Pînă acum influenta orientală a fost o influență bizantină, întîi, sîrbească pe urmă; acuma vine influența orientală reprezintată de turci: intrăm în felul acesta-n era turcească, din care singure anume fapte și situații din secolul al XVII-lea ne vor smulge. S-ar putea spune însă, într-o privință, că mai puternică a fost influența turcească asupra noastră prin anii 1550 de cum a fost chiar în epoca Brâncoveanului, cînd boierii se îmbrăcau turcește, cu papuci galbeni, cînd mîncau și petreceau turcește. Și iată explicația. Anul 1550 este momentul celei mai mari înfloriri a statului tucesc. În secolul al XIV-lea căpetenia turcilor e un beg, un prinț; în întîia jumătate a veacului al XV-lea, Mohamed al II-lea este succesorul împăraților bizantini în ce privește scaunul de stăpînire, hotarele teritoriului care-i aparține, însemnătatea lui politică și militară, dar în vremea lui Soliman cel Măreț, care este tocmai aceasta, sultanul e și succesorul califilor, fiindcă s-a cucerit Egipetul, ultimul adăpost al acestora. El începe tot atunci să fie considerat ca un han, fiindcă al Crimeii este vasalul său. Pe de altă parte, rostul împărătesc se coboară și în legislație, în organizație, în obiceiurile sociale, în datinile de curte, în tot ceea ce formează măreția unei domnii.