Nu-mi rămâne însă decât să-mi fac mie însumi silă spunându-ți ceea ce trebuie neapărat să știi, dacă e vorba să fii bine dumirit asupra oamenilor în mijlocul cărora mi-am petrecut viața. Luând bilețelul scris de mine, Sergies s-a dus să facă ceea ce știa dânsul pentru ca adresata să-l primească cât mai curând. «Sergies - i-am zis după ce s-a întors iar la mine - aș vrea să fac ceva.» El s-a uitat în ochii mei și m-a înțeles - cum mă vei fi înțeles fără îndoială și tu. «Să vii cu mine - a grăit pornind spre capătul lungului șir de ferestre. E bine, destul de bine, ce-i drept, oarecare murdărie, dar cu așa ceva suntem deprinși de prin gări, de pe la restaurante, de pe la judecătorii, de pe la școli, peste tot de pe la localuri publice.» El nu spunea adevărul: ceea ce mi-a fost dat să văd aici nu mai văzusem nicăieri, ba nici că-mi închipuisem că era cu putință. Am fost poftit să intru într-o încăpere largă și luminoasă, pardosită cu ciment și văruită de curând. La dreapta erau așezate bine-știutele hărdaie - încă nedeșertate, iar la stânga se afla un fel de prispă lată - tot în ciment, în care se deschideau în șir bine măsurat opt găuri, deasupra cărora stăteau pe vine opt oameni.