— Până mâine cred că vă puteți folosi de ele. Mâine mă duc eu la Brașov după târguieli și vă cumpăr altele. În lumina de dimineață, Hagen era tot întunecat. Avea pe umeri aceeași pelerină de stofă cenușie, cu gluga lăsată pe spate. “Seamănă cu un pădurar și cu un preot în același timp”, gândea Nora, neîndrăznind să-l privească bine în ochi. Vorbea rar, apăsat, cu anumită împiedicare. Obrazul eră palid, încadrat de o barbă neagră, aspră, rău pieptănată. — E mai bine să vă puneți schiurile de aici, zise el. Cu piciorul nu se poate merge. Zăpada e prea mare. Paul se simțea pe schiuri ca pe o punte îngustă, pe care mergi în vârful picioarelor. — Nu așa, Paul, îi strigă Nora. Calcă pe schiuri cu toată greutatea. Ai încredere în ele. Veni lângă el și-l apucă cu mâinile de umeri, trăgându-l în jos. — Lasă-te greu pe tocuri și pe toată talpa. Nu trebuie să te clatini. Îi arătă cum să facă primii pași pe zăpadă, făcând ea însăși mișcările încet, descompuse. — Suntem pe teren plat aici. Prin urmare, e exclus să aluneci sau să cazi. Mergi liniștit și mai ales mergi ferm. Împingi întâi schiul drept înainte cu genunchiul îndoit și cu piciorul stâng bine întins.