- E peste putință! răcni el tare, încât glasul îi răsună departe peste câmpia deschisă și se sperie el însuși de sine. Era peste putință! Dacă ea, femeie, 1-ar fi văzut fugind, s-ar fi depărtat cuprinsă de groază și n-ar mai fi avut inimă să se întoarcă vreodată în viața lui și a ei. El, munte de om, care ar fi fost în stare să spargă ziduri de piatră și să ție piept singur cu șapte, el a fugit ca din fața unei puteri necovârșite, încât viermele, care e vierme, dacă 1-ar fi văzut, numai cuprins de milă s-ar fi putut uita la dânsul; dar ea, femeie slabă, ce-ar fi făcut dacă s-ar fi știut urmărită ca dânsul? Nu! Așa nu mai putea s-o ducă! Tot mai bine fie mort, fie în fundul ocnei! Ea însă ce se făcea? Cum rămânea? Noaptea toată și ziua următoare toată el s-a zbătut, muncit de întrebarea aceasta, așteptând mereu ca s-o vadă ivită despre sat și încredințându-se la fiecare clipă el însuși pe sine că ea n-are să vie, că nu mai cutează, nu mai vrea să aibă legături cu dânsul. „Dac-ar fi în ceas bun, bine, iar dac-ar fi în ceas rău, sâ fie!