Despre cruzimile și distrugerile săvîrșite de armata ocupației turcești se dau știri interesante: în Ialomița se face războiul religios bisericilor. E curios că se prezintă ca viind de la un „dascăl al lui Tudor Vladimirescu” știri despre planul pe care l-ar fi făcut acesta de a ucide într-o duminecă pe domn și pe toți grecii; planul s-ar fi zădărnicit numai prin boala lui Șuțu. Și mai departe, despre gîndurile lui asupra boierilor: „În București se gătise să-i ucidă pe-un cap, cu familii cu tot, socotind aceasta ca singurul mijloc de liberare a poporului”, dar „doi din cei mai buni prieteni ai lui” l-ar fi oprit de la o asemenea faptă[64] –, care nu se potrivește cu întreaga lui psihologie și nici nu reiese din declarațiile lui scrise. Și mai departe Iacovenco rămîne la Brașov. La sfîrșitul lui iunie el deplînge de acolo trista stare înfățișată în amănunte inedite, în care turcii aduseseră țara: „Dumnezeu știe cînd se va curma această stare nenorocită a țerii, dată focului și săbiei, lipsită de toate produsele pămîntului și de vite, pe care le cară turcii spre Dunăre, și prin cetăți, precum fac și revoluționarii”. Orașele, ca Bîrladul, se răscumpără cu bani; locuitorii, și prin acele orașe, sînt despoiați; la țară sătenii sînt trași în țeapă, boierii chiar, ca la Găvanele din Buzău, își pierd viața.