Studenții își pironiră privirile în ochii lui, cari ajutau cu lumina lor tristă și expresivă să dea mai multă căldură vorbelor. — Da, sunt femei nenorocite, cele mai de plâns, cari se căsătoresc fără voia lor, cu bărbați pe cari nu-i iubesc, nu-i pot suferi, nici ca suflet, nici ca fizic. Acestea, când trec din patul — aș zice mormântul — conjugal, în brațele unui amant, sunt iertate și de sfinți și de oameni. Dar există un alt tip de femeie, un tip ciudat, pe care nu-l poți defini: tipul femeiei care își iubește bărbatul, îl adorează, îl vede mai presus de îngeri, de Dumnezeu și cu toate astea îl înșeală... Cuvintele din urmă produseră un efect magic : toți cei din birt, cari râdeau și beau nepăsători, se întoarseră cu fața către necunoscut și, uitând să mai mănânce, îl ascultau cu uimire și cu plăcere. Nu se mari auzi nici un țăcănit de furculiță. În tăcerea asta, făcută deodată, necunoscutul păru a-și încălzi glasul: — De ce înșală? Nici noi nu știm, nici ea n’o știe. E o pornire instinctivă — înșală, cum ar mânca, cum ar bea, cum ar respiră... Credeai că acela, în brațele căruia se aruncă, este un ideal al ei vechiu, un vis de fecioară, întâlnit la un moment dat?...