— Așa, neică, ce să stai colo singur ca un cuc... Vizitiul mormăi “bună seara” și se așeză pe marginea unui pat. Încetul cu încetul însă i se dezlegă limba și, întâi și mai întâi, povesti lui Filibaș din fir în păr cum s-a certat cu ovreica, adăugând că, dacă ar fi în slujbă sau ar avea parale, numaidecât s-ar muta, căci i s-a scârbit cu obrăzniciile și cu cârtirile proprietăresei. Apoi tăcu, scormoni tutunul din lulea, scuipă și întrebă:— Și, vasăzică, te avansează? — Păi, răspunse scurt și mândru Filibaș, dar pe urmă totuși se puse să-i spună amănunțit cum i-a strâns șeful mâna, că au glumit și au râs ca doi prieteni buni, că la despărțire ia zis c-o să-și puie în cumpănă toată greutatea lui de șef și o să-l avanseze de la zi-ntâi. Vorbea încet, ca un părinte către copii, și nici prin gând nu-i trecea că minte. — Să fie într-un ceas bun! murmură vizitiul cu pizmă. Iaca, eu degeaba am muncit și mi-am sfărâmat ciolanele. Mau dat afară pungașii și m-au lăsat pe drumuri cu o droaie de copii!... Așa-i dreptatea în țara asta, uite-așa! — De, zise grav Filibaș, trebuie să știi de unde să apuci viața și cum s-o sucești!