Fiecărui prunc, îndată după naştere i se picura în ochi nişte picături miraculoase care, aşa li se spunea părinţilor, pe parcursul vieţii aveau să le corecteze vederea. Fără de aceste picături, li se zicea, copiii în loc de realitate vor vedea lucruri inexistente. Vor suferi mult din această pricină. Nici un părinte nu ezita să îndeplinească ce i se cerea. Marius însă, tatăl copilului, insistă atunci să-i picure el singur picăturile lui Ştefăniţă. Acum bătrâna e convinsă că el nu a făcut acest lucru. – Ar fi fost o nenorocire, se bucură ea, dacă în loc de flori Ştefăniţă ar vedea peste tot şerpi şi balauri. Pe drum spre medic trecură prin faţa unei cafenele pe care era scris cu litere măşcate: "Îngheţată". – Vreau îngheţată! Strigă Ştefăniţă. Vreau îngheţată! În clipa aceea licări o femeie îmbrăcată în alb, cu un voal de mătase pe cap. La o adiere de vânt, voalul femeii zbură atingând faţa bătrânei. – Ce fiinţă ciudată se gândi bătrâna. Păşeşte de parcă pluteşte. – Bunico, şopti Ştefăniţă, e femeia în Alb. E femeia care mi-a dăruit floarea… Bătrâna nu-i răspunse. Se căznea să-şi amintească încotro pornise. Uitase totul. – Îngheţată? Vorbi ea derutată. Să întrăm… Se aşezară la o măsuţă, vizavi de singurul vizitator din cafenea.