Evident, dacă ar fi trăit fiul lui Mircea, Mihail, care fusese inițiat în rosturile de domnie ale tatălui său, fiind asociat la stăpînire de tată, influența bizantină, asămănătoare cu aceea care a dominat în Moldova în partea din urmă a domniei lui Alexandru cel Bun, ar fi izbutit să creeze altă înfățișare decît a principatului muntean de pe urmă. Era o operă de consolidare, pe care Mircea o începuse și pe care o dusese pînă la un oarecare punct. Demnitățile de curte fuseseră stabilite de domn aici, precum în Moldova ele fusese hotărîte de Alexandru. Rămînea doar să se fixeze mai bine rangurile, să se adauge mai mult prestigiu și să se crească valoarea culturală a societății muntene, influențată și de renașterea bulgărească de la Tîrnova și de marea școală de cărturărie sîrbească a lui Constantin Filosoful. Și mai rămînea ca pribegii veniți de dincolo de Dunăre, greci, sîrbi, poate și unii bulgari, cari aduceau mai multă experiență de viață politică și deprinderea cu mai mult lux în viața publică, să se amalgameze mai deplin cu vechea boierime românească. Din nenorocire, Mihail a căzut în lupta cu Dan, vărul și rivalul său, și, după această cădere, învingătorul, care s-a stabilit pe tronul muntean, avu de luptat o bucată de vreme cu candidatul adus de turci, Radu Prasnaglava, – ceea ce nu înseamnă: pleșuv, ci cu capul gol pe dinăuntru, prin urmare prost sau ușuratec.