La „Dacia” se face apologia trecutului, și la „Eforie” se cîntă prezentul. Apărătorii celor două partide, care au ținut cîrma statului de la l876 pînă astăzi, sînt în război. Unii – desperați de ce au pierdut, alții – speriați de ce au să piaidă, se amncă în arenă cu hotărîre, și lupta e furioasă. Dar, ca o bucată de plută aruncată în mare, lovitura lor nu mișcă decît un val de la suprafață. Cercurile apei sînt mici. Marea rămîne senină și liniștită în adîncunle ei. Aceasta este priveliștea. Și pe cînd noi asistăm la hărțuielile astea convenționale. În mijlocul cărora fiecare luptător știe că are dreptul să fie, pe rînd, cînd învins, cînd învingător, căci nu sînt decît două partide: unul de guvernămînt și altul de control, nimeni pare că nu vede pe cel de al treilea, pentru subjugarea căruia se dă lupta. *. Poporul muncitor, țara reală. În zdrențe și-n lanțuri, e lăsată deoparte, pradă tristelor mizerii Durerile ei nu ating pe nimeni, nimeni nu se cutremură de suferințele ei, rămîn reci cu toții la zbuciumările de groază, ca-n fața unor dureri străine, care nu pot face să vibreze nici o inimă, ca și cum ar fi un organism depărtat, răzleț.