În acest timp al Renașterii, care era dominat de anume idei de succes, de glorie, de dominație, de cultură, așa cum se înțelegea atunci, nu se judecau lucrurile din punctul de vedere realist al nostru. În epoca noastră, cînd se gîndește cineva la o situație, mai mult sau mai puțin își face și socoteala dacă e chemat pentru dînsa și dacă o poate păstra, pe cînd pe vremea aceea existau oameni pentru orice fel de situații, începînd de la cele destul de umile și mergînd pînă la cele mai neînchipuit de mari. Iacob Vasilic (Basilikos) a luat bani, a strîns soldați – și soldați se găseau totdeauna pe acel timp –, a intrat în legătură cu imperialii, cu Ferdinand regele, și a trecut spre Moldova, de unde a fost răspins. Cutare biograf pretinde că, atunci, ca să scape, s-a dat drept mort, și alaiul înmormîntării lui s-a desfășurat în cine știe ce punct ab Poloniei, el fiind aiurea în cea mai bună sănătate. După aceea a strîns din nou trupe, s-a ciocnit cu Alexandru Lăpușneanu, pe care l-a biruit la Verbia, localitate în părțile lașului, pe Jijia, și prin biruința acesta, pe care o cunoaștem foarte bine printr-un raport german contemporan, ca și prin povestirile lui Sommer și Graziani, el a ajuns stăpîn al Moldovei.