Mikes a vizitat cîțiva Cantacuzini, cu vulturul bicefal în stemă, dar nu i s-a întors vizita și n-a fost poftit la masă; lumea de la curte îi zice „măria ta”. Mitropolitul – Antonie – e de o amabilitate deosebită, și pentru că trimete rarități la masa străinilor, largă ca pentru zece oameni. Un „pater italian” mai ține de urît la prînz pribeagului. Preoți români vede Mikes cîte zece prin cîrciumi „în jurul butoiului“. Mănăstirile sînt „prăpădite“, casele, „de sat”. Cu toate ușurințile de negoț, pe care domnii nu le țin în samă, afacerile sînt în mîna „jidanilor și armenilor”. Altfel, loc frumos, flori, roade, vite bune și un Cotnar care biruiește cu mult bietul vin de Pitești al Bucureștilor. Boieri, vreo zece, doisprezece mai mari; în dregătorii, grecii, țeranii prin păduri. În fruntea oștirii e „fratele unui cojocar grec bogat”. Îl recunoaștem pe acest frate al ciurcibașei Țarigradului: e Psiolul, Ipsilanti: fiul său Alexandru va fi domn, și ce domn de ispravă, „filozof”, reformator… Lumea e gata de plecare, rușii venind spre Hotin; domnul pornește, nu se știe încotro, cu oastea: e Grigore Matei Ghica. De curînd a mai trecut un sol al țarului pe la el, spre tabăra turcească. Cu ce se poate apăra Moldova?