Târziu după-amiazăzi, când a dat de el, era obosit trupește și istovit sufletește, îi părea rău că l-a căutat și l-a găsit și n-a schimbat decât puține vorbe cu el. — Cum?! întrebă Burdea uitându-se țintă la el cu ochii ageri, Persida a venit cu tine? — Îți spun: suntem amândoi de trei luni de zile aici, răspunse Națl strâmtorat. Lui Burdea nu-i venea să creadă. Nu putea să înțeleagă cum femeia care atunci seara n-a venit la via lui Corbu a putut să vie la Viena. — Bine, sunteți cununați? întrebă el cu îndoială. — Ce-ți pasă?! răspunse Națl. Suntem soț și soție. — Pot s-o văd și eu? întrebă iar Burdea, gata de plecare. Națl rămase câtva timp strâmtorat. Nu, mai ales acum nu ar fi voit să-l ducă pe Burdea la Persida. — Eu nu mă duc acum acasă; am să mai fac și alte drumuri, dar am să te caut mâine ori poimâine, zise el, apoi îi întinse mâna și plecă fără să se mai uite înapoi. Îl căutase ca să-i vorbească și nu i-a vorbit nimic; umblase după el și acum era muncit de gândul cum ar putea să scape de el. Întors acasă muiat și umilit, el a găsit pe Persida șezând liniștită la fereastră, cu lucrul ei de mână.