DIMINEAȚA ERA ÎNNORATĂ, DAR fără ceață. Ningea liniștit. Zăpada ștersese în timpul nopții pași și urme din seara trecută. Paul o găsi pe Nora afară, de vorbă cu Hagen. Faffner era culcat la picioarele lor. Când îl văzu pe el, se ridică încet, cu o lene majestuoasă de leu adormit. Hagen îi spuse un cuvânt într-o limbă neînțeleasă, și câinele se culcă la loc, cu botul pe labele dinainte. — Ai dormit unsprezece ore, îi spuse Nora lui Paul. — Numai atât? Avea într-adevăr impresia că dormise câteva nopți într-una singură: un somn lung, cât o iarnă. Nora îi făcu semn să vorbească încet. — Doarme Gunther. Și îi arătă un mic turn cu fereastră, izolat parcă de restul cabanei, unde era camera băiatului. Cabana era făcută din piatră și bârne, cu obloane verzi și acoperișuri roșii, dar amândouă culorile erau închise, un verde de brad întunecat și un roșu ars, stins. Numai perdelele de cretonă aduceau lumină la ferestre, ca niște glastre cu flori. Schiurile erau pregătite de drum. Pe ale Norei le căutase Hagen în pădure, de cum se făcuse lumină, și le găsise departe, într-un luminiș, cu boturile agățate de niște jnepeni. Bastoanele însă rămâneau pierdute. Hagen îi făcu Norei cu briceagul, din două crengi de brad, bastoane noi și se căznea să le fixeze în vârf două cercuri mici de alun.