Da, însă acest sistem de guvernare, la care în singurătatea sa se va fi gîndit mult timp nemărgenita ambiție a dlui Maniu, nu se poate admite. Nu se poate admite chiar dacă regele, căruia un ziarist francez, plin de simpatie pentru calitățile Maiestății sale, îi deneagă aceea a curajului de a înfrunta orice risc, ar admite părăsirea drepturilor sale, pe care, în acest caz, și dacă liberalii de ambele nuanțe și ce a rămas averescan de alte ambe nuanțe i le-ar contesta, toți oamenii de bine. cu grijă de țară, trebuie să i le recîștige: să i le recîștige – și-mi permit a adăugi: pentru o mai bună întrebuințare.”Regele domnește și nu guvernează” e o formulă pe care d. Maniu și alți domni, și țerăniști și liberali și averescani, o vor fi găsit nu știu unde și nu știu de a cîtea mînă, prin cărți de istorie și politică făcute așa încît ce a fost la început apare cu totul, dar cu totul denaturat. Nici un rege în nici o țară n-a admis-o. Nici un text constituțional n-a consacrat-o. Nici un tratat de drept nu i-a putut da o valoare principială și generală. De fapt e un motto de luptă. În focul combaterii regalității franceze cu prea multe urme de trecut, ea a fost creată pe vremea lui Ludovic-Filip, atunci cînd erau de ajuns două aplauze în stradă pentru ca regele burghez, proclamat de o revoluție și tolerat de a clasă de îmbogățiți și de intelectuali, guverna totuși, dar în felul cel mai mizerabil: ascunzîndu-se și înșelînd pentru ca, la urmă, el fiind cel mai dibaci, am zice chiar: cel mai șiret, voința lui să i se îndeplinească.