“Un bărbat cu care te-ai culcat într-o noapte din întâmplare și pe care, pe urmă, nu-l mai vezi niciodată.” își spune în gând lucruri oribile, care o înspăimântă și pe care totuși încearcă să le gândească cu indiferență. — Mai rămâi aici? Poartă o cravată roșie, cu un desen negru și cu nodul tot prost făcut. E primul lucru pe care îl vede Nora. “De ce n-o fi știind omul ăsta să-și facă cravata?” Paul o ia de braț și o duce spre ușă. Ea îl urmează fără să-l privească. “Ce bine era acolo, lângă fereastră! Cum de m-a zărit? De ce a venit spre mine?” Îi e frică de el, ar vrea să fie singură, ar vrea din toată inima să fie singură. “… O acțiune cambială rău introdusă nu poate să înlocuiască, onorat tribunal…”, aude Nora din prag câteva cuvinte pe care cineva le spune la bară, agitând un dosar, dar sfârșitul frazei se pierde, căci între timp au ieșit afară, pe un culoar îngust cu și mai multă lume decât era-înăuntru. “O acțiune cambială rău introdusă… o acțiune cambială rău introdusă…” repetă ea mecanic, încercând să alunge gândurile, să amâne explicația care se apropie. “Cât de mult știe omul ăsta să tacă”, își spune Nora pe stradă, mergând alături de Paul.