În memoriile sale el consacră un capitol întreg războiului pe care venea să-l încheie. Constată întîi că el a plecat de la nepriceperea și graba germanului Budberg, ministru al afacerilor străine, după ce ambasadorul la Constantinopol, Italinschi, căpătase toate satisfacțiile posibile. În tot cursul ocupației, generalii ruși se mîncară unii pe alții. Prestigiul armatelor imperiale dispare altfel, și, după nesuceesul de supt Ismail, boierii ziceau Merge-indărăt lui Meyendorf, făcîndu-i și cîntece, o îmbogățire a cunoștiinților despre literatura politică a timpului. Michelson poartă război cu Vodă Ipsilanti mai mult decît cu turcii. Prozorovschi, dușman al „grecilor”, la optzeci de ani nu putea fi ridicat din așternut decît prin păhare de maderă și fricțiuni. Ar fi vrut să treacă Dunărea la Galați și „să meargă spre Constantinopol”! Se vorbește și de risipirea corpului românesc format de Ipsilanti; neplătiți, soldații se întorc la vetre ori dezertează la turci. Trecerea Dunării supt noul comandant Bagration aduce urgia asupra malului bulgăresc, orașe și sate fiind nimicite fără nevoie și mii de locuitori aduși de cealaltă parte a fluviului ca să moară de lipsă. „Așa se ajunse a se înșela speranța popoarelor care pînă atunci așteptau armatele noastre ce trebuiau să le libereze de relele de care erau copleșiți de douăzeci de ani prin războaiele lăuntrice intre cîrjalii și aianii Rumeliei.”[52] În principatul muntean, chiar în cursul unui an, mai 1809 – mai 1810, trec în spitale peste o sută de mii de bolnavi ai foametei și suferinților ce-o urmează.