La Buda se întâlnesc cu toții și, pe la sfârșitul lui august, sub povața regelui Sigismund, ajung la hotarul Olteniei, unde-i întâmpină voievodul Mircea cu oastea lui pregătită. Trec Dunărea, cu ușurință iau Vidinul, apoi Rahova, și-n ziua de 12 septembrie, 70.000 de creștini roiesc sub zidurile Nicopolii. Cetatea asta însă e bine apărată și toate silințele lor de-a o supune rămân zadarnice, iar peste două săptămâni se pomenesc cu vestea că Baiazid, aflând de sosirea lor, iute și-a ridicat oastea din fața Constantinopolului și vine să le-ație calea. Și-n adevăr, în dimineața zilei de 28 septembrie (1396) Baiazid e lângă Nicopol gata de luptă. În tabăra creștină e fierbere mare: Sigismund și toți cei care cunosc felul de luptă al turcilor sunt de părere ca întâiul atac să-l dea Mircea cu arcașii lui încercați. — Dacă sfatul acesta ar fi fost ascultat, poate că alta ar fi fost soarta vremurilor următoare. Dar deșertăciunea omenească se amestecă adesea în jocul celor mai însemnate și mai hotărâtoare întâmplări. Mândrii cavaleri francezi, siguri de izbândă, țin morțiș, o, în adevăr morțiș! să li se lese lor întreagă, cinstea celui dintâi pas spre biruință. Și nerăbdători, cum zăresc înaintea lor o ceată de călăreți turci, se repăd nebunește, se amăgesc de fuga vicleană a dușmanului, și, înfierbântați de-acea beție a mulțimii care împiedică pe cei mai cuminți oameni să mai judece, după ce sparg întâile rânduri, descalecă de pe cai și, cu săbiile în mână, dau busna în gloatele turcești.