– Care Măndica? zbiară d. Georgescu. – Vasileasca, omule! și cu Mița… – Ei! și unde e acuma Mița? – Nu ți-am spus? – Când mi-ai spus? – Mialache! ești nebun? Nu ți-am spus că te așteaptă la Oppler cu Vasileasca și cu fratele Vasileaschii, locotenent Mișu de la itidență? – Dar puiul? – L-am culcat. – Unde? – Nu ți-am spus? – Cucoană! ești nebună? când mi-ai spus? – Nu ți-am spus că am tras la Măndica. – Ei?! – Nu zbiera așa!… Ei! ne-a dat un pat pentru puiul în odaie la copiii ei, și Miții i-a dat odaia lui Mișu, și el doarme pe canapea în antreluță… Din vorbă-n vorbă, au ajuns la Oppler. La Oppler, fatali­tate! Toate luminile stinse. – S-a dusără la Vasileasca acasă. D. Georgescu și coana Anica suie încet pe drumul prăpăs­tios către strada Furnica. E o noapte caldă, cu lună plină… Cu cât suie, cu atât se desfășură la picioarele drumeților panorama mirifică a Sinaiei, cu simetricele ei constelații de lampioane electrice. Vederea aceasta o încântă pe coana Anica… D. Georgescu e mai puțin simțitor față cu măreața priveliște și înjură bombănind. Au ajuns în sfârșit la Villa Măndica. Puiul doarme cu copiii Vasileaschii; dar, fatalitate!