În alegeri eram cuprins în lista oamenilor cari nu trebuiau să iasă: adăugîndu-se teribila lege electorală a lui Al. Constantinescu, n-aveam nici mijloacele bănești necesare ca să ne asigurăm mizerabilul de doi la sută pe țară pe care ea îl pretindea. Pentru întîia oară deci, după vechea silă cu baioneta a lui Marghiloman și după refuzul de a candida supt ocupația străină, n-aveam un loc în Cameră. Am căpătat unul mai tîrziu numai, toate partidele învoindu-se să nu-mi opuie contracandidat, în cercul de la Ismail, unde se pare că oneștii bulgari de acolo și-au dat samă pe cine votează și mi-au păstrat simpatii pe care n-am avut prilejul să le întrebuințez. Mai mult decît oricînd doream acum de acel contact cu prietenii din Apus, cari mă mîngîiaseră și mă susținuseră continuu, față de cîte avusem să sufăr de la ai mei. Înainte de a mă îndrepta spre Paris în cele dintîi zile ale anului 1928 am primit, într-o aspră și întunecată zi de decembre, cînd stam să iau trenul pentru a-mi face ca de obicei lecția obișnuită la elevele mele din Vălenii de Munte, vestea, cu totul neașteptată, că Ion Brătianu, bolnav de gîlci de cîteva zile, a murit de pe urma operației desperate făcută în ultimul moment pentru a-i salva viața.