Trecerea lor pe “promenadă”, un pod de lemn pardosind unul din trotuare, provoca în fiecare zi aceeași rumoare. Săsoaice scandalizate își făceau apariția la ferestre, copiii se opreau intimidați în fața porților, domnișoarele, de familie bună “din localitate”, care citeau sau lucrau pe bănci, abia îndrăzneau să ridice capul spre această bandă de nebuni, fetele desculțe, ciufulite, băieții fără haină, fără cravată… Ostilitățile erau deschise între populația civilă din Cernatu și grupul din Satu-Lung în așa măsură, încât Paul, seara, când ieșea la plimbare, dacă o lua la stânga, pe lângă primărie, avea sentimentul de a păși într-o zonă de luptă, pe un teritoriu dușman. Era de obicei ora de tenis a grupului. Terenul lor de tenis ajunsese celebru în întreaga regiune până la Dârste, până la Noua. Parii albi, dreptunghiurile de var, trase pe pământ, plasa bine întinsă la mijloc, gardul de sârmă ce înconjura întreg terenul, totul fusese făcut de ei, cu lucruri în parte aduse de la Brașov și în parte inventate pe loc, spre secreta vanitate a Satului-Lung și spre pizma mocnită a oamenilor din Cernatu. Lui Paul îi plăcea să se oprească acolo, în fața gardului de sârmă, și să privească agitația rachetelor, bătaia regulată a mingii, rochiile albe ale jucătoarelor.