I se părea chiar că n-ar avea decât să întinză mâna și ar putea pipăi de-a binelea schimbarea aceasta grozavă, care o durea și o tulbura în toată ființa ei. Dar încă nu se încumeta și nu voia să pună degetul pe rană. Se agăța cu deznădejde de gânduri de bine, încercând să înăbușe pe cele rele, să le facă să amuțească. În acest chip, însă, încetul cu încetul, se pomeni că iar o doare dintele. Dar acuma toată durerea i se îngrămădea în suflet și din suflet izvorau, parcă, și boabele de lacrimi amare ce se aninau pe pleoapele ei obosite, ca roua pe frunzele florilor veștede... Tocmai în clipele acestea de răstriște, se nimeri să sosească de la biserică, în fuga mare, copilul cel mai mic al dăscăliței Aglaia, un pici durduliu ca un pepene, cu obrajii îmbujorați de oboseală, strigând cât îl ținea gura: — Musafiri, măicuță!... Vin musafiri!... Dăscălița tresări speriată de țipetele vesele ale copilului. Îl măsură o clipă din ochi cu o privire de necaz, apoi deodată se răsti la dânsul furioasă și-l goni pe ușă afară. O ură amară îi cuprinse brusc sufletul, ură împotriva tuturor celor ce i-au încătușat visurile și n-au lăsat-o să-și trăiască viața.