Pierd chiria. — Fii pe pace, o încredintă pianistul, n’are să se mute. Și apoi trebuie să ții mai mult la câine: el ți-a făcut reputația caselor. În adevăr, prin oraș adese-ori se zicea: «La casele unde se află câinele Popescu». Cu timpul, lucrurile s'au mai liniștit. Advocatul, deși supărat, părea că nu mai ia seamă nimic. Dar une-ori se uita spre noi cu priviri de dispreț sau de ură. El ghicia ce glume trebuia să facem pe socoteala lui. În liniștea asta însă, eu presimțiam că ni se pregătește o răsbunare. M'am ferit să arăt temerea mea celorlalți prieteni și am așteptat. Într’o dimineață, proprietăreasa alergă, să ne dea de veste că Popescu a murit. — Advocatul ? — Nu ... celălalt... Ne-am coborit în curte, studentul veterinar ne-a spus că e otrăvit. Am ghicit pe criminal, dar am tăcut. Ne-a fost peste putință să aflăm dela care spițerie își procurase otravă. Aveam de gând să facem sgomot prin presă. Bietul Popescu! Nu-l voiu uita.