S-o vârât sub aripa lui şi nu s-a văzut. S-aude un vuiet mare; vine pajera. Pajera era mama vântului. – Dragii mamei nu v-a mâncat! – Finul lui D-zeu ne-a scăpat. – Unde-i să-l mănânc de bucurie. – Mă rog, mamă, dacă l-ăi mânca să-l faci înapoi. – Da unde-i? – Îi la răsărit. Da ea a’nceput a vâjâi tare la răsărit. Da puii zic către finul lui D-zeu: – Mama, are să-i treac’ un foc de-a te mânca pân ce va ajunge la răsărit. Vine. – Nu-i dragul mamei. – Iacătă-li-i, mamă! Da ea-l ia şi-l înghite şi când l-o făcut înapoi aşa s-a făcut el de frumos, de s-o luminat locul unde era el. – Ce să-ţi fac pentru binele ce mi-ai făcut, că mi-ai scăpat copiii – a zis pajera. – Să-mi spui unde-i zmeul cu soră-mea. – Nici n-am văzut, nici n-am auzit. – Altmintrele nu-mi mulţumeşti. – Să şuier să-mi vie ficiorul, vântul de la răsărit. Ş-o şuierat ea odată ş-o venit un om – era statul lui de o palmă şi barba lui era de un cot şi călare pe-un iepure şchiop. Şi-i zice pajera: Statu-palmă Barbă cot Călare pe-un iepure şchiop Unde-i zmeul ce-a luat pe fată, pe sora lui finul lui D-zău?