Azi-dimineață încă un mi se părea prea târziu pentru a fugi. Și acum, uite, acum, încă mai e timp. De ce m-ai căutat? Ar trebui să uiți că ne-am întâlnit. Ar trebui să ștergi din amintirea dumitale ziua de ieri. — Și noaptea? întrebă Nora, mai mult pentru ea. — Da, și noaptea. Suntem destul de serioși amândoi pentru ca să nu luăm în tragic o astfel de întâmplare. Nu vreau să te jignesc, crede-mă, dar aș prefera să te jignesc decât să te înșel. Dumitale îți trebuie puțină prietenie, puțină intimitate. Faci rău dacă mi le ceri mie. Eu n-am nimic să dau nimănui. Privea mereu înainte, fără să întoarcă o clipă capul spre ea, avea mereu aceeași vagă amărăciune pe buze. “Cu privirea asta care nu se uită nicăieri, cu glasul ăsta surd, care nici un coboară, nici un urcă, se pot probabil spune, fără să bagi de seamă, cele mai groaznice lucruri din lume”, se gândește Nora. — Zici că te-ai uitat în agenda mea de pe birou. Ai observat desigur că toate foile câte au mai rămas până la sfârșitul anului sunt albe. Asta se cheamă o vacanță… Câte foi albe, atâtea zile pustii. Ce vrei să fac cu ele?