Curtea hanului cu depozitul liber al tuturor mărfurilor și al tuturor murdăriilor lăsate în sama cînilor și a porcilor fără stăpîn, își află locul[19]. Scîrbă-i inspiră măcelăriile de pe malul Dîmboviței, într-o neîngrijire absolut orientală[20], pe lîngă care se văd toate lepădăturile vecinătății, plus vagabonzi făcîndu-și toaleta și alte rituri, ori dormind pe iarba călcată și murdărită, pe cînd goi oameni încălziți își fac liniștit baia supt ochii sergentului. S-ar părea un progres. Lancelot a rămas indignat la 1861, deci acum peste șaizeci de ani, de aceste băi în plin aer fără intervenția înaintașilor poliției de azi[21]. Obosit de uriciunile zilei, el caută afară din oraș pacea naturii, lîngă căsuța acoperită cu stuf și puțul a cărui cumpănă are ca greutate capete de vită reduse la osul înnegrit. Deci cu toată amabilitatea directorului publicației, care mărturisește că a cunoscut mai multe familii din București și că a păstrat din relațiile cu ele amintirile cele mai bune și mai amabile, artistul care e Lancelot se obosește de această vulgaritate modernă a Bucureștilor. Recomandația marelui istoric Duruy – a cărui călătorie la București s-a oprit în Viena – către Grigore Brâncoveanu, fostul său elev, îl va ajuta să vadă țara. Cu căruța de poștă[22], trasă de opt cai smulși cu bacșiș de la căpitan[23] se pornește, pe lîngă Cotroceni, în prefacere pentru a fi reședința de vară a lui Cuza Vodă, spre Curtea de Argeș.