Ar fi fost desigur o soluție care nu cere vreo bătaie de cap: plata în bonuri. Singur numele acesta al bonurilor trezește cele mai urîte amintiri. Abia, după o imensă trudă, scăpasem, nu de povara lor, care s-a adaus la datoria publică, dar de nesiguranța în care bonurile aruncaseră întreaga situație financiară a țerii. La bonuri de tezaur ne-am gîndit într-un singur moment – înainte ca un geniu popular și agrar să fi propus îmbogățirea vistieriei cu nu știu cîte miliarde rupîndu-se hîrtia monedă în două —, atunci cînd eram de părere – și nu s-a crezut că e bine – ca funcționarii să primească o parte din salariul lor în astfel de hîrtii, a se plăti atunci cînd starea tezaurului o va permite. În loc de aceasta guvernul Vaida Voievod a făcut o împărțire, sacrificînd pe pielari și pe ceilalți în folosul postăvarilor, cărora li se pun în vedere – văd soluția anunțată în ziarele favorabile regimului – 250 de milioane în bonuri, care s-ar plăti în… decembre. Pe ce disponibilități iernatece se contează pentru aceasta o știe „guvernul definitiv“ și mai ales Dumnezeu, care e mai definitiv decît noi toți. De la începutul guvernării mele m-am ridicat cu toată energia unui om care s-a deprins să aibă milă de țara lui, chiar dacă aceasta e permanent nedreaptă și nerecunoscătoare față de dînsul, contra leftenului refugiu al împrumuturilor, a căror acumulare necugetată ne-a adus unde sîntem astăzi.