Mara-și puse mâinile în cap: îi venea să-și smulgă perii din cap, să-și rupă hainele de pe trup, să se dea cu capul de perete. — N-ai tu la nici o nevoie trebuință de ajutorul lui, zise ea mai potolită. Dacă e vorba... Deodată ea se opri și rămase cu ochii sticloși, ca ieșită din fire. — Vai de mine! vai de mine! Ușile casei au rămas deschise și tainița din perete nu-i acoperită! strigă ea și ieși ca dusă de frica morții. Și cum, Doamne, să nu fugă, când atât îi mai rămăsese și ei? !