strigă dânsul când îi spusei în ce stare am găsit cantonul. - Dar nu nemții au luat ușile și ferestrile, ci ai noștri, zise unul dintre cei doi oameni. - Nu le-ar fi luat dacă n-ar fi venit nemții, întâmpină el. - Dar le-au luat abia alaltăieri, după ce au plecat nemții, grăi cellalt. El se uită zăpăcit când la oameni, când la mine. - De! răspunse peste puțin. Tot ceea ce se poate. Războiul e o mare nenorocire, în urma căreia oamenii se însălbăticesc. L-am ridicat apoi pe rănit în car, unde baba îi făcuse culcuș potrivit, și rămânea ca-n vreme ce noi îl duceam, cei doi săteni să sape groapa și să-l înmormânteze pe mort. Ei se uitară nedumeriți la noi. - Cum adecă să-l înmormântăm? întrebă unul dintre dânșii. Nu cumva așa, fără coșciug?! - Iasă c-a murit, ca un dobitoc, fără lumânare și fără ca să-i fi închis cineva ochii, adăugă cellalt, cel puțin la înmormântare să aibă parte de rânduiala cereasca. - Ce să-i faci? le răspunsei eu. Așa e în vreme de război. Câte și câte mii dintre ai noștri au murit și au fost îngropați așa, de nu mai știe nimeni unde le zac oasele?!