Bătuți în cele din urmă de viteazul Oto, împăratul germanilor, la anul 955, încep să se strângă de pe drumuri și se așează în Panonia, unde mai norocoși decât strămoșii lor huni și avari, urzesc domnie trainică trecând la legea creștină sub cârmuitorul lor Ștefan, căruia Papa-i trimite în anul 1000 coroana de rege; și binecuvântează astfel întemeierea noului stat. Valahii, cum numesc povestitorii vremurilor pe toți cei care se trag din vechea viță romană altoită pe tulpina ilirico-tracă, valahii, cum își zic ei de când s-au trezit pe lume, se văd iarăși, din toate părțile, împresurați de neamuri străine. De astă dată însă nu mai e o năvală trecătoare în urma căreia bântuiții să se întoarcă iar la ceea ce-au fost — ci un popor vrăjmaș s-așează temeinic lângă ei și caută să se întindă mereu, amenințând să-i copleșească și să-i înăbușe în adăposturile lor. Românii se iau de gânduri. Unde să-și plece capul?... Unde să se mai ducă? Aici și-au îngrădit viața, aici și-au păstrat limba, datinile, sufletul curat și făptura întreagă și mândră a neamului lor. Din cea mai adâncă vechime, de la capătul vremurilor știute, ei și numai ei au fost stăpânii munților acestora. Cu bună dreptate ei pot spune lumii: noi suntem agatirșii, noi, dacii lui Decebal, și romanii care, cu armele, și-au despicat drum încoace, tot noi suntem.