Călăreții, cumpăniți în scări de aur, se prăbușiră sub ghioaga de corn a moldovenilor. Atunci a văzut vestitul Soliman cât ține roibul lui la fugă. Dunărea, pragul mântuirii, și-a avut și ea, ca de obicei, partea ei de leșuri. Iar când, după două zile de vifor, s-au strâns vitejii iar la Vaslui în jurul stăpânului lor, ca frații îmbrățișat cu drag, căci frați erau în ceasul acela țărani, boieri și domn, și făcându-se cruce, cu lacrimile-n ochi, au mulțumit lui Dumnezeu pentru izbânda aceasta deplină, cea mai frumoasă din frumoasa viață a lui Ștefan, și una din cele mai strălucite în luptele creștinilor cu turcii. Biruitorul trimise și craiului leșesc și celui unguresc parte din pleanul și din steagurile smulse de la vrăjmași. Izbânda aceasta avu un larg răsunet în lume. Și Ștefan ajunse a fi privit, chiar și de neprieteni, ca cel mai mare viteaz al vremii aceleia. Papa de la Roma numindu-l într-o scrisoare „Sabia lui Christos” între alte laude spunea: „Biruințele tale, înțelepte și viteze, au adus atâta mărire numelui tău, încât toate gurile îl rostesc, și toate inimile-l slăvesc”. Iar cel mai priceput cărturar al polonilor, vestitul Dlugoș, martor și povestitor întâmplărilor de pe atunci, după ce vorbește de lupta de la Podul înalt, laudă astfel vrednicia domnului Moldovei: „O, bărbat minunat, cu nimic mai prejos de vitejii cei din vechime, de care noi atâta ne minunăm!