Căci, în colțul ei de lume închisă, această neobișnuită fetiță bolnavă se înălțase, tot chinuindu-și sufletul prin îndelungata oprire dureroasă asupra lui, până la vederi filozofice personale, până la gânduri asupra rostului lumii, a carii cheie de suferință o avea : Cum de-oi muri acuma, Aceste mii de stele Vor lumina țărina Deasupra groapei mele Și alți simți-vor vraja Atâtor nopți frumoase, Când eu voi fi pierdută Prin bolți întunecoase. Sau în aceste patru scurte versuri, bogate în înțeles: Flori albastre înflorite, Cât de trist ați fost ursite: Ieri înveseleați un munte, Azi împodobiți o frunte! Proza volumașului cuprinde schițe din viața de sate, în coloare romantică de obicei — iubiri între ciobani și domnișoare bogate de la oraș — dar câte una zugrăvită tare, aspru, cu trăsături de realism energic și conștient. Se găsesc pretutindeni comparații noi și fine — copiii „mărunței ca ulcelele”, luna ce se ivește „curioasă ca o fată ia geam”, sălciile care „sărută cu vârfurile lor apa străvezie”, stelele ce se sting dimineața „ca niște fluturi argintii ce în ajunul morții mai bat încă din aripi” — cuvinte care întrupează o psihologie întreagă; „a, de când n-am mai băut apă din satul meu”, zice flăcăul întors de departe.