- Te plângi - îi zise - chiar când mi-o spui aceasta. Vorba e însă că am și eu copii, al cărora tată e dus de atâta timp și nu știe nimeni ce se va fi ales de el. - Vei fi având ori nu - întâmpină Fatma -, asta nu însemnează nimic: ai dreptate, și atât e destul. Am și eu copii, da’ tot îți recunosc dreptatea, și nu sunt în stare să ascund nimic din cele ce ți se cuvin. Părintele care-și iubește copiii nu face de dragul lor nimic ce nu trebuie să facă. Mai curând ori mai târziu tot are să-și facă mustrări, și atunci îi iubește mai puțin, ba chiar, îi pare rău de a-i fi avut. De aceea e rea și fapta copilului, care-și înduplecă părintele să facă ceea ce nu se cuvine. Ia, cucoană, tot ceea ce este-n prăvălie și-n casă; toate ți se cuvin! Caliopi se simțea strivită de gândul că-n adevăr nu trebuie să-l ispitească pe tatăl ei, dar tocmai aceasta o făcea și mai îndârjită. Mai vârtos râvnea la mulțumirea sufletească de a o vedea pe turcoaică umilită și călcată-n picioare. - Nu cumva ai voi să răbdăm noi la foame și la frig pentru ca voi să aveți mai puține suferințe?!