Ordin! Auzi? Ordin de la don' locotenent... Uite-acu tu nici nu mai ești în compania noastră. Raportul a plecat de azi-dimineață: Ițic Ștrul, dezertor... Ițic ridică ochii în sus, deznădăjduit. Întrebarea , , de ce?” îi sfâșia creierii, fiindcă nu găsea nici un răspuns mulțumitor. Își dădea seama că e pierdut și știința aceasta îi stânjenea gândurile. Căuta în minte vorbe de răzvrătire sau măcar de apărare și nu mai afla decât o îngăimare nătângă, prostească: — Nu vreau... Nu vreau... — Ba să vrei, măi frate Ițic, îi zise căprarul aproape în șoaptă. Trebuie să vrei, că altfel nu se poate... M-am gândit și m-am frământat de ajuns toată calea până aici și vezi bine că nu se poate altfel... — Ce-am greșit, Ionică, păcatele mele? izbuti Ițic să se scâncească iar, mai toropit. — Parcă eu pot să știu?... Nu-s eu de vină, Ițic, vezi tu bine... Mie don' locotenent mi-a ordonat să... Ghioagă își curmă vorba speriat de ochii soldatului, care se făcuseră mari, parc-ar fi vrut să-i sară din cap. — Să mă omori? stărui Ițic. — Să te omor! făcu stins căprarul. Și să te îngrop, să nu ți se mai afle nici o urmă... Acu vezi bine, măi Ițic, vezi bine că nu te mai poți întoarce înapoi... Vai de sufletele noastre!