— Nu l-am mai văzut de o săptămână, le spuse portarul. De când cu zăpezile astea, am și uitat cum arată la față. Parcă a pierit de tot. Drumul era marcat de dreptunghiuri colorate – o dungă roșie și două albe – ca niște mici drapele vopsite pe copaci și pietre. Se vedeau în pădure, la cotituri, ca o fluturare de batistă. Era ca și cum un tovarăș de drum ar fi mers înaintea lor, oprindu-se uneori, ca să-i aștepte din urmă și să le arate calea: pe aici… pe aici… Mergeau cu schiurile pe umeri, încrucișate la spate ca să-și țină echilibrul. Uneori, botul schiului lovea o creangă de brad și o scutura de zăpadă, cu un foșnet subțire, metalic, pulverizat, de parcă s-ar fi auzit sunând în parte toate cristalele zăpezii. Erau brazi imenși, troieniți, cu crengile slab înclinate sub povara zăpezii, ca niște aripi grele, într-un zbor înalt. Câte unul, singuratec, se înălța pe o stâncă, ieșit din rânduri, dar trunchiul robust avea, în haina lui albă, o neașteptată delicateța de tulpină. Sub zăpadă, pădurea era fără sălbăticie. Totul părea fastuos, puțin decorativ, ca într-un imens parc pavoazat. Nora se întoarse spre Paul, care se oprise la o cotitură de drum, privind lung în jurul lui.