Se vorbi mult timp în familie despre aceasta și lucrurile se tărăgănau, tocmai pentru că erau prea ușor de făcut și pentru că nimeni nu se împotrivea. Pe urmă hotărârea fu luată deodată, într-o bună zi. Paul tot trebuia să se însoare mai curând sau mai târziu. Lucreția tot trebuia să se mărite. Fata fu chemată telegrafic din Bucovina, unde își petrecea cu soeur Denise, ca în anii trecuți, sfârșitul vacanței, la o mănăstire de maici. Răspunsul întârzie câteva zile. Nu se știa bine ce se întâmpla acolo, de vreme ce nu venea nicio veste. Se spunea că soeur Denise ar fi căzut bolnavă la pat, că Lucreția ar fi plâns, că superioara mănăstirii n-ar fi lăsat-o să plece. Legende, desigur, căci după două săptămâni tatăl ei, care se dusese după ea, veni cu Lucreția, puțin mai palidă decât înainte poate, dar gata să-și iubească logodnicul și să-și vadă de trusou. Soeur Denise însă nu se mai întoarse. Fetelor necăjite, călugărița directoare le spuse că frumoasa lor soră a rămas acolo, la mănăstirea din munți, să îndeplinească o misiune creștinească și că se va întoarce, într-o zi, mai târziu, spre iarnă, dacă o vrea Dumnezeu… Adriana fu surprinsă de întâmplare. I se păreau oricum ciudate ocolurile acestei vieți, care făcea din primul ei iubit logodnicul unei camarade și din cea mai înverșunată rivală o verișoară.