Și totuși, printre gratiile de fier ale acestui regulament, își deschide-n lumină — cele dintâi flori — primăvara deșteptării noastre. E taina cea mare a înfloririi: de pretutindeni se desfac mugurii vieții noastre naționale. Din ce în ce mai calde-s adierile Apusului, din ce în ce mai slabe suflările crivățului. Rusia, hulpava Rusie, care-și pregătea o nouă Polonie în țările noastre, o Polonie pe care de data asta să n-o mai împartă cu nimeni, vede cu grijă cum o apucă ziua, asupra uneia din acele fapte care nu se pot săvârși decât noaptea. În anul 1834 turcii își plătesc datoria, și, potrivit învoielii, se așează iar domni pământeni „oblăduitori pământului acestuia”, în Moldova Mihail Sturza, în Muntenia Alexandru Dimitrie Ghica. — Îi pândesc pe amândoi, cu vrăjmașă luare-aminte. Consulii ruși, păianjeni ce-și întind, unul din Iași, altul din București, firele din ce în ce mai groase ale unei pânze din ce în ce mai zadarnice. Ei vor putea înlocui un domn — pe Ghica al Munteniei, prin Gheorghe Bibescu (1842), — vor mai ținea încă în mrejele lor pe unii fruntași ai bisericii, ori pe unii boieri bătrâni ce-și strâng pleoapele cât ce pot, ca să nu vadă lumina, năvălitoarea lumină a dreptății, vor întrebuința vicleșugul, banul și la trebuință glonțul, pentru a năbuși uriașul strigăt de mântuire a anului 1848, dar nu vor mai putea opri din mers, nici abate din cale fluviul vieții românești, intrat de-acum în albia destinelor lui.