Nu ți-e rușine?” Își spunea că într-o zi se va întâmpla ceva care să schimbe totul și să o facă a începe o viață nouă, nu știa bine ce: o scrisoare, o întâlnire, o veste, dar deocamdată era bucuroasă să poată amâna cât mai mult această schimbare și să îndepărteze, într-un viitor cât mai nesigur, aceste așteptări, ea continuând să rămână între vechile lucruri, de care se simțea apărată. O viață nouă! Cuvântul avea ceva magic. Dar dacă pentru a ajunge la această viață nouă n-ar fi trebuit decât să spună un cuvânt sau să întindă o mână, poate că n-ar fi întins-o, poate că nu l-ar fi spus. “Și totuși, iată-mă aici”, își spuse Nora. Aici, în casa unui bărbat pe care nu-l cunoaște. Pe un scaun sunt aruncate hainele lui de aseară, iar lângă ele, într-o ordine exagerată, lucrurile ei, rochia, cordonul, pantofii. O cravată verde a căzut pe covor. Nora o recunoaște. E singurul lucru pe care-l recunoaște, încolo totul e străin, biroul, cărțile, tablourile, obiectele mici, aruncate într-o dezordine care respiră grabă și indiferență. Nora le privește și le întreabă pe toate. Știe atât de puține lucruri despre omul care, plecând după o noapte de iubire, a lăsat în urma lui patrusprezece cuvinte scrise pe o bucată de hârtie!