Drumul pe care-l urmează acum îl cunoaștem din atîtea izvoare contemporane: el suie cursul Dîmboviței. Se pomenește și popasul pe care l-a făcut ambasadorul, la Rucăr, după nouă alte „conace” – nu știu dacă era carantină în momentul acela, dar pentru astfel de călători nu se ținea samă de prescripțiile ei. De la Rucăr Paget trece în Ardeal, „în ținutul nemțesc”, zice Greceanu, fiindcă de cîțiva ani de la pacea care s-a încheiat la 1699 în Carlovăț Ardealul era în stăpînirea austriecilor. Aceasta este călătoria lui Paget. Am spus că sensul politic nu-l vom putea afla decît în momentul cînd rapoartele diplomatice engleze vor fi tipărite și Paget însuși va vorbi. Socotelile domniei nu pot aduce decît amănunte materiale. Știm însă un lucru: că Brâncoveanu avea oarecare greutăți cu austriecii în ce privește ruperea relațiilor bisericești ale românilor din Ardeal cu scaunul arhiepiscopal de Tîrgoviște, de care atîrna mitropolia ardeleană. Cînd au venit imperialii în Ardeal, gîndul lor a fost să se sprijine pe o parte măcar din populația numeroasă a românilor din această provincie împotriva privilegiaților, a ungurilor și sașilor, oameni cu pretenții, pe cînd românii erau bucuroși să se ridice către situația de „nație politică”. Deci, pentru ca acești români să fie numai în mînile împăratului, se va desființa legătura ierarhică religioasă ce aducea atîta schimb de idei și aspirații politice între ardeleni și noi.