În legătură cu adînca influență pe care a exercitat-o Franța asupra societății românești în al doilea șfert al secolului trecut și cu interesul deosebit pe care această Franță, liberală supt raportul politic, romantică supt cel cultural, l-a simțit pentru țerile noastre, bogate în „pitoresc”, în colorit, în exotic și, pe de altă parte, locuite de un popor setos de libertatea națională deplină, se desfășură o fază a artei franceze în legătură cu Orientul. Un întreg șir de desemnatori cu numele înscrise în istoria picturii au străbătut prin anii 1830 –40 Moldova și mai ales Țara Românească pentru a culege senzații nouă, aspecte inedite ale naturii și a le fixa în desemnuri asupra cărora reveneau apoi cu dragoste și îngrijire. Totul li atrăgea privirile, lacome de lucruri nemaivăzute. Un cer cu strălucite jocuri de lumină, cu delicate degradații ale tonurilor, avînd pe lîngă soarele cald din alte țeri și acea atmosferă de neguri și cețe care-i înmiește capriciile de coloare și le variază din zi în zi, ba chiar din clipă în clipă. O vegetație sălbatecă admirabilă, cu codrii săi de veacuri, cu pustiurile sale de buruieni neatinse de plugul harnic și zgîrcit al zilelor noastre. Case de construcție originală, avînd într-însele elemente locale care durează de sute și mii de ani, adăugite și prefăcute cu altele venite de la Apus și de la Răsărit: curți boierești, hanuri cu cerdace largi pe stîlpi frumos lucrați, bordeie întunecoase, popasuri de poștă, cîrciume.