Nu-i aștepta nimeni; nimeni nu le ieșea în cale să-i primească: era parcă într-o casă pustie. Văzându-se în mijlocul sălii celei lungi, late și de tot înalte în tavan, pe care n-o lumina decât luna pătrunsă prin ferestrile cele de tot mari, Raul era cuprins de un fel de fiori reci. „Ce cauți tu aici?! se-ntrebă dânsul. Câte și mai câte ți se pot întâmpla pe urma îndrăznelii tale?! ” Ochii lui cu atât mai vârtos erau îndreptați spre dânsa. Ieșind din sala cea mare, ei intrară în o încăpere mai mică și bine luminată, în mijlocul căreia se afla o masă încărcată de toate bunătățile, atât mâncări cât și băuturi. - Unde ne aflăm? o-ntreabă dânsul. - Aici e acasă la mine, răspunse ea. - De! întâmpină dânsul. Am trecut, așa mi se pare, peste cele iertate. - Aș! grăi dânsa. Mai sunt multe pân-acolo. - Și dac-ar fi ca el să se-ntoarcă și să mă găsească aici? - Cel pornit în calea păcatelor nu mai e în stare să se întoarcă. - Apoi, la urma urmelor, ceea ce face el mi se iartă și mie. Raul stete câtva timp pe gânduri. - Aceasta parcă nu, zise peste câtva timp.