— Trebuie să-ți spun ceva, zise el, dar promite-mi că n-ai să te sperii. — Nu promit, dar am să încerc, glumi Nora. — Alaltăseară, când ai venit, știi de ce ți-am deschis? Știi de ce te-am lăsat să intri? Vocea îi era joasă, aproape șoptită. Întrebarea era pusă intens. — Am crezut că ești mama. Înțelegi? Mama. Arătă cu mâna spre portretul de pe etajeră, fără să întoarcă însă capul într-acolo. Nora veni și mai aproape de el. Ar fi vrut să-l mângâie. — Știam bine că n-ai să te sperii. Crezi în fantome? Eu cred. Vezi, de când a murit mama, mereu o aștept. Mi se pare că va veni. Mă duc uneori la ferestre, deschid uneori ușa… Mă întreb de ce nu vine… — Poate că este aici… spuse Nora simplu, fără să coboare glasul. Înțelegea că despre acele lucruri trebuie să vorbească fără mister, cu familiaritate. — Da… zise Gunther. Într-un anumit fel, este aici. Aici unde suntem noi: Hagen, Faffner, eu… Pe noi trei ne-a iubit… E aici, dar n-o văd. Aș vrea s-o văd, mi se pare că s-ar putea s-o văd… Ți-am spus că eu cred în fantome. Mă gândesc la rochiile ei lungi, mă gândesc la părul ei blond, pe care-l pieptăna puțin demodat, deși era așa de tânără.