Și iată că de pe zidurile cetățuii, de pe stânci, din crengile copacilor încep săgețile să curgă, — ucigătoare ploaie de fier acopere, învăluie de jur împrejur oastea maghiară grămădită în strâmtoare. Cai și călăreți se prăbușesc în vălmășagul cumplit al morții. Un iad e fundul văii. Strigătele și vaietele celor căzuți cutremură văzduhul. După o luptă îndârjită de două zile c-un dușman nevăzut, regele, îngrozit, dă poruncă să se plece arcurile și să se înalțe flamura păcii. Buciumașii străjilor vestesc încetarea luptei. Biruitorul se înduplecă a da ungurilor călăuze, care să-i scoată spre Timișoara pe drumul cel mai scurt. Dar cum, pentru asemenea oaspeți, pădurile și munții noștri n-au drumuri scurte, și nici lungi nu au. Iată că prin coclaurile încâlcite ale Gorjului, aproape de hotar, valea se întinde deodată, iar din pereții ei încep stânci și bolovani să se rostogolească peste gloata maghiarilor înghesuită-n strâmtoare, unde se frământă ostași, prinși „ca peștii într-o mreajă”, cum spun cu durere povestitorii lor. Regele, însoțit de câțiva supuși, scapă ca prin minune din acest groaznic măcel. Și cât a trăit nu s-a mai atins de țara cumplitului Basarab „A fost o nelegiuire”, zic ungurii. Păstorul bun își apără turma prin orice mijloace, — lupii le găsesc pururea nelegiuite.