Își iuți pașii. Pe umeri zăpada i se așezase ca o coală de hârtie. Pe piept, câteva dungi albe, asemenea unor brandeburguri de bal mascat. Din când în când, fulgii jucăuși i se prindeau de gene, se topeau îndată și i se scurgeau pe obraji parc-ar fi plâns. Avea acuma senzația unei înviorări. Întreaga ființă îi era pătrunsă de un sentiment de limpezire. Se gândea cu drag la apartamentul în care-l așteaptă femeia lui… Coti la stânga, pe strada Știrbei-vodă. „Bietul Podoleanu!… Cum să nu fie amărât când”… Gândul îi țâșnise brusc, parc-ar fi stat ascuns, la pândă, printre celelalte. Totuși, nu-l înlătură. Tocmai pentru că el e fericit trebuie să fie mai înțelegător cu nenorocirile altora. Dacă ar fi el în locul lui Podoleanu, ce bine i-ar prinde mângăierea unui prieten. După șapte ani să te pomenești deodată singur fără casă… Despărțirea îți sfâșie inima totdeauna, dar încă de femeia ta… Despre nevasta lui Podoleanu a auzit și el vorbe aruncate ici-colo. Nu le-a luat în serios. Românul nu-și respectă nici propria-i soție, cu atât mai puțin pe a altuia. A spune murdării pe socoteala unei femei oricât de onorabile ține de bârfeala cotidiană. Nu există româncă fără amanți, cum nu se găsește român care să nu fie deștept.