— Bonjur, Teacă... Ce vrei? N-ai parale? răspunse Gonea repede, fără să se oprească; îi era frică să nu-l vază cineva stând la taifas c-un pungaș cunoscut. — Ba am parale, nene, am berechet... Vrusei numai să te întreb: ce mai faci? Și începu a râde șiret, ca omul care știe ceva, dar nu vrea să spuie. Gonea îl târîi mai deoparte și se răsti la dânsul: — Hai spune, cotarlă, nu-mi umbla cu fasoane! Pungașul se făcu deodată serios, își scufundă mâinile în buzunarele pantalonilor ferfenițiți și întrebă mândru și scurt: — Ai văzut matale pe Margareta? Gonea îngălbeni, ca și când i-ar fi trântit două palme. “Adică tot orașul știe, numai eu mai cred în mofturi!” Își zgâi ochii la băiatul care-și făcuse buzele ca gura unei pungi de bășică. — Zi, mă, zi! lihăi cu o voce de om bolnav. Teacă se uită la dânsul cu ochii aprinși de o văpaie sălbatică și începu a torăi pe nerăsuflate, parcă fiecare vorbă rostită i-ar fi luat un bolovan de pe inimă: — Am văzut, nene, pe Margareta cu Aristică. Mergeau la braț și râdeau, și tot mergeau. Apoi odată s-au oprit și s-au pupat în mijlocul străzii, iar oamenii i-au luat cu huo... — S-au pupat, mă?