Nu maĭ e dar acolo vorba nicĭ de naționalitate, nicĭ de rasă, nicĭ de religiune, ci de restabilirea buneĭ rînduelĭ sociale, de preîntâmpinarea unei marĭ catastrofe. Dacă gospodarul trebue să curețe plopul și salcia și teiul din pădurea de stejar, dacă grădinarul trebue să curețe pomiĭ de omiz ĭ, de insecte, de păduchĭ, de rugină, de muschĭ și de burețĭ, ómeniĭ de stat trebue și eĭ să privegheze, ca ceĭ ce nu sînt în stare să trăiască din ródele proprieĭ muncĭ să nu pótă trăi sugând măduva din ósele celor harnicĭ și muncitorĭ și ca elementele vigoróse să nu pótă fi robite de cele parasitice. Oamenii de stat aĭ maghiarilor nu și-aŭ făcut datoria acésta, și consequența nepriceperei lor e ruina morală și economică, degenerarea poporațiuneĭ, prin ale căruia puterĭ viĭ se susține statul ungar. Noĭ Româniĭ, care vedem cele ce se petrec în Ungaria, ar trebui să fim lipsițĭ de orĭ și ce simțământ de conservare pentru ca să ne împăcăm cu gîndul, că și la noĭ se va face vre-odată ceea-ce s’a făcut în Ungaria, în Galiția orĭ în Bucovina. Nicĭ odată! E cestiune de iubire de ómenĭ să le-o spunem Evreilor acésta în fiecare zi pentru ca să nu-și facă ilusiunĭ deșerte.