Eram la Solca, o stațiune balneară din Bucovina. Pentru a mă duce în pădure, urcam în fiecare zi un deal ușor și lung, pe marginea căruia se desfășură o livadă plină de iarbă și de flori sălbatice. Pe locul acesta pășteau vitele oamenilor din sat. Câte odată mă opriam să privesc dealurile din depărtare, acoperite cu păduri mari de molifți și brazi, cari parcă erau pictați pe pânza nesfârșită a zării. Dar de obiceiu, mă opriam și uitam să-mi urmez drumul spre pădure, fiindcă descoperisem o idilă. La o cotitură a dealului, iarba era atât de mare și deasă, că un om de statură mijlocie se pierdea într’însa. Într'o zi, trecând încet p’acolo, am auzit șoapte. Am ascultat: — Și zi, nu vrei ? — Nu... — De ce ? — Fiindcă ești creștin ... — Ce proastă ești!... Urmă o tăcere. — Dar dacă te-oiu săruta cu deasila? — Am să țip ... — Parcă o să te audă cineva!... — Pe drumul acesta umblă mereu oameni... Am ghicit că în iarbă se ascundeau doi îndrăgostiți. Convorbirea lor se urmă cu întreruperi. Câte odată se făceau tăceri lungi și atunci auziam o scăpărare de râs aspru și răutăcios. — Nu mă iubești, Rebeca !