Cocoana s-a ridicat și dumneei și s-a năpustit asupra dumnealui, să-i arză o palmă; dumnealui s-a ferit repede-ntr-o parte; iar dumneei, de necaz că nu l-a putut nemeri, a luat castronul cu ciorbă de pe masă și i l-a aruncat în față - l-a opărit de sus până jos. Kir Ianulea și-a ieșit din pepene; s-a repezit cu pumnii-n-cleștați, s-o pilduiască; dar musafirii s-au pus la mijloc și l-au oprit în piept: - Nene Ianuleo! stai, omule! nu șade frumos! Și, pe urmă, cătră dânsa: – Mai potolește-te și dumneata, coană Acrivițo, pentru Dumnezeu! nu-l mai turba! Ți-ai găsit!... S-a pornit cucoana pe răcnete, să rădice mahalaua-n picioare: – Săriți! săriți, oameni buni! că mă omoară păgânul, arvanitul!... Mă bați, ai? după ce-ți râzi de casa și de cinstea mea, hoțule și pehlivanule!... Dacă te-ai îmbătat și ai poftă de bătut, du-te de-ți bate țiitoarele de pân fundul mahalalelor, pe care le-n-dopi cu pumnii de lire și-n casă te calicești până la lescaie, râtane!... Da pe mine să mă bați? pe mine, mă! spurcăciune de bă-dăran?... pe mine, fata lui Hagi Cănuță, să-ndrăznești tu să mă bați, păcătosule, janghinosule și râiosule!?... Stăi tu, că te-nvăț eu pe tine, cenghene turcească! Și până nu i s-o stins glasul, n-a contenit... Firește că petrecerea n-a mai mers înainte...