Să vedem, ce va face când ne va vedea plecând împreună. La ieșire arnăutul cel cu fustanelă creață îi aștepta cu cai înșelați, și peste puțin ei goneau în treapăt întins de-a lungul unei alee de plopi înalți. Era o noapte de steteai la îndoială dacă te mai afli ori nu pe fața pământului. După vântul cel aspru urmase o adiere lină și blândă. Partea despre apus a cerului mai era încă acoperită de nori, și fulgi mari și de tot rari fluturau prin văzduh, dar despre răsărit luna plină se ridica pe un cer aproape negru de-nseninat ce era și-și revărsa lumina printre ramurile desfrunzite ale copacilor. Pe jos, pe sub copitele cailor, fâșâiau frunzele spulberate și bătaia copitelor răsuna departe în liniștea nopții de toamnă târzie. Departe, spre fundul văii largi, la loc ceva mai ridicat, se vedea din când în când, după cum cotea drumul, un castel cu ferești de tot mari, din ale căror geamuri se răsfrângea ca un fel de văpaie lumina lunii. Erau toate cum numai prin vis poate să le vadă omul pierdut în somn. Sosiți la scara cea mare a castelului, ei au descălecat, și în vreme ce arnăutul a plecat cu caii, el și ea au urcat scările și-au intrat în sala cea mare.