Se uită la ceas și făcu repede o socoteală: “Îl cunosc de treizeci și șapte de ore”. Era singură cu el în acest camion deschis, care îi ducea prin pădurea de dimineață, era singură cu el, și nici măcar nu știa dacă are dreptul să se rezeme de brațul lui. — Într-adevăr, cred că Poiana e o bună alegere. O să vezi. Sper să putem face din dumneata, un schior. Își repetă în gând fraza rostită și se felicită pentru, soluția găsită. “Să putem face” era intenționat ceremonios, așa încât “dumneata” devenea oarecum glumeț. — Da, îți promit că cel mult în trei zile vom coborî pe schiuri până la Râșnov. E un drum regulat, fără ocoluri multe, aproape drept. Încerca să deștepte în el ambiții sportive, un gust de întrecere, oarecare îndârjire. “E destul de copil pentru asta”, se gândea Nora privindu-l. Nu era nicio cameră liberă la hotelul Săsesc. “Încercați la Turcu, încercați la Cercetași, dar nu cred. Toată Poiana e plină, de când cu zăpezile astea mari.” — Rămâi aici, Paul. Mă duc să caut. Trebuie să găsim ceva. Își puse schiurile, le bătu de câteva ori cu botul de pământ și porni cu pași lungi, împinsă de cele două bastoane, pe care le înfigea în zăpadă, cu o mișcare regulată de vâsle.