Ci ne pare rău din suflet dacă nu te oștești pre lege, fiindcă nu altora, fără numai celor ce se oștesc după lege, se dă cununa cea după frumusețea neamurilor, și cu atâta mai fierbinte râvnim mântuirea ta, cu cât credem că, de te vei întoarce din toată inima la domnul, cu mult mai viteaz ostaș al lui Hristos vei fi...”. Dulci și cu mult meșteșug potrivite sunt cuvintele Papei, dar pe Vladislav nu-l adorm. Și legea apucată din bătrâni el nu o schimbă. Între români și bulgari sunt legături vechi. Loviți și unii, și alții dintr-o parte de unguri, din altă parte de turci, se simt tot mai apropiați, tot mai uniți prin puterea împrejurărilor. De la Răsărit au primit și unii, și alții taina botezului, din același izvor și-au sorbit credința, și preoții lor, înaintea lui Dumnezeu, aceeași cruce-și fac și în aceeași limbă se roagă. Stingându-se viteazul Vladislav în anul 1372, vine la domnie fratele lui, Radu, de la Făgăraș, cuviosul voievod pe care mai târziu închipuirea poporului îl împodobește cu toate isprăvile bunicului, tatălui și fratelui lui, împreunând astfel pe-un singur nume înțelepciunea, vitejia și gloria a patru vieți. Domnul cel nou al Munteniei, Radu Negru, cum îi zic vechii povestitori ai neamului nostru, părăsește de la început și de bună voia lui Amlașul și Făgărașul, curmând astfel orice legătură cu regatul Ungariei.