Simții clar aceasta. Timpul mi-a dat dreptate. O dreptate amară… — Cine-i acel cineva? o întrebai gâtuit. — O să-l vezi… când om merge să sărim șanțul la Neranțula fundoti. — …La cine? Neranțula fundoti? Ce înseamnă asta? Cunoșteam bine ce însemnau aceste cuvinte grecești, deoarece știam greaca la perfecție; totuși, nu pricepeam nimic și mă uitam la ea prostește. Izbucni într-un hohot de râs atât de frumos, atât de răsunător, atât de amețitor, încât îmi uitai toată durerea. Leu, la fel, își uită durerea. Și tustrei, rostogolindu-ne în pat, râdeam, ne mușcam și lătram ca trei animale, tinere, fericite. — Spune-mi, frumoasa mea, frumoasa mea… Neranțula… — Mă chemi Neranțula? strigă, buimăcită. — Da, dar… — …Nu-i cumva ceva asemănător sacagiței? — Nu! nu! Neranțula înseamnă mic portocal amar; iar fundoti: stufos. Ești, deci, pentru mine, mica portocală amară, micul meu portocal stufos! Ești refrenul unui cântec grecesc, pe care l-ai auzit și pe care-l repeți ca un papagal. Spune-mi, ce-i cu șanțul pe care-l sari și unde se află? — Pe Ulița kalimerească[2]… Acolo, muncitorii au desfundat toată strada, de la un capăt la altul, ca să pună conducte și s-aducă apa în case. Se zice că prefectul o și are: te duci la perete, întorci o drăcovenie care se cheamă „robinet” și apa curge singură.