Inima i se bătea cum numai la examene o simțise. Mândria inocentului de douăzeci de ani era învinsă. Nu făcuse nimic în viața lui, afară de premiul al doilea din liceu, și totuși, i se părea că se aseamănă cu un erou care întinde mâna și cere de pomană. Oh! prima scenă... ce lumină!... ce întuneric!... A intrat în curte. Un câine lățos îl latră. Câinii nu pot suferi pe cerșetori. I s-a bătut inima, apoi n-a mai simțit-o. A pus mâna pe telul clopoțelului. A sunat. În adevăr, a sunat. S-a sfârșit. Ce rău era îmbrăcat! O servitoare i-a deschis și l-a întrebat pe cine caută. Ce-a răspuns nu și-aduce aminte. I-a dat scrisoarea. Servitoarea l-a poftit în intrarea de jos. "Domnu Paul nu este acasă. Cuconița e sus." Sus s-aud două glasuri fragede: "De la cine e, mamŕ? ", "Cine-ți scrie, mamŕ?" Aude, sau i se pare? "Bătrânul Cosmin, un om de treabă, care a găzduit pe Malerian când a fost greu bolnav." "Când a fost tata așa de bolnav, mamŕ? Ce boală, mamă?" "Înainte de-a se însura... Acum bătrânul Cosmin se roagă ca să primim în casă pe fiul său, neputând altfel să urmeze la facultate. E foarte sărac."