Mai era, dincolo de Arghezi, un om cu care aș fi stat bucuros chiar și în fundul iadului, Hertz, baronul, un tânăr plin de viață, de duh și de dulceață cum rar găsești în cărările vieții, un om care nu avea ce să caute prin închisori. Acesta avea însă tovarăș, ba chiar tovărășie. Mai bine de cum a făcut-o nu putea s-o facă Bolentinul țării distribuția: toți ne simțeam bine, chiar mai bine decât la Văcărești. Lui i se cuvine deci cinstea și lauda dacă viețuirea ne-a fost mai rodnică decât la Văcărești, unde nu a scris, pe cât știu eu, nimeni nimic. Carnabat, când nu avea ce să citească și-i ardea luleaua, scăpa de parapon, avea un fel de clipe de luciditate și scria poezii frumoase, pe care mi le citea. Arghezi și Dem. Teodorescu scriau și ei - mai ales noaptea - lucruri fără îndoială frumoase, pe care însă nu ni le-au citit. Grossmann scria când ziua, când noaptea, după cum îi venea pofta, pare-mi-se, impresii de la Văcărești și de pe la Modern. Eu, prietene, am scris Căile Morților și Prințesa, destul pentru timpul petrecut în Hotel Modern. Numai rar de tot se întâmpla să scriem amândoi în același timp.