El se opri la portiţă, privi o dată la răsărit, apoi la apus, la miazănoapte şi la miazăzi, luă după aceea un pumn de prav de sub pragul uşii şi-l aruncă în vînt: încotro duse vîntul pulberea uşoară, într-acolo îşi croi si el calea. Şi se duse Băiet Sărac, se duse, mereu se duse, merse, mereu merse, mai departe şi tot mai departe prin ţări multe şi bogate, pînă ce nu ajunse la un pustiu pe care nici iarba nu creşte, nici apa nu izvoreşte. Acolo el se opri şi scoase cele trei azime din traistă. El începu pe cea de făină, fiindcă asta era cea mai frumoasă. Şi cum îmbuca, puterea-i creştea şi setea i se stîmpăra. Şi iar se duse Băiet Sărac şi tot se duse peste pustiul cel întins zi de vară pînă-n seară, cale lungă să s-ajungă, pînă ce nu sosi la un codru mare, mare cît pustiul peste care trecuse, și des şi întunecat şi părăsit chiar şi de vînturi. Intrînd în codrul ăsta, el zări la tulpina unui copac o babă bătrînă, gîrbovă şi zbîrcită la faţă. Băiet Sărac, care de atîta pustie de vreme nu văzuse faţă de om şi nu auzise grai pămîntesc, se bucură acum şi grăi vesel: - Noroc bun, maică!