— Nu pot să știu. — Pentru ce nu știi? Spune gornistului să sune de popă. — Trăiți, don căpitan, de popă nu e semnal. — Nu vorbi! Nu cunoști nici țignalele? Sună de mort ori de masă, că vine popa. Gornistul sună de mort și de masă, dar popa nu se arăta deloc. Moș Teacă flămânzise. — Drepți! strigă el trupei. Ia ascultă, leat, care din voi a fost popă? — ? — N-auzi, răcane? Care a fost popă? Să vie să blagoslovească masa. Nu știe nimeni, hai? Tot eu să vă fac și asta! Ia prepuneți voi că mâine ar fi un război. Cum aveți să puteți muri dacă nu știți să faceți pă popa? O să muriți ca niște câini, vai de capul vostru! Soldatu e dator să știe a fi și popă, pentru că la un caz de moarte să se poată îngropa singur. Și Moș Teacă luă un cearșaf, îl găuri și-l trecu după gât și, luând în mână o gamelă drept cădelniță și o baionetă drept cruce, începu rugăciunea: — „Comandantul nostru, carele ești în garnizoana cerului, sune-se numele tău, fie ordinul tău, vie comenduirea ta, precum în timp de pace, așa și-n timp de război; porția noastră reglementară, avansează-ne-o nouă astăzi, precum și noi avansăm chenzina trupii noastre, și nu ne duce pe noi la garda pieței și ne trece în concediu, marș!” Apoi, după ce termină slujba, luă un ou și se duse la soldatul din flancul drept să ciocnească: — Cristos a-nviat!