Era lucru firesc dacă tot mai stetea pe gânduri și după trecerea anului de doliu. Îl cuprindeau un fel de fiori reci când se gândea la bătaia de cap pe care urma s-o aibă cu atâte slugi și cu o gospodărie atât de complicată. Ba mai era pe deasupra și răspunderea pe care o lua asupra sa în ceea ce privea soarta soției și a copiilor, care ajung așa de ușor să încurce socotelile părinților. Era parcă un demon care-i șoptea din când în când la ureche: „Omule! dai o mie de lei pe lună și scapi de toate! ” Nu! Omul cumpănit numai după cea mai matură chibzuire poate să ieie asemenea hotărâri. Mai trecut-au deci și alți ani, și iarăși alții, fără ca Negrea să se fi pripit, și el a ajuns cu adevărat bătrân, tot cum fusese-n timpul tinerețelor lui.