Se și cuvenea ca la vreme de bătrânețe să fie cruțat. Având-o la îndemână pe Ioana, nu mai avea nevoie să prânzească la birtul economic. Știa Ioana nu numai să gătească bucate foarte bune, ci să-și aleagă atât la băcănie, cât și pentru oamenii ajunși la vârsta în care se afla dânsul. Diminețile dar el nu se ducea în piață numai pentru ca să se dumirească asupra prețurilor, ci și pentru ca să cumpere, și o lua și pe Ioana cu coșul ei cel mare, pe care-l umplea potrivit cu stăruințele ei. Mult se oprea și mai ales pe la măcelării, căci omului ajuns la vârsta lui îi priiește din când în când câte o fleicuță, câte o vrăbioară, câte un mușchiuleț, câte un uger de vacă, câte-o pulpă de berbec și ce se mai cuvenea pe lângă aceste, pe care Ioana știa să i le gătească atât de bine. Apoi, la bătrânețe firea, ea însăși, cere câte un pahar de vin, iar vinul ori să fie bun, ori să nu-l bei. Umbla deci nenea Iorgu mereu de ici până colo, ca să guste vinurile și să-și găsească un izvor de vinuri „naturale” și curate. E însă lucru trist să-ți petreci viața-n singurătate și mai ales să stai la masă.