Din cabana mare se auzeau voci, zgomot de pahare, râsete. Trecu pe sub ferestrele luminate, și pe urmă întoarse spre dreapta, printre brazi. Câinele cabanei se feri din calea ei, mârâind, gata să latre. Îl mângâie în trecere pe blana lui ciobănească, pe urechile lui mari. Toate se depărtau ca printr-o pânză de somn – voci și lumini. Schiurile alunecau greu, cu un foșnet de frunze uscate. Nora simțea rezistența zăpezii în genunchi, ca o frână. Nu-și dădea seama de cât timp mergea. Pe tâmpla dreapta avea o zgârietură, care sângera. “M-am lovit, probabil. Dar când? Dar unde?” Lampa cu baterie era aprinsă și aplicată, în stângă, pe buzunarul de sus al tunicii, ca un far. “Pe inimă”, gândi Nora. Nu ținea minte nici când a aprins-o, nici când a fixat-o de nasturele buzunarului. Îi urmărea pata albă de lumină pe zăpadă, pe copaci. I se părea că e o mică vietate, care aleargă înaintea ei și o cheamă. Avea sărituri de veveriță. “O veveriță albă.” La cotituri, muchia schiului zgâria zăpada înghețata, ca un vârf de briceag. Era un zgomot ascuțit, ca un țipăt scurt. “Ar trebui să mă opresc. Ar trebui să știu unde merg.” Nu știa unde merge; știa numai că nu vrea să se întoarcă.