A făcut ce-a făcut, a rămas curat totdeauna, ferit de lighioane… Și tocmai acuma? Râse în sine, dar totuși fără să vrea se scărpină între spete frecându-și spinarea de ușciorul ușii vagonului… Târziu, oboseala îl copleși. Se târî, printre corpurile de soldați pierdute de somn, în compartiment. Rusul cu păduchii sforăia ușor, cu fața în sus, cu capul și fața înflorite de sudoare. Căpitanul Turcoman își făcu iarăși loc, se așeză, își întinse picioarele subt canapeaua din față, hotărât să nu adoarmă de frica lighioanelor. Prin creieri îi trecură deavalma gânduri de pe front, de-acasă, din copilărie… O pestrițătură caldă, moleșitoare… Ochii i se închiseră fără să bage de seamă… Când se trezi era ziuă, un soare sărăcuț, fricos. Dar în compartiment toți dormeau încă potoliți nemișcați, ca niște morți, încât îți făcea groază nemișcarea aceasta. Turcoman sări speriat, parcă i-ar fi fost rușine că l-a doborât somnul. Ieși repede în coridor. Și aici soldații, ruși amestecați deavalma cu români, dormeau nemișcați, suflând greu. Zări și pe ordonanța lui, în capătul coridorului, ghemuit, îmbrățișând cu grije o lădiță ce nu încăpuse în compartiment, dormind dus. Se duse iar la ușa vagonului care rămăsese deschisă și se balansa în mersul trenului. Simțul cela greu de aseară nu-l părăsise.