— Suntem singurii oameni care se iubesc în orașul ăsta, spunea ea. Și pe urmă, ca și cum abia în acel moment și-ar fi dat seama că e goală, alerga cu o tresărire de alarmă înapoi în pat, ca să se ascundă, ca să se acopere. Era albă, așa de albă, încât, goală fiind, părul ei blond părea că se decolorează sub lumina trupului gol. Când cobora în holul acelui mic hotel de provincie, o intimidau privirile respectuos intrigate ale oamenilor de serviciu și ale funcționarilor, căci tinerețea ei aducea acolo o undă de mister, poate chiar de scandal. Era fericită de tot ce vedea. Se plimba toată ziua în acele delicioase tramvaie sibiene, de la “Orașul de sus” la “Orașul de jos”, și o amuzau chipiul taxatorilor, ca al ofițerilor austrieci în operetele vieneze, rochiile greoaie ale săsoaicelor, rochii de provincie, cu agrafe, cu flori, cu noduri. Dacă ar fi avut un bloc de hârtie cu ea, ar fi desenat, căci găsea pretutindeni motive de desen. Cu un desen – cu unul singur – tot se întorsese de la Sibiu. Erau la o masă, pe trotuar, în fața unui restaurant, la ora prânzului, când tocmai ieșeau copiii de la școală.