Mitică zâmbește și face semn din cap că da. Toți trei camarazii se ridică drept în picioare: – Unde? Mitică face semn cu palma stângă pe masă, adică: aici. – Când? Mitică face din buze un semn și ridică din umeri, adică: n-aș putea spune precis, când... – Spune, nene, păcatele mele! strigă unul scos din răb­dare!… Când a plecat? Mitică amestecă cu mâna dreaptă și arată cu cea stângă spre ușă, adică: acușic' a plecat. – Ci vorbește, domnule! ești mut? ce dracu! Unde a plecat? Mitică lasă lingurița și zice cu o sforțare supremă: – ’Ă… ’ăp… ’ăpt… Și caută să prinză iar lingurița. – Unde? — … ’ptăiie! Și prinde lingurița și-ncepe iar s-amestece. – Băiete! strigă unul din camarazi. Chelnerul vine… – A fost în urma noastră pe aici nenea Anghelache? – Da! – A fost pe aici!… Când? – Adineaori… – Nu i-ai spus că l-am căutat? că avem o afacere foarte importantă și să ne aștepte? – Ba da. – Și ce-a zis? – A zis: „ce afacere importantă? să mă slăbească!” – Nenorocitul! – Și nu știi unde a plecat? – … ’ptăiie! – Cum? – La lăptărie, tălmăcește chelnerul, care e deprins cu vorba lui d. Mitică.