În vremea asta moare Alexandru Șuțu, domnul Munteniei; al Moldovei fugise-n Rusia. Turcii dau fostului gospodar Calimah firman pentru amândouă țările, a căror domnie, pe vâlvoarea asta, cam frigea. Scarlat Calimah nu se apropie — ci trimite doi caimacami să-i ție locul. Sub steagul lui Tudor se strâng toți asupriții, ceea ce-nseamnă tot poporul muncii și al birului. Răscoala e împotriva tuturor asupritorilor, „veri din ce neam ar fi balaurii care i-au înghițit de vii, căpeteniile lor, atât cele bisericești, cât și cele politicești”, cum așa de frumos lămurește „Domnul Tudor” în chemările lui scrise norodului. Vin și din boierii cu durere de țară, în tabăra lui Vladimirescu... vornicului Văcărescu, trimis de căimăcămie să potolească pe „răzvrătiți” cum va ști el mai bine, Tudor îi scrie: „ci pre semne dumneata pre norod, cu al cărui sânge s-a hrănit și s-a poleit tot neamul boieresc îl socotești nimic și numai pe jefuitorii îi numești patrie; și cum nu socotiți că pre mine mă categorisește numai tagma jefuitorilor, iar pe jefuitori îi categorisesc toate neamurile! Dar cum nu socotiți dumneavoastră că patria se cheamă norodul, iar nu tagma jefuitorilor; și cer ca să-mi arăți dumneata ce împotrivire am arătat eu asupra norodului? Că eu alta nu sunt decât numai un om luat de norodul cel amărât și dosădit din pricina jefuitorilor, ca să le fiu chivernisitor în treaba cererii dreptăților, iar tagma jefuitorilor, căci nu le place una ca aceasta, a ridicat arme de moarte asupra patriei și a ticălosului norod”.