele lui deschise. Mă tem de un singur lucru: că nu e adevărat… că n-am plecat… că totul se petrece în vis… pădurea, muntele, noaptea… că totul nu e decât un vis, din care s-ar putea să mă trezesc. Vorbea în șoapte, ca și cum s-ar fi temut ca propriile lui cuvinte să nu tulbure acest vis.