Erau doisprezece tîlhari de codru, haramine adevărate, cu căpitanul lor, harambașa, care era al treisprezecelea, și veneau încărcați de fel de fel de scule, mătăsuri, catifele și alte scumpeturi pe care le adunaseră de pe ici, de pe colo, și se opriră tocmai sub copacul cel crăcănat, ca să poposească și să-și facă rost de masă bogată. Inimile celor trei frați se făcură cît un purice. — Ne-am topit! șopti fratele mai mare. Ne zăpsesc și iau sacii cu galbeni de la noi. — Ba te pomenești că ne mai și strîng de gît, adăugă fratele mezin. — Și ne spînzură de crăcile copacului, zise Petrea. Urît lucru să stai pitit între crăcile copacului sub care poposesc doisprezece tîlhari de codru cu căpitanul lor, harambașa. Ei se puseră să adune vreascuri si crăci, ca să-și facă foc, și adunau și tot adunau, cum adună tîlharii, ca să facă foc tîlhăresc. — Aoleo! șopti Petrea după ce focul fu aprins. Ne-neacă-n fum! ne pârjolesc! — Taci măgarule, că ne dai de gol, îl mustră fratele mai mare. — Și ne duci la pierzare, adaogă fratele mezin. — Bădiță! grăi peste cîtva timp Petre, îmi vine să tușesc, că mă îneacă fumul. — Taci!