Dacă mă iubești trebuie să rămâi cu mine… — Eleonora! Eleonora! se auzi tot mai aproape. — Domnule, dacă ești impertinent… șovăi Eleonora. Dar Anastasiu o îmbrățișă și o sărută de mai multe ori, murmurând: — Ah! mă iubești! Mă iubești! Pe cărare se ivi o figură de bărbat care lumina cu un felinar prin tufișuri. — Tata, șopti fata tremurând. Luă pe Anastasiu de mină și-l târî după ea în desișul parcului. Fugeau prin tufișuri întunecoase. Anastasiu se mira doar că se duc tocmai spre casă. Înconjurară toată grădina și ajunseră în dosul casei. Deschiseră ușa bucătăriei și, prin câteva camere întunecate, intrară deodată într-o odaie mare, unde era pusă masa și unde candelabrele risipeau raze gălbui pe farfuriile, paharele și tacâmurile luxoase. Când intrară, dintr-un fotoliu adânc se ridică un preot tânăr, în care Anastasiu recunoscu îndată pe zelosul și cucernicul preot al târgului. Cei doi bărbați se priviră o clipă cu ochi de lup, până ce Anastasiu se hotărî, și cu o ironie superioară întinse mâna preotului. — Bună seara, părinte! Eleonora făcu un semn preotului să nu se supere. — Tinere, zise preotul cu glas cucernic, am auzit multe lucruri bune despre d-ta de când cu nesocotința-ți a trebuit să… în sfârșit, să-ți ispășești nesocotința… Știu că te-ai făcut om silitor, că ocolești societățile gălăgioase și zădărniciile lumești… În vreme ce preotul vorbea, Anastasiu zâmbea ironic din colțul buzelor.