Nu e de mirare deci dacă și în terminologia slavonă au mai rămas o mulțime de termeni tătărești (de exemplu lucrul oprit de la export se chema „tarhan”). Am avut deci vama tătărească cam așa cum s-a păstrat în Crimeea pînă la sfîrșitul veacului al XVIII-lea. Ea avea un caracter absolut neeuropean, corespunzător instituției mongolice aduse de tatari în Europa. După aceasta negustorii erau îndatoriți, conform cu un obicei care este și unguresc, dar s-a împrumutat de unguri ca și de poloni din lumea germanică a evului mediu, să oprească neapărat carăle lor în anume orașe cărora acest obicei li crea un venit. În aceste orașe negustorii plăteau o „vamă mică” pe lîngă „vama cea mare” achitată la graniță. Era deci o „Stappelplatz”, un loc unde negustorii erau siliți să facă „etapă”. În Moldova loc de etapă era la Suceava însăși. Domnul, care oprea exportul unor anume produse moldovenești, cum erau caii, avea dreptul să-și rezerve preempțiunea, cumpărînd el înaintea oricui. Îndatorirea privea ceea ce se aducea mai scump din Veneția și de aiurea, brocardul de aur ori fabricatele genovezilor cari veneau prin Pera și cari au avut atîtea procese în Moldova, pe vremea lui Ștefan cel Mare chiar sau înaintea lui.