Mișcarea românească de la 1821 a avut mai multe direcții și a produs mai multe urmări. Pe de o parte această manifestație a țerănimii, reclamîndu-și cele mai vechi drepturi, a căror amintire nu perise din mințile lor, manifestație care nu-și atinse scopul și din cauza suprimării, prin crima eteriștilor, a șefului ei, fără care toată istoria noastră contemporană, incapabilă de a pleca de la o acțiune orășenească, de la un mic număr de tineri formați în Apus și imitînd singur Apusul, ar fi luat un alt drum. Apoi tulburările care izbucniseră în Moldova de sus pentru a răspinge silnicia eteristă. Și, în sfîrșit, pe cînd boierii cei mari, bătrîni, se arătau indignați, ca Alecu Beldiman în „Jalnica tragodie” a lui, că-i tulbură revoluționarii în huzurul lor și-i pun pe drumurile de străinătate ale pribegiei prin Bucovina și Basarabia, pentru moldoveni, pe la Sibiiu și Brașov, pentru munteni cu toții sărăciți și supuși, fără nici o considerație pentru persoana lor, la un alt regim decît al obișnuinței lor, altă boierime, mai nouă, mai tînără, mai îndrăzneață, se gîndea să întrebuințeze evenimentele neașteptate pentru a crea o nouă situație patriei lor. Astfel, pe cînd cei dintîi visau de o republică aristocratică, avînd doar un „baș-boier” în frunte, ceilalți doreau ordine constituțională ca în Apus: domn din țară și voit de țară prin boierii ei, un „senat“ care să-l sfătuiască, o administrație cu ierarhie și împărțire de roluri și despărțirea după ideile engleze, adoptate de francezii de la 1789, a celor trei puteri.