Fețe apar la ferești: femei, copii — ca totdeauna foarte drăgălași—, cari privesc îndelung, cu o zimbitoare curiositate, această defilare de automobile pe care flutură alături de „Star Spangled Banner” steaguri necunoscute. Ne-am oprit pentru a ne semnala. Și acesta e un mijloc pentru ca, precum spunea Regina Maria, „să punem România pe hartă”. Pe piața d’inaintea „școlii înalte”, high school, gimnasiul (aici se numerotează cele douăsprezece clase de la cea d’intăiu), mare clădire roșietecă fără stil, așteaptă ai noștri. Bune fețe ardelenești, așa de cinstite, cu un larg zimbet de mulțămire, doamne în rochii de târg printre care atâtea porturi românești câte s’au putut găsi în fundul lăzilor, cununițe albe pe care sânt insignele societății „Principesa Elena”, al cării chip iubit se vede pe drapel, copii de toate vrâstele, în haine de serbătoare, și steaguri, multe steaguri — între care și unul italian—, cu vulturul, cu crucea, cu colorile noastre iubite, și stelele dese ale Americei, cu chipurile după fotografii ale patronilor. Primarul îmi dă uh lung obiect de nichel, „cheia” orașului, așa cum se face aici, vorbind scurt, franc, sincer. Și apoi spre biserică. Fiindcă aici e un mic Ardeal, cu toate despărțirile ca și cu toate legaturile lui, sânt două biserici solid făcute din lemn văpsit și tencuit, frumoase întruchipări care înfățișează o admirabilă pornire spre jertfă—una din ele fiind a treia oară zidită asupra a două focuri distrugătoare.