Așa trebuia să fie acum la început, și Persida se bucura că soțul ei știe atât de bine să facă pe stăpânul casei. Străinului care intra în birt nici prin minte nu putea să-i treacă că Națl nu e și el tot oaspe, ca ceilalți; el vedea numai pe Persida, care le știa pe toate, se învârtea ca prâsnelul, era pretutindenea, avea pentru fiecare un deosebit zâmbet și le făcea toate iute și bine. Și tot cam așa vedeau lucrurile și prietenii lui Națl. Cel mai de căpetenie lucru, sufletul care toate le cârmuia, centrul împrejurul căruia toate se învârteau era, la urma urmelor, și pentru dânșii, birtășița cea frumoasă și sprintenă și harnică, care atât de bine se pricepea la toate, iar Națl era numai bărbatul nevestei sale, care ar fi putut, dacă e vorba, și să nu-i fie nevastă. Foarte curând dar toată lumea, când era vorba de cârciuma de la Sărărie, zicea numai „la Persida”. Chiar și Națl el însuși nu se mai simțea ca la el acasă și stătea ca-n gazdă „la Persida”. Diminețile stătea, după ce se deștepta din somn, până târziu în culcușul lui și nu se scula decât pe timpul când știa că lumea începe să vie.