E óre cu putință, ca tocmai noĭ, care am fost maĭ chibzuițĭ de-cât ceĭ-l’alțĭ, să ne perdem acum sărita!? Nu suntem noĭ de ierĭ, de alaltă-ierĭ pe pământul acesta, multe aŭ fost, și marĭ și grele, nevoile prin care am rĕsbit cu inima tare și liniștită, pe mulțĭ am lăsat să vie și să se ducă, de mulțĭ marĭ și puternici am scăpat și nu ne mai putem teme de cât de propriile nóstre păcate, căcĭ singure aceste maĭ pot să ne frângă. Să se astâmpere decĭ luptătoriĭ luĭ Iuda, care numaĭ la punga sa se gândește, să înceteze cu calomiile și cu asmuțările și cu vênătórea de suflete, și dacă-și ĭubesc némul, cum noĭ ĭubim pe al nostru, să nu încarce în capul luĭ urgia obștéscă, ci să-șĭ întrebuințeze știința și deșteptăciunea spre a face prin o educațiune națională din sĕĭ – nu Români, cĭ ómenĭ ca toțĭ ómeniĭ, cel puțin ca Țiganiĭ, care merg, precum zice proverbul, cu satul, în care ĭ-a aruncat sórta.