El părea a lua o hotărîre. — De mâne încolo nu mai viu pe aci. Duc vitele în altă livadă. — Zău ? — Zău ! — Ba asta n’ai s’o faci... — Ba am s’o fac. Cine mă oprește ? — Eu ! — Tu ... tu ... îți bați joc de mine ... mă chinuești... ca pe Hristos ... — De ce vorbești așa ?... Uite vorba asta o spuneau tatei și oamenii din Dorohoiu ... — Așa spune în cărțile sfinte ... — Ce ? — Că voi ați chinuit pe Hristos ... — Noi ? — Voi... Jidanii... — Cărțile voastre mint ! — Dar în ale voastre ce spune ? — Vrei să-ți citesc într’o zi «Vieața lui Moise ?» — Cine a fost Moise ? — Profetul nostru ! El ne-a dat legi, ne-a hrănit cu mană, în pustiu, și a tăiat în două Marea Roșie cu toiagul, ca să trecem printr’însa. Eram goniți din Egipt... Câte am îndurat noi ! — Asta e o poveste sau e adevărat ? Ba e adevărat... — Să-mi citești într’o zi. — Mâine. Când tăcerea se prelungia, ea îngâna ușor un cântec duios și trist, cum sunt mai toate melopeele lor religioase.