Căci fiecare știe cînd pleacă, dar nimeni nu știe de se va întoarce, de nu-i va ieși în drum un Căliman, care să-i stingă viața în pădurea de la Ștefănești! Și spaima asta de miliție nu-i nouă, pentru că nu de ieri, nu de azi datează suferința celor încazarmați. Poporul a-nțeles așa de bine amarul vieții militare, el a simțit așa de igreu povara traiului cazon, și atît de mult l-a îndurerat robia ce se numește „tributul de sînge”. Încît în dîntecele lui. În plîngerile acestui neam de asupriți, cătănia e zugrăvită tot așa de negru ca ciocoimea. Ascultați cum cîntă poporul: Cine m-a făcut cătană Să nu-și mai dea de pomană; Că pomană și-a făcut Cînd mi-a pus pușca de gît. Cine-o stîrnit „hai la sorți” Putrezi-i-ar carnea-n gros Și ciolanele pe șes Vinde-ți, maică, boii toți Și mă scoate de la sorți Vinde-ți, maică, ce-i putea Și mă scoate din belea!. Iar mama răspunde: De la sorți și de la moarte Maica nu te poate scoate! Iată poezia sfîșietoare a poporului cînd e vorba de armată! Negreșit, poeziile astea nu sînt minuni de versificare, poporul nu face artă.pentru artă. Dar în rîndurile acestea e închegată toată durerea țărănimii, ai căreia copii sînt dați celei mai grele dintre robii.