În sectorul nostru, însă, e liniște și noapte pustie – nici n-ai bănuit măcar că de aici, de lângă mal și până la Antimovo, sute de oameni stau într-o încordată așteptare. Tunarii noștri, afară de cei care sunt "de gardă" la lucru, s-au culcat, unii în bordei, alții pe afară. Mă las și eu în iarbă, cu fața în sus. Dar nimeni nu poate să doarmă. Toți se frământă, înfiorați de același gând: tunurile nu sunt încă așezate, iar puștile lor sunt "sistem vechi" – și chiar de n-ar fi așa, artileriștii n-au mare încredere în pușcă. Ne gândim în același timp și la camarazii care, în clipa asta, nu departe, pe colinele de la Daidâr și Staro-Selo, înfruntă primejdia... Iar pe deasupra noastră, reflectoarele de lângă oraș scrutează întunecimile, aruncă fâșii largi și diafane de pulbere incandescentă, ca niște cozi de cometă care apar și dispar necontenit, se mută prin văzduh și se sprijinesc câteva clipe ca un capăt pe un nor mergător, ușoare ca niște suluri de ceață, pe care te miri cum nu le risipește vântul. Astfel noaptea trece încet și focurile se potolesc tot mai mult, odată cu apropierea zorilor. Soarele era sus când m-am deșteptat. Niște infanteriști se întorceau nu știu din ce "recunoaștere", pe lângă mal, pe sub dealul din față.