Cum nu mă așteptam, am ridicat mânile la ochi, am stat puțin așa, și mi-am șters lacrimile ce-mi dase. Apoi, un imbold neașteptat îmi aruncă brațele înainte, și, într-o clipă, deschisei fereastra. Razele soarelui pătrunseră repezi, calde, ca o alintare ușoară peste fața mea. După vremea ploioasă, îmbibată de umezeala glodului așternut pe jos, aceasta era cea dintăi zi cu soare, zi caldă și curată de primăvară. Strigai cu bucuria unui copil: — Primăvara! Venise primăvara! M-am plecat peste fereastră să mă scald în aerul proaspăt. M-am uitat îndelung în fața mea. Orașul părea nesfârșit. Toate acoperișurile sticleau; deasupra lor, deasupra coșurilor pierdute aproape în lumina vie, nici o șuviță de fum nu mai ieșea în această dimineață când toate ferestrele erau deschise ca și a mea. Cerul era atât de sus, încât întăiași dată mi se părea și mie, că al treilea cat, unde sărăcia mă suise, era așa aproape de pământ! De pe uliți, din toate colțurile, se ridica suflul acela de viață: glasurile care se strâng într-unui singur, glas adânc și prelung, ce răsună ca un cântec de fericire. Deasupra mea două rândunele ciripeau. Repede m-am spălat, m-am îmbrăcat și, după ce sfârșii, am vrut să-mi iau paltonul.