— Dar și să vezi femeia este o nefericire. — De ce, Giaba-efendi? — De ce? Fiindcă omul moare înainte d-a închide ochii! — Cînd moare, Giaba-efendi? — Cînd rămîne fără nopți și cu zilele cele mai lungi. Cînd cadînele seraiului se mlădie înaintea lui ca niște trestii de baltă. Le vede, dar prin ochii lui nu se mai strecoară căldura de odinioară. Ochii lui sînt ca două geamuri de la o casă pustie. Și dacă cei bătrîni îi ziceau, ca și cum n-ar fi crezut în vorba lui: — Prea ești înțelept, Giaba-efendi! După capul tău, lumea ar trebui să fie oarbă ca să fie fericită. Giaba-efendi răspundea, netezindu-și barba: — Lumea trebuie să fie așa cum e, și fiecare după cum l-a lăsat Allah să fie. Odată, la Stambul, era un șchiop, și întotdauna se ruga pînă la miezul nopții să-i crească piciorul. Allah, mîniat, îi trimise veste în vis că i-a crescut piciorul. El se deșteptă vesel. Sări de pe sofa, dar obicinuit să calce mai adînc cu piciorul cel mai scurt, se apăsă repede pe el; piciorul i să suci; căzu și-și rupse nasul. Rămase cîrn. Zece ani se rugă la Allah să-i dreagă nasul și să-i scurteze piciorul.