- Să n-ai grijă, grăi matca vespilor, că dacă e pe faţa pămîntului, ţi-o aducem mai nainte de a se fi ivit soarele pe cer. După aceea iar se făcu tăcere împregiurul lui Băiet Sărac, fiindcă vespii zburară în toate părţile şi se răzlăţiră pe faţa pămîntului. Nu trecu mult, şi iată că se ivi în depărtare un nor de prav, care venea in ruptul capului spre cîmpia întinsă la mijlocul pustiului, şi zbura herghelia gonită de vespii ţepoşi, încît se cutremura pămîntul sub copitele ei. Băiet Sărac le mulţumi vespilor pentru ajutor, apoi se întoarse cu herghelia acasă, ca şi cînd nu s-ar fi întîmplat nimic. Baba se uită cam chiorîş la el, zise că e bine şi începu să bată din nou iepele fătătoare, poruncindu-le să se ascundă la noapte mai bine. De cu seară Băiet Sărac nu voi să mănînce nimic, crezînd că de mîncările fărmecătoarei i s-a făcut noaptea trecută o sete aşa de neastîmpărată, dar ieşind cu herghelia la păşune, îndată ce văzu izvoarele cele limpezi, iar începu să-l ardă şi să-l mistuie setea, şi oriunde mergea, apa se scurgea pe sub picioarele lui. În cele din urmă el nu se mai putu stăpîni, ci, puindu-şi nădejdea în ajutorul viespilor, iar se puse lîngă un izvor şi cît beu, şi adormi pe loc.