Și nu s-a îndurat s-o părăsească, nici el, nici urmașii lui până la Aurelian. Ba cu toată inima au sărit și mereu s-au luptat pentru paza hotarelor ei. Împărații Septimiu Sever și Caracal au pus oaste nouă ș-au durat întăriri pe locurile unde sunt azi orașele TurnuSeverin și Caracal. Dar pe la începutul veacului al treilea se rup deodată stăvilarele lumii barbare și puhoiul noroadelor necunoscute încă începe să înece câmpiile Europei. Goții sunt cei dintâi năvălitori. Ei vin de pe țărmurile Mării Baltice, întunecând pământul ca norii de lăcuste, și se-mpânzesc pe coastele Mării Negre. De aici se despart în gloate puternice, și unele pe mare, altele pe uscat, bântuie laturile împărăției romane, ale cărei oști nu mai pot prididi atâta sodom de barbari. Istoria popoarelor se învălmășește. Zile din ce în ce mai grele curg pentru sărmana Dacie, așa de fericită în zorii renașterii ei. În ea se sparg cele dintâi valuri pustiitoare și, când sunt împinse îndărăt de armele romane, tot asupra ei se revarsă. Orașele nu se mai pot apăra. Pământul nu se mai poate lucra. E jaf și pieire de la un capăt la altul al țării. În anul 271, fricosul Aurelian, văzând că hoardele sporesc mereu și se împing tot mai adânc spre inima împărăției lui, și ne mai știind cum să păzească atâta întindere de pământ, trage toată oastea din Dacia, în loc să întărească această minunată sentinelă dunăreană, și părăsește astfel pentru totdeauna în noianul valurilor cea mai bogată și mai puternică țară din chenarul domniei romane.