El nu se ceartă cu nimeni, nu face nimănui rău, iubește pe copii cum ii iubia Christ, dar țăranii îl nesocotesc, îl urăsc pentrucă bea. În adevăr popa e unul din acei bețivi cari devin legendari. Pentru el a bea mereu a devenit o nevoie organică; bea fără întrerupere, pentru a-și potoli o sete veșnic nepotolită. El spune că această patimă nesățioasă i-a venit dintr'o mare nenorocire, a doua zi după moartea copilului său cel mic. Când învățătorul a mărturisit popei hotărîrea țăranilor de a trimite o jalbă la protopop, el a ridicat din umeri, repetând cuvintele astea: — Și dacă beau, ce le pasă lor?... Nu omor pe nimeni, nu fur, nu înșel; beau pentrucă așa mi-e voia... Ei, și? Apoi, după o pauză: — Le-oiu arăta eu cine e bun la Dumnezeu. Popa n’a mai pregetat, a dat de veste dascălului că vor face o rugăciune pe câmp, pentru ploaie. Dascălul însă, văzându-l că nu se cam ține sdravăn pe picioare, i-a răspuns: — Părinte du-te mai întâi de te culcă; liniștește te, și mai târziu om vedea... Popa l-a întrerupt: — Ba, uite, așa beat cum sunt, o să mă rog la Dumnezeu și are să m'asculte. Popa a îmbrăcat patrafirul, a luat o cruce, și însoțit de dascăl, a pornit dela biserică pe șoseaua satului, îndreptându-se spre câmp.