Nu-și dădu seama ce se petrece. Avea impresia că zboară pe o suprafață plană. Vântul, care până atunci îl izbise eu violență în față, părea că se domolește. Schiurile nu mai tăiau cu muchia, oblic, în zăpadă, ci se așezau, parcă plutitoare, cu talpa întreagă pe sol. Încă o dată, Paul încercă să-și regăsească mișcările pierdute. Spre uimirea lui, schiurile îl ascultară. Plugul se deschise cu ușurință, și, într-o ultimă întoarcere spre dreapta, cele două schiuri se opriră unul lângă altul, supuse. — Suntem la Ruia, striga Nora de departe. Venea spre el, legănându-se ușoară pe schiuri, de parcă ar fi patinat. — A mers foarte bine, Paul. Dacă ține așa până ajungem la Brașov pe lumină. — Dacă ține așa până jos, eu rămân pe drum, agățat de un pom sau căzut în prăpastie. Nora crezu că e o glumă. El încercă să-i explice senzația de neant din care ieșea. I se părea că fusese la marginile vieții. — Atunci, drumul de întoarcere e foarte scurt, râse Nora. Știi cât am făcut de sus până aici? Patru minute. Nu-i venea să creadă. Ca din acele vise scurte care ne fac să străbatem în câteva secunde spații mari de viață, Paul avea sentimentul că se întorcea dintr-o cursă nesfârșită.