Boierii aceștia dispuneau de oarecare avere, aveau o mîndrie de neam dacă veneau din vechi familii așezate în cutare sau cutare ținut; se aflau însă, încă din veacul al XIV-lea, boieri, foarte trufași, cari nu erau de la noi, ci veneau din ținuturi cu o aristocrație mult mai veche decît acea aristocrație năseîndă a țerilor noastre. Erau pribegi de dincolo de Dunăre. Turcii întraseră în Balcani; toți acei cari aveau un nume mare, cari îndepliniseră funcțiuni însemnate și dispuneau de bani, se refugiau la noi, așa încît țerile noastre începuseră să adăpostească încă de pe vremea aceia pe reprezintanții unei puternice clase adunate din deosebitele state ale Peninsulei Balcanice. În mijlocul boierilor, avînd dreptul de a-i numi și de a-i scoate, dreptul de a-i osîndi la moarte – și folosindu-se uneori de acest drept –, stătea domnul. Cîte un domn vechi, cum era Basarab, însemna încă mai puțin lucru; dar Nicolae Alexandru începea să aibă, acum, în independența lui, cîștigată prin lupte – tatăl lui, Basarab, biruise pe Carol Robert la 1330, cînd ungurii trecuseră părțile noastre – anumite atitudini; legăturile cu familiile domnitoare din Peninsula Balcanică se făceau tot mai dese, și fiecare din aceste legături adăugia sentimentului dinastic, pe care vechii stăpînitori dela noi nu-l aveau.