“Așadar am plecat… așadar am plecat”, își spuse în gând de câteva ori, urmărind cu privirea în întuneric un punct fix, în care i se părea că mai poate desluși ceva din câte rămâneau în urmă. Nu cunoștea pe nimeni în vagonul acela de schiori, dar avea impresia că-i poate tutui pe toți. Vorbeau tare, se strigau pe nume, își desfăceau mereu rucsacurile, pentru ca să-și arate unul altuia felurite ustensile și provizii. “Aveți piei de focă?” îl întrebă cineva de lângă el, mângâind talpa lucioasă a schiurilor noi. Paul nu știa ce să răspundă și aruncă o privire încurcată spre Nora. Răspunse ea în locul lui, explicând că nu are prea mare încredere în pieile de focă și că preferă pentru urcuș o ceară aspră. Se încinse o întreagă dezbatere teoretică despre urcuș, la care luau parte toți vecinii din apropiere, apărând cu aprindere opinii diferite. — E o erezie, da, da, o erezie, striga apărătorul pieilor de focă. — Să vedeți ce spune Dumeny, îl susținea cu și mai multă îndârjire un băiat foarte tânăr, probabil elev de liceu sau student în anul întâi, și, scotocind prin rucsac, scoase de acolo o carte, pe care o răsfoi nervos, până ce găsi pagina invocată.