- Las' pe mine! grăi Băiet Sărac, care, de cînd văzuse pe fata cea de împărat, se făcuse de tot, nu ştiu cum, mînios, mare minune. Ori eu pe el, ori el pe mine! Cum se vede, el luase hotărîrea de a se prinde la luptă cu zmeul chiar în cîmp deschis, unde nu poate să-l vadă, lucru nemaipomenit de cînd feţi-frumoşii se bat cu puii de zmei, fiindcă e greu să-l biruieşti pe un zmeu, dar să-l biruieşti chiar pe nevăzute, la asta nu s-a gîndit încă nimeni. Feciorul de împărat şi cu sora lui Băiet Sărac se ascunseră într-un şanţ de lîngă curţi ca să nu-i vadă zmeul, iar Băiet Sărac se puse tot ca pînă acum în poartă şi aştepta să-şi arunce zmeul buzduganul, pentru ca să fie silit a se apropia de dînsul, căci, nemaiavînd buzdugan, nu mai putea decît sau să se bată în săbii, sau să se prindă la trîntă. Nici nu trecu mult şi - zbîng! - se izbi buzduganul în porţile ferecate; dar nici Băiet Sărac nu era motoflete, se izbi şi el din cealaltă parte, de ieşi cu porţi cu tot afară, lăsînd curţile să se surpe în urma lui. - Ieşi, dacă eşti viteaz, la faţa de masă!