Din punctul de vedere al arhitecturei nu avea nimic atrăgător, căci era de stil gotic, și acest stil capricios nu poate să impună fantaziei decît atunci cînd edificiul are proporțiuni colosale. Obiectele însă ce o adornau erau atît de bele, că mă făcură fără voia mea să recunosc în baronul de Rosenberg, fondatorul ei, un om care știa să aprețuiască belele arte. În partea stîngă a capelei, lîngă altarul cel mare, văzui o piatră sepolcrală, așezată puțin mai sus decît celelalte, acoperită pe dasupra cu un baldachin roșu și luminată de o mică lampă. Această piatră sepolcrală atrase foarte mult atențiunea mea; simțeam din instinct că ea ascundea un mister fatal, pe care voiam a-l cunoaște. Dar baldachinul ce o acoperea nu mă lăsa să citesc inscripțiunea ce desigur mi-ar fi satisfăcut curiozitatea. Nerăbdarea însă creștea și mă împingea la indiscrețiune. Bătrînul, simțind impaciența ce mă turmenta, ridică acoperișul după piatră și o putui privi. Ea era sculptată de o mînă măeastră; la partea de jos erau doi angeli ținînd o coroană de roze, pe care se vedeau doi fluturi, simbolul a două suflete ce și-au luat zborul către eternitate; în centru erau reproduse efigiile unui june și a unei copile ce semănau că își ia adio unul de la altul cu lacrămile în ochi; iar mai în jos se vedea sculptată inscripțiunea aceasta: Entrate a piangere, o!