O duminică, procurorul cu judecătorul de ședință, ceailaltă, judecătorul de ședință cu judecătorul de ocol și în cea d-a treia, judecătorul de ocol cu procurorul. Începură să se bănuiască. — Ce e cu amicul? — M-aș prinde că e amorezat! — E o minte practică… Nu crez… Vară, cald, zăpușeală. Frunzele de platan cad, legă- nîndu-se ușurel, pe mesele albe și curate. Bănuiala se încărca de oarecare răutate. — Unde umblă judecătorul de ocol? — Am auzit c-ar fi dînd tîrcoale pe lîngă m-me… — A, o ruină, mon cher… — Ruină, dar frumoasă… — N-o fi vrînd să ajungă milionar? — O! e prea cinstit… Cum e el fantasc, ar fi putut să cază, dar… A! nu! nu!… În sfîrșit, în a treisprezecea duminică se revăzură tustrei la aceeași oră, la aceeași masă și se puseră p-un rîs omeric. Procurorul, din obișnuință, începu să acuze. — Domnilor, este aci un mister care durează de aproape trei luni. Să-l lămurim. Am ținut socoteala fiecăruia și p-a mea. În primele trei duminici eu am fost la postul meu de două ori… — Și cu toate acestea, răspunse judecătorul de ședință, eu nu te-am văzut decît o singură dată… Eu, da, am fost de două ori… — Dar și eu am fost de două ori, zise judecătorul de ocol, și nici pe tine, nici pe tine nu te-am întîlnit decît o singură dată… — Nu vă grăbiți, reluă procurorul.