A fost vorba cu șeful guvernului, pe care-l căutam pentru interese ale Ligei, de unele din problemele, așa de grele, ale zilei. Generalul avea în vedere o dispariție a regelui și, în lipsa moștenitorului, contra căruia nu arăta pasiunea feroce a liberalilor, el se gîndea la o regență care să nu fie marcată de o ambiție personală și să nu facă jocul nimănui de la spate, preferînd onestitatea, spiritul drept, iubirea pentru fiul său a principesei Elena, de care-i vorbeam. Pe regele Ferdinand nu l-am mai văzut decît o dată la Academie după înscăunarea regimului Averescu. Trecînd de la un academician la altul, s-a oprit și la mine. Cum țineam mîna pe o carte, m-a întrebat ce este. Era un manual de istorie germană și am explicat astfel:”E o istorie din care se vede cum strămoșii maiestății voastre știau răsplăti pe aceia cari-i serviseră cu devotament“. O audiență n-am cerut; de ce s-o fi făcut, odată ce eram așa de puțin amestecat în politica dominată de sfătuitorii lui, cari nu erau totdeauna și cei mai buni prieteni și cei mai cu grijă de interesele țerii? La ultima mea întoarcere din străinătate, am aflat că el ar fi dorit să mă vadă.