După câteva zile stăteau părinții înainte de culcare într-un pridvor fără să vorbească, și le era dor de feciori — că poate fi cât de-mpărat, părintele e tot părinte, — și împărăteasa a pus mâna la ochi, a stat așa parcă ar fi adormit, și pe urmă zice: — Uite, eu văd acuma pe Liliana jucând cu Ler... — Cum asta? — Nu știi? Ia pune și Măria Ta mâna la ochi și gândește-te acolo cu dor adânc, dar adânc de tot cât poți mai adânc. Împăratul și-a rezemat coatele pe spetezele jețului, și-a acoperit ochii cu amândouă mâinile și s-a gândit cât a putut mai adânc, și pe urmă zice: — Așa e, da! Adevărat o văz pe Liliana, dar nu joacă Ler cu ea, joacă Mezin. — Ba Ler! Nu vezi? — Ba văz... Dar e Mezin... Uite!... uite! Ler se plimbă cu Viorica! — Ba cu Liliana. — Ei aș!... Ba Ler, ba Mezin, ba Viorica, ba Liliana! S-a cam îmbufnat împărăteasa și zice: — În sfârșit rămâi Măria Ta cu părerea Măriei tale, eu rămân cu a mea. Hai să ne culcăm că e târziu. Nu prea-i era somn împăratului, ar mai fi stat de vorbă, dar după obiceiul lui a ascultat-o ca totdeauna.