Vlad înțelege că nu se mai poate măsura c-un astfel de vrăjmaș. De-acum el cere codrului și întâmplărilor neprevăzute ajutorul pe care Matiaș nu se grăbise a i-l trimite. Cu multă grijă înaintează duiumul turcesc înlăuntrul acestei țări tăcute, printre copacii vrăjiți, care, dintr-o clipeală în alta, se pot preface în luptători. Se-mping încet valurile de oameni — pământul parcă se lasă de atâta greutate; de departe s-aude ca huietul mării, freamătul învălmășit al mulțimii. Înaintea oștirii merge, cu chip că știe drumurile, zălogul drag sultanului, Radu cel Frumos, vrednic de cea mai înaltă țeapă a fratelui său. Dar ce țară-i asta? întreabă răstit Mohamed. Unde i-s oamenii? Nu văd un târg, nu văd un sat. Și unde-i vodă cu oastea? Unde-i ghiaurul? Nu-i liniștea morții asta, nici încremenirea fricii, e ura la pândă, e răzbunarea care tace ș-așteaptă. Nu știe el, împăratul, câți din cei de pe de lături, săgetați ca din senin, înseamnă cu leșurile lor dâra trecerii lui prin acest pustiu. Și câți din sprintenii spahii trimiși în iscoadă, rămân să-și dea răspunsul pe lumea cealaltă. Se mișcă încet marea oștire, în mijlocul căreia Slăvitul Slăviților, închis în cetatea lui de suliți, nu poate ști nimic din cele ce se petrec dincolo de zidurile vii care-l păzesc — se mișcă încet căci e norod mult și-ncărcătură multă, și locurile-s rele și zilele sunt de-o zăpușeală de cad bieții oameni din picioare, iar noaptea, noaptea când se opresc din mers toate sunt fioroase; pământul geme când bat țărușii corturilor, apele și pădurile șoptesc vorbe nedeslușite, și mulți din cei care sapă șanțurile din jurul taberei, cad deodată cu fruntea-n țărână și nu se mai ridică.