Și cum gândea astfel, deodată parcă se făcu un gol lângă dânsul; întoarse capul și văzu că sublocotenentul lunecase în omăt și rămăsese acolo, nemișcat. Opri calul, dar în clipa aceea glasul sergentului-major răsună aspru: — Mai repede!… Brigadier, ne apucă noaptea… Și porni. În fața ochilor însă i se pusese o pânză prin care nu putea privi și între gene îi răsăriră două lacrimi. Nu-l știa pe copilandrul cela, nu-l mai întâlnise niciodată, și totuși i se părea că-l iubește ca pe un camarad, ca pe un tovarăș de arme… Îl văzuse bine cum căzuse și cum rămăsese nemișcat… Poate că murise… Ar fi fost mai bine — scăpa… Dar dacă trăia încă? Ce spaimă, ce grozăvie să rămâi în mijlocul câmpului, să vezi cum zbor spre tine corbii. …Și-ai tăi, ai tăi, acasă, te așteaptă!… Da, mai bine ar fi fost să fi murit. Gândul acesta îl necăjea, i se înfipse în minte. Deodată strânse dârlogii și calul se opri. Convoiul mergea înainte, și când se depărta, Păilă se întoarse și porni în galop. Prin lumina cenușie a serei, zări trupul ofițerului sprijinit într-o mână. Prizonierul rămăsese așa, împietrit, uitându-se cu ochii mari deschiși, țintuind parcă o priveliște de groază.