Colonelul se congestiona. I se puse o perdea peste ochi. Prințul Richard, curtezanul tutulor cucoanelor! Colonelul nu-l putea suferi. Tunica-l strînse. Vru să se descheie. Doi nasturi îi sări de la tunică și se învîrtiră pe jos. — Ei bine… era și Richard… Și?… Colonelul o privi drept în frumoșii ei ochi. — Pierdusem cel din urmă franc… Richard scăpă monoclul din ochi… Surîdea… „Permettez-moi, madame, de vous pr eter cent francs… £a vous port era bonheur”.. — Și tu ai primit? — Nu știam ce fac… Colonelul schimbă fețe-fețe. — Rău! Foarte rău!… Ți-am spus: de la orcine, de la oricine, de la pămădatul ăla, nu! — I-am luat, i-am pierdut… Richard… — Ah! sapristi! — …punîndu-și monoclul în ochi: „Madame, en voulez-vous? Și-mi întinse altă sută… — Și tu i-ai luat? — Da, și i-am pierdut p-osingură lovitură… Încă o sută, întinsă c-o cochetărie nesuferită… O! Fanșetta și Iolanda sunt niște sălbatice… I-am luat… I-am perdut… Luat, pierdut, luat, pierdut… — Pînă cînd? întrebă colonelul c-un glas sugrumat. — Pînă mi-am pierdut și mințile… — Mai repede, mai repede, Mitzi! — .. .pînă i-am rămas datoare cu două mii de lei și-am plecat desperată, simțind în urma mea rîsul prietenelor, a lui Richard și-al celorlalți domni cari priveau la jocul nostru… Mitzule, Mitzule, pitulicea ta s-a făcut de rîs!