În dimineața următoare, la gară, când trenul se urni din loc, o arătare de om izbucni la fereastra vagonului și îi strigă Adrianei câteva cuvinte încurcate, din care ea nu înțelese nimic. Era Cello Viorin. În mâini avea o hârtie, pe care o agita și despre care probabil era vorba în ceea ce voia el să spună. Adriana îl salută amical cu mâna. El îi întinse hârtia și pe urmă, cum trenul își grăbea mersul, rămase la capătul peronului, descoperit, urmărind până departe fereastra Adrianei, fără să facă vreun semn. De unde aflase de plecarea ei? De ce venise la gară? Hârtia adusă era un manuscris muzical. În fruntea paginii, titlul – “Cântec pentru o plecare” – era scris de o mână neliniștită. Notele se încurcau pe portativ, ca literele unei scrisori de copil. — Ce e hârtia asta, Adriana? — Nimic, mamă. O glumă, răspunse fata ascunzând hârtia. Și pe urmă, ca să schimbe cu totul vorba: — Mamă, e adevărat că a murit soeur Denise? — De unde știi tu? — Știu. — Ei da, e adevărat. Doamna Dunea îi povesti atunci, amănunțit, întâmplarea. Soeur Denise murise în decembrie la mănăstirea ei din Bucovina. Un accident, spunea călugărița directoare.