Desenul era fin, estompat, parcă puțin șters de vreme. Gunther, revenind în cameră, o găsi pe Nora în fața acelui portret. — E mama, zise el. — Locuiește aici? Băiatul tăcu o clipă. Pe urmă, ca întors din depărtate gânduri, spuse: — Aici locuiesc numai eu cu Hagen. — Hagen? întrebă Nora, neștiind despre cine e vorba. — Hagen e omul care v-a deschis. Omul cu pelerina neagră. Trebuie să-l cunoașteți din nume. Nu vă amintiți? din Niebelungi? Din Götterdämmerung[6]? Întunecatul Hagen! — E numele lui? — E numele pe care i l-am dat eu. Cred că i se potrivește. Vă rog să nu-i spuneți altfel. Aici pe munte, toată lumea știe că-l cheamă așa. — Aici pe munte… repetă Nora gânditoare. La drept vorbind, nici nu știu bine unde mă aflu. Știam că există pe tot muntele numai două cabane. Despre casa asta nu mi-a vorbit nimeni. — Pentru că n-o știe aproape nimeni. Am clădit-o astă-toamnă. Când a căzut prima zăpadă, în noiembrie, nici un eram gata. Nici acum nu suntem cu totul gata. Seara, pe întuneric, nu se prea bagă de seamă, dar mâine dimineață o să vedeți că lipsesc multe lucruri. Poate o vom termina la primăvară, dacă va mai fi nevoie de ea.