Şcoala se afla alături de mica lor căsuţă cu horboţică. Mihăiţă, mezinul, tocmai merse în clasa-ntâi. În acea şcoală învăţase cândva şi Călin. Într-o zi, directorul l-a invitat în cabinetul său. Fără să-şi scoată pălăria de pe ochi porni să-i vorbească în grabă: – Înţelegi dumneata, domnule Călin, şcoala noastră e cea mai bună şcoală din oraş. De aceea legile şi cerinţele noastre sunt un pic altfel. Înţelegi? – Înţeleg, domnule, de ce să nu înţeleg? – Atunci să trecem la subiect. Noi, pedagogii împreună cu părinţii am hotărât că trebuie să introducem legi noi, pe care fiecare elev, părinte, va fi dator să le respecte. Ţine minte acest lucru! – Dar… – Stai, domnule, nu te pripi. Acuşi îţi explic… – Păi, încă nu am zis nimic. – De zis, dumneata nu ai zis, sunt convins însă că te-ai gândit… – Nici de gândit nu e voie? întrebă mirat Călin. – Hotărât că nu. În şcoala asta, pentru toată lumea gândesc eu. Ai înţeles, domnule? – Da, se grăbi să răspundă Călin, fâsticindu-se şi mai mult. – Frumos din partea dumitale, foarte frumos. Mai ales că e şi spre binele copilaşilor, că doar nu le doreşti răul, nu? – Aşa e… – Ştiam eu… Ei, iată, ne-am abătut de la temă.