Copiii cutreierau voioşi via părăginită. Un şir, ţinându-se cu amândouă mâinile de mijloc, se încolăcea, strigând de frică să nu-i înhaţe "mama-gaia". Fetele începuseră "de-a ulciorul". – Cum dai ulciorul? Poveşti de Barbu Ştefănescu Delavrancea - Fata moşului – Cum îl vezi, cu ochii verzi, ş-o lingură de păsat, să nu zacă de vărsat. Sub castani, oamenii stau de vorbă. Numai moş Doroftei judecă cel din urmă clondir şi-l stoarce, picătură cu picătură. – Aşa să se scurgă ochii fetelor după mine. – Ei, aş! ţi-ai trăit traiul, ţi-ai păpat mălaiul, zise una dintre femei. Mai bine ne-ai spune câte ceva, da mai altfel, nu ca nea Tămădueanu. – Hai să spunem ghicitori, zise Doroftei, începând a cânta, legănând capul, cam fără voie, aci pe-un umăr, aci pe cellalt. Şi lumea se grăbi a-i da de nimic ghicitorile lui. – Bulgăraş de aur, joacă pe piele de taur? – Soarele. – Nuia vâjâia, ocolii ţara cu ea? – Gândul. – Şervet vărgat, pe Dunăre aruncat? – Şarpele. – Minţi, moţato! – Curcubeul. – Ei, aşa, aşa mai merge. – Sus copaie, jos copaie, la mijloc carne de oaie? – Scoica. – Hudurabaie-baie, bună de bătaie? – Toba. – Ce e mic, mititel, îşi îndreaptă Vodă hainele pentru el?