Dar, mai ales, Karaczay, are multe pagini privitoare la viața țeranilor. Constată că sînt voinici și frumoși, deși înseamnă că anumite boli urîte sînt cunoscute la sate, și se întind. Costumul îi place îndeosebi. Spune nu numai că e frumos, dar că sătenii îl păstrează foarte curat: e o adevărată raritate să se vadă o cămașă murdară, chiar la cea mai săracă țerancă; pînă și cerșitorii poartă costume cu cusături, iar vălul sătencei este de o fineță superioară. În ce privește clasa de sus, nu-i aduce laude, dar prețuiește pe țeran și pentru onestitatea lui; chiar cînd sentimente foarte firești mișcă femeile, cuviința exterioară este absolută, de o discreție pe care altă lume n-a văzut-o niciodată. La boieri spune că a întîlnit persoane cu felul cel mai nobil de a trăi, știind franțuzește, nemțește, avînd biblioteci. Semnalează încă de pe vremea rușilor întemeierea unui pension pentru creșterea mai ales a fetelor. În general lumea aici este foarte ospitalieră: poți intra în casa celui mai mare boier și, chiar dacă nu știe cine ești, te adăpostește fără nici măcar să întrebe care-ți e numele. Față de domni, Karaczay, e mai zgîrcit în laude: despre Scarlat Callimachi și Ioan Gheorghe Caragea amintește doar că și unul și altul au dat condice de legi.