Era hotărât să se retragă, și trei zile nici n-a mai dat pe la casa lui Bondoc. A patra zi a trecut însă pe la maină-sa, ca să-i spună că el nu se poate hotărî, iar de la bătrâna nu s-a mai întors acasă la el, ci ia Bondoc. Era cuprins de simțământul că intra rob, dar altfel nu putea să facă, și peste câteva zile Uța știa că Voicu n-are s-o poftească nici la nuntă. - Nu, - zise ea îndârjită - lucrul acesta n-are să se facă. Am să mă duc și nepoftită! Nu vezi tu c-au făcut o păpușă din el? Dacă se lasă acum să-l poarte de nas, jucăria lor are să fie toată viața lui. Duțule! - adăugă ea aprinsă - adu-ți aminte de ajutorul pe care ți l-a dat el când erai să te însori: trebuie să-l ajuți și tu pe dânsul! — Cum, păcatele mele, să-l ajut? răspunse Duțu. Dacă e slab, eu nu pot face om din el. Așa a fost și așa și are să rămână toată viața lui. Trebuia, cu toate acestea, să facă ceva dacă voia să mai aibă trai bun cu Uța, care nu era deprinsă a suferi să nu i se facă voile.