Și supt crengile înmugurite ale sălciei, ce se pleca parcă într-adins să atingă pălăria necunoscutei, femeia aceea mi se păru că venise pentru mine, că venise să mă aștepte. Și am înaintat spre dânsa. Barcagiul îmi ieși înainte: — Vroiți să faceți o plimbare pe lac? Am răspuns fără să vreau: — Da. Barcagiul se uită la mine, apoi la necunoscuta către care nu privisem încă, să-i văd fața, și întrebă: — O barcă pentru un loc sau două? Am tresărit, am întors capul și-n ochii mari, albaștri, prea umbriți parcă în dimineața aceasta strălucitoare, mi s-a părut că văd o învoire. — Pentru două, am șoptit. Barcagiul se coborî, sări într-o barcă, înfipse lopata în apă, și se alipi de mal. — Poftiți, ne zise. Eu m-am apropiat de necunoscută, mi-am scos pălăria, m-am înclinat și i-am întins mâna: — Dacă vroiți!… Necunoscuta se rădică și-mi dete mâna. Am luat-o aproape în brațe, să o sprijin, când puse piciorul în barca ce se clătina. Apoi am intrat și eu, am prins lopețile, și, avântându-mă, m-am depărtat de mal. Barca tăia apa, lunecând ca împinsă de vântul ușor ce resfira, peste fruntea senină, părul bălai al femeii. O aveam în față.