Iară Gogu se uita de la fereastră și ochii i se umpleau de lacrămi când vedea cât de fericit e Gogușor, care putea să se joace cu nisip, să arunce cu pietre, să se cațere în copaci… Într-una din zile ploua, bătea vântul, tuna și fulgera. Gogu n-avea voie nici măcar să stea la fereastră și, Doamne!, tare ar fi dorit să vadă și el. Deodată - hurduc! - un zgomot, de care răsună toată curtea. Vântul luase burlanul de la streașina șopronului și-l aruncase departe. Era peste putință să-l mai ții pe Gogu, când madama alergă și ea la fereastră, ca să vadă ce s-a întâmplat. Ajuns în fața ferestrii, băiatul rămase încremenit. Gogușor, desculț, cu pantalonașii sumecați până la genunchi, în cămașă și cu capul gol, bălăcea sub streașina rămasă fără burlan, încât apa-i cădea șiroaie în spinare, ca unui om mare, ca unui uriaș. Madama voi să-l tragă pe Gogu de la fereastră, ca să nu vadă petrecerea atât de scandaloasă a băiatului de afară. Dar nu! Trebuia, din contra, să-l lase, ca să-l înspăimânte. - Vezi, - grăi dânsa - așa fac băieții proști și rău-crescuți. Are acum să se îmbolnăvească și să moară. Gogu se depărtă înfricat de la fereastră.