I-am făgăduit că, oricare ar fi dorința Suveranului, sînt gata să contribui la îndeplinirea ei și, pentru a pregăti publicul, a doua zi chiar am publicat în foia mea un articol în care arătam imperioasa nevoie a unirii tuturor puterilor politice. Peste cîteva ceasuri mi s-a comunicat confiscarea Neamului românesc, cum se făcuse, de altfel, și cu alte ziare, din ordinul dlui Goga, care credea foarte serios că dictatura sa, de mult dorită, a și început. Am căutat fără zăbavă pe d. Hiotu pentru a-l întreba dacă în adevăr mi-a propus din ordinul regelui să intru într-un cabinet de concentrare națională. Mi-a cerut să întrebe întîi pe Suveran ca să-mi poată da asigurarea oficială de care aveam nevoie pentru a pretinde satisfacția ce mi se cuvenea. A doua zi am avut răspunsul, firește, afirmativ. Generalul Averescu și-a exprimat regrete la telefon și m-a căutat acasă, pentru întâia oară, explicîndu-mi cum i s-a arătat dorința regală, pe care n-o credea că e așa de hotărîtă și că trebuie să aibă urmări imediate. Încă o dată președintele de Consiliu mi-a părut un om cu cele mai bune intenții – fără planurile de dictatură care i se atribuiau și care influențaseră la Scroviște pe regalul bolnav —, cu un spirit de multă chibzuială și o inimă simțitoare la sentimentele bune care i se arată.