Dar nu ești om, Laie, ci fire de vierme, care se zvârcolește și vrea să trăiască până chiar și călcat în picioare. - Nu-i adevărat! strigă Laie tare de răsunară zăngănind ferestrele, apoi, îmbărbătat, el ridică pistolul și-l descărcă în pieptul ei, încât ea se răsturnă cu un țipăt ușor, ca uluită, la picioarele lui. Când însă el îndreptă pistolul spre pieptul său, mâna începu să-i tremure, și a doua țeavă se descărca tot în Ana, după ce căzu la pământ. „Orișicât de ticăloasă, numai viață să fie! ” acesta era singurul gând care-l stăpânea, și când cei doi pânditori, auzind descărcaturile, alergară la fața locului, ei îl scoaseră de sub pat ca pe un câine care nu mai cutează să muște.