Nu e în Europa apuseană nicĭ un popor, care nu i-a alungat vre-o dată, și nu e în lume nicĭ un popor, care vrea azĭ să-ĭ priméscă în mijlocul sĕŭ. Un proverb german zice: "Haust du meinen Iuden, so hau ich den Deinen”; dacă daĭ tu în Evreul meŭ, daŭ și eŭ în al tĕŭ; azĭ se póte zice: “Dacă daĭ tu în Evreul tĕŭ, daŭ și eŭ în al meŭ.” Chiar aceia, carĭ îĭ apără pe Evreĭ, îĭ apără numaĭ pentru-că nu cum-va, alungați de alțiĭ, să vie la dênșiĭ. De ce óre Evreiĭ le-aŭ fost tot-d’auna și le sunt și astă-zĭ tuturor atât de nesuferițĭ? Pentru că în eĭ lipsesce ceea-ce pe om îl ridică maĭ pre sus de animale și-l face om în puterea cuvîntuluĭ. Noĭ, ómeniĭ adevărațĭ, suntem determinațĭ în faptele nóstre maĭ mult de compătimire de cât de egoism. De óre-ce bucuria ivită în inima unuia ne înveselesce pe toțĭ și toțĭ suntem atinșĭ de durerea orĭ și căruia, numaĭ împreună putem să găsim mângâierea vietiĭ. In Evreŭ lipsesce acest simțimînt comun. Pe când eŭ, omul adevĕrat, mĕ înduioșez, când îl vĕd pe Evreŭ sbătându-se în mizerie și sunt pornit a căuta mijlóce pentru alinarea suferințelor luĭ, Evreul se bucură când mĕ vede în strîmtóre și e pornoit a căuta mijlóce, ca să tragă folos din nevoile, cu carĭ mĕ lupt.