În una din acele nopți din îngrijorat popas, târziu, către al doilea schimb de străji s-aude din margine dinspre pădure un strigăt, apoi o salvă de vaiete înfundate, apoi un bufnet în pământ, parcă s-ar fi prăbușit un mal — pe urmă o clipă de tăcere. Și deodată, tot dintr-acolo, pornește o îmbulzeală mare, un vălmășag îngrozitor de oameni, care se-mping, se strivesc, se ucid între ei, și nu știu ce e, ce s-a întâmplat. Și frământarea, zarva asta nepricepută de nimeni, se poartă prin tabără de colo-colo, ca un vârtej al morții, umbre ciudate alunecă pe dinaintea ochilor ce-n buimăcirea somnului se deschid o clipă și se reînchid pentru vecii vecilor. Umbrele acestea ce umblă buluc printre corturi, sunt ostașii crâncenului voievod pe care vrea să-l întâlnească Mohamed, și cel ce pășește înaintea lor, și scrâșnind își taie drum prin mulțime, este însuși Țepeș care caută cortul sultanului. Dar iată că trâmbiți pornesc să sune din toate părțile și gloatele se dezmeticesc: nestrăbătute ziduri de oameni încremenesc în jurul marelui împărat; tot mai rar se aud zgomotele de luptă, tot mai departe. Se luminează de ziuă. Turcii dau zor să mai ascundă din morți, — să nu vadă padișahul ce vraiște și stricăciune au făcut ghiaurii în tabără.