Adriana, care pentru moment roșise și se intimidase într-atâta încât avu nevoie să se înece pentru a explica brusca ei tăcere, se obișnui repede cu acest fel de a merge și îl găsi normal. Vorbeau acum amândoi, antrenați de mers, râzând zgomotos când se întâmpla să-și descopere simpatii de cinematograf comune, supărându-se amabil când nu se înțelegeau. Nu un singur trecător își va fi spus în acea zi, oprindu-se în urma lor, că “se vede, fata lui Iuliu Dunea se logodește”. Seara mai ales, după cină, când tinerii se arătară tot la braț, în centru, urmați la câțiva pași de părinții fetei. Plimbarea trebuia să aibă ceva solemn în acea seară de sâmbătă, cinci între mesele de consumație rânduite pe trotuare până spre mijlocul drumului, orașul își desfășura mondenitatea, pasiunile și istoriile discrete. Adriana știa că “sâmbătă seara”’ și “centrul” răspândea mai ușor un eveniment decât ceaiul “Societății de cultură și patronaj”, mai ușor decât bătaia de flori de la 10 Mai, decât serata liceului. De aceea, înainte de a pleca de acasă, se privise lung în oglindă, potrivindu-și pentru a zecea oară cutele rochiei roze cu fundă mare de catifea neagră pe spate și de aceea, în ultima privire pe care și-o aruncase din ușă, cuprinzându-se toată în cadrul oglinzii din salon, avusese un surâs vag de melancolie și orgoliu.