Vespoiul ăsta era chiar matca vespilor din codrii aceia, şi văzîndu-se scăpat prin bunătatea lui, îi zbură pe umăr şi grăi: - Oriunde te-i duce, norocul să-ţi fie tovarăş de drum. Ia scoate-mi, te rog, un păr de sub aripa dreaptă şi-l păstrează bine, fiindcă mai ştii de ce folos ţi-ar putea fi, şi cînd vei avea trebuinţă de mine, scutură părul şi am să viu la tine oriunde te-ai găsi pe faţa pămîntului. ​Băiet Sărac luă părul, îl puse bine şi plecă mai departe. Mai merse cît mai merse, şi sosi la un lac mare, iar la marginea lacului văzu un peşte zbătîndu-se pe uscat. I se făcu milă de biata fiinţă, în care abia mai rămăsese un pic de răsuflare; luă dar peştele şi-l aruncă în lac. Peştele ăsta era chiar împăratul peştilor, cu solzii de petre scumpe şi cu aripile de aur. El dete o raită prin lac, răsuflă de cîteva ori, ca să-şi întrame puterile, apoi se întoarse la băiet şi grăi: - Oriunde te-i duce, norocul să-ţi fie tovarăş de drum. Ia scoate-mi, te rog, un solz de sub aripa cea dreaptă şi-l păstrează bine, fiindcă mai ştii de ce folos ţi-ar putea fi, şi cînd vei avea trebuinţă de mine, scutură solzul, şi am să viu la tine, oriunde te-ai găsi cît ţin apele de pe faţa pămîntului.