Domnilor senatori, Domnilor deputați, Este atîta timp de cînd urmăresc cu multă atențiune discursurile pe care le rostiți în sacrosanta incintă a Parlamentului țării. Dacă fac aceasta, este că nu pot rămîne impasibil față cu aceste scurgeri parlamentare, ca să zic așa, ce vă caracteriză. Am simțit însă o mare mîhnire, dacă pot să mă exprim astfel, ca om și ca român, cînd am văzut că mai întotdeauna țineți discursuri proaste. Dar ce proaste! Proaste foc! Atunci mi-am zis în sinea mea cu glas tare: „O, Kinderfus! Tu, care ești fiu al României, tu. În ale cărui vine fierbe un sînge verde de urmaș al lui Traian, tu, care mai presus de toate ții la patria-mumă – căci înainte de a fi om ești român – de ce nu vii să salvezi pe reprezentanții țării?” Și, zicînd acestea, am cugetat. Cînd deodată o idee îmi trecu prin minte: „Mă voi face fabricant de discursuri parlamentare!” îmi zisei eu, și o lacrimă luci în geana mea. Domnilor senatori, Domnilor deputați, Nu vreau să lingușesc pe nimeni, căci românul nu știe a linguși, dar vă spun curat că vă faceți de rîs cu discursurile pe care le țineți. În urma războiului glorios pentru independență […], România a dobîndit un loc de onoare în concertul european.