Spre a constata această varietate, ne e de ajuns a arăta că în zilele noastre s-ar găsi prea anevoie un maestru care să armonizeze cu atîta grație și colorit putintele și religioasele idei ale operilor Nabucodonosor și I Lombardiși apoi a descrie cu atîta eleganță și naturel mizeriile și pasiunile vieții profane din operile Ernani și Foscari, precum o făcu aceasta Verdi. Arătarea acestui geniu în lumea muzicală și rapiditatea cu care se ilustră printr-o serie de mai multe opere ce fanatizară mai tot publicul european și care fură luate mai de toate teatrele de operă făcu să pornească asupră-i invidia mai multor mediocrități muzicale, de unde veni o serie neîntreruptă de critici de toată mîna. Pedanții sau retrograzii muzicali țineau o critică de pedantism; cei ignoranți criticau și ei numai pentru că voiau să treacă de oameni de spirit, iar dilitanții și artiștii de orchestru, fiindcă voiau a trece de mari capacități muzicale. Acești faimoși aristarchi muzicali se mai împărțeau și în alte fracțiuni, adică: în sentimentali, naturaliști și geografi cronologici; celor dintîi nu putea să le placă compozițiunele lui Verdi fiindcă pretindeau ca melodia să fie plîngătoare, lugubră și espresivă pînă la lacrămi, iar acompaniamentul să semene cu acela de mandolină, adică să fie unitonic.