Stăm pe-o bancă, la soare. Ascult pe Filip cum îmi vorbește într’o românească abia înțeleasă și prin gesturi stângace și copilărești. Vine din Rusia. Tatăl său e negustor bogat într’un orășel de lângă granița Austriei. Are frați și surori mai mari ca el; mama lui a murit. El iubia mult pe mama lui și era vesel și fericit când ea era în vieață. Acum par’că e străin și singur în lume. După ce au îngropat-o, el a plâns cum nu credea că omul poate să plângă atât de mult. De unde vine izvorul acesta nesecat de lacrimi? Dar într’o zi, tatăl său s’a răstit la el și i-a spus să nu mai plângă «că e rușine». El și-a oprit lacrimile, de frică și «de rușine». Tatăl său e un om serios, aspru și nu se gândește decât să facă bani. Lui Filip nu-i plac banii. Nici cartea nu-i place. A învățat puțin, știe numai să citească și să scrie. Iarna însă îi place să citească, la gura sobei. Surorile lui cumpără povești scrise de Tolstoi. Ce frumoase sunt!... El a auzit vorbindu-se adeseori despre Tolstoi. E un om bun și cuminte, și umblă în haine sdrențăroase. Țărani' ruși — mojicii — îl iubesc mai mult decât pe Țarul.