Stăpînește-te! se răsti fratele mai mare. — Bădiță! grăi iar Petrea, m-apucă sughițul. Fratele mezin îi dete un ghiont. Tîlharii luară-n vremea aceasta un berbece pe care-l aduseseră cu dînșii, îl tăiară, îl traseră așa nejupuit în frigare și-ncepură să-l frigă. — Mă-năbuș, bădiță! șopti Petrea înecat de fumul cel greu al lînei date la pîrjol. Frații lui îi deteră fiecare cîte un ghiont, deși se-năbușeau și ei. Tîlharii aceia prădaseră, din întîmplare, și o biserică, din care luară cu dînșii, între altele, și un sac de tămîie. Fiindcă e păcat să prazi biserici, mai unul, mai altul dintre dînșii era cuprins de căință și, fiindcă lui Dumnezeu îi place mirosul de tămîie, luară, ca să îmblînzească mînia lui Dumnezeu, fiecare cîte un pumn de tămîie și-l aruncară în foc, încît se ridică deodată spre cer un fum curat, de care mirosea toată pădurea. — Eu strănut, bădiță! șopti Petrea. Nu mai pot! strănut! N-au ajuns frații lui să-i dea cuvenitele ghionturi, cînd el și strănută un strănutat, încît răsună toată pădurea, se zgudui el si se cutremură ușa cu popa, de cheia se suci în ea și că