– La școală, Bibiloi. – Dar Pripășel? E o săptămână și nu l-ai găsit. – Un tătar, Bibiloi, un craidon blestemat... O să-l găsim... Am trimes cincisprezece școlari... – Și vino încoa odată! Domnul Vucea, tremurând, intră în casă. Cearta începu de la târguielile de țară, căci a doua zi de examen trebuiau să plece. – N-ajunge! – Ba ajunge... – Icrele n-ajung! – Ba ajung... – Castanele n-ajung! – Ba ajung... – Salam ai luat puțin! – Ba e destul... Atunci vocea cocoanei se ascuți și se ridică sus de tot: – Ajunge? ai?... E destul? ai?... Când zic eu că n-ajunge și nu e dăstul?.. Și, dupe țipăt, se auzi "jart, jart, trosc, pleosc". Iar Domnul Vucea, după fiece trosnet, zicea repede: – Ce faci, Bibiloi? Stai, Bibiloi! Nu da, Bibiloi! Cumpăr, Bibiloi! Coborî treptele pridvorului cu fața roșie ca racul. Ce minune! Ce bucurie pe mine! Eu socotisem că numai el dă altora "cinci dintr-o dată și oprit". Strașnice "cinci" mâncase Domnul Vucea! Leșinasem de râs. Prietenul meu zicea necontenit: – Ce faci, Bibiloi?... Stai, Bibiloi!... Nu da, Bibiloi!... Cumpăr, Bibiloi!... Abia mă potolii. Îmi ștersei ochii de lăcrâmi și întrebai pe prietenul meu: – Cum se poate?...