De la albine se culegea albinăritul, și Botero ne asigură că se luau din acest venit 100 000 de scuzi pe an numai de domnie. Mierea aceasta din Moldova se expedia prin Italia încă de pe vremea lui Alexandru Lăpușneanu, care a întrat în discuții formale cu negustori italieni, florentini și venețieni, pentru exportul de vite și alte produse moldovenești (1560)[3]. La Veneția se trimetea și ceară, așa încît frumoasele peceți venețiene și lumînările care au ars, fără să afume mozaicele și picturile neprețuite, în splendidele biserici din acest oraș erau datorite sporului harnicelor albine moldovenești. În general, spune Botero, dijmele produc, la un loc, visteriei un venit de două milioane de scuzi, ceea ce era enorm pentru vremea aceea. În Moldova sînt cincisprezece orașe, iar în Muntenia, mai puține: Tîrgoviștea, unde locuiește domnul, era încunjurată, cum este și acuma o curte țerăneasă, cu gardul de răchită bătut uneori și cu lut, cu o împrejmuire de palisade umplută cu pămînt; zidăria, din care se văd rămășițe și astăzi, datează – am spus-o – numai de pe vremea lui Matei Basarab. Orașul avea, după alt izvor[4], o mie de case românești, și săsești abia douăzeci și două; capela Sf. Francise era în ruine; la Sf.