De astă dată el se duse întâi acasă. Alexandru dormea horăind în patul lui. Măi Alexandre, scoală-te, zise el. Alexandru se sculă speriat și dibui prin întuneric după un chibrit. — Ce cauți chibrit, nu vezi destul de bine? — Ba văd, dar trebuie să-mi țin mâna la ochi. Pe Ioan îl trecu atunci un fior de bucurie. El știa prin inspirație că, dacă va șopti acum trei cuvinte magice, pe care le știa cine știe de unde, Alexandru are [să] devie ca el. — Îți ghicesc gândul, zise Alexandru, dar te 'nșeli. În soare trebuie să mă uit, cu mâna la ochi, pentru ca tu să mă poți face... Cel din urmă cuvânt Ioan nu-l auzi, căci glasul iubitei lui îl chema. Ea sosise c-o trăsură la scară. — Hai la bal, hai la bal, zise ea, toată seara am să gândesc numai la tine. El se sui alături cu ea, îi cuprinse strâns talia și văzu că ea plânge. — De ce plângi, Anna? întrebă el. — Doamne, mă mir cum mai întrebi, sărmanul meu amic. Tu nu știi că eu am aflat? — Ce-ai aflat? — șut! să n 'auză nimeni, căci nimeni nu știe. El intră în sala de bal.