îmi vorbiau toți cu sfială și cumpătat. Iar din puținele lor cuvinte, înțelesei nesfârșitul «dor», care poate grăbise moartea mamei. Spre seară o înmormântarăm. Îmi rămăsese în auz glasul strident al clopotului dela biserică și căderea țărânei pe cosciug. Vibrase atâta melancolie, în aceste sunete !... și-mi evocase în amintire tot ce mi se părea uitat... Copilăria începu să se desprindă din întunericul trecutului ... Copil de plugari, născut și crescut în mizerie ; câtva timp, păzitor la cireada satului; apoi intrând în școală, după îndemnul unui arendaș care mă iubia, aci învățând cu o silință fără seamăn, terminând clasele primare, hotărît să merg înainte, să trec peste orice piedici ... Plec în oraș, dau examene de bursier, izbutesc cel dintâiu, trec toate clasele liceale, numărându-mă printre școlarii de frunte. Apoi triumful : bacalaureatul !... Rămân în București, iau o slujbă, pierd doi ani fără să fac ceva, mă înscriu la universitate, urmez neregulat, o părăsesc, m’agăț iar de o slujbă și alunec în cea mai ticăloasă, în cea mai zadarnica vieață!... Acum iată-mă singur!... Am rămas ca ultimul vlăstar al unui neam. Un lung șir de generații, luptând necontenit pentru a trăi, dându-și una alteia, ca o moștenire sfântă, instinctul de vieață și ajungând să se stingă prin mine !