Nu poate să existe însă nici o comparație între învățătura lui Miron Costin și între învățătura lui Dimitrie Cantemir. Acesta avea cunoștințile cele mai variate, și fiecare dintr-însele mult mai solidă decît ale lui Miron Costin. Ele sînt căpătate într-o viață întreagă de studii, căci Cantemir a trăit în mijlocul cărților sale, mai ales în Rusia. Adăugînd faptul că el cunoștea și izvoarele orientale, că avea un cîmp de vedere mult mai larg, un sentiment de istorie universală, aș zice, pentru marile probleme superioare, domnul moldovean e mult superior înaintașilor săi. El va vorbi deci și în cartea de față – mai pe larg despre acestea în Hronicul româno-moldo-valahilor, istorie veche a poporului român, care trebuia să facă parte, după concepția lui, din istoria generală a românilor –, despre obîrșia romană a poporului nostru, care este pentru dînsul incontestabilă. Uneori trece, cum am văzut, chiar dincolo de limitele admisibile și dă etimologii care ne fac pe noi să zîmbim. La originea obiceiurilor noastre populare el pune totdeauna ceva roman, clasic roman, și exclusiv roman. Acum, într-o carte ca aceasta, el nu putea să arate pe larg părerea sa despre permanența românilor pe teritoriul ocupat de dînșii. În ce privește întemeierea Principatelor, firește că prezintă cunoștințile pe care le avea la îndemînă în cronicile locale.