Frunze late se desprind din ramurile platanilor și legănându-se în aer cad tremurând și ușurel. — Îmi pare rău că n-a mâncat și Mănoiu cu noi. Sunt două luni de când nu l-am văzut. Poate să plec peste trei zile... — Unde? — La Câmpulung. — Singur? — Da. — Și madame... Sașa Malerian... rămâne... în București? Cosmin se răsti la băiatul care-i servea: — Dumitre, socoteala! — Nu mergi cu mine la "Noua generație"? — Nu, n-am fost niciodată și nu cunosc pe nimeni. — Și dacă nu-i cunoști? Mai întâi că toți sunt cu ochii la bancher... dar tu ești încă fată mare... În curând te vei convinge că anii de modestie sunt ani pierduți... — Zece și șaptezeci și cinci, domnule Cosmin, zise chelnerul, citind repede pe un carton roșu: "Zece bani țuica, douăzeci pâinea, unul și cincizeci înfundata, cincizeci supa, șaptezeci fleica, trei și cincizeci ruginita"... — Bine, bine, îi zise Cosmin, aruncând pe masă un bilet de douăzeci de lei. Chitaristul, cu capul întins pe spate, cânta "doi ochi am iubit într-a-mea viață", iar Prințul repeta, scuturând din cap, "unul chior și altul cu albeață" . În stradă cei doi prieteni se despărțiră. — Când ne mai vedem?