Eteriștii omoară-n Iași pe toți turcii care le cad în mână, și pleacă-nainte, spre capitala celuilalt Șuțu. În drumul lor jefuiesc țara. Cuvântul zavera, care vroia să spuie că răscoala lor e pentru dreptate și pentru lege, ajunge să-nsemne în mintea poporului groaza și urgia sălbătăciei omenești. De data asta însă, suferințele găsesc paharul plin și spre uimirea tuturora, se descopere că și răbdarea românului areun sfârșit. Ca o coamă de leu se-nfioară șirul codrilor noștri, din Vatra Dornei până-n plaiurile Gorjului, și într-un freamăt se lasă pânza de vale Oastea Dreptății, sufletul țării ce nu mai poate răbda. Grecii, care se credeau stăpâni pe pământul nostru, unde dominau ai lor de-atâta vreme, grecii care vroiau să ne ia cu de-a sila în răzmerița lor, în goala răscoalei lor, grecii noștri căzură-n focul ce singuri și-au aprins. În Moldova ridicară satele-mpotriva lor boierii din țara de Sus, Gherghel și Istrati de la Zvorâștea, și Spătarul Sturza, ispravnicul Neamțului. Și, cum furia mulțimii nu mai vede și nu mai alege, au pierit și din boierii pământeni în vânătoarea aceea de greci. În Muntenia, sufletul mișcării e Tudor Vladimirescu, fecior de moșnean, din mândrul ținut al Gorjului. Pe când Ipsilanti înaintează cu liota lui spre București, Tudor trece Oltul cu 25 de panduri, să „ridice țara”.