Sinan, care scrisese la Constantinopol minuni despre grozavele lui isprăvi, avu durerea de a privi de pe celălalt mal cum se prăbușesc peste apărătorii lor zidurile celor din urmă întărituri ale turcilor, sub vajnica năvală a creștinilor biruitori. Astfel se sfârși marele război al celui mai puternic și mai temut vrăjmaș al crucii, venit cu strașnică hotărâre de data asta să prefacă pentru totdeauna țările române în pașalâcuri turcești. Noiembrie începea să fulguiască. Sinan, învins, se grăbi a-și lua drumul spre Constantinopol unde-l aștepta mânia sultanului. Sigismund, cu cincizeci de tunuri, dăruite de Mihai, și oastea aproape neștirbită, se-ntorcea mândru și foarte bucuros de-o biruință așa de ușoară. Mișcat de vrednicia lui Mihai, pe care acum o văzuse cu ochii, și înțelegând că pe-un asemenea om nu-l va mai putea privi de sus, singur găsi cu cale să desființeze nedreapta învoială din mai. „Atunci Bator Sigmon, zice un martor al vremii, dacă văzu pe Mihai-Vodă cu atâta vitejie și cu-atâta înțelepciune, slobozit-au Țara Românească, cu tot venitul ei, ca să fie iar pre seama lui Mihai-Vodă”. — Îndulcit la biruinți ieftine și mai mult cu vrednicia altora câștigate, Sigismund trimise pe Răzvan cu două mii de secui s-alunge pe omul polonilor din scaunul Moldovei, și să stea iar el domn — domn ascultător de craiul Ardealului, — în țara aceea, pe care ba ungurii, ba leșii, ba, acum în urmă, și tătarii umblau să se facă stăpâni.