Măcar ca un semn de mulțămită față de memoria celui dintăi, frumoasă minte, îndemnată de emoții totdeauna sincere și nobile, s-ar fi cuvenit să întrebăm mai de curând, mai des și cu mai mult folos pe țeranii români din locul lui de naștere. Viața răzeșească, aproape neatinsă pănă azi, cu serbătorile ei tradiționale, cu obiceiurile ei străvechi, trebuie să fi păstrat mai bine decât orice alt strat popular românesc cântecul național, cu ariile fără de care numai cărturarii, deprinși în abstracții, și-l pot închipui. Nu se poate să fi pierit de acolo lungile bocete tânguitoare, solemnele orații de nuntă - din care dădeam cutare, foarte frumoasă, după una din trecătoarele foi românești basarabene apărute la începutul erei constituționale, în "Floarea darurilor", I -, vioaiele urări de Crăciun și de Anul Nou, cântecele de iubire și de dor, istețele chiuituri de horă sigure de lovitura lor. Pe teritoriul Codrului, unde se prădau și armele, calul tatarului și oile mocanului în trecere pe șesuri, a înflorit odată acel cântec de haiducie anonimă, înaintea marilor haiduci cu nume vestite, cântec pe care-l știe azi, pănă în munte, unde l-a cules învățătorul Vasiliu din Tătăruși, Moldova toată: acolo tocmai să se fi pierdut el în sărăcie și înstrăinare?