Dealtfel pretutindeni era pace, o pace surdă, o pace de nevoie, de care se bucurau toți și care nu-nșela pe nimeni. În țară începeau satele să se mai înfiripeze, mai ales de când făcuse domnul așezare ca tot țăranul, pe a cui moșie se va afla, acolo să rămâie „rumân veșnic”, și nici el, nici ai lui să nu se mai poată strămuta vrodată din locul acela, oricât de rău ar fi acolo, oricât bine ar putea afla aiurea. — Era o șerbire cerută de vremi. Cu măsura asta gospodăriile satelor se mai statorniceau, iar dările și oastea se puteau socoti și strânge mai cu îndemânare. Și mare nevoie era la vremea aceea de bani și de oaste. Mihai cugeta de mult să smulgă Moldova de sub cârmuirea leșească a lui Movilă. Și tocmai se pregătea s-o pornească în fărâma asta de răgaz, când întâmplările neașteptate din Ardeal chemară aiurea grijile lui. Sigismund plecase, părăsindu-și tron și soție, pentru care era deopotrivă de nechemat. Ardealul era dăruit nemților, care nu prea știau să-l apuce, ca să-l poată ținea. Împăratul de la Praga, de această „mură-n gură” se mândrea ca de-o cucerire. Mihai vroia să știe cum rămâneau acum legăturile lui cu Sigismund: Stărui prin două rânduri de soli să aibă o lămurire.