întrebă din fotoliu tăcutul musafir. — Nimic. Lasă-l să sune. Soneria insistă, mereu mai lung, mereu mai răstit. Nora surâse cu oboseală. Un singur om putea să sune atâta. — Fii bun și răspunde. El ridică receptorul, spuse “alo”, și apoi, după o pauză, îl puse la loc. — Ce s-a întâmplat? — Nu știu. Nu răspunde nimeni. E cineva care a închis telefonul fără un cuvânt. — Trebuie să fie Grig. — Grig? — Da, un prieten. Trebuie să fi fost mirat auzind o voce de bărbat, de aici. O fi crezut că a greșit numărul. Presupunerea Norei era probabil justă, căci telefonul sună iar. — Nu te supăra. Răspunde-i, te rog. Spune-i că sunt în baie și să mă cheme peste cinci minute. Își opri respirația și ascultă cu urechea ațintită spre odaia cealaltă, ca să prindă și ea vocea din receptor. O auzi într-adevăr vibrând metalică, îndepărtată ca pe un minuscul disc de patefon. — Alo, 2.65.80? Sunteți sigur? Nu e greșeală? — Nu, domnule, nu e greșeală. — Atunci, cine e la telefon? întrebă mica voce de metal. — Vă roagă domnișoara Nora… — Nu mă interesează ce mă roagă domnișoara Nora. Vreau să știu cine e la telefon.