* * * Peste drum de fereastra, mea, câțiva salcâmi au început să se desfrunzească. În fiecare zi, frunzele cad mai veștede, mai numeroase. Bieții arbori par'că exprimă o tristeță aproape omenească. Știu că azi a ieșit din modă să mai vorbim de toamnă, de frunzele cari cad, de berzele cari se duc... Nous n’osons plus parler des roses ; Quand nous Ies chantons, on en rit, Car des plus adorables choses Le culte est si vieux, qu'il perit... Sully Prudhomme, poetul Singurătăților, a suspinat în versuri admirabile culturile intime ale inimii omenești, cari se pierd în lumea asta veșnic schimbătoare. Și cu toate astea cine își poate stăpâni fireasca manifestațiune a sensațiunilor pe care o deșteaptă eterna tristețe a lucrurilor dinafară? Căderea frunzelor este un fenomen obișnuit, nebăgat în seamă de majoritatea oamenilor; dar ea are un înțeles pentru unele suflete, aspectul ei deșteaptă amintiri, reîntoarce paginile altor vremuri, sau predispune spiritul către anume reflecțiuni. De cele mai multe lucruri din natură se leagă nenumărate fire din gândurile și simțirile noastre. Ceeace pentru altul este indiferent, pentru mine însemnează un moment neuitat în vieața mea. Un nor, trecând ușor prin spațiu, făcu într’o zi pe o inteligentă femeie, cu care vorbiam, să tresară.