— Ascultă, i-am zis, mai este vreme, caută-ți de drum și te iert. — Și unde-ți este arcul sau arbaletaca să vorbești așa? Era lângă mine un copaci tânăr, l-am rupt. — N-am trebuință, iată destulă armă, i-am zis. — De vei face un pas, te spintic ca pe o căprioară. C-o săritură, fui lângă el cu bățul rădicat. — Și eu, de vei pune mâna pe plugul meu, te ucid ca pe un bou.“ El întinse brațul și atinse jugul — așa îmi pare că l-a atins cu vârful degetului. Bățul meu căzu, și sluga lui Landenberg cu el. îi sfărmasem brațul ca o nuia de răchită. — Și bine ai făcut, și era drept! strigară amândoi oamenii. — O știu și nu mă căiesc, urmă Melhtal, dar tot fui silit să-mi caut scăpare. Mi-am lăsat boii și m-am ascuns toată ziua în codrii Roestockului; apoi, după ce înnopta, gândii la tine că ești bun și priimitor de oaspeți, și iată-mă. — Ești binevenit, Melhtal, zisă Walter Furst, strângându-l de mână. — Dar nu e tot, urmă tânărul, ne-ar trebui un om isteț, să-l trimitem la Sarnen ca să afle ce s-au petrecut de ieri și ce măsuri de răzbunare a luat asupra mea Landenberg.