Locuitorii pe cari i-a văzut și în satele de gușați din munte, îi fac impresia unor făpturi îndărătnice, care se cer bătute ca să dea ceva. Veșmîntul lor îi apare sălbatec, și totuși sînt atît de bicisnici. Toți îi maltratează: turci, greci, nemți și ruși în vreme de război. Cel din urmă caporal austriac lovește înainte de a vorbi. De aceea vederea unui dregător, unui străin face ca toată lumea să fugă. Și totuși ce oameni buni! Mergînd cu un francez de la Constantinopol la Viena, prin București, cei trei arnăuți ce-i păzesc provoacă spaima obișnuită, dar „cîteva parale date copiilor sau, dacă nu se aflau pe acolo, cîteva parale date unui țeran ca să cumpere, fără a limita, ceva vin bun din sat și o mică răsplată la întors, dovedind sătenilor că n-aveam de gînd a li stoarce nimic, ni dădeau toate din bielșug. N-am întîlnit o îndatorire mai grăbită, și, cu toate că neobișnuita cheltuială era prea neînsemnată ca să merite pomenită, nu ieșiam dintr-o casă fără a fi încunjurați de toată familia și uneori de toți bărbații din sat, cari de bună voie sprijiniseră trăsura noastră prin locurile grele ori noroioase, la intrare”. Venind în București cu treisprezece cai la căruță, el a auzit zvonul multor clopote; i se părea că sînt atîtea biserici și mănăstiri de-ar ajunge pentru toate satele amînduror țerilor.