Crucea unui mormânt proaspăt e încă împodobită cu bradul înfășurat în flori și în motocei care a fost dus înaintea tânărului adormit, și pajiștea e stropită împrejur de flori căzute ce nu s’au vestejit încă precum; veșted e acela care a fost coborît jos. După câteva văpăi roșii, trecătoare, pe culmea Căpitanului, noaptea cade aproape dintr’odată. În lipsa străinilor, cari nu mai vin în Rucăr, de câtva timp, strada se face îndată pustie: luminile, abia aprinse, se stâng la toate fereștile; și hanul se închide ceva mai tărziu. Pănă și șuierăturile caraulei contenesc, și tăcerea nopții negre e sfâșiată numai de hărțăgoasele lătrături ale cânilor paznici, cari pândesc zgomotele tainice din singurătatea muntoasă. Dimineața a coborît neguri ușoare pe coastele muncelelor, pe care numai ici și colo le străbate o săgetare roșietecă de raze. Sânt opt ceasuri acuma, și răcoarea nopții stăpânește încă văzduhul limpede. De pe toate cărările și potecile izvorăsc în strada albă țăranii cu sumane negrii și cojocele cusute, țărance a căror bogăție de fluturi și podoabe e acoperită în parte de măntăli cafenii; unele dintre dânsele poartă ștrengărește pe albul fin al vălului ce li înfășură fața oacheșă o pălăriuță bărbătească. Caii trăsurii ce ne va duce la graniță, înhămați în lung.