Jean își scoate batista din buzunar, se șterge pe frunte și glăsuiește foarte grav: — Mersi, domnișoară! Apoi se scoală, iese pe platformă și de acolo se uită cu dispreț la Didi, care se ghemuiește în colț, mângâindu-și gura și nasul cu mâna, roșă ca racul de rușine… Și Didi e nenorocită. Ochii ei mari, albaștri, se îneacă în lacrămi. Privirile lumii din tramvai o ard. Nu mai vrea să se plimbe pe Calea Victoriei. Lacrămile îi brăzdează sulimanul și pudra. Vrea să ajungă acasă cât mai curând, să fie iar singură, să plângă… Face semn conductorului, cu poșeta, să oprească, dar conductorul nu oprește numaidecât. Se dă jos și pleacă înapoi, spre casă, pleoștită, cu ochii sărați de lacrămi… Luna mai. Cinci ceasuri după amiazi. Soare, în răstimpuri, suflă câte-o gură de vânt rece…