Mai rău e la Pitești, tîrgușor cu străzile înguste. Casa boierească e plină de ploșnițe și ministrul francez, desperat, cere imperios să se treacă peste tot planul călătoriei pentru a pleca imediat spre București. În cale se semnalează „aspectul-féodal” pe care-l are castelul brâncovenesc de la Mogoșoaia. La București, gazda e iarăși într-o locuință de boieri cu sobă în mijloc. D-na Reinhard se plinge că în casa cu multe divanuri, pe care se tologesc și slugile, nu află oglindă, nici masă de scris. Se primește vizita consulului francez de Saint-Luce, a senatorului Ledoulx, a boierilor. „La izvoare”, adecă la Herăstrău, din caleașcă, ea poate să vadă pe elegantele capitalei fanariote în rochii care i s-au părut de modă grecească, călduros blănite și vara, și avînd pe piept un supțire fichu. La audiență, în trăsură de gală, cu șese cai, ministrul se află alături de Ledoulx, pe cînd consulul conduce pe soția lui. Ea trece printr-o curte cu găini și grajduri. Salele străbătute pînă la gineceul doamnei, pînă la „harem”, sînt întunecoase, rău podite, îngrămădite cu slugi. Ici și colo, prin odăile date cu var și avînd la ferești perdele proaste roșii, cîte-o oglindă. Dar soția lui Constantin Vodă Ipsilanti, restabilit prin voința împăratului rusesc, în posesiunile căruia, după ce fusese ca un rege dacic, va avea să-și isprăvească viața de pribeag, arată „a fi fost foarte frumoasă”: o știm dealminterea din portretul care înfățișează pe această odraslă, cu fața rotundă, grasă, cu ochii mari, cu sprîncenele îmbinate, a neamului Văcăreștilor.