Trăiți! murmură ordonanța, cu o bucurie respectoasă când căpitanul Turcoman îi porunci să strângă de grabă toate catrafusele căci diseară pleacă amândoi acasă, în concediu. Cele câteva ceasuri, până să pornească la Iași singurul tren, i se părură o veșnicie căpitanului care stătea pe ghimpi. Dorul și nerăbdarea îl chinuiau. Astfel tresări de mulțumire când locotenentul Cojocel veni să-i țină de urât înainte de plecare. Mai ales că locotenentul avea să-l și înlocuiască până la întoarcere. — Mor de nerăbdare, mărturisi Turcoman cu ochii muiați în lacrămi de emoție. S-a isprăvit… Șapte luni de zile nici n-am știut ce-i dorul, și acuma mă topesc… Aș zbura, mi-aș da jumătate din viață, numai să mă văz c-o clipă mai curând acasă… Locotenentul zâmbi. — Dar dacă nu venea concediul? Ce se făcea dorul?… — Dacă nu venea? O, atunci nici nu se năștea poate… Tu mă știi, că doar împreună am fost în înaintare, în retragere, în toate mizeriile și toate clipele de înălțare, puține, nu-i vorba… în mijlocul tuturor primejdiilor mi-am păstrat veselia și calmul. Mi-e drag războiul ca o fată mare, de ce-aș tăgădui. Sunt doar militar de meserie și meseria mi-am ales din iubire. Am dat și dovezi, adăogă puțin mai domol, parcă s-ar fi sfiit.