- Mâne viu să-ți aduc arenda, îi zise Sepi administratorului. Acesta dete din cap. Îl cunoștea bine pe bătrânul Wieser. - Ba lucrul acesta să nu-l faci, răspunse el. De ce să-l amărăști pe bătrân! ? Acum se făcu Ferco alb ca varul la față. Îi părea rău c-a câștigat la jocul de cărți. - Îți dau eu chiar acum chitanța, ca să i-o arăți, și-o să-mi dai banii când îți va veni la îndemână. - Aida-dee! zise el strâmtorat. Plătesc eu arânda și-mi rămâne Sepi mie dator. - Mie ori ție, tot acolo vine, întâmpină administratorul. - Nu, - grăi dânsul - noi, șvabii, suntem oameni simpli, dar corecți: perdut e perdut! Eu n-am jucat pe credit, ci-n bani numărați pe masă, și dac-am făcut-o, trebuie să am și curajul de a o mărturisi. Ai câștigat și rămâi cu banii și cu fala, iară eu, care am perdut, rămân cu paguba și cu rușinea. Era o situațiune penibilă, încât steteam toți patru uitându-ne unul la altul. Nu mai era vorba numai de arânda pe care Sepi n-o plătise, ci și de amorul propriu al jucătorilor, care țineau să arate că nu pun preț pe bani, ci pe onoare. Îndeosebi administratorul era nemângâiat că lucrurile s-au petrecut la masa lui și n-ar fi voit o dată cu capul să meargă vestea că la casa lui se joacă pe bani și se perd sume mari.