Dar cruzimile lui, la care mai mult frica îl împinge, grăbindu-i căderea, — Vlăduță, fiul cel mai mic al lui Vlad Călugărul, se-nfruptează și el c-un an de domnie. În 1512, cântărind mai greu aurul Basarabeștilor, pășește la tron peste leșul lui Vlăduță, evlaviosul Neagoe, fiul fostului domn Laiotă Basarab. Darnic și iubitor de pompă și de măriri până la deșertăciune, uitând, ori poate neștiind de unde izvorăsc bogățiile, milostivul voievod nu vede în toată sărmana lui țară decât mânăstiri, biserici, podoabe, sărbători și preoți. Pe când în câmpiile Valahiei se-njugă vacile la plug și muncitorii înting în apă sărată mămăliga lor de mei în două cu țărână, departe, prin limanurile răsăritului, cu bani din țara acestor săraci, se ridică biserici și lavre mărețe, ce buciumă noroadelor numele darnicului voievod și vâlva bogățiilor lui. De-atunci s-a pornit închinarea mânăstirilor noastre către cele din răsărit, de-atunci și puterea egumenilor greci. Nouă ani a domnit Neagoe Basarab, și încununare a isprăvilor lui a rămas frumoasa, minunata biserică de la Curtea de Argeș, la sfințirea căreia se spune c-au venit să slujească o mie de preoți, cu patriarhul, cu mitropoliții și toți vlădicii din răsărit. — Dumnezeu i-a făcut parte de-un sfârșit vrednic de viața pe care-o trăise: A murit în domnie, și de moarte bună, ceea ce nu se prea întâmplă pe vremile acelea.