— Și d’aia zic, adăugă bătrânul, cât timp nu ne-om curăți de popa ăsta, Dumnezeu foc și pucioasă poate să ne dea, dar ploaie, ba. Cât ai clipi, vorbele lui moș Toader își făcură drum prin tot satul. Primarul fu de părere să facă o jalbă semnată de toți locuitorii și s’o adreseze protopopului. În jalbă trebuia să se spună tot: cum popa face slujba bisericească beat, cunună beat, se duce la înmormântări beat, joacă cărți prin cârciumi și se leagă de femeile tinere ale oamenilor. Dacă protopopul nu le va face dreptate, locuitori erau hotărîți s’aleagă pe câțiva dintre dânșii, cari să ducă jalba la episcop. Țăranii rugară pe învățătorul satului să le scrie jalba; firește nimeni nu s'ar fi priceput mai bine ca el. Dar învățătorul, un om tânăr, deștept, cu puțină filozofie ateistă adunată în cap, nu primi, ba chiar sfătui pe câțiva oameni să nu se mai apuce de asemenea lucruri. — Ce aveți cu popa? le spuse el; bea și el poate mai mult ca alții; dar vorba e, își face el treburile bisericești? Oamenii fură încredințați că învățătorul e «de partea popei». Jalba rămase s’o facă notarul. Popa din satul Mierla n'are mai mult de patruzeci și cinci de ani; e înalt, voinic, cu ochii totdeauna strălucind de bunătate și de o veselie aproape copilărească.