nu putea măcar ațipi. Se urcase luna cam de două suliți, când iacă, i se pare babei că vin pași de la deal dinspre partea apusului. Trage cu urechea și aude bine că s-apropie drumeț; mijește ochii, și-l și vede aci-aci. Se ridică de mijloc, întinde mâna și-ncepe duios, după canonul ei: – Faceți-vă milă și pomană, măiculiță, de o biată păcătoasă fără putere! Totdeodată, drumețul a sosit în dreptul fântânii; abate din drum spre babă și-i zice: – Bună seara, băbuțo; da... n-ai adormit încă? – N-am adormit, maiculiță; că n-am somn, vai de păcatele mele! Drumețul se așază jos lângă babă, în bătaia lunii, și răsuflă adânc de oboseală... – Da de unde vii dumneata, măiculiță, de-ai întârziat așa pe drum? – Hei! de unde viu eu... viu de departe... – De departe, ai?... Și... un' te duci? – Hei! unde mă duc eu... mă duc departe... – Departe, ai?... Da... cum te cheamă pe dumneata? – Prichindel mă cheamă... – Da... de câți ani ești?... că te vaz crud de tot… – Merg pe șaptesprece... – Da... părinți ai? – N-am, c-am fost copil lăpădat... – Da... frățiori mai ai?... surioare? – Oi fi având, dar nu-i cunosc... – Cum, ăi fi având și nu-i cunoști?...