Dar degeaba luminează ochi fără de Neapole, degeaba încălzește inimă fără de dragoste! Acei ochi negri șijmari, acea talie subțire și mers molatic, acea peliță arsă, acel trup plin de o mîndrie dăsfrînată deșteptase în Sentino, fiara Neapolului, sîngele blestemat ca vecinic să cînte, să iubească, să bea și să se întoarcă la cer și la mare. A fost de ajuns dogoarea soarelui și a ochilor negri, ca sîngele, înghețat de gerul iernei, să se încingă iarăși și iarăși să fiarbă. Capitala i se păru o imensă magazie cu gratii de fer, în care el își închipuia că înfige ghearele și dinții, ca un leu revoltat cînd, în loc de pustiul cald, vede zăbrelele sîngerate și ulucile murdare ale unei menajerii. Sentino pîndi. O văzu intrînd mlădioasă’în zidurile enorme ale Băncii. Azvîrli ciocanul și dalta în bolovanul de piatră. Dalta scapără scîntei, sărind în sus ca o minge. Sentino, abia atingînd pămîntul, dispăru dupe dînsa, strivind printre dinți: „Madonna mia! Napoli, Napoli, quando ti rivedro !” În noapte aceea Sentino, bînd mai mult ca oricînd, cletănîndu-se pe picioare, după ce privi lung pe fiecare din tovarășii lui de circiumă, ridică un pahar de vin în sănătatea tuturora. Cu ochii roșii și scînteietori, cu sprincenile brobonate de sudoare și încruntate, le zise, și glasul lui argintiu tremura… — Amici, frumusețea mea este murdară; gura ei duhorăște a tutun ; limba ei bolborosește în loc să vorbească; sînul ei e pătat cu var și cu pămînt.