Demult, pe vremea când nu apăruseră încă medicii de familie, trăia, într-o comunitate mică de munte, o farmacistă care avea grijă de sănătatea oamenilor din jur. Dimineață, farmacista trecea pe la fiecare și-l întreba cum se simte și dacă-l doare ceva. Dacă găsea pe cineva bolnav, farmacista pleca îndată, însoțită de câinele ei Tobi, prin pădure, pentru a căuta leacurile potrivite. Spre seară se întoarcea încărcată, apoi le prepara, și-n puterea nopții le ducea celor suferinzi. Nu vroia nimic în schimb - mai toate le oferea cadou, pentru că și ea le primise în dar de la Mama Natură. Comunitatea supraviețuia datorită cadourilor farmacistei. Fără ele, ar fi pierit demult... Uneori însă, cineva din sat se îmbolnăvea așa de tare încât aproape nimic nu-l mai putea salva. Oricât de mult se străduia farmacista era în zadar. Plantele pe care le găsea prin pădurile dimprejur nu erau suficient de puternice. Știa că există o singură plantă care putea trata orice boală. O plantă mică cu frunze ascuțite și flori albastre de culoarea cerului ce înfloarea doar o dată la o sută de ani. Unii o numeau planta vieții. Oricine ar fi băut un ceai din planta vieții, și-ar fi revenit îndată. Dar, planta vieții creștea doar pe vârful unui munte înalt pe care mai nimeni nu îndrăznea să-l urce.