“Totul e să urcăm, să urcăm mereu.” Nu mai întâlniseră de câtăva vreme niciun semn. Micile drapele albe-roșii se făcuseră tot mai rare, și acum pieriseră de tot. — Poate le-a acoperit zăpada. — Da, poate… Lumina scăzuse. Zăpada era acum fără strălucire, mai mult cenușie decât albă. E totuși prea devreme ca să însereze, spuse Nora. Era o lumină grea, care se depunea pe lucruri, ca o pojghiță de metal. Brazii se stingeau într-o umbră plumburie, care cădea fără plutire. — Auzi? Paul o oprise din mers, punându-i o mână pe umăr. De undeva, de sus, venea un foșnet metalic, un freamăt de arme, o fâlfâire grăbită de aripi metalice. Păsări mari nevăzute sau păduri urnite din loc coborau lovindu-și aripile, crengile. — S-ar putea să fie o avalanșă? — Exclus, zise Nora. Era palidă și asculta cu încordare. Simțea mâna lui Paul pe umărul ei drept. “Numai de n-ar lua-o.” Lumina căzu cu încă o treaptă. Era aproape întuneric, și totuși lucrurile se vedeau cu o absurdă precizie. Brazi de piatră încremeneau în jur, ca într-o grotă. Un moment, totul păru oprit în loc, desprins din timp, trecut în altă lume… — În altă planetă, șopti Paul. O strânse pe Nora lângă el.