Erau nenumărate lucruri pe care la început abia le vedea, cu un fel de nepăsare amuzată, dar pe care mai târziu – fără să știe exact când și de ce – începuse să le observe cu o chinuitoare neliniște. Îl irita cât de multă lume cunoaște Ann. Intrarea ei într-un restaurant era salutată de zeci de priviri, care se întorceau în același timp spre ea, cu ceva indiscret, insistent. — De unde cunoști tu atâta lume? Cine e tipul care a trecut? Răspunsurile ei erau de obicei vagi, evazive. “Nu știu cine e. Vine pe la expoziții.” Paul vedea totdeauna dincolo de această impreciziune mari enigme de dezlegat. Mai dureroase însă erau răspunsurile ei precise, spuse cu indiferență. “L-am cunoscut acum trei ani, în tren spre Budapesta.” Paul vedea vagonul de dormit, culoarul cu lumini albastre, Ann lângă fereastră stând de vorbă cu tovarășul ei întâmplător de călătorie; o auzea parcă râzând (căci râde, vai! atât de ușor…) când o zguduitură mai puternică o arunca în brațele lui. Vedea așternutul alb al paturilor, prin ușile rămase deschise, culoarul pustiu, trecerea ei dintr-un compartiment într-altul, în plină noapte… își amintea cu câtă ușurință îi cedase lui pe vremuri – și îl scandaliza în amintire.