Dar de la o vreme valea s-a sfârşit şi s-a început un deal; când să-l suie la deal, suie-l dacă poţi! Hârţi! încolo, scârţi! încolo, carul se da înapoi. – Na! car mi-a trebuit, car am găsit! Apoi cu mare greu hartoieşte carul într-o parte, îl opreşte în loc, se pune pe proţap şi se aşterne pe gânduri. – Mă! asta încă-i una! De-oi fi eu Dănilă Prepeleac, am prăpădit boii; iar de n-oi fi eu acela, apoi am găsit o căruţă… Ba e Prepeleac, ba nu-i el… Când iaca un om trecea iute spre târg c-o capră de vânzare. – Prietene, zise Dănilă, nu mi-i da capra ceea, să-ţi dau carul ista? – Apoi… dă… capra mea nu-i de cele săritoare, şi-i bună de lapte. – Ce mai la deal, la vale! bună, ne-bună, na-ţi carul şi dă-mi-o! Cela nu se pune de pricină, dă capra şi ia carul. Apoi aşteaptă până vin alte care, de-l leagă dinapoia lor, şi se duce în treaba lui spre casă, lăsând pe Dănilă gură cască tot pe loc. – Bun, zise Prepeleac. Ia, pe ist cu capra ştiu încaltea că bine l-am boit! Ia apoi şi el capra şi porneşte iar spre târg.