Titu Risipeanu o aștepta liniștit, ore întregi. Pe figura lui nu se ivia nici o expresie de mânie; își fuma în tihnă țigările, golia câteva pahare și pleca singur acasă. El o credea bolnavă. Lipsa ei începu să-l îngrijească, să-l facă să sufere. Acum își da seama de golul ce ni-l lasă în suflet orice femeie, când nu ne mai iubește. Dar n’are să mai vie niciodată ? Titu își repeta această întrebare cu un fel de frică. Se obișnuise atât de mult a nu mai fi singur!... Fără îndoială este o nevoie să te întovărășească cineva în drumul vieții — mai ales o femeie!... În a cincea Duminică primi o scrisoare de la Edviga, în care erau scrise cu creionul aceste rânduri: «Ich liebe dich nicht mehr, weil du an Gott nicht glaubst». (Nu te mai iubesc, pentru că nu crezi în Dumnezeu).