A DOUA ZI, NORA ÎL CĂUTĂ LA Turing-Club pe sasul roșcat de la S.K.V. Era hotărâtă să intre în vorbă cu el și să-i pună întrebări precise despre “misterele Grodeck”. Dar omul era de negăsit. Pe terenul de exerciții erau zeci de schiori – mai mulți chiar decât în ajun – și ar fi fost greu să descopere între ei pe omul cu ochi de viezure. Nici nu știa cum îl cheamă. — Ar trebui, la prânz, când mergem spre casă, să facem un ocol pe la cabana Sașilor. Poate dăm de el. — Să facem! acceptă Paul. — Dar să știi că nu e ușor. Avem de coborât până acolo o pantă destul de repede, și drumul e foarte umblat. La fiecare pas, te lovești de altcineva. Te iau cu mine numai dacă lucrezi serios toată dimineața. Paul primi cu supunere îndârjită. “Voi învăța, voi învăța”, își spuse în gând. Își descoperea ambiții mari, copilărești. Ar fi vrut s-o uimească pe Nora, s-o dezarmeze, s-o întreacă. “Plugul” mergea acum destul de bine, mai ales când viteza nu era prea mare. În viteză mare însă, îi era imposibil să deplaseze schiurile de pe linia lor. Avea în glezne o senzație de încleștare.