Bărbații își vorbiau mai pe șoptite, aveau înțelegeri tainice. Sus, cu tăcerea ei eternă, luna se ivi printre stelele rari, întunecate de lumina ei. * * * În apropiere de arie, două sălașe de Țigani își așezaseră corturile. Venite de aiurea, ele poposiau o vară întreagă pe câmp, iar odată cu sfârșitul treieratului porniau iarăși pe drumuri pribege. Între vătafii acestor două cete se stabilise o veche ură. La acești oameni, nevoia de a se certa între dânșii este una din semnele cele mai caracteristice ale naturii lor primitive. Dintr’un nimic ei se sfâșie, se luptă, se ucid. N'au decât instincte, cărora li se supun ca unor tirani neînvinși. În noaptea aceea, vătaful cel bătrân vorbise oamenilor săi să dea foc corturilor din tabăra vrăjmașe. Numărul lor eră mai mare, și în felul acesta credeau să izbutească a-i înspăimânta și a-i sili să plece. Femeile aprinseră focurile dinaintea corturilor, pregătind cina; mai deoparte oamenii vorbiau grupuri, grupuri. Copiii de țâță plângeau în leagăne, sau aruncați goi pe pământ; caii, împiedicați, pășteau într’o livadă din apropiere. Câte un câine slab lătră de foame; iăr în ritmuri prelungi și monotone s’auziă dedeparte țirăitul insectelor de câmp. De obiceiu la ora asta începeau viorile.