Dacă te-ar vedea mama acum, Zul… – În schimb, cred că a reuşit să vadă cât de slută ai devenit tu, Luz. Unde ţi-e frumuseţea? Am întrebat-o. – Frumuseţea… a oftat maică-ta şi am văzut-o cu ochii în lacrimi. La ce-mi trebuie frumuseţe? Frumuseţea mea e aici, priveşte-o! Şi s-a apropiat de tine. Acum eu eram cea cu ochii în lacrimi. Încă o dată mi-am dat seama cât de săracă, cât de urâtă, cât de netrebuincioasă şi de nenorocită sunt. Mă sufocam de invidie. Totuşi m-am stăpânit. Am îngenuncheat în faţa maică-tii, i-am încolăcit picioarele, i le-am sărutat şi i-am zis: "Luz, îţi rămân cinci… Dă-mi pe Leizli!". Şiroaie de lacrimi curgeau din ochii mei, care crede-mă, nu ştiuseră până atunci ce înseamnă să plângi. Erau lacrimi adevărate. Pentru prima şi ultima dată m-am umilit astfel. "Te rog, Luz! Sunt singură. Nu am pe nimeni", tot repetam. "Nici un suflet care să mă înţeleagă, să mă încălzească." încercam din răsputeri să o sensibilizez pe soră-mea. "O voi creşte ca pe o prinţesă. Nimic nu-i va lipsi. Nici nu-şi va aminti de tine şi de vizuina voastră scârboasă!". – Şi ce ţi-a răspuns mama, întrebă Leizli. – A tăcut. Simţeam că ceva nu-i plăcuse.