Și pe când în sobă se frig niște bucăți de carne înțepate de baionetă, două plosci cu vin trec din mână în mână, din gură-n gură... — Așa mă, zice un sergent, s-a dus dracului meliția! Alt-dată era viață, aveam avanturi, nu glumă! Acuma numa ofițerii au parte: unu-i cu popota, altu cu ordinalu trupii... n-o să mai vezi reangajați cât cucu!... — Ba bine că nu! Azi s-a stricatără și soldați și tot. Când cei unuia o țigară, îți face mutre, parcă i-i cere pă a bătrână! — Da eu ce să mai zic?! răspunse sergentul-major sucindu-și sfârcul mustăților; când eram pă 78 în Dorobanți, nu mă mulțumeam cu trei-patru sute dă franci pă lună! Acuma, tufă dă Veneția și clei dă ogar! Și oftă adânc. — Știți ce, don sergent? zise târgovețul, care, grație micilor economii realizate la grefa onor. Tribunalul Ilfov, trăia tot printre „grade”. Haidi să punem pă Potoroacă să ne cânte. Are haz țiganu! — Bine zici! — Zău așa!... — Da’ mai dai un chil d-ăsta roșu? întrebă sergentul-major. — Cum să nu?! — Așa da. Apoi strigă: Potoroacă! Aorde mo! [3] — Iaca-ndată! răspunse țiganul, care nu vroia să vorbească în limba lui. Potoroacă se gătea să se culce, dar auzind porunca sergentului-major începu să se îmbrace.