El, om cu fălcile late și cu picioarele prea scurte, mai avea și mustața răsucită ca penele din coada rățoiului. Era însă ceva ce-i apropia. Dânsa-l socotea mai presus de alții pentru că el purta grijă de mamă-sa, care era văduvă săracă, de frățiorul său și de cele două surori ale sale, iară el îi zicea ei „bună și cuminte” fată fiindcă purta și ea grijă de mama ei, tot văduvă, și de doi frățiori ai săi. Rar se-ntâmpla să aibă timp ca să schimbe câte o vorbă. Din când în când însă, ochii lor se-ntâlneau și atunci ea zâmbea ca o iată cuminte. D. Corban, deși om așezat, zâmbea și el, drept dovadă că știa ce va să zică buna-cuviință. La ameazăzi el se ducea la birtul economic din apropiere, ca să îmbuce-n pripă ceva, iară ea se retrăgea în iatacul din fund, își desfăcea legăturica și-și potolea foamea cu cele aduse de acasă, totdeauna puține, dar îi era multă pofta de mâncare și de aceea obrajii îi erau plini, rotunji și rumeni, de ai fi luat-o drept fetișcană dacă n-ai fi știut-o trecută de douăzeci și patru de ani. Câteodată, la-nceput mai rar, apoi ceva mai deseori, întorcându-se, el aducea un carton de prăjituri, pe care le mâncau amândoi împreună, ceea ce le făcea amândurora o deosebită plăcere, încât îți venea să zici că mare păcat ar fi fost ca alții să fi mâncat prăjiturile acelea.