În pivnițe enorme erau instalate cîrciumile; clientul so cobora cîteva trepte supt pămînt ca să guste vinurile aclimatate în Moldova, cu vieri nemți de la Tokaj, de Ștefan cel Mare, la Cotnari, – căci alt loc de vii nu se afla în Moldova. Prăvăliile exterioare aveau un pridvor sprijinit pe coloane, cel puțin într-o vreme mai tîrzie. Dugheni de lemn, ca acelea care se văd încă la Hotin, nu lipseau, firește. Ele aveau acoperișul mare al vechilor case românești. Obloanele, seara, se prindeau în cîrlige. Unde lucra meșterul, el se așeza, ca în Orient, pe același oblon, prefăcut în masă de lucru. Casele particulare se înfățișau, cum se înfățișează și acum, pierdute în mijlocul grădinilor, încunjurate cu un gard de răchită sau de scînduri, făcut după un obicei care n-a fost părăsit nici pînă acum. Era mai mult satul pătruns în oraș decît orașul întinzîndu-se în dauna satului. Pe urmă, negustorii italieni, germani, armeni, turci, răsăriteni, cari veneau prin părțile noastre, își încărcau carăle și plecau, supt paza unor străjeri, pe cari bucuroși îi dădea domnia, în adîncul țerii. Pe vremea aceasta negustorii găseau pretutindeni orașe care acum se înjghebaseră la toate punctele care trebuiau apărate, fiind ici și colo cetăți puternice.