Sufeream, ce-i drept, de o boală veche, și medicii mă opriseră să mănânc fasole ori varză. Nici nu mâncasem în timpul celor din urmă vreo zece ani. Cu atât mai cu poftă mâneam acum și mă simțeam sănătos tun. Plutonierul apoi, după toate semnele țigan, făcea, așa mai cu perdea, comerț cu lapte, cu unt, cu brânză, cu fel de fel de fructe, cu ouă. Toate se găseau, dacă le plăteai bine. Sergies mi-a mijlocit un împrumut de 40 lei și - trai ca la Domnești. Era pe timpul când oștirile române înaintau vertiginos în Ardeal, și comandantul fortului venea să ne pună pe două rânduri și să ne facă împărtășiri despre cele petrecute pe câmpul de război. Comandantul acesta, maiorul Angheleanu, un om oacheș ca un țigan de cea mai curată rasă, țanțoș, vorbăreț și lăudăros, ne spunea mereu că el e om de rară bunătate și se simțea ridicat în slava cerului când lumea se aduna împrejurul lui și i se uita în gură. Eu, „om mai bătrân, nu prea puneam temei pe spusele lui și stăteam mai la o parte, ceea ce după toate semnele îl jignea. «Dar dumneata - mi-a zis el într-un rând. Ce stai așa răzleț!