Ațipi și se văzu deodată într-o prăpastie în care ningea. Dar de jur împrejur copacii erau în floare, iarba verde. Iarnă era numai deasupra lui. Fulgii îi acopereau trupul, peste care omătul se înălța ca un turn. Iarăși se încorda să se scoale, izbi în patul de lemn; turnul parcă se dărâmă cu un sunet de parale ce zurnuiau. Se ridică din nou; se ținu într-un cot. Era înghețat, își strânse toate puterile, întinse mâna, apucă surtucul, îl smuci să-l tragă până peste gât, să se încălzească. Surtucul se ținu mai întâi greu, apoi, ca și când ar fi scăpat dintr-un ac în care se prinsese, rămase ușor, ca o cârpă. În aceeași clipă, un val de aur se răspândi pe pat și, lunecând jos, pe podeală, galbenii se împrăștiară peste tot, rostogolindu-se, lovindu-se apoi unii de alții, sunând ca o muzică, îngânând un cântec care smulgea parcă răsunete, clinchete de supt pământ. Bătrânul deschise ochii mari, spăimântători de mirați, întinse mâna după aurul ce fugea, apoi ceva parcă i se rupse în dreptul inimei, căzu pe spate și rămase mort.