Se zice că omul cât trăiește mereu învață, deci cu atât trăiește mai mult, cu cât mai multe ajunge să știe. Apoi - adăugă luându-și răsuflarea - mă întreb, în tot cazul: ce se alege, după ce voi fi murit, de întreaga trudă a vieții mele? O să mai fie cumva de vreun folos ceea ce, trăind pe pământ, am adunat în sufletul meu? - Mare întrebare, la care nici unul dintre muritori până acum nu s-a învrednicit să dea răspuns, îi zisei eu. - Eu - stărui dânsa - dau cu socoteală că ceea ce în suflet s-a adunat nu rămâne în pământ, ci trece cu sufletul în lumea cealaltă, unde bobii nu se numără numai, ci se și cântăresc, și sămânța seacă nu poate să fie deopotrivă cu cea miezoasă. Așa mă taie capul, dar de știut nu pot să știu nimic și de aceea durerea cea mare a bătrânețelor mele e că n-am cui să las moștenire cele moștenite de la mama și sporite din truda vieții mele. - E o lume întreagă care te-nconjură, îi zisei. - E, răspunse ea. Am și copii, atât băieți, cât și fete, ba și nepoți, precum și nepoate. Băieții și nepoții umblă însă fiecare în cărările sale, iar fetele și nepoatele se leapădă de cele băbești.