În scrisoarea din urmă spunea că Verde-mpărat aflându-se în mare lipsă de mijloace, desființează jumătate din oastea lui; că e-n vorbă să ia bani mulți cu împrumut de la negustori din toată lumea; că a hotărît să dărâme câteva dintre cetăți, și cu piatra lor să clădească niște palaturi nouă, unul, în vârful munților, pentru o curteană care-i cânta și din gură și din tambură la petreceri, și lumea toată e-ngrijată, că anul următor amenința cu foamete mare. Când i-a arătat împăratul acestea, Floarea a zis oftând ca de-ndoeală: — Numai de nu le-o fi încornorând omul nostru! Împăratul n-a prea-nțeles cum venea vorba femeii, și zice: — De-ar da Dumnezeu să le fi-ncornorat! Da-mpărăteasa a răspuns: — Ba dimpotrivă. Peste câteva zile alta: „Verde-mpărat, cu o ceată mare de tineri și tinere, mergând la vânătoare, au gonit o ciută sălbatică până-n curtea mănăstirii Crinului. Ciuta strânsă din toate părțile n-a mai avut încotro să fugă și a dat năvală orbește în biserică, unde slujeau părinții vecernia; iar Verde-mpărat și tovarășii, cu un haitic de câini chiaunând și urlând, au năpădit în sfântul lăcaș, au ajuns-o din urmă și au străpuns-o cu sulițele în fața altarului, unde gâfâind de osteneală căzuse-n genunchi.