Vaca răgea cumplit, şi el nu mai putea de ostenit… – Mă omule! zise drumeţul, făcându-şi cruce; dar ce vrei să faci? – Ce să fac, mă-ntrebi? Da’ nu vezi? – Ba văd, numai nu pricep. – Ia, hăramul ista e hâmisit de foame şi nu vra nici în ruptul capului să vie după mine sus, pe iastă şură, să mănânce fân… – Stai puţin, creştine, că spânzuri vaca! Ia fânul şi-l dă jos la vacă! – Da’ nu s-a irosi? – Nu fi scump la tărâţe şi ieftin la făină. Atunci omul ascultă şi vaca scăpă cu viaţă. – Bine m-ai învăţat, om bun! Pentr-un lucru de nimica eram cât pe ce să-mi gâtui vaca! Aşa, drumeţul nostru, mirându-se şi de această mare prostie, zise în sine: "Mâţa tot s-ar fi putut întâmpla să deie drobul de sare jos de pe horn; dar să cari soarele în casă cu oborocul, să arunci nucile în pod cu ţăpoiul şi să tragi vaca pe şură, la fân, n-am mai gândit!" Apoi drumeţul se întoarse acasă şi petrecu lângă ai săi, pe cari-i socoti mai cu duh decât pe cei ce văzuse în călătoria sa. Ş-am încălecat pe-o şa, ş-am spus povestea aşa.