* * * Aflase că-l înșală. Dar se făcu a nu înțelege, pândiâ în tăcere și urma să-și taie vitele cu mai multă plăcere. În noaptea acestui suflet barbar se desfășurau meditațiuni îndelungi și liniștite, ca în mintea senină a unui judecător înțelept. Erau însă umbre de îndoieli ce înlăturau hotărîrea. Nu arăta nici o turburare; dimpotrivă începuse a-și chemă femeia pe nume, mai blajin; și într’o zi îi atinse părul cu o delicateță de copil sfios. Ea se credea scăpată de orice temere. Se da amantului său aproape în fiecare noapte, după ce bărbatul adormia. Măcelarul începuse a juca rolul unui somnoros într’o dramă, unde numai sufletul lui veghia. În casa lor domnia liniștea înșelătoare a oceanurilor. Mugetul vitelor tăiate impresiona auzul măcelarului într’un mod neobișnuit. Îl irita, îi făcea rău, și par’că ar fi voit să asurzească, să nu mai audă nimic. Înțelesese câteva șoapte ironice ale vecinilor, într’o dimineață, pe când mergea spre hală. Soarele îl supăra — mai bine ar fi fost să n’aibă ochi, să nu vadă - căci în sfârșit nu se mai îndoia acum: femeia îl înșelă. Planul fu simplu, încheiat într’o clipă: va tăia-o. * * * Noaptea — târziu. Un câine, legat în lanț, urlă trist.