Fiind singură, căuta praful, lăcrăma și, rădicând ochii cătră ceri, zâci: „Preputernice Dumnezăule! Tu ești acel ce îmi insufle acest gând, eu nu o pot amintrile scăpa de moarte, fără să mă jărtvesc pe mine! Hotărâre me este luată! Eu nu voi discoperi taina ce strașnică. Prin moarte me vor vide indienii cum că eu m-am jărtvit pentru milă și dragoste; ei nu vor socoti că mă fac jărtvă pentru discoperire tainii giurate, ci vor gândi că însănătoșare ei au urmat cu agiutoriul doftorului; eu nu pui în primejdie nici viiața lui Mirvan, nici a fiiului meu... Eu voi muri! Dar ea va trăi...! Ce-i pasă nenorocitii Zumei de viiața ei! însă cât de scumpă este viiața aceștii cerești fiice cari n-au întrebuințat puterea ei decât întru a sprijini pe cel nenorocit, și a mângâia pe cel mâhnit! Viiața aceștii evgheniște apărătoare a săracilor și a robilor pe care o auzăm că să rugá cu glasul slăbit și mai pe giumatate mort pentru biețâ indieni, pentru acia, zic, care o lasă să moară!... Ah! făcătoare me de bine! Nici în vremi când te luptai cu moarte nu ai uitat pe credincioasa ta Zumă, eu auzăm cum gura tă mă chema și mă binecuvânta...!