Baiazid, care-i pândește ca un vânător, trage deodată zid de spahii în jurul lor — se face o învălmășeală cumplită, bravii francezi cad stropșiți de mulțime, doborâți de lovituri ce curg întețite din toate părțile. Nu mai e luptă, căci ei, bieții, nu se mai pot apăra — e o crudă, o înfiorătoare jertfă de oameni. În deșert Sigismund mai umblă să însuflețească oastea aproape biruită de spaimă, în deșert inimosul Mircea în fruntea aripei drepte cearcă să ție în loc duiumul năvălitor al spahiilor, — de partea cealaltă croații părăsesc lupta; moartea și spaima fac goluri mari în rândurile creștine, orice împotrivire e zadarnică și fuga, fuga cea oarbă și înfricoșată rămâne singura mântuire a biruiților. Pe mulți îi scapă Mircea trecându-i la noi. Pe Sigismund îl smulge din fața morții Comitele de Zollern, unul din marii întemeietori ai casei de Hohenzollern. În ziua aceea au pierit numai în luptă 20.000 de creștini; numărul celor care, în năpustirea fugii, se vor fi înecat în Dunăre, nu se mai știe. Dar și turcii au căzut mulți. A doua zi Baiazid, văzând câtă oaste a pierdut, de mânie puse pe gealați să taie dinaintea lui pe cei trei mii de creștini prinși în război.