Prizonierii se așezară jos în zăpadă; unii își suflau în mâni să și le încălzească. Sublocotenentul, învinețit de frig, părea că nu mai simte nimic, că nu vede. Împrejurul gâtului, pe fes și pe umeri, ninsoarea se strânsese într-un strat gros, ca o blană albă, care poate îi ținea cald. Căpitanul bărbos îi vorbea; îl îmbărbăta. El nu răspundea nimic, ca și cum n-ar fi auzit cuvintele tovarășului. Căprarul Păilă se uita la el, și-n sufletul lui de om milos parcă se făcu un gol. Îi părea rău de tinerețea, de știința copilandrului care ajunsese ofițer și care avea să cadă acuma, departe de toți ai lui, de toți care-l iubeau. Păilă se luptase, nu dăduse înapoi niciodată, că era soldat doar, dar așa era firea lui: îi era milă și de-un câne. Ofițerul turc își scoase fără să vreie mâna, vânătă de frig, și o duse la gură; atunci brigadierul desfăcu coburii, se uită spre Mănciuc, și, cum acesta privea într-o parte, se plecă și-i dete sublocotenentului perechea de mănuși ce o avea mai mult la el. Ofițerul le luă, deschise ochii mari, apoi zâmbi și dădu din cap. Puse mănușile și rămase iarăși nemișcat. Sergentul-major strigă: — Ei, Știucă!