Lângă Păpușa verde, clădită ca o movilă, stă în față, peste valea Dâmboviței, lungul părete sur, adânc, scrijelat, gol, sterp, trist, al Pietrei lui Craiu, numită așa după unul din făloșii regi cari se întorceau cu fuga acasă la dânșii, lăsând în urmă steaguri rupte, arme frânte și voinici morți, căzuți în mormane sângeroase sau sămănați pe coaste și prin văile înguste ca frunze roșii, veștede, de toamnă. Iată, cam la jumătatea drumului, cazanul Posadei, care amintește o zi ca aceia, de strălucită biruință ciobănească asupra boierilor mari ai străinătății cotropitoare. O groapă se rupe supt munți; colo în fund, unde strălucesc case albe, e Dâmbovița, care trece ușoară, limpede pe prundul curat; mai în față râpa goală, pustie, cu arbori și mărăcini. Odinioară prăpastia era împădurită, și, numai ca o îngustă crestătură răsbătea calea negustorilor pașnici, pe care acum, spre sfârșitul veacului al XIV-lea, ajunseseră a trece aspri ostași cu siguranța că au biruit și supus. Și, de-odată, dintre trunchiuri năpădiră săgeți fulgerătoare, și această furtună de ucidere împinse oameni și cai mai în adânc, tot mai în adânc la stânga, unde sânt cheile Dâmbovicioarei, strașnica strâmtoare prin care fuge sfios râulețul, ca o șopârlă ce lunecă pe coiful uriașului adormit.