Mă gîndisem la anumite mijloace, a căror încercare, nu din vina mea, a rămas baltă, fără a mai pomeni legea de păsuire a dlui Vaier Pop, pe care acum creditorii străini vor s-o desființeze. Mă învoisem cu exponenții fabricilor să se alcătuiască o comisiune, cu delegați ai Camerelor de Comerț și ai Sfaturilor negustorești, cari să cerceteze de la caz la caz ce s-ar putea face, măsură care prezintă și marele avantaj național de a avea în sfîrșit o selecțiune între vechea industrie meritoasă – și același lucru în ce privește comerțul – și între aventurierii de toate neamurile cari ne-au năpădit după război. Într-o astfel de comisiune centrală și în sucursalele din fiecare județ s-ar fi făcut ceea ce se făcea odinioară în mijlocul breslelor serioase și „frățești”, în care se fixa deosebire între cine și-a meritat soarta și între cine scapătă numai din răutatea vremilor. Era, iarăși, aplicarea sistemului organic, care ține samă de om și de împrejurări, în locul ghilotinei abstracte a practicei franceze și a teoriilor berlineze de economie politică, așa de rigide încît – să mi se permită o amintire —, cînd, acum vreo douăzeci de ani, examinam pe d. Virgil Madgearu, candidat la o catedră de la Academia de Comerț, pe care i-a luat-o răposatul I. N. Anghelescu, și-l întrebam asupra breslelor la noi, mi-a prezintat teoria germană și, la obiecția mea dacă ea a fost verificată și asupra realităților de la noi, i s-a părut că aceasta n-are nici o importanță, odată ce s-a stabilit principiul.