Vreme de gândit mult nu e. Numaidecât se așează „puști” la intrările cetății, și două sute de voinici s-aleg pentru a păzi viața regelui. Oștirea toată e în picioare — tocmită în rânduri, gata de luptă — sufletul ei stă ca un arc întins, în tăcerea încărcată de griji a lungilor clipe de așteptare. Se-ntunecă. Și nu se simte de nicăieri nici o mișcare, nici un semn. Încep unii să creadă că și-au făcut spaimă degeaba — când deodată o izbucnire de chiote cutremură noaptea. Până să se dumirească paznicii dincotro vine larma, îndărătul lor, în ulițele strâmte ale cetății se și-ncinge lupta cu ostașii lui Ștefan, ieșiți ca din pământ. La început e zăpăceala și vălmășagul întunecimii. Din toate părțile s-aud pocnituri de ghioage, vaiete, gemete-nfundate. Apoi flăcările izbucnesc prin ferestrele și coperișurile caselor de lemn — și, la lumina acestor uriașe torții, măcelul se arată în toată grozăvia lui: peste băltoacele de sânge, peste trupurile celor căzuți, luptătorii, în pâlcuri se azvârl orbește unii asupra altora și, prăbușindu-se claie peste grămadă, se zvârcolesc, în încleștarea morții, cu mișcări și gemete de fiară. Zorii zilei încununează deplina, dreapta izbândă a moldovenilor. Baia rămâne-n paza flăcărilor; pe ulițele ei mii de secui și de sași năimiți de voievodul Ardealului, dorm acum alături cu ei somnul de veci.