Atunci, deodată, Măria își pironi ochii într-un loc pe părete, apoi se repezi, privi o clipă, și căzu mototol, la pământ. Slujnica alergă, o ridică de jos, o stropi cu apă, și de-abia o aduse în fire, căutând să afle pricina: — Ce ai, conită, ce simți? Stăpână-sa parcă nu-și aducea aminte dintr-un întâi, dar peste câteva clipe se sculă repede, se apropie de zid, și arătă, plângând în hohote: — Uite mânuța, mânuța Puicii. Pe zidul alb urmele palmei fetiții rămăseseră acolo, cu degetele rășchirate, mititele, cum le lipise dânsa odată, după ce vârâse mâna în dulceață. Măria încremeni cu ochii atârnati de semnul mic, de semnul viu, care mai mult decât toate întrupa copila dinaintea ochilor ei. Apoi mintea i se prinse cu deznădejde de amintirea aceea. De dimineața până seara rămase acolo nemișcată, cu ochii țintă; gândurile i se înlănțuiră; încetul cu încetul își aduse aminte de-a fir-a-părul întreaga întâmplare: …într-o dimineață, ea robotea prin casă și Puica luase chiseaua. În picioare pe pat, mânca, luând dulcețile cu toată mânuța, și, când Măria întoarse capul și-o văzu, fetița fugi râzând spre părete, se împiedică și se sprijini cu mâna de zid. Parcă-i auzea glasul dulce ca un clinchet de clopoțel, parcă-i vedea zâmbetul ochilor albaștri, luminoși și șireți… Și totuși… da… totuși, în fața zâmbetului aceluia dânsa nu se înduplecase; îi luase chiseaua și-i dădu de două ori peste mâna vinovată… Puicuța își strânsese gurița pungă, se uita nepricepută, neînțelegând de ce o bătea și prinse să suspine… O căință sfâșietoare o cuprinse, amintindu-și aceasta: — Of, doamne!