Din fetele sale nu voia să facă altceva decât „bune gospodine", să le înzestreze și să le mărite la oraș. Omul își propune... Într–o zi de iarnă viforoasă, pe când sta cu gândurile sale și privea la viscolul care mătura întinsa câmpie singuratică, patru oameni intrară în crâșmă, patru necunoscuți. Așa cum îi era obiceiul, el dădu cu pieptul înainte ca să–i recunoască, dar inima i se strânse ca și coarnele melcului când sunt atinse: mutrele nu–i plac. „Dacă oamenii aceștia sunt cumsecade, nu mai cred inimii mele!" își zise, strângând în buzunarul cojoacei revolverul, care nu–i lipsea niciodată. – Bună ziua, Angheluță!... făcură cei intrați; e cald la tine!... – Bun venit, călători! Ger, hai? Dar adăugă în gând: „Dracu m–a luat! Astea–s glasuri de sugrumători!..." – Ni–e foame, Anghelache, și–am vrea să bem... Se știe că vinul tău topește gheața!... – S–o fi zicând... Eu știu însă că este o gheață pe care nici un vin nu poate s–o topească. – Ha, ha!... Ești șugubăț, Angheluș!... Și care–i gheața asta? – Ei bine, trebuie s–o cunoașteți: i se spune „inimă de câine", dar e greșit, căci se nedreptățesc bietele animale astea, care sunt niște adevărați prieteni, răspunse cârșmarul, arătând lângă dânsul doi câini ciobănești care nu–l slăbeau de–un pas.