— Te amăgești, măria ta. Toată această tulburare îmi vine dintr-o durere de cap de care sufăr. — Îmi place să te cred, și ca să te ajut a ieși dintr-această tristă stare, am să-ți spun un ce nou, care te va înveseli. — Și eu, ca o slugă plecată a înălțimii tale, voi asculta cu cea mai mare băgare de seamă. — Postelnicul Andronache mi-a descoperit amorul ce de mult timp nutrește pentru fiica ta și m-a rugat să ți-o cer de soție pentru dânsul; mi-a spus iarăși că ți-a cerut-o de-a dreptul și n-ai voit să-l asculți. Este oare adevărat? — Unul din obiceiele mele, bune sau rele, este a spune adevărul; nu voi, măria ta, să amăgesc pe nimeni și cu atât mai puțin pe stăpânul meu. Postelnicul Andronache mi-a vorbit despre fie-mea și nu m-am împotrivit; decât l-am făcut să înțeleagă că nu-i voi da-o de soție fără învoirea ei. — Și ea nu-l voiește, nu este așa? — Tocmai așa precum zici, măria ta. — Ei bine, arhon bane, zise Caragea cu un zâmbet plin de răutate și de dispreț acum vin eu de ți-o cer și cată să mi-o dai. — Îți dau viața, îți dau tot ce am după sufletul meu, iar pe dânsa nu.