Planul nostru au fost ca, a doua zâ la 7 ceasuri dimineața, să ies din casă și să mă duc în marginea uliții undi el mă va aștepta cu o caretă gata. I-am spus să nu dei a înțălegi că m-au văzut, pentru niște pricini cari pe urmă i le voi spune. După aceasta, temându-mă ca, prin nebăgari de samă, să nu să strice scoposul nostru, am fugit dinaintea sa și m-am suit în odaie me, fără să fac huiet. Febi dormé încă: m-am dizbrăcat încet și m-am pus în pat cu inima vesălă și îngrijită. în vremea aceasta, singură nădejdi de a-m stâmpăra focul câti puțân-puțân, mi-am împrăștiat frica. Sufletul meu era atât de pironit la acest tânăr, cât aș fi vrut sângili să-l vărs ca să-l văd și să mă bucur un menunt de dânsul; el ar fi putut faci cu mine ce-ar fi vrut. Viiața me era a lui, m-aș fi putut socoti norocită să pot muri de o așa scumpă mână. Zâua aceasta, cari mi s-au părut un vac, am pitrecut-o în niște așa cugetări. De câte ori am vrut să mișc menuntariu ceasornicului, ca când mâna me puté să grăbească vreme! Mă mier cum oamenii casii nu mi-au luat sama; mai ales la masă, când au venit vorbă de acest iubit muritori care făcusă zacusca acolé.