Dar cum să explic sentimentul de liniște, pe care l-am avut din acel prim ceas, aerul familiar pe care Arabela îl aducea în odaia mea, timbrul de amintiri comune, pe care îl simțeam în pasul ei prin casă? Știa să deschidă exact sertarul care trebuia, să găsească lucrurile la locul lor, să aprindă lumina, fără să mă întrebe pe mine unde este priza, să așeze o carte în raftul ei obișnuit. Le găsea pe toate, singură, din instinct. Din vocație, probabil. Am ieșit împreună să dinăm, pe urmă ne-am dus la un cinematograf din cartier și ne-am întors târziu acasă, fără nici-o grabă, cel puțin din partea mea, căci deși îmi plăcea căldura brațului ei și mă gândeam cu plăcere că peste puțină vreme o voi avea întreagă și goală lângă mine, în pat, totuși senzația asta mi se părea cunoscută, totul având un gust de iubire veche și de pasiune calmă, ca și cum între ea și mine, ar fi fost lungi ani de înțelegere fizică. Am fost viața mea toată un zăpăcit și un ursuz, rebel ori de câte ori o femeie a încercat să rămână legată de mine, preocupat exclusiv de libertatea mea de a dispune, celibatar din predestinare și nu înțelesesem până atunci cum ar fi fost cu putință o căsnicie, simplu gând de a regăsi în fiecare noapte același trup, cu aceleași tresăriri, părându-mi-se absurd, mie, doritor veșnic de surprize și acorduri trecătoare.