Pentru toți fanarioții are cuvinte grele. Costachi Moruzi vindea lămîi lîngă Constantinopol – ceea ce e fals, –, Ipsilanteștii se coboară dintr-un blănar, Mavrogheni e un cuțovlah (Kuzufalk), – interesantă părere, care n-ar fi contrazisă de faptul că venea din insule, unde elementul albanez, legat așa de mult cu al românilor, era foarte bine reprezintat[29]. Odată țara dădea un venit de 2 800 000 de lei pe an, acum nici o treime, lucru care nu e de mirare cînd populația a scăzut la abia o jumătate de milion. Dintre dări, capitația ar face 200 de lei la un sat de o sută de case; dar se ia suma și cînd numărul caselor scade, așa încît, după o plîngere zădarnică înaintea pîrcălabului local, oamenii împung fuga[30]. Și ce țară bogată! E ca „o grădină roditoare și bine sădită”. Merele domnești ar fi mari „cît un cap de copil”[31]. Numai de la albine, un stup roind alte zece, cinsprezece, se fac 72 000 de lei pe an, pe cînd în Țara Românească producția e cu o treime mai mică; dar Hacquet prevede timpul cînd exploatații lacome vor distruge poienele și cu ele prisăcile. Și e păcat, căci mierea din sudul Basarabiei, pe care cîndva o întrebuința și el, e tot așa de aleasă ca aceea din Franța, de lîngă Narbonne[32].