Și ea îl iubia, îi eră credincioasă, îl făcea fericit!... Astfel este întocmită logica inimii ? * * * Într’o seară, dându-și bine seamă că tocmai în mijlocul naturii, această analiză chinuitoare îl turbură mai mult, se duse pe câmp, rătăcind până târziu, noaptea. Stelele luciau cu lumina lor blândă. Nu s’auziâ decât sonoritatea vagă a nemărginirii. Și domnia peste tot ceva dureros de dulce... Alexandru Renea se uită pretutindeni, ca și cum ar fi voit să cuprindă infinitul c’o privire. Această natură frumoasă și nesimțitoare îl revolta. În tăcerea desăvârșită a nopții rosti rar și trist: «Și tu minți!.. Și tu ne faci să suferim!...»