Își aminti atunci că are într-un dulap între mai multe hârtii uitate un manuscris de-al lui Viorin, cântecul pe care i-l dăduse el, cu doi ani în urmă, la plecarea ei din București. Căută și găsi hârtia aceea: era boțită și ruptă la colțuri, dar notele se mai puteau citi. — Să-l încerc? Gelu se apropie curios de pian, urmărind peste umărul ei notele. Era într-adevăr un cântec: o singură linie melodică ce urca și cobora egală, fără nicio complicație. Uneori mâna dreaptă trecea singură pe clape și era vădit, după scrisul dezordonat al paginii, că acolo cel care scrisese urmărise din urmă o frază ce se desfășura singură înainte și că, de teamă să nu o piardă, nu mai avusese timp să adauge acompaniamentul mâinii stângi. Era un cântec făcut din câteva note, din câteva pauze: acorduri tari, clare, fără acele variații de tonalitate care dădeau celorlalte cântece ale lui Viorin, deși frumoase, un aer de romanță. Adriana, sfârșind, nu întoarse capul. Simțea în spate, apropiat, cum respirația regulată a lui Gelu se oprise. Nu putea să vorbească și nu suferea totuși tăcerea aceea, care i se părea apăsătoare. Reluă cântecul și îl duse până la capăt. Într-un târziu, Gelu o întrebă liniștit, ca și cum ar fi fost vorba de o poveste cu totul străină: — Te-a iubit?