— Cine știe? Nu hotărî însă nimic. Își luă rămas bun și se-nturnă cu cinste-n Târgoviștea, el încărcat de daruri, ostașii de prăzi. Asta a fost pe la începutul lui noiembrie. Pe-aproape de Crăciun îi și sosi un ceauș cu steag de pace de la „prea luminatul” Sultan. Beiul de la Nicopoli se ținuse de vorbă. Mihai aflase acum toate nenorocirile din Apus: un șir de izbânzi ușoare făcură pe creștini să se încreadă prea mult în norocul lor, și-n ziua de 27 octombrie pe când biruitorii, orbiți de lăcomie, jefuiau bogatele corturi ale sultanului învins, deodată se pomeniră izbiți de vajnicii călăreți ai lui CicalaPașa, — și-n mai puțin de-un ceas aproape toată oastea creștină dormea somnul de veci pe câmpul de la Keresztes. „Astfel a fost, încheie cu durere povestitorul, acea bătălie de la Keresztes, pe care creștinii o câștigară prin curajul lor, ș-o pierdură prin lăcomia lor — strașnică pildă, care spune povățuitorilor de oști, cu vitejia poate căpăta izbânzi, dar că numai înțelepciunea le poate păstra”. Se-ntrebă și Mihai: ce-i de făcut. Cumpănea puterile celor doi împărați, și nu știa încotro va fi aripa sub care se va umbri mai bine țărișoara lui. Cel de la care toate bântuirile-i veneau, îi trimetea steag de pace, — și cel care îl împingea mereu în foc, nu-i da nici un ajutor.