— Mamă, mi-e foame! — Ia! șopti Ion. De pe maluri s-auzi: „Puneți mîna pe ea! Ațineți, mă! Na, ne-a scăpat!” Irina leșină. Copilul plîngea. — Ce face mama, Ioane? — Doarme, neică… și eu am să dorm… și tu ai să dormi… Butia plutea lin și se ducea pe firul apei. Ion se scărpină în cap. — Ei, ce te faci, Ioane? Ce făcuși, neiculiță? Ce rău făcui eu pe lume? Ba, un bine, da… Ș-odată se lumină ca ziua… — Dar asta ce fu? Eeeee! Ia să mă gîndesc eu, neiculiță ! Și se gîndi la peștele de aur. Ba să-i dea vin, ba mîncare, ba cuțite, ba cîte alea toate. Ș-odată, ciocnituri de pahare, de farfurii, de solnițe, și două damigene pline, rase, și pește fript, și pește prăjit. Se puse masa. — Eeeee! păi stăi, verișcane! Puse mîna pe mînele prințesei. Mînele, calde. Freac-o pe mîini și pe tîmple cu vin’negru, pîn-o trezi. Prințesa se șterse la ochi. — Ioane, eu sunt, mă? — Da, măria-ta. — Ioane, tu ești, mă? — Cum să nu, măria-ta, eu, Ion purcarul, feciorul mamii din sat. — Ei, cum, Ioane? — O taină, măria-ta; Să mîncăm și-ți spui de undel.