Ce trebuie să se gândească numai decât la cine știe ce? Dimineața se sculă devreme. Voia să plece îndată la Dina. Cel dintâi drum să-l facă la ea… Îmbrăcându-se îi căzură ochii iar pe pat și deodată iar încremeni. Pe pernă, în același loc, zări iarăși punctul cenușiu. Acuma însă parcă păduchii se lingeau pe bot, parcă râdeau batjocoritor spre dânsul. — Mă urmăresc lighioanele! murmură el, simțind deodată o căldură tăioasă în tot corpul. Îi strivi însă iarăși. Dar nu mai putea sta în odaie. Se înăbușea, îl cuprinse o frică ciudată, ca și când o mână nevăzută l-ar fi înșfăcat de gât cu furie să-l zugrume. Vrea aer și scăpare de groaza care-l înlănțuiește ca pe-o babă idioată. Ieși încet în curtea largă, care vara era o adevărată grădină, iar acuma părea murdară din pricina zăpezii înghețate și topite și înnoroiate. Respiră lung și sorbi din ochi lumea care-i era acuma nespus de dragă și pentru care simțea o teamă cumplită. Aerul însă era greu, plin de umezeală; nourii pluteau jos și dintr-înșii se scurgea o ceață nevăzută care însă îi apăsa pieptul ca o povară. Ordonanța, în fundul curții îi curăța hainele fluierând bucuros și încetând brusc văzându-l. Turcoman vru să-i vorbească, sperând să-i fure ceva din veselie.