Cînd Carol al II-lea a sosit, mi s-a părut că prind în căutarea pe care a aruncat-o fereștilor goale ale casei mele din față și altceva decît curiozitatea. Nu se poate zice că formarea Ministeriului a mulțămit ramura „regățeană” a marelui partid. Intre dînsa și grupul de la Cluj, despre care se credea că deține simpatiile aproape exclusive ale țerănimii ardelene, era de multă vreme o continuă luptă, țerăniștii din țara veche ei înșiși deosebindu-se între ei fundamental și pasionat în ce privește nuanța opoziției față de d. Maniu și cei de aproape ai săi, pentru cari o mînă de tachiști a fost totdeauna, prin adeziunea lor absolută de la început, preferabilă forței reale pe care o putea reprezintă o formațiune ieșită din mijlocul chiar al satelor, mai ales în Muntenia. La țerăniștii de dincoace erau, de alminterea, cum nu-i lega nici „doctrina” perimată a cugetătorului sorocean, nici dezvoltările pe teme berlineze ale dlui Madgearu, al doilea teoretician, dușmănii învierșunate pentru motive personale, de popularitate: se vor face și la întruniri politice demonstrații țerănești menite să arăte dacă Ilfovul merge cu ciudosul și îndărătnicul secretar al partidului, devenit supusul auxiliar al dlui Maniu, sau cu adversarul său permanent, amicul de odinioară al dlui Argetoianu, generosul în discursuri și harnicul la cercetat orice probleme domn Ioanițescu, acesta, desigur, prin origine și făptură, prin fire, ceva mai „țeran” decît fiul marelui negustor din Galați.