Nu! ea nu! Dânsa era duioasă și se uita la el cu ochii scăldați în lacrimi și cu buzele pe jumătate deschise: era întâmplarea nenorocită la mijloc! Asta trebuia să i-o spună ei. Mumă-sa i-a trimis, ce-i drept, banii, ca să treacă pe la Sighidin la Timișoara, dar dacă s-a nimerit să treacă pe aici, mai putea să stea câteva zile, așa, în călătorie. Trebuia neapărat s-o mai vadă. Cum și când? Asta numai dânsa putea s-o spună. Pe la două ceasuri el se plimba prin fața casei lui Claici și era-n aer atât de nespusă dulceață, încât nu-i mai venea să se depărteze. Parcă dânsa știa că el se află pe aici prin apropiere și se zbate în culcușul ei ca pasărea prinsă în vâsc. Nu! Persida dormea liniștită, pierdută în visuri văratice. Și bine i-ar fi fost să doarmă mereu așa și să nu se mai deștepte decât după ce vor fi trecut toate. Nu că era nenorocită, ci era o nenorocire pentru alții, asta o muncea pe dânsa când își dădea seama cum s-a pomenit deodată între doi oameni, care ar trece voioși prin lume dacă ea nu le-ar fi ieșit în cale. Îi venea să fugă, să se ascundă, ca să i se piardă urma, și iar vedea pe Națl cu părul lung, cu subțirele, crețele și-ncâlcitele fire de păr în barbă, îmbrăcat în haine soioase, și inima ei sângera.