— Da, sunt obișnuită. Cu asta și cu atâtea altele. Vezi, Grig… Dar ar trebui să-l cunoști. — Nu vine astă-seară pe aici? — Trebuia… Dar acuma nu mai vine. Nici astă-seară, nici multe alte seri… — Îmi pare rău, crede-mă. — Mie nu. Îți jur că nu. — Îl iubești? Nora simți în întrebarea lui o inflexie ironică. Era convinsă că surâde, așa cum surâdea pe stradă, în grupul acela de curioși, el singur indiferent. Ridică scurt capul, pentru ca să-l surprindă, și fu mirată văzând că se înșelase. Nu surâdea. — Nu, nu-l iubesc. Nu cred că-l iubesc. Vine pe aici… în odaia asta… Vine, pleacă, telefonează, se supără, se împacă… Așa e el. Cred că pe dumneata te-ar amuza. — De ce? — Nu știu bine. Mi se pare că este exact contrariul dumitale. — După ce se cunoaște asta? — După multe. După voce. După cravată. Se ridică și veni spre el. — Da, după cravată. El o poartă totdeauna corect. A dumitale e strâmbă. Nu știi să ți-o faci. Mă lași pe mine? Se așeză pe speteaza fotoliului și îi desfăcu nodul cravatei, cu degete ușoare, atente. El nu se împotrivi. Aștepta supus să termine. O aromă de lavandă trecea prin halatul ei poros, aducând o undă de căldură, în care se simțea parcă zvâcnirea depărtată a sângelui, bătaia măruntă a pulsului.