Cea din urmă solie, trimisă pentr-o încercare de pace, aduce răspuns aspru, scurt, hotărât: supunere sau moarte. O clipă stă regele pe gânduri, în tăcerea îngrijată a sfetnicilor, apoi, ridicând fruntea, rostește cu mândră durere: „Să murim!” Arcașii de pe metereze vestesc romanilor, c-un rând de săgeți, cuvântul regelui. Un freamăt surd se ridică din vale. În șiruri lungi, oastea se mișcă spre cetate. Berbecii — namile spăimântătoare, își întind spre ziduri capetele lor de fier. Urcând din greu, scuturile despică pârte prin desimea săgeților. Deodată pornesc toate catapultele cetății să-mproaște cu pietre, la început mai mici, apoi din ce în ce mai mari; aprigii năvălitori se opintesc să răzbată înainte, când iată că o groaznică prăbușire de bolovani și de stânci purcede de pe ziduri; hăuie valea și se cutremură toată ca de-o năprasnică dărâmare de munți, -învălmășite, rândurile romane se frâng îndărăt. O fulgerare de speranță lunecă pe fața lui Decebal. Inimile dacilor se înviorează și strigăte de bucurie izbucnesc din toate părțile. Dar prinde-a bubui pădurea de lovirile topoarelor, copacii abătuți sunt târâți pe tăpșan, grinzi mari se-ncheie unde de alta, o cetate nouă crește ca din pământ în fața Sarmisegetuzei. Și iată că din pereții acestei cetăți vrăjite, întărituri mișcătoare se despart, încep să umble, purtate de-o putere nevăzută, își împing la deal colțurile lor ascuțite, înfruntând săgețile și pietrele răpezite de pe metereze.