Etajul I, etajul II… Pe măsură ce se apropia, uruitul ascensorului vibra ca o coardă joasă de pian, prelungită de apăsarea pedalei. Se va opri la al treilea?… Nu, a trecut mai departe. La fiecare etaj era o smucitură scurtă, ca o bătaie mai tare de puls. Nora închise ochii. Simțea în propria ei ființă ridicarea aceasta, ca și cum o secretă curea de transmisiune ar fi dus-o mai departe până în sângele și nervii ei. Patru… cinci… S-a oprit? Părea că în tăcerea de până atunci se deschide o nouă zonă de tăcere, mai adâncă. S-a oprit? Da. S-a oprit. Grilajul interior, de lemn, e dat la o parte cu un zgomot dințat de oblon, ușa se deschide și se închide mecanic, uruitul de coardă al ascensorului se depărtează, descrește… “Inutil să-l aștept. Nu mai vine.” Nora se ridică din fotoliu și se apropie de oglindă, privindu-se lung. “Ce comică ești, scumpa mea fată, ce comică ești!” își spuse cu glas tare. Îi era milă de rochia ei neagră, de brațele goale, de cele două garoafe, pe care le vedea prin oglindă clătinându-se în vasul de sticlă, prea grele pe tulpina lor subțire, ca și cum și ele ar fi fost obosite de așteptare.