El a avut un rol deosebit de important la noi, provocînd, la urmă, chiar o manifestație populară împotriva celor cari-l sprijineau, manifestație în sens național, indigen, autohton. În Muntenia, soția lui Alexandru Mircea era o levantină, Ecaterina, care avea o soră căreia i se zicea Mărioara, ceea ce arată o legătură îndelungată cu țerile noastre. Mărioara era catolică după tatăl ei, și s-a măritat cu un genovez din familia Adorno Vallarga, de care rămînînd văduvă, s-a făcut apoi călugăriță, lîngă Veneția, la Murano, în San Maffio, unde s-a și găsit corespondența ei, în grecește și italienește, cu Ecaterina și fiul ei, Mihnea. Mai era o soră, așezată în Țara Românească, lîngă Ecaterina, Lucreția, ale cării fiice (una numită, grecește, Prepia, adecă: Euprepia, Frumoasa) au fost date după cutare boieri de tară, ori după raguzanul catolic Giovanni de’ Marini Poli. Poporul îi privea ca „greci” pe acești străini, dar elementele levantine aveau o inteligență mai elastică decît a grecilor, o prestanță occidentală care la greci, sclavi de atîta vreme, lipsea, și, întreținînd multe relații cu Apusul, ei dispuneau și de capitaluri mai importante decît capitalurile ce puteau avea grecii. Rezumînd, informatorii catolici găsesc o lume nouă în țerile noastre din a doua jumătate a veacului al XVI-lea: pe de o parte catolicii cercetați de misionari; pe de altă parte negustorii străini, afluxul de levantini cari-și fac așezările în țerile noastre, mai ales în Moldova, sau în acele puncte din străinătate cu care Principatele au legături foarte strînse, ca Liovul, de ex., capitaliștii cari vin pentru vămi, pentru împrumuturi și cari rămîn aici.