Abia despre ziuă ațipiau un ceas, două. Luna se ivia mare și roșie; părea că iese din apă. Când luntrea se apropia de ostrov, pescarii turci își începeau cântecele. Era un cor depărtat, o jale de suflete trudite, desmierdându-și urîtul și singurătatea. Nemărginitul apei devenia mei misterios; noaptea mai tristă... Cântecul acelor pescari mă atrăgea, mă chema ca un glas cunoscut. Oh, pentruce nu puteam să fiu și eu printre acei oameni simpli, veșnic rătăciți pe apă? Pentruce nu puteam să schimb cu pâinea lor neagră, cu traiul lor liniștit și monoton, goana obositoare a sufletului meu după idealuri mincinoase și deșerte? Și în sfârșit, acum: lângă tine! * * * Ea mă ascultă — și îi ghiciam eterna, marea întrebare, la care niciodată omul nu va putea răspunde hotărît: — Ești fericit? Cine — făcându-și sau făcându-i-se aceasta întrebare,— n'a întrezărit surâsul îndoielii? — Ești fericit? Și cu toate astea era o fericire ce simțiam atunci! Înțelegerea dintre sufletele noastre se făcuse armonioasă, largă, ca desăvârșitul acord dintre două vioare. Ea așteptă răspunsul. Voia să-l audă, ca orice femeie, numai pentru vanitatea de a ști că a putut face pe un om fericit? Sau din dorința de a mă vedea fericit?