Promiți? — Jur. Se întoarseră la cabană târziu, pe întuneric. Hagen îi aștepta în fața casei, cu un felinar pe care îl agita printre brazi, ca să le arate de departe drumul. Faffner îi întâmpină mârâind prietenește. În casă era cald, focul ardea cu flăcări mari în cămin. Un miros de ceai și de foi de tutun îi dădea căldurii ceva aromat, adormitor. — Unde e Gunther? întrebă Nora. Hagen nu răspunse la întrebare, dar îi întinse Norei o hârtie. — Gunther vă trimite asta. Nora desfăcu hârtia și citi: “Mi-a spus Hagen că ați întrebat de mine. Vă mulțumesc. Îmi pare rău că nu pot coborî nici astă-seară. Vă rog să rămâneți. Sunt fericit că vă aflați aici. Cred că mâine vă voi putea vedea.” Nora ridică o privire întrebătoare spre Hagen. — E bolnav? — Nu e bolnav. E obosit. Era vădit că omul nu vrea să spună mai mult. Nora îl privea cu oarecare teamă. “De ce am rămas singură cu ei?” Paul se urcase sus, ca să-și schimbe hainele de schi, prea ude de zăpadă. Îl auzea umblând prin odaia de deasupra. Îi trecu prin minte un gând stupid, dar calmant. !Dacă strig, mă aude.” Hagen își scoase pelerina de pe umeri și rămase în surtucul lui negru de postav.