Manuscriptul se găsea în stăpînirea canonicului Moldoveanu, din Blaj, și astăzi e intre ale bibliotecii cipariene de acolo. La sfîrșit, Antonie a însemnat ceasurile din urmă ale domnului. În testamentul, foarte duios, al domnului, pe care-l amintește autorul articolului din Baltische Studien, el cerea să fie înmormîntat lîngă părinții săi, în țară, cu ceremonie domnească, după legea sa. Și bietele lui rămășițe au străbătut o bună parte din Europa, cu țiitoarea care-și zicea doamnă, și cu alai, pînă au fost aduse la mănăstirea Cașinului. Iată acum și cea de-a treia descriere, cea mai nouă[9]. Este în cartea unui alt călător suedez, tipărită la 1679 și în care se vorbește de călătoria pe care a făcut-o la Constantinopol Clas Ralamb, în 1656. La 23 april 1657, Ralamb pleacă din Brașov. Domn în momentul acela în Muntenia era Constantin Șerban, care profitase de legăturile lui la curte, și chiar înainte de moartea lui Matei Basarab, provocase răscoala seimenilor pentru a-și pregăti succesiunea, înlăturînd altă rudă a lui Matei, Diicul. Un om ușuratec acest fiu al lui Radu Șerban, urmașul lui Mihai Viteazul, cu o preoteasă din Ilfov, Elena, al cării mormînt în satul unde soțul ei era preot, Dobrenii, se vede și astăzi.