Am dormit câteva ceasuri. Acum așteptăm. Se aude bubuitul tunurilor. Dincolo de Sabatz. 18 august, în zori. Stau culcat afară din oraș, într-o livadă mlăștinoasă. Doi porci grohăie la câțiva pași. Aseară la opt au sunat alarma și a trebuit să las pe masă friptura și sticluța cu vin negru. La nouă ne-a oprit în mijlocul câmpului, ne-a împărțit cartușe și ne-a oprit să fumăm. Mergeam pe două drumuri. Ne opream mereu din pricina cailor artileriei. Suntem vreo trei mii, poate mai mulți. La miezul nopții am ajuns în Klenak. Se auzea foc de pușcă. De-aici nu erau decât zece kilometri până la Sava, și niciun sat. Tunurile au fost trimise înainte, iar noi am dormit vreun sfert de ceas. Drumul merge la vale. Pretutindeni, tunuri și gherete de grăniceri. Mi se strânse inima de-a binelea, nu mai e decât un kilometru până la Sava, unde e podul de pontoane. Din zece în zece pași, câte o sentinelă. La 2 ore și 43 minute noaptea am pus piciorul pe pod. Pe cellalt țărm fumega o clădire uriașă, pe urmă fabrica de cărămizi ciuruită de granate. Și un miros de praf de pușcă, îmbătător. Pe ulițe, nici țipenie de om, numai mobile sfărâmate și sentinele care dormeau în picioare, cu arma la braț.