Voiam să le spun că mi-au făcut cel mai mare bine, să le mărturisesc recunoștința mea. I-am revăzut. Dar nu mai erau aceiași; era ea cu’n ... altul! M’am așezat sub bradul meu, pe mușchiul moale și verde. Am stat aproape o oră, aiurit. Mi s’a părut că în mine s’a rupt ceva, căci îmi venia să țip, să plâng. Sau ... par’că se dărâma o lume frumoasă de iluzii; lua forme hidoase de ruine, se prefăcea într’un haos de întuneric. Nu știu cum să vă spun mai lămurit. Ce este iubirea ? Nestatornicie și amăgire ? Cu cât vă timp înainte femeia aceasta șoptise altuia dumnezeeștile cuvinte ! Când fuseseră sincere ? Pentruce n’au lăsat oamenii curate doar aceste mari cuvinte ale inimii omenești ? Aproape toți le profanăm : și eu, și voi, și alții ... Mi-era scârbă și de mine și de lumea întreagă. Ce deosebire e între inimile cari se amăgesc cu vorbele: «Te iubesc !» și între zarafii de stradă cari se înșală cu gologanii? Nici una. Era întâia dată când judecam drept și dureros ce șarlatani de sentimente suntem noi, oamenii. În vremea asta, șoaptele răspundeau gândurilor mele răsvrătite; porniau din stufișul singuratic, tot așa de calde, tot așa de dulci: — Te iubesc !