De aceea nici nu mai putea să-i vorbească în felul de mai-nainte și Persida se simțea înălțată în gândul ei când vedea că o ia parcă i-ar fi soră ori prietenă. Sâmbătă seara au stat până spre miezul nopții deștepte și au vorbit despre toate, afară de un singur lucru. De ce să vorbească și despre acesta? Ea știa cum gândește maica Aegidia, și mai ales aici, între zidurile mănăstirii și sub ochii maichii Aegidiei, nu putea nici dânsa să gândească altfel. Era de sine înțeles că nimic nu e mai presus de dorința părinților, mai ales când ei trăiesc, ca Mara, numai pentru copiii lor. Și totuși Persida tresări cuprinsă de un fel de spaimă când citi numele: Pavel Codreanu. — Ce e? întrebă maica Aegidia cu o asprime care reamintea timpurile trecute. — Domnul acesta, răspunse Persida dându-i biletul, e un absolvent de teologie, pe care îl cunoaștem din Arad. — Dar tu știi... — Trebuie să-l văd, o întrerupse Persida, altfel s-ar mâhni mama. Obrajii călugăriței se roșiră. Îi era parcă se dărâmă casa în capul ei. Grozav gând! Încă un suflet pierdut! Cea mai iubită dintre fetele ei se ducea și ea, ca să-și petreacă viața în ticăloșie omenească.