― Ți-aduci aminte, ― zise el, ― de seara când ți-am arătat desenul grosolan al racului de aur; atunci am fost în treacăt atins de încăpățânarea cu care-mi susțineai că seamănă a cap de mort. Mai întâi credeam că glumești; dar ironia d-tale m-a silit să arunc în foc bucata de pergament ce mi-o înapoiaseși râzând. ― Vorbești de bucata de hârtie ? întrerupse prințul Glinka. ― Nu; seamănă numai a hârtie, dar când am încercat să desenez pe ea, am observat că era o bucată de pergament foarte îngustă, tare murdară de altfel. În momentul când vream s-o mototolesc, privii desenul pe care-l criticași și rămăsei uimit, zărind în adevăr un cap de mort, acolo unde eu credeam c-am desenat un rac. Amănuntele desenului meu se potriveau cu conturul general al unui craniu ?... Luai o lumânare și începui să analizez pergamentul mai cu de-amănuntul. Întorcându-l, văzui schița mea pe dos, așa cum o desenasem. Era, printr-o ciudată întâmplare, un craniu care se potrivea exact cu desenul meu, nu numai prin contur, dar încă prin dimensiuni. Încrememenii și căutai un raport, o legătură de la cauză la efect. Dar numaidecât îmi intră în minte o convingere adâncă, aceea că nu era nici un desen pe pergament când am făcut schița racului; îl întorsei pe dos și pe față și, dacă racul semăna cu vreun craniu, l-aș fi observat desigur.