Vai de mineeee!... În gemătele acestea se deșteptă și dascălul și, văzând-o în așa hal, o întrebă cu un glas în care era mai multă mirare decât milă: — Ce-i cu tine, băbucă?... Ce te-ai pus să te plimbi în cap de noapte ca huhurezii? — Mă omoară dintele, omule, mă omoară, bătu-l-ar fi Dumnezeu să-l bată! urlă dăscălița deodată scoasă din fire și se trânti pe un scaun. — Dă-mi oleacă de apă, mormăi dascălul nepăsător, adăugând apoi mai moale: Și nu te necăji, băbucă, din pricina dintelui, că ți-l scot eu cât bați din palme... Ce mai și ții în gură vechituri hodorogite să-ți facă zile fripte? Uite-acu țil scot, dacă vrei, și mai poți să și tragi un puișor până de dimineață... Haide repegior! Dascălul era dentistul satului, vestit că scoate dinți, măsele, dintr-o singură smucitură, fără pic de durere. Aglaia însă se opri deodată, parc-ar fi lovit-o cineva în moalele capului, și-i strigă cu voce aspră, dojenitoare: — Nu ți-e rușine obrazului, om bătrân și fără minte? Ai vrea să mă vezi știrbă, ai? Bată-te mânia lui Dumnezeu, urâtule și zevzecule!... Bărbatul se ridică într-o rână și se uită la dânsa o clipă foarte serios, dar apoi vorbi iar șăgalnic: — Da ce, băbucă, te-ai supărat?