Stângul însă o strânge. — Ah… imposibil să-l încalț — se vaită doamna — mă strânge. Ăsta mi-e piciorul bolnav… Știi, de când am născut copilul… Te rog să-mi dai un număr mai mare… Negustorul e istovit. Prevede noi încurcături. De-acum se scuză. — Scuzați, doamnă, un moment. O să vă servească băiatul, că eu am nițică treabă… Ia la o parte un băiat și-i spune: — Servește, mă, pe cucoana aia de colo, că pe mine m-a omorât. Bagă de seamă că are un picior mai gros… Băiatul, în sfârșit, îi aduce pantofii potriviți. Domnul plătește optsprezece lei. Doamna surâde plecând și-și privește mereu pantofii galbeni. Toți în prăvălie strigă ușurați: — Mersi, salut… Pe trotuar doamna își privește mereu pantofii, întrebând pe bărbat: — Tu ce zici? Sunt drăguți!? — Da, desigur. — Nu-mi îngroașă piciorul? — Ei, aș! Sunt foarte buni. — Dar tocurile? Nu-i așa că sunt joase? — Ce joase? Sunt eminente. Tocuri potrivite. N-ai nevoie de picioroange cred. Merg douăzeci de pași. Doamna se uită mereu la pantofi. Din când în când se uită și la trecători și i se pare că toți se hoalbă la pantofii ei. Asta o umple de bănuieli. Începe să descopere și ea toate cusururile pantofilor.