Mara începu să râdă. Degeaba: Persida era tot ca în copilăria ei; avea cu cine să semene. — A doua zi, de Paștile lor, urmă Persida, ne-am dus cu Trică să culegem viorele. Plecaserăm spre Șoimoș; eu însă am schimbat drumul și l-am luat pe Trică pe la Lipova, că doară-l voi întâlni pe Națl pe undeva. L-am și întâlnit, precum știi, pe pod, când ne întorceam acasă. Mara începu să se neliniștească. — Dar cum v-ați înțeles, întrebă ea, ca să plece și el la Arad? — Nu ne-am înțeles. Eu nu știam că e și el la Arad; el nu știa că am venit și eu acolo: s-a nimerit să te vadă când ne întorceam cu nunta de la biserică, a dat cu socoteală că sunt eu cu d-ta și a venit, precum știi, și el — așa nepoftit — la nuntă. — Ce va să zică întâmplarea! Vine așa câteodată de nici n-o bagi de seamă, și abia târziu te pomenești că e lucru mare. — Când a văzut că te superi, și-a luat inima în dinți și a plecat de la Arad... — Sărmanul băiat! — Îl uitasem aproape, când Trică a venit să-mi spună că iar s-a întors.