— Sergentul-major! — Porunciți! — A plecat don căpitan? — Da, să trăiți, don locotenent! Ofițerul ieși fredonând: On dit que l’on te marie[2]... Sergentul major era furios: tabachera-i zburase cu potcoavă cu tot, iar fostul copist la grefa Tribunalului de Ilfov se pierduse prin cazarmă. * * * Lângă ușă, sergentul de zi împărțea pâinea recruților, care rupeau dintr-însa parcă nu mâncaseră de-un an. — Măi leat, striga un căprar, să nu faci firmituri pă jos, că nu ești acas’ la tat-tu! — Dă, om grijî... — Ce „om grijî”?! Vezi să nu te grijesc eu mai curând! Aici nu merge cum crezi tu. Ori gândești, poate, că ai slugi să măture după tine!... — Ba nu; da’ undi șî cadi șî mâncăm? — Unde? în căciulă! Tu nu pari prost; de unde ești? — Di la Scuteni. — Și al cui ești tu din Scuteni? Am fostără noi p-acolo cu reghimentu. — Ați fost? Apâi, dacă știți, mai la vale de primărie este o ogradă mare cu două case: într-una ședi tătuța și-n cei di la vali sor-me cei măritatî. — Da’ cum îți zice ție? — Neculai a Sultanii. — Da alde tat-tu, alde mă-ta suntără oameni chiaburi?