Una după alta luminile se stinseră; numai pe ici, pe colea mai rămâne câte o fereastră prin care razele posomorâte străbăteau în noaptea senină. Ulițile iarăși se umplură. Acum însă ele se asemănau unui câmp peste care florile par plimbându-se legănate de vânt. Oameni, femei și copii, în vestminte de sărbătoare, nu se mai grăbesc, nu se mai supără unii pe alții, ci merg cu pași așezați, își spun cuvinte curtenitoare și se roagă unii pe alții a pofti înainte. Bucuria era generală… II El însuși, Féleky Zoltan, merge înainte cu capul ridicat, fiecare pas, lung întins și lat măsurat, iar manile mișcate în vânt ca doauă pendule lungi: trei oameni ar putea merge alăturea cu drumul pe care îl cuprindea el singur. În urma lui, cu pași mărunței, ca o ciocârlie, merge ea, chipul netăgăduit al frăgezimii, Iulcea, soție și mumă. Borcea e fată mare. Alăturea de mumă-sa, ea merge ca purtată pe un fir de ață, pe vârful degetelor, ca nu cumva haina ei noauă și părul așezat cu atâta îngrijire să i se deranjeze mai-nainte de a fi sosit în vederea lumii. Pișta vine, șchiopătând în urma lor. Bietul de el, îi sunt cam strâmte cizmele. Sosiți la intrare, Féleky Zoltan, ca om binecrescut, se oprește, ridică capul, își umflă pieptul, pune mâna stângă în șold, iară cu dreapta își răsucește mustățile.