Se încheagă iar vechea legătură dintre țăran și moșia patriei lui, îngrădindu-l să-și aibă și el, după atâtea învăluiri, o bucățică de pământ și să știe că-i a lui de veci. Se iau măsuri strașnice pentru stârpirea jafurilor și asupririlor, și pentru buna împărțire a dreptății. Se fac legi înaintea cărora toți românii sunt deopotrivă. De astă dată cu drept cuvânt se poate spune că mâna domnului șterge lacrimile țării. Cel mai de aproape și mai luminat sfetnic și ajutor domnului în această uriașă muncă e Mihail Kogălniceanu, un înflăcărat iubitor, și el, al țăranimii, pe care-o apără cu toată nebiruita putere a credinții și a cuvântului lui. Dar prefacerile repezi aduc tulburări neașteptate în viața popoarelor. În noaptea de 11 februarie 1866 Cuza e silit să abdice, și alcătuirea fragedă încă, a întocmirilor lui e în primejdie. Din vălmășagul grijilor acelei vremi se desface un om hotărât, un erou al faptelor mari — Ion Brătianu. Unirea țărilor trebuia pusă pe temelia neclintită-a unei dinastii: Glasul tuturora cheamă la tron pe tânărul prinț Carol de Hohenzollern din vechea și strălucita familie regească a Prusiei. În ziua de 10 mai 1866 noul ales, care-ntrupă speranțele întregului nostru neam, depune jurământul în Adunarea țării, jurământul de domn păzitor legilor, credinței și hotarelor țării.