M-am învoit însă să suprim din cele ce aveam de gând să spun tot ceea ce, după părerea apărătorilor, ar fi indispus curtea, deși eram încredințat că sentința nu atârnă nici de la bunele, nici de la relele dispoziții ale oamenilor însărcinați să dea celor puse la cale aparențele unei judecăți. Am rostit deci o cuvântare ciopârțită, fără cap și fără coadă, lipsită de legătură, un fel de potpuriu retoric. Am păstrat însă atât stenogramele, cât și notițele ce adunasem și am să-ți trimit cuvântarea drept document istoric, din care urmașii se pot dumiri și ei asupra timpului în care mi-a fost dat să-mi petrec viața. Sentința a fost, cum mă așteptam să fie, o nouă și mai învederată dovadă că întru fericire pomenitul Rietz vedea bine lucrurile când cita din infernul lui Dante vorbele „Lasciate ogni speranza!”. Curtea marțială din București nu a găsit însă cu cale să-și rostească sentința în fața noastră, a acuzaților, ci ne-a închis într-o sală depărtată unde eram păziți de santinele. Când grefierul a venit să ne citească sentința, fiică-mea Lavinia, intrată și ea la mine, a început să plângă. „Plângi, fata mea, plângi - i-am zis - dar nu pentru că vezi osândit pe tatăl tău, ci pentru că ai să-ți petreci viața în țara aceasta, care suferă asemenea rușine.