Penitenciarul se află pe țărmul Dunării, în mijlocul căreia se întinde o insulă acoperită de zăvoaie cu luminișuri. Câteodată, fund ziua frumoasă, treceam însoțit de gardian în penitenciar și prin penitenciar la marginea Dunării, unde mă aștepta soția mea cu copilul și cu servitoarea. Mă urcam apoi într-o luntriță și doi vâslași ne treceau pe insulă, unde petreceam până pe înserate în toată libertatea. Nu era aceasta un fel de «favor», de care mi se făcea numai mie parte, ci o ușurare de care se bucurau și alții dintre cei osândiți a sta timp mai îndelungat în temniță, căci pedeapsa nu era croită în vederea ruinei trupești și sufletești, nici mai ales spre a-l demoraliza pe cel osândit făcându-l mai vârtos dușman al societății. Au urmat însă posomorâtele zile de toamnă și geroasele zile de iarnă, pe care eram nevoit a le petrece în iatacul meu strâmt, și viața îmi era cu atât mai grea, cu cât soția mea se afla în stare binecuvântată. Cu cât mai mult se apropia timpul nașterii, cu atât mai chinuit eram de îngrijorare și de temeri. I-am spus aceasta directorului. El și-a exprimat via părere de rău că nu are căderea de a-mi da voie să petrec timpul lehuziei la patul soției mele, și m-a sfătuit să mă adresez la ministrul de interne, care după părerea lui avea să-mi dea voie.