În ajunul zilei de Sfânta Maria terminasem, în sfârșit, sintaxa mea. Mi-am strâns cu toată îngrijirea manuscrisul și-am împreunat într-un mare pachet notițele adunate timp de ani îndelungați și cărțile pe care le consultasem. Mai înainte de a începe altă lucrare, am făcut o lungă plimbare de repaos de la Crucea de jos prin Panciu la Crucea de sus și de acolo la Străoani, de unde m-am întors prin valea Șușiței, un drum de vreo opt ceasuri. Obosit de drumul acesta, m-am culcat mai devreme decât de obicei, dar n-am ajuns să ațipesc când am primit o depeșă, în care soția mea stăruia să nu mai stau, cum fusese vorba, până după Sfânta Maria mică, ci să mă întorc fără de întârziere acasă. Mai erau vreo două ceasuri până la plecarea din Panciu a trenului. Am adunat dar pe apucate ceea ce puteam să iau cu mine și am grăbit la gară, de unde am plecat apoi la Mărășești. Aici era o îngrămădire înspăimântătoare: trenuri peste trenuri, militari și iar militari, lume și iar lume, încât mi-a fost peste putință să răzbesc la casa de bilete. Intrând deci trenul de București în gară mi-am luat geanta și-am sărit pe scara celui mai apropiat vagon.