Când spusese el de cinci sute de lei? Nu-și aducea aminte. Se zăpăci, se sculă în picioare și bâigui: — Săr’t mâna… vorba-i că n-am… decât… optzeci de lei, coane Mitică… Avocatul încreți fruntea. — Ei, frate… parcă ziseși… Știi… vroisem, pentru dumneata… Altfel eu nici nu fac afaceri de astea… mici. Eu nu iau decât de la o mie în sus… Unde am vreme, domnule Pașalău?… Unde am vreme să mă ocup de toate bagatelurile?… Pentru astfel de sume nici n-am deschise rubrice în registru… Să-ti arăt. Avocatul întinse mâna, prinse bumburuzul clopoțelului de pe birou, îl învârti, și târâitul prelung aduse pe un tânăr roșcat — secretarul domnului avocat. — Adu registrul de afaceri! îi porunci. Secretarul se făcu nevăzut și peste o clipă veni cu o condică mare, legată în piele verde, cu marginile aurite, o lăsă pe birou și se duse. Avocatul o deschise, întoarse cea dintăi foaie, de mătase, care foșni ca o rochie, apoi răsfoi repede, se opri și arătă cu degetul: — Uite, azi spre pildă… uite, domnule Pașalău… mă rog… 19 martie… Știi citi… Și începu să silabisească: — Pro-ce-sul… domnului… numele nu te privește — trecem mai departe; așa: ce-re-re de punere supt interdicție… Uite ici.„ la coloana asta: Onorariu: 4.000 de lei — 2.000 încasați.