Înainte de a trece la călătorii din timpul noului război, cîteva cuvinte despre rostul acestui război însuși. Am spus că era făcut ca să se împartă Turcia. Convenția era foarte clară: la război și la împărțire trebuiau să colaboreze austriecii și rușii. Cei dintîi, cît au trăit, au avut obiceiul să încheie tratate de alianță în așa fel ca războiul să-l poarte cît mai mult alții, iar la pace ei să aibă o parte cît mai largă. Armata austriacă s-a purtat mizerabil. S-a îngrijit să intre întîi în Moldova, considerată ca nouă Bucovină, de conivență cu domnul de atunci, Alexandru Ipsilanti, un bătrîn care s-a lăsat prins lîngă Iași după un simulacru de luptă. Chipul lui se vede săpat pe piatră și acum, la Brünn, deasupra unei porți a casei unde a stat prizonier, cu ișlicul caracteristic al domnilor fanarioți pe cap, cu luleaua în gură și tot în legătură cu exilul lui am găsit la Viena o prăvălie cu firma „Zum Fürsten Ypsilanti“, avînd portretul în firmă. Folosindu-se de înțelegerea cu domnul, cu mitropolitul Leon, care știa limba franceză, avea o bibliotecă și întreținea relații de prietenie cu cineva care a jucat în țara lui un foarte mare rol, anume Dosoftei Obradovici, începătorul literaturii sîrbești.