În casă, slugile, proprietarul, chiriașii, toți făceau mare haz de mizeria familiei. Chilia n-o puteau plăti decât în rate săptămânale, și chiar așa mergea greu și neregulat. La băcănie au cumpărat pe datorie pâinea, într-o bună zi băcanul le-a tăiat scurt creditul. Acuma nu mai mâncau decât pâine și dovleac, căci brutarul din colț, un om bun la inimă, le-a deschis cont nemărginit pentru pâine și dovleac. Așa trăiau, și toată casa îi știa și-i batjocorea. Într-un târziu, am înțeles ce însemnează zgomotul de șoarece care se auzea din vecini uneori, când era liniște desăvârșită. Tușea bărbatul. Tușea încet, timid, discret, ca o cucoană foarte fină, și parcă vedeam mâna străvezie, ca de pergament, cum o ține la gură. Niciodată nu pomenisem un ofticos atât de pudic, atât de răbdător. Și, desigur, tot el împrăștia în casă acea atmosferă atonă, a cărei tristeță parcă se strecura prin perete până la mine. Odată, pe scară, am întâlnit o fetiță blândă, fricoasă, sfioasă. Doar m-am uitat la ea, și am ghicit că e din familia cea misterioasă și tristă. Cu iuțeală, fericit, am băgat mâna în buzunar, am scos un franc și i l-am dat: „Cumpără-ți bomboane!” Fetița roși, dar în clipa următoare ochii i se aprinseră și se ațintiră la banul de argint, pe care îl strânse pătimaș între degete.