Cetatea Hotinului, straja de la Nistru, și-o reluase cu bună înțelegere de la poloni încă de-acum doi ani, ș-o dăduse-n seama pârcălabului Goian. S-a izbândit astfel o bună parte din planul tras de la început: Moldova reîntărită în vechile-i hotare, boierii ei uniți sub ascultarea domnului, căile negoțului deschise tuturora, târgoveții cuprinși, — țăranul, ușurat de asupriri, stăpân pe bucățica lui de pământ și gata, la cea dintâi chemare de bucium, să-și ia arcul și tolba cu săgeți, merinde-n traistă pentru mai multe zile, și s-alerge sub steagul domnului viteaz. Căci de oaste regulată nu se pomenește încă. Moldova își are tot vechile orânduieli, luate de la munteni, care și ei le-au fost primit în mare parte de la bulgari: Domnul, voievodul vremilor de sânge și de foc, — moștenitor de-a dreptul sau ales de boieri — e stăpânul desăvârșit a toată țara și peste toți câți sunt cuprinși între hotarele ei. În mâna lui stă cumpăna dreptății. Averea și viața supușilor, de orice treaptă ar fi ei, sunt la bunul lui plac. Își are, în jurul tronului, sfetnicii lui — boierii de frunte, mitropoliții și episcopii -dar, la urma urmei, el hotărăște, după cum îl taie capul, sau după cum îl povățuiește obiceiul pământului, căci pravili scrise nu sunt încă, ci el e „dătător de legi și datini”, și vorba lui e sfântă.