Trec Dunărea și înaintează încoace falnicele steaguri romane, zorite de dorul izbânzii. Dar iată că de sub poalele unei păduri o năprasnică vijelie de săgeți s-abate asupra lor. Viteazul Fuscus e ucis, și oastea lui sfărâmată. Câmpiile Moesiei sunt din nou pustiite. Silit să încheie pace, Domițian se leagă a da lui Decebal meșteri și oameni învățați, ca să-i întărească țara și să-i lumineze neamul; afară de asta, se mai leagă a-i plăti ș-un tribut în bani, pe fiecare an. Iar pentru a-și ascunde umilința, fudulul împărat trimite veste la Roma c-a biruit pe daci, pune să i se ridice statui și arcuri de triumf, și îmbătat de vinul oaspeților și de laudele lingușitorilor, își adoarme astfel mustrarea și rușinea în cea mai deșartă slavă ce s-a pomenit vrodată în istorie. Ci tu veghează rege cutezător și paznic ne'nfricoșat al Carpaților, veghează și te pregătește pentru lupta cea mare, că de-aci-nainte ai a da piept cu adevăratul tău potrivnic! Se-ncheie un veac de la nașterea Mântuitorului. Împărat la Roma e Traian, om hotărât, cumpănit la minte — făptură mândră de ostaș și fire aleasă de stăpân bun în toată puterea cuvântului, de adevărat părinte al poporului său. Cel dintâi gând, grija lui neadormită e să spele cât mai de grabă rușinea tributului dac, și să sfărâme pentru totdeauna cuibul acelui rege trufaș, care sta încă dârz și neclintit în marginea împărăției romane.