Întrebări amare ce îmi neliniștiau mintea, pe când mă întorceam către locuința mea — colț de realitate pustiu și urît... Era în ajunul Crăciunului. Ningea mărunt și des, iar o furie de viscol împrăștia fulgii de-alungul ulițelor, și în adânca liniște a nopții se topia un vaet surd, o jale nesfârșită. Dar ce este realitea? Să fie pentru toți aceeaș? Pentru ce unii oameni sunt fericiți în mijlocul realității, iar alții se depărtează de ea ? Două amintiri îmi reveniră în minte, ca și cum ar fi voit să-mi lămurească gândurile ce mă neliniștiau. Acum câțiva ani. Sunt în salonul unei familii bogate, care sărbătorește ajunul Crăciunului. Candelabrele resfrâng o lumină binefăcătoare, care tremură în cristalul oglinzilor, ca un jeratic de stele pe suprafața lacurilor. Mobilele, prin colorile lor variate, adaugă la farmecul ce îmbată această familie de mulțumiți. Pe o masă din mijlocul salonului se înalță tradiționalul pom de Crăciun, cu frumoasele lui podoabe. Copilul bogatului îl privește cu îngereasca lui nevinovăție. Părinții acestui copil au căutat totdeauna să deprindă sufletul odraslei lor numai cu impresiile fericirii. Ei îl feresc de orice durere și nu-i vorbesc nimic de mizeriile și suferințele în cari se află alți copii de vârsta lui.