Vorba era să mai fim și tunși, rași și îmbăiați, dar acestea ni s-au iertat. Ca totdeauna și pretutindeni eu am rămas și la etuve cel din urmă, coada cozii. Când am ajuns deci la celule, era prea târziu. Gândul nostru era să luăm celulele din etaj, din coridorul cărora se deschide o frumoasă vedere asupra grădinilor de la miază-zi. Sunt însă acolo numai zece celule. Primele cinci, dinspre scara paraclisului, erau ocupate de cinci socialiști, tot oameni tineri; într-a șasea se afla un alt domn, a șaptea a luat-o Dem. Teodorescu, a opta o ocupase cu câteva ore înainte colonelul Victor Verzea, într-a nouă se instalase Grossmannul meu, iar a zecea, o celulă îndoită, deci pentru două persoane, era rezervată pentru Arghezi. Sunt, iubite amice, nemângâiat când îmi dau seama că-mi este peste putință să-ți descriu gesturile, atitudinile și mutrele noastre când ne-am pus întrebarea care dintre noi intră cu Arghezi. «Dumneata - i-a zis Grossmann lui Dem. Teodorescu - îi ești cel mai bun prieten, deci cel mai indicat.» «Eu!? Doamne ferește!» - a răspuns acesta. «Să intre Carnabat!» «Nu! nu! nu!» - răspunse Carnabat dând din mâini și din picioare. «Domnule Slavici?» «Eu - am zis - din capul locului eram hotărât să iau una din celulele de jos, care toate sunt goale.