Stoarse șorțul cit putu — strîngînd din dinți, sugînd gura — și-l întinse la soare, pe iarbă, verde. Își dădu fusta în jos, jucînd pe picioare, și la lucru. Spăla și rîdea. — Oneo, te mai doare? Mai curge? — Aproape de loc… Da’… cu ce cioarelui să mă. leg?… A! stai!… Bocuțo, vino și ține d-aici… Boaca se apropie, leoarcă de apă. Cămașa i se lipi de piele. Trupul, subțire și mlădios, i se văzu ca prin sită, era ca o păpușică fermecătoare, ca un îngeraș, dintr-un ceaslov uitat și zugrăvit de un meșter foarte dibaci. — Ține bine… — Iacă, țin… Onea, cu briceagul, își scurtă cămașa pe poale, ca de două degete, și cu fășia își legă strîns rana de la picior și se trînti pe iarbă, uitîndu-se cu dragoste la Boaca lui. — Da’… mama Iana… ce-o să zică? — Mama? răspunse Onea. Mama e bună, niciodată nu mă lasă-n pielea goală… — Și mămicu meu o să fie bună, bună de tot… Boaca oftă și se duse să isprăvească fusta de spălat. Cu mîinile ei harnice lovea apa; stropii săreau ca niște boabe de diamant; cîteodată, o izbeau în față, și ea, rîzînd, vorbea singură, încetișor: — Vai de păcatele mele, îmi dădu săpun în ochi!