Ar fi vrut să-i spună omului din prag: “Noi ne cunoaștem, ne-am mai văzut”, dar simți dintr-o dată pe umeri întreaga apăsare a rucsacului, ca o durere trezită din somn. Hainele erau grele, ude. Bocancii îi simțea de fier. — Eu mai departe nu merg. Să intrăm… să ne odihnim… Era o sufragerie mare, cu mese de lemn, cu ferestre multe, cu o imensă sobă de zid, în jurul căreia săsoaice fără vârstă, înalte, blonde, poate tinere, croșetau. La o masă se juca șah, la alta – cărți. Dintr-o odaie alăturată se auzea un joc de ping-pong. De sus, de la etaj, cineva striga în răstimpuri același nume care nu răspundea: Gertrude, Gertrude. Lângă fereastră, câțiva băieți tineri își ungeau schiurile cu ceară, ca pe niște arme. Afară, pe săli, se auzeau bocanci grei suind sau coborând o scară. Ușa se deschidea din când în când, și la apariția noului-venit hohote de râs și strigăte familiare (Hans! Willy! Otto!) îl întâmpinau. Intrarea Norei și a lui Paul fu primită cu un moment de tăcere, după care larma din sufragerie continuă netulburată și fără să țină seama de ei. Pe perete, o pendulă mică de lemn arăta ora cinci. Nora se gândi un moment, ca să-și amintească: ce fel de cinci?