Ah! De ce nu putea dânsa să spună?! de ce nu putea să ridice de pe inima mumei sale greutatea ce atât de mult o apăsa?! Gândul acesta o frământa atât de mult, încât la Viena s-a dus fără de știrea soțului său la un avocat, ca să-i ceară sfat. — Ar fi, o întrebă avocatul, muma d-tale în stare să declare că cununia s-a făcut cu știrea și învoirea ei? — Nu cred, i-a răspuns atunci. — Dar dacă ai avea un copil? întrebase iar avocatul. — Eu cred că da! grăi dânsa. — Așteaptă dar până atunci, a zis apoi avocatul, căci de voința tatălui, care trăia în vrajbă cu fiul său, nu se ține seama. Aștepta deci Persida cu însetare și se ruga în toate zilele lui Dumnezeu. „Nu mă plâng, Doamne, șopti ea și acum, suspinând din adâncul inimii. Tu știi mai bine cum ai să-mi croiești viața și mi-l vei dărui când tu însuți vei binevoi a-mi lumina și lămuri viața. Al tău are să fie; ție am să ți-l închin: în frica ta am să-l cresc; îndură-te, Doamne, și binecuvântează căsnicia noastră!” Iar pe când ea se zbătea astfel, el dormea pierdut în somn adânc.