Ridici mâinile-n sus și urci coasta încet. Nu te atinge nimeni dacă nu mergi cu gând rău. Soldatul sări în picioare ca mușcat de șarpe. Aruncă priviri înflăcărate de o mânie bruscă, parcă numai acuma ar fi înțeles gândul căprarului. — Apoi dacă-i așa, bine că știu, că nu mă mișc de-aici nici mort! Lasă c-am priceput eu ispita, că nu-s prost... Vrei să mă faci dezertor, ai? Mă mir că nu ți-i rușine, Ionică! Încaltea de nu ne-am cunoaște de-acasă... Rău îți șade, Ionică, zău așa! Adică ce ți-am greșit eu ție de umbli să-mi lași familia pe drumuri și să mă faci și pe mine să nu mă mai pot întoarce acasă niciodată?... Ei, iaca eu nu vreau să fiu dezertor! Nu vreau și nu vreau! Căprarul îl ascultă liniștit și pe urmă îi zise tot blând și domol: — N-oi fi vrând tu, dar de ce ți-e frică nu scapi! — Minți! strigă Ițic întărâtat de glasul moale al căprarului. — Degeaba nu vrei tu, că tot dezertor ești, zise iar Ghioagă. — De ce să fiu, dacă nu vreau să plec? Eu nu-mi fac datoria? Nu lupt eu ca orișicare? — Așa-i, măi Ițic, dar eu n-am ce-ți face... Crede-mă, măi frate!