Și iarăși vin turcii și pradă țara, luând în robie, după cum spune un cronicar turc, „feciori mândri ca soarele și fete drăgălașe ca trandafirii”. Aceasta e cea din urmă durere a bătrânului voievod, pe care un cronicar turc din vremile acelea, un dușman deci al neamului nostru, îl numește „principe între creștini cel mai viteaz și cel mai ager”. Marele Mircea închide ochii pe la începutul anului 1418 și e îngropat la Cozia, în frumoasa lui mănăstire de pe Olt. După o strălucită domnie de 32 ani, el lasă o țară destul de puternică, pentru a nu se prăbuși sub urgia valurilor ce de-aci înainte au a se năpusti asupra-i. Pe banii ce s-au bătut sub el, și care sunt cei dintâi bani românești cu chipul domnului nostru, Mircea e înfățișat în picioare, cu barbă și cu plete, hlamidă pe umăr, spadă în mâna dreaptă, iar în cea stângă globul cu crucea.