Şi oleacă numai de nu s-a risipit bolta cerului. Dănilă însă şedea călare pe burduful cu bani şi, ţinându-şi firea, zise: – Mă! da’ numai aşa de tare poţi chiui? Eu mai nu te-am auzit. Mai chiuie o dată! Dracul chiuie şi mai grozav. – Tot nu te-am auzit. Încă o dată! Dracul chiuie ş-a treia oară, aşa de tare, de credeai că s-a rupt ceva într-însul. – Acum nu te-am auzit nici atâta… Aşa-i c-a venit şi rândul meu? – Mai aşa! – Măi Michiduţă! când oi chiui eu, ai să asurzeşti ş-au să-ţi sară creierii din cap. Înţeles-ai tu? Însă eu îţi priesc bine, dacă-i vrea să mă asculţi. – În ce fel? – Ia să-ţi leg ochii şi urechile c-un ştergar, dacă vrei să mai trăieşti. – Leagă-mi ce ştii şi cu ce ştii, numai să nu mor! Atunci Dănilă leagă strâns c-un ştergar gros de câlţi ochii şi urechile dracului, ca la baba-oarba; apoi ia o drughineaţă groasă de stejar în mână, căci, cât era de pusnic Dănilă, tot mai mult se bizuia pe drughineaţă decât în sfânta cruce, şi pâc! la tâmpla dracului cea dreaptă, una! – A… leu! destul! Nu mai chiui! – Ba nu!