Ștefan cel Mare în cea mai mare parte a luptelor lui a fost lăsat fără sprijin de regele Poloniei, care a dat contingentul său numai în anumite momente și în condițiuni foarte modeste și foarte discutabile. Cînd, la sfîrșitul acestui secol, Ioan Albert, fiul regelui Poloniei, vine în ajutorul lui Ștefan, o face în condiții care nu puteau să salveze independența Moldovei, și cînd același prinț, ajuns însuși rege, întrebuințează cauza cruciatei, planul de luptă împotriva păgînilor, întenția de a-i scoate din Moldova e numai un mijloc pentru a intra în țară, unde voia să răstoarne pe domn ca să puie în loc pe unul din frații săi. În întîia jumătate a secolului al XVI-lea, iarăși, polonii se feresc cît pot de orice ciocnire cu armatele turcești, cărora n-aveau ce li opune. Și, prin urmare, în loc să-i vedem colaborînd cu moldovenii împotriva turcilor, pe vremea lui Petru Rareș, sultanul Soliman primește plîngerile lor contra domnului Moldovei ca să-l răstoarne pe acesta, potrivit cu interesele polone, la Hotin și aiurea. În a doua jumătate a secolului al XVI-lea fiind adus pe tronul Poloniei, Ștefan Báthory, un ungur care fusese prinț al Ardealului ca vasal silit al turcilor, noul rege se gîndește ca, în legătură cu cazacii și peste țerile noastre, să înceapă lupta menită a da regatului granița Dunării, idee împărtășită și de cancelariul Ioan Zamoyski, care va rămînea, după moartea lui Báthory, factorul cel mai influent din țară, avînd, pe lîngă ambiția polonului, și sentimentele omului cult din Apus, omul Renașterii, față de barbarul profanator.