Pe lîngă turcii aceștia, Petru „scrie la leafă”, cum se zicea atunci, o ceată de sîrbi, cari trebuiau să-i fie simpatici și credincioși prin legăturile lui de familie, pe care acuma le cunoaștem. Dar, după Petru Rareș, supt Ilie, n-au fost numai turci din garnizoană, dintre cari unii stăteau în țară și alții figurau numai în state, rămîind la Constantinopol, – căci pe atunci nu mai erau ienicerii cei vechi, ci și turci de naștere, oameni însurați, cu copii, cu prăvălii, făcînd și negoț de bancă –, ci erau și prietenii turci pe cari și-i adusese Ilie din Constantinopol, unde petrecuse atîta vreme, și cari formau podoaba curții lui, spre marea indignare a boierilor noștri. Domnia fratelui său Ștefan a fost foarte scurtă și n-a putut să-și desemneze caracterul: boierii l-au omorît. După scurta trecere pe tron a lui Joldea, căruia i s-a tăiat păretele despărțitor dintre nări, fiind trimes la mănăstire, a venit Alexandru Lăpușneanu însuși, cu turcii lui statornici, mai ales în a doua domnie. Supt el cetățile de odinioară nu mai joacă nici un rol. Ele au fost umplute cu lemne, din ordin turcesc, și arse. Nici nu mai era nevoie de armată, pentru ca sultanul cu umbra aripilor lui ocrotea Moldova.