– Cum se poate? – Vezi dar că nu mai putem sta cu brațele încrucișate... Stai un moment... Mă duc la telefon, să dau amănunte despre evaziunea bulgarului... – Care bulgar? – Bulgarul care a evadat de la cazarma vânătorilor. – Ce amănunte, domnule? De unde știi și amănuntele? – Ce-ți pasă? Și, zicând acestea, bravul meu aleargă la telefon. Mă ridic înecat de vestea războiului... am nevoie să mă mișc, nu mai pot sta locului. La câțiva pași, un grup de domni, între cari și un domn ministru, de care am deosebita onoare a fi cunoscut. Mă apropiu cu respectul cuvenit și salut... D. ministru îmi răspunde foarte politicos și îmi întinde mâna. Mă miră mult că d. ministru nu pare îndestul de emoționat de lovitura echipajului șalupei bulgare. – Scuzați-mă - îndrăznesc eu - domnule ministru... E adevărat? – Ce? întreabă d. ministru, zâmbind ca și cum ar înțelege ce sentimente mă muncesc. - ...O șalupă... - ...Bulgărească?... zice d. ministru accentuându-și mai bine zâmbetul. - ...Da... zic eu. – Liniștește-te... N-a făcut până acuma nici un prizonier român. Apoi, cătră toți: – Hotărât, oamenii aceștia vor să smintească lumea! Pe urmă, cătră mine: – Ei, cum îți vine dumitale să crezi așa baliverne?