Și toate se duseră pe apa sâmbetei, căci acuma Neneciu făcea mereu cinci și cinci, șase și șase. Cântăreanu, ars până în suflet de necaz, blestema ca o babă rea de gură și se bătea cu pumnii în cap: — Uf, trăsnire-ar Dumnezeu toate femeile!... Uf, cu ce gagică m-a bătut pe mine Dumnezeu!... Uf, uf, că i-a părut rău după parale și m-a făcut să-mi pierd și ghetele, și pălăria... Apoi, vârându-se printre jucători, li se jelui cu glas plâns: — Vedeți cum pate omul când are o ibovnică afurisită?... Cât muncesc eu și mă trudesc pentru dânsa, fire-ar a dracului, și ea tot îmi cobește a rău și mă amenință cu vânzări și cu năzdrăvănii... Aoleu, acuși te omor! Aoleu, cum te țin eu ca pe-o cucoană și tu cum îți bați joc de mine!... Dar Neneciu strâmbă din nas scârbit și îl întrerupse, urlându- i în urechi: — Ce mai tot cârtești, bălosule! Omoar-o, dacă vrei, și nu bate mereu din clanță!... Cântăreanu se uită lung și întrebător la Neneciu, apoi rând pe rând la ceilalți. Însă pe fețele tuturor citi parcă aceleași cuvinte: “Omoar-o și nu mai bate din clanță!...” Își întoarse ochii albaștri tulburați spre Didina, care plângea și acuma și-și ștergea lacrimile cu poala rochiei de stambă.