Cei zece mii, care înfățișau acum toată cinstea neamului, toată mândra alcătuire a Moldovei, se întăriră pe-o măgură deasupra Pârâului Alb din ținutul Neamțului, într-o pădure de stejari prefăcută-n cetate, după vechiul obicei al țării, și așteptară. Domn și supuși ascultau, în fața primejdiei ce venea, o singură făptură, un singur suflet, logodnic morții. De data asta Laiotă-și ducea ocrotitorii încet, pe drumuri știute cu teama celui bănuit, cu grija celui pățit. Tocmai către sfârșitul lui iulie codrii Ozanei prinseră a vui de freamătul duiumului turcesc. Funia se strângea la steajăr. Leu și vânători se simțeau tot mai aproape, și inimile băteau din ce în ce mai tare. Cetatea Neamțului primi, fără să răspundă, cele dintâi ghiulele ale turcilor. Nu brațe de viteaz, ci mâini lacome de tâlhari se năpustiră-n cuibul părăsit, să caute comori. Cel ce spărsese zidurile Co