Pentru dar avem să-i mulțumim Domnului, iar canonul avem să-l împlinim cu îndelungă răbdare. Ai avut, se vede, în trecutul mai mult sau mai puțin depărtat o mare mâhnire, care mereu ți se reivește în suflet și-ți face prea de tot sarcina vieții. Dacă n-ar fi aceasta, ai trece nepăsătoare și pe lângă cei ce se ceartă, și peste orișice neajuns al firii omenești. Maica Teofana, femeie înaltă și sfrijită, numai carne uscată și oase, dar cu ochii tot plini de văpaie, rămase o clipă cu privirea țintă în pământ, apoi își ridică încet capul. - Da, - grăi - o fi, părinte, și aceasta, ba e mai ales aceasta, dar nu chiar și numai aceasta. O, Doamne, unde e omul care nu are în viața lui mâhniri, mai mici, mai mari, după cum le simte el însuși în sufletul său! Da! - urmă înviorată - copilărie fericită și tinerețe plină de bucurii am avut și eu, și nici mâhnirile nu mi-au lipsit. Una însă, îndeosebi, una le covârșește pe toate, și ai, părinte, dreptate când îmi spui că aceasta le întunecă pe toate și-ini face pline de adâncă mâhnire zilele bătrânețelor. - Ai pornit, maică, pe calea cea bună, stărui călugărul.