El se ridică în pat. Atunci aude pași și glasuri. Sare din pat și se face numai ureche. Ulița răsună. Zoltán s-apropie de fereastră, împinge perdelele în lături și se uită afară. Pe dinaintea casei lui trece o grupă de vreo zece oameni, între care și trei preoți. Ce caută ei pe timpul acesta? Zoltán își aduce aminte că, trecând pe lângă școala românească, a văzut mai mulți preoți și săteni grămădiți în curtea școlii. O idee îi trecu prin minte: dar el nu ține socoteală de ce. Ideea însă rămâne îndărătnică. Dacă nu acum, dar o dată — chiar în curând - e cu putință… „Ce am face noi? Ce s-ar alege de noi? — își zise el în gândul lui - dacă acești oameni ar năvăli într-o noapte asupra noastră? Ar fi o nebunie să mă expun cu familia mea, aruncându-mă aici între dânșii. ” Zgomotul se liniști, dar impresia lui rămâne vie în sufletul lui Zoltán. El se culcă din nou, dar nu mai poate ațipi. Mâne, numaidecât mâne trebuie să se înțeleagă cu prietenii și compatrioții săi. Ori să se aducă o garnizoană destul de mare în oraș, ori de unde nu, ei nu mai pot să expună primejdiei viața familiilor lor.