Alături de aceștia se întrebuința partea din populație care se bucura de anume privilegii în schimbul slujbei pe care i-o făcea domnului. Știm aceasta foarte bine pentru curteni ca și pentru așanumiții plăieși, cari aveau grija plaiurilor, apărînd țara de lotri, cari erau foarte mulți pe vremea aceia; tot aceștia tăiau și drumul pretendenților la tron, alți „lotri“, așa-numiții „domnișori“. În același timp plăieșii stăteau pe lîngă dregătorii cari păzeau granița, în calitate de apărători armați ai dreptului acestora și de garanți ai îndeplinirii datoriilor bănești pe care străinii le aveau față de țară. În ce privește vama, e interesant să spunem două cuvinte: vama moldovenească era, în esență, tătărească, pe cînd baza vămii muntene avea mai mult un caracter unguresc. Era și în Țara Românească acea tricesimă, acel 30% ce se lua de regele ungar de la acei cari mergeau cu mărfuri pe la dînsul; în ce privește însă Moldova, vama era organizată după obiceiul din vremea hanilor. Căci nu trebuie să se uite niciodată că Moldova cea dintîi, peste obștea românească mai veche, fusese un teritoriu ocupat de tatari, în epoca aceea cînd ei se sprijiniau pe zidul Carpaților, că pe baza sfărîmării puterii tătărești se întemeiază a doua „Țară Românească” pe lîngă cea de la Argeș, țară care, fiind mărgenită la început de valea Moldovei, s-a chemat „țara moldovenească” pentru un „domn român”.