Privii cu atențiune figura lui și încredițîndu-mă că nu era din ființele de care mă temeam, mă apropiai de dînsul și îl salutai. El plecă capul cu modestia aceea ce o posedă numai adevărații eremiți; apoi îmi zise: — Mă luaseși drept o fantasmă, nu este așa? — Cam așa, venerabile eremit. — Ai avut dreptate. Pozițiunea locului, gemetul bufnițelor și întunericul cel gros, care dă obiectelor forme bizare și de multe ori chiar spăimîntătoare, puteau să umple de frică pe cel mai brav cavaler; dar ia spune-mi, te rog, ce te-a îndemnat să vizitezi aceste locuri tocmai pe la miezul nopții? — Lipsa de somn și curiozitatea ce aveam de a vedea capela, bunul meu părinte. — Numai atît? — Nimic mai mult. — Să intrăm dar, în capelă. — Să intrăm, venerabile eremit. — Permiteți-mi să intru eu mai întîi, ca să vă luminez, adaose el cu o voce lină și plină de dulceață. — Fie după voia voastră, omule al lui Dumnezeu! El intră în capelă și în mai puțin de două minute aprinse mai multe lumînări de ceară, ce umplură tristele ziduri ale capelei de o lumină foarte brilantă. Intrai înăuntru și privii cu venerație acea modestă casă a Celui preaînalt.