Bondoc se uita cam mirat la mitocanul fercheș și țanțoș. - Vin - grăi Duțu - ca din partea fratelui meu Voicu și aș dori să grăiesc, dacă se poate, o vorbă cu cocoana d-tale și să văd pe coconița, mireasa fratelui meu. Bondoc era strâmtorat. Nu că l-ar fi supărat, poate, purtarea lui Duțu, dar îl băga în răcori gura nevestei sale, care atât de mult ținea să n-aibă a face cu mitocănimea viitorului ei ginere. Nu-i vorba, tot un fel de mitocancă era și ea, dar se ridicase și ținea la ochii lumii, avea ambițiunea ca nimeni să nu poată zice: „Se vede că e neam de mitocan! ” Tocmai de aceea cel mai cuminte lucru era să-l scoată pe Duțu cât mai curând din prăvălie, pentru ca nu cumva băieții să prindă de veste și să bată toba cea mare. — Sunt foarte vesel - zise el dar cam strâmtorat - și o să vedem dacă nevastă-mea e acasă. Poftindu-l apoi să iasă pe ușa din dos și să urce scările, îl introduse chiar în salon, unde nechemat n-avea nimeni voie să intre, și-l rugă să aștepte puțin. Rămas singur, Duțu se uită împrejurul său și cxamină cu ochii mobila și tablourile din perete.