Iar, în ce privește legătura electorală cu liberalii dlui Duca, pe care o voisem, ba chiar o smulsesem regelui pentru ca un nesucces în alegeri să nu puie Coroana într-o situație delicată – cu atît mai mult, cu. cît căderea regelui Spaniei și avertismentele presei dlui Titulescu, cu atît mai înverșunat, cu cîte refuzasem propunerea regală de a face un ministru de externe din acela pe care-l putusem aprecia din duelul cu suveranul, impresionase —, concursul a fost lipsit pretutindeni aproape de sinceritate; mulți membri ai partidului aliat pentru acest singur scop preferau să voteze cele trei bețe (bunicul, tatăl și d-sa însuși) ale tînărului și foarte distinsului istoric Gheorghe Brătianu. Întors din truda acestei lungi călătorii de propagandă, în care mă ținusem cu pînea și brînza din automobil, am văzut prin chiar afișul de recomandare al ziarului Dimineața că d. Argetoianu, ministru de Înterne provizoriu, care s-a voit apoi definitiv – și întrebînd pe suveran, mi s-a cerut s-o admit, —, consideră Ministeriul ca aparținîndu-i măcar pe jumătate. Rezervam Parlamentului o precizare, care n-a lipsit, majoritatea rămînînd strîns legată de mine și în ceasurile cele mai grele, iar opoziția fără deosebire, căreia-i arătam o lipsă de prejudecăți și de interes personal neobișnuită la noi, îmi acorda o atitudine de politeță civilizată pentru care, și în întregimea ei – chiar dacă, în vederea partidului, nu putea să nu se facă unele demonstrații, față de care firește am refuzat o luptă nesinceră —, nu-i pot fi deajuns de recunoscător.