Înspăimântat apoi de fapta sa și temându-se ca nu cumva să se întețească și s-o lovească prea rău, el o lăsă, ieși repede din casă și încuie ușa în urma sa. Persida, înfierbântată, cu obrajii aprinși și cu părul vâlvoi, stete puțin zăpăcită, apoi se repezi după dânsul. Îi venea să iasă pe fereastra care era deschisă, să spargă ușa, numai să ajungă la el, ca să-i arate că nici nu s-a muiat, nici nu se teme de dânsul. Ea puse mâna pe ușă și o zgudui de răsună toată casă. — Vino-ți în fire, îi zise el, și nu ne face de rușinea slugilor. Persida se dete înapoi, se potoli și începu să-și rânduiască părul și hainele de pe trup. Abia acum își dete seama despre cele petrecute și o amărăciune ei până acum necunoscută îi cuprinse sulfetul. Stăm noi oamenii în căile vieții adeseori cuprinși de îndoială în loc și nu putem să ne dumerim dacă ceea ce înșine facem ori pățim e lucru aievea petrecut ori numai un vis deșert și fără de ființă adevărată, o închipuire a sufletului nostru, el singur cu ființă de-a pururea neîndoioasă. Așa stătea Persida acum. Îi era parcă visează un vis urât afară din cale și nu se poate deștepta.