Moarta avea un păr de o frumusețe neînchipuită: des, lung și negru ca întunericul unei prăpăstii. . La autopsie trebuia să iau și eu parte. M’am prefăcut insă că sunt bolnav, m’am dus acasă și am plâns pe biata sinucisă, cum nu aș fi plâns o soră. Simțirea mea era din ce în ce mai sfâșiată. Și cu toate acestea când răspundeam la scrisorile mamei, care îmi scria aproape în fiecare zi, o încredințam că sunt vesel, sunt sănătos și urmez la facultate cu un interes și o plăcere rară. Știam eu că minciunile acestea erau menite să exalteze mândria și fericirea mamei. * * * Scheletul acelei fete l-am luat eu. L-am atârnat în odaia mea, după ușe. Făcusem asta nu atât pentru a mă servi de dânsul la studiile mele, ci mai mult ca să-l scap de a nu-l avea alți camarazi, cari desigur s’ar fi servit de el numai pentru petrecerile lor cinice. Avusesem destule prilegiuri, să văd cum batjocoriau ei scheletele: făcându-le mustăci cu cărbunele, vârîndu-le în gura rânjită a craniului lulele aprinse, îmbrăcându-i în halate, punându-le papuci în picioare și pălării vechi în cap. Și în fața acestor schelete ridicule și par’că mai hidoase, în starea asta, ei râdeau, făceau spirit, petreceau.