Mîncară. Bău Irina și copilul. Întinse plosca și lui Ion. Ion abia o atinse cu buzele ș-o șterse cu mîneca la gură. Copilul adormi. Într-un tîrziu, somnul învinse pe Irina. Plecă capul p-o mînă. Se lipi de copilul ei și adormi. A doua zi copilul se deșteptă. Abia crăpase ochii. — Mi-e foame,mamă! Irina se uită la șirurile de smochine. Scăzuseră. Se hotărî ca ea să nu mai mănînce. Copilul ronțăia smochină dupe smochină. Muma își udă gura cu nițică apă. — Nu mănînci, mamă? — Nu mi-e foame, maică. Ion îi întinse bucățica lui de mămăligă. — Nu, Ioane, tu să fii în puteri. Și se sfîrși de la inimă. Se lungi binișor. — Ție somn? — Da, mi-e somn, puiul mamii… A treia zi cu greu deschise ochii și iar îi închise. Copilul, flămînd, îmbuca într-una. Mai rămăsese cîteva smochine… — Ioane, mama ce face? — Doarme, dar n-a adormit… Ion înghiți în sec. Apa era mai repede. S-apropiau. Simțea Ion cotitura după cum se ducea butia în sus și-njos. Și strigă cît îl luă gura. — Măi pescari, măi, prindeți butia, că ne rămîn doagele! Irina dădu să se scoale și nu putu. Copilul o luă de gît cu amîndouă mînuțile.