Cartea lui, Istoria délit moderne rivoluzioni della Valachia, e consacrată numai principatului muntean. În ce împrejurări a cunoscut acest principat? Domnii noștri, încă din veacul al XVI-lea, aveau nevoie, pentru legăturile lor cu străinătatea, de o cancelarie latină, ungurească sau italiană, de secretari cari să cunoască aceste limbi. Secretari de aceștia se întîlnesc și în Moldova și în Muntenia necontenit: o fixare a listei acestor secretari ar face parte dintr-un capitol de istorie culturală care n-ar fi lipsit de folos. Pe lîngă aceasta Brâncoveanu nu întreținea numai relații politice cu Apusul, ci, în același timp, și relații economice, avînd o mulțime de bani depuși la Veneția, la monetăria de acolo, care făcea și funcție de bancă, așa-numita Zecca, vestită în tot Orientul, care mai de mult își trimetea banii la mănăstirile răsăritene, la Sfîntul Sava din Ierusalim, de pildă – de unde mitocul Sfintului Sava din Iași supt Petru Șchiopul, care-și avea un depozit acolo. După moartea Brâncoveanului a fost chiar un proces între agenții Doamnei Marica, Nicolae Caragiani, Gheorghe din Trapezunt, reprezintînd interesele familiei, și intre fiscul turcesc, car dorea să aibă toată averea celui care fusese condamnat pentru trădare și urma să i se confisce tot. Și, pe lîngă aceasta, bănuim că Brâncoveanu era amestecat în exportul foarte însemnat pe care-l făceam către Veneția și în importul nostru, mai puțin important, din acest oraș: stofa scumpă cu care se îmbracau boierii și jupănesele, desigur, oglinzi, apoi hîrtia groasă, lustruită, care se fabrica anume pentru aceasta.