Venise la club, ca în mai toate serile, să întâlnească prieteni, să audă fleacuri și să-și odihnească nervii. Spovedania lui Podoleanu până la urmă îl mohorâse, oricât ar fi vrut el să-și păstreze seninătatea obișnuită. O durere adevărată nu te poate lăsa indiferent. Se simțea acuma plictisit, cu gândurile tulburi, înfășurat într-o amenințare vagă, ca un bolnav înainte de a-l doborî boala. În vestibulul de jos văzu ceasul: unsprezece. Își înfofoli gâtul cu fularul de mătase, își încheie bine paltonul. Afară ningea liniștit. Fulgii fâlfăiau în văzduh, coborau legănat pe acoperișe, pe globurile electrice, pe trotuarele înălbite. Calea Victoriei era tăcută și aproape pustie. Din când în când, câte-o mașină se strecora fără zgomot, încărcată de zăpadă, ca o jucărie de Crăciun. Rarii trecători pășeau zgribuliți. Luminile vitrinelor se filtrau multicolore pe strada rămasă parcă în stăpânirea funigeilor neastâmpărați. Barbu Spătaru se oprise o clipă pe trotuar. De peste drum, un claxon discret îi atrase atenția asupra automobilelor în așteptarea clienților. După o ezitare de o secundă, porni totuși pe jos. Simțea nevoia să se miște puțin, să-și alunge din suflet amorțeala. De altfel, stătea aproape. În câteva minute va fi acasă. Prin Piața Palatului frigul începu să-i gâdile urechile și să-i îmbujoreze obrajii.