O invitație la dejun a fost refuzată: nu mai e timp să se ajungă la București. Ea a fost repetată: nu e nimic; cel mai puțin ce poate face un rege constituțional pentru un bărbat de talia dlui Maniu e să lase a i se arde bucatele. D. Maniu, care e discret ca o poiană de la Bădăcin, nu va spune niciodată ce s-a petrecut în conversația în care, firește, în schimb pentru onoarea pe care ar face-o lui Carol al II-lea primind a-i fi președinte de Consiliu, el nu putea cere altceva decît o pocăință complectă pentru ieșirea din Constituție și promisiunea că toate puterile vor trece, chiar dacă e vorba de menținerea unui ministru la Paris sau numirea unuia la Lisabona, asupra d-sale. Dacă nu-i place Maiestății sale, are libera alegere: dd. Vaida Voievod, Mihalache, Mironescu, Iunian, oricare, dar așa de mult ca d. Maniu, nu! Dar d. Mihalache părăsise solemn șefia provizorie. Partidul era prin aceasta a doua oară decapitat, ceea ce e natural la o formațiune așa de dublă. Necesitatea imperioasă a alegerii șefului se impunea. Dacă se va opune mai multă vreme d. Maniu, oricît ar fi făcut încă unele rezerve timide regalitatea, învățată cu un prim-ministru ca mine, el va fi condamnat la șefie și întemnițat în Sovietul partidului, de care, în ultima instanță, nu scapă nimeni, oricine ar fi el.