Dar Laiotă nu-i omul pe care-l cereau împrejurare. Și lucrul făcut în pripă, în pripă se desface. De-abia-mplinește-o lună de domnie și e alungat de turci, care-l urmăresc pân' la Bârlad, pustiind totul în cale. Ștefan îl mână-ndărăt c-o ceată de viteji încercați. O nouă biruință a moldovenilor îi redă domnia. Moartea neașteptată a lui Radu i-o limpezește. — Suflet nevoiaș, doritor de putere, dar înfricoșat de luptele și primejdiile ei, Laiotă, înțelegând că nu va putea domni împotriva turcilor, părăsește pe binefăcătorul lui, și se-nchină sultanului, care, împăcat cu perșii pregătea răfuiala cu voievodul moldovenilor. Împrejurările păreau grăbite. Ștefan își întărea străjile Nistrului, pe unde iar își cătau vad haitele flămânde ale tătarilor, -când iată că-i sosesc soli de la padișah, cu strașnice porunci: să părăsească numaidecât Chilia și Cetatea Albă, și să-și plătească birul datorit. Pentr-un om ca Ștefan, aceasta nu putea avea decât un singur înțeles și-o singură dezlegare cinstită: Războiul. Îl prevăzuse, și-și luase toate măsurile. Un gând îl mai tulbura: Muntenia, pe care-ncepuse a o privi ca pe o parte a țării lui, era iar în mâinile turcilor. — Pe miriștile uscate, pe sub codrii stropiți de toamnă cu pete ca de sânge, zboară spre Laiotă, c-o frunte de călăreți, — o clipă, numai o clipă să-l privească-n ochi.