Acum douăzeci de ani. Într’o stradă mărginașe, fără arbori, în dosul unei biserici vechi, trăia evreul Samuel, singurul geamgiu al orașului. Era bătrân, epileptic și surd. Nevasta lui murise de câțiva ani; își împărția singurătatea și urîtul cu Lea, fata sa. Locuința Evreului se intocmia dintr’o cameră de culcare, cu tavanul scund, luminată de o fereastră mică, pe unde lumina pătrundea ca o privire sfioasă și bolnavă; mobilată cu două paturi, o masă de brad și câteva scaune de paie. Alături era cuhnia, o vatră afumată și întunecoasă. Pe dânsa, aproape necurmat, fumegau, sub cenușe, crâmpeie de lemne verzi. În curte, prejmuită cu un gard de nuiele, nici o pasăre, nici un dafin, nici chiar un câine. Ierburile sălbatice se agățau de stâlpii gardului cu melancolia unor brațe desnădăjduite. Soarele aruncă peste acoperișul de șindrilă al casei note vesele de lumină; păreau surâsuri tinere pe un chip bătrânesc. Ploaia însă, după ce inoroia curtea, lăsă în jurul strașinelor un frig umed și trist. Iarna, sub nămeți, casa avea înfățișarea unei vizuini din timpuri primitive, pe lângă care ți-ar fi fost teamă să treci. * * * În fiecare zi, Evreul colinda prin ulițele târgului cu tolba de geamuri în spinare. Lea se închidea în casă, zăvoria ușa, lucra, făcea rugăciuni și pregătia cina.