S-a învederat, în această formă, cea mai periculoasă și mai imprudentă, că astfel de combinații, ieșite din motive oricît de lăudabile, ca dorința veche a regelui de a strînge pe toți la o mare operă comună – și ce nu se putuse face în jurul sănătății sale credea că s-ar putea dobîndi în jurul unui pat de agonie —, nu pot reuși într-o societate atît de puțin solidară și de slab dispusă la sacrificiu. Supt Carol I lucru ar fi putut izbuti, dat fiind marele prestigiu al unei regalități care în manevrarea partidelor nu se lăsa condusă, izolată cum era de orice legături, fățișe sau ascunse, cu oamenii, de alte considerații decît aceea de a menține un solid echilibru politic între partide, excluzînd, chiar cînd era vorba de un talent, de o popularitate ca ale lui Take Ionescu, orice strecurare a grupărilor de clientelă, orice asalt al personalităților de sine stătătoare, sistemul vechi englez servindu-i de normă; dar bunătatea lui Ferdinand I, aplecarea spre sentimentalități, dispoziția de a se lăsa necontenit influențat de familia sa și de prietenii familiei sale, și nu mai puțin criticabila pornire spre intrigi și curse contra oamenilor pe cari-i ținea la putere, făcea ca asupra portofoliilor ministeriale să fie o continuă rîvnire pătimașă, cu întrebuințarea forțelor oculte de la palat, fiecare crezînd că pe alte căi decît ale luptelor politice fățișe se poate ajunge a guverna.