Pe vremea lui Nicolae Mavrocordat, care a domnit de două ori în Moldova și de două ori în Țara Românească, călătorii sînt puțini. Erau străini la curtea lui vodă, întrebuințați ca secretari, cum a fost Fonseca, un Nicolae Wolf, polon, firește Del Chiaro, dar călători cari să scrie despre cele văzute la noi sînt foarte puțini. Unul dintre dînșii, despre care vorbim acuma, era un sas din Brașov, Ștefan Bergler, om foarte erudit, care a fixat textul multor opere clasice, ba chiar al lui Aristofane, și stătea în legătură cu casele editoare din Lipsea. El a dat și o traducere în latinește a cărții Despre Datorii a lui Nicolae Mavrocordat (De Officiis, același titlu ca și al lui Cicerone). Lui vodă i-a plăcut foarte mult această ediție și a poftit pe Bergler să vie în țară. Aici l-a atras traiul bun, fiind și foarte bețiv. A stat pe lîngă domn o mulțime de vreme, trăind pînă aproape de 1730. Ba a fost și la Constantinopol, unde-l chemaseră pentru gimnaziul pe care-l susțineau domnii noștri cu banii lor, și se credea că ar fi murit acolo, dar, după altă mărturie, e foarte probabil că a murit la noi. Dacă a putut fi atras la noi pentru vinul pe care i-l dădea domnul fanariot și leafa ce i-o servea, el este și mai strîns legat de români prin altceva: în adevăr, s-a născut la 1680, în Blumăna Brașovului, avînd drept tată pe un biet om de-acolo, pe care localnicii îl numesc „Der blesche Hans”, dar „Blesch“ înseamnă „valah”, român.