Dintre copiii săi avea o fată la pension și doi băieți la liceu. Pe deasupra mai ținea la grajdul din fundul curții și un cal, pe care duminicile și zilele de sărbători îl punea la cabrioletă, în care-și încărca nevasta și copiii, ca să-i scoată la plimbare când se nimerea ca timpul să fie frumos. Orișicât de-ntins ar fi muncit, nu agonisea Costel mai mult decât ceea ce îi trebuia. Deși doar adeseori gâfâia și mereu se plângea că e grea viața, el nu putea să ție seamă de stăruințele cumnatului său și să se mai potolească. Ar fi fost oare cu putință ca doi oameni atât de deosebiți să se nărăvească? Spirică-l plângea pe cumnatul său pentru că, râvnind la prea multe, nu se sătura niciodată și astfel se istovea muncind peste măsură. Costel îl plângea pe cumnatul său pentru că, petrecându-și viața în trândăvie nu agonisea destul pentru ca să poată trăi cumsecade. Nu rămânea decât să-și ieie fiecare partea și de acolo înainte să-și caute amândoi de treabă și să rămâie rude bune și prieteni cu inima curată. Pentru aceasta însă unul dintre amândoi ar fi trebuit să plece, lucru de tot greu, căci prăvălia lui Ilie Condac, era vad vechi, pe care nici unul dintre dânșii nu voia să-l părăsească.