Când văzu Ana Maria că-și pierduse și această ultimă nădejde, îngenunche pe pământul rece și grăi astfel: — Sfântă Maică Precistă, și tu m-ai părăsit!… Acu trebuie să mor! Și vru să moară, dar un glas, parc-ar fi fâșiit de pe buze de femeie, îi șopti: — Caută! Și Ana Maria începu din nou să caute, scormoni prin toate sertarele, prin toate crăpăturile odăii, examină totul cu de-amănuntul, și douăzeci și patru de ore căută nemâncată, nebeută, parcă canonindu-se, medalionul, ultima nădejde. Chipul Sfintei Maria nu-l mai găsi. În schimb, dădu peste o scrisoare al cărui scris nu-l cunoștea și o desfăcu curioasă, căci încă nu era nici desfăcută. În scrisoare poetul care vruse să-și facă seama cu otravă din pricina ei își lua adio de la dânsa și de la viață. „Dacă aș fi desfăcut atunci scrisoarea asta, se gândea în sine Ana Maria, nenorocitul băiat nu s-ar fi otrăvit și n-ar fi orbit din cauza asta.” Apoi deodată-i veni în minte întrebarea: „Oare mai trăiește? Ce face? În visurile lui neluminate mă vede tot așa de frumoasă ca de mult? Ochiul lui n-o să creează nici dacă petele mele de vărsat...” Nu se liniști până ce nu găsi pe poet, care cu orbia și pesimismul lui se retrase la țară.