– Staţi, măi, strigă cel mai cu socoteală dintre oamenii din satul lui Păcală. Se opriră în loc cu toţii, cu mic, cu mare, cum erau. – Am uitat un lucru, grăi omul cel cu socoteală. – Ce-am uitat? întrebară ceilalţi. – Prăjina, ca să căutăm fundul Dunării. – Aşa-i, ziseră oamenii din satul lui Păcală, am uitat prăjina, ca să căutăm fundul Dunării. Îl aveau acum pe Păcală: cum puteau ei să-l arunce fără ca să ştie unde-l aruncă? Se întoarseră dar iar în sat, căutară cea mai lungă dintre toate prăjinile şi numai apoi îl duseră pe Păcală la Dunăre, – prăjina în frunte, sacul cu Păcală, piatra de moară, fruntea satului şi apoi satul întreg, cu mic, cu mare, cum erau. – Staţi, măi! strigă iar omul cel cu socoteală. Iar se opriră cu toţii. – Să-l legăm de piatra de moară, ca să nu fugă, în vreme ce noi căutăm cu prăjina fundul Dunării! – Să-l legăm, strigară cu toţii, ca să nu fugă! Îl legară dar pe Păcală de piatra cea mare, apoi plecară ca să caute cu prăjina, unde e mai afundă Dunărea, ca acolo să-l arunce. Cel mai cu socoteală dintre oamenii din satul lui Păcală luă el însuşi prăjina, dete o dată cu ea în valuri, o izbi cât nu mai putu în jos, dar nu atinse cu ea fundul.