Or, această scenă, pe care și-o imaginase cu o zi înainte, de atâtea ori și atât de precis, se transformase într-o mângâiere glumeață pentru copii. Și o revolta pe urmă chipul în care ele, toate, fuseseră prezentate lui Gelu. “Nu le cunoști? Vino să ți le prezint.” Adriana își amintea vorbele acestea și, uitându-se la băiatul de liceu care stătea acum în fața ei, blond, slab, urât în uniforma lui de școală, cu ochii verzi, cu fruntea mică. Se întrebă dacă Elisabeta nu voise să-și bată joc de ele sau dacă nu-i socotea, și pe ele și pe el, prea copii, ca să mai păstreze anumite forme de politeță. Îl fixă ostilă și, la cele câteva vorbe pe care i le adresă, ea răspunse scurt cu da sau nu. Pe urmă Gelu se ridică, își ceru scuze și plecă din odaie. Se auziră pașii lui repezi pe o scară ce urca probabil spre apartamentele Elisabetei, se auzi din depărtare o ușă care se închidea zgomotos și, metalic, slab, sunetul unei plăci de patefon.