Iacov, așa știm cu toțiĭ de când eram copiĭ, a plecat cu tótă casa luĭ din Canaan și s’a așezat în Egipet, unde Iosif, cel maĭ iubit dintre fecioriĭ luĭ, era atotputernic la curtea Hicsoșilor. Urmașiĭ luĭ aŭ rĕmas apoĭ în Egipet timp de maĭ multe secole și s’aŭ sporit aicĭ, în cât, pe timpul lui Moise eraŭ 40,000 de familiĭ. Leagănul poporului evreiesc nu e dar în Canaan, de unde a plecat o familie, ci în Egipet, de unde Moise a ieșit cu 40,000 de familiĭ. Iară Iosephus, contimporanul Impĕratuluĭ Vespasian, evreu și el și apărător al connaționalilor sĕĭ alungațĭ din Canaan, ne spune în “Antiquitatum judaicarum libri XX,” că străbuniĭ sĕĭ nu aŭ plecat, cu aŭ fost alungațĭ din Egipet. Deși patria lor adevărată era Egipetul, deși sute de anĭ de’a ręndul trăiseră împreună cu ceĭ-lalți Egiptenĭ, în mijlocul cărora le-a mers bine, căcĭ alt-fel nu s’ar fi sporit, eĭ n’aŭ fost în stare să se potrivească la fire și la apucătirĭ cu compatrioțiĭ lor, aŭ rĕmas un element de disordine socială, în cât pacea și buna rĕnduială, numaĭ prin alungarea lor a putut să fie restabilită. Chiar începutul viețiĭ naționale a Evreilor trebue să lase în mintea ómenilor cu judecată convingerea, că eĭ sunt un neam de ómenĭ, care nu sunt în stare să trăiască în pace și bună înțelegere.