Dimineața, când plecase de la Alexandria, era, ce-i drept, negură și frunzele duzilor se scuturau. În curând însă negurile s-au risipit și soarele strălucea pe cerul senin de-ți era drag să treci călare peste șesul întins. A bine nu era însă acest timp frumos. După-prânz s-a pornit crivățul, domol la început și apoi din ce în ce mai aspru. Tașcă-și îmbărbătă buiestrașul. Lasă, că pișcă vântul, dar și șoseaua se curățise, parcă, deodată; cât era de lungă și de largă, nu se mai vedea car pe ea. Unul câte unul, drumeții își căutaseră, care pe unde nimerise, adăpost; Tașcă ținea să fie mâne la București și nu putea să zăbovească pe drum, trebuia neapărat să sosească deseară la Cârcei, unde îi era conacul obicinuit. Nu-i vorba, crivățul îl lovea tocmai în față și, parcă era făcătură, nici buiestrașul nu mergea ca alte dăți; dar făcuse el și drum mai greu în viața lui și prin gând nu-i trecea că n-are să petreacă noaptea la Cârcei. Departe înaintea lui, spre stânga, pe șoseaua ce vine despre Pitești, se vedeau plopii de la „Hanul Ciorilor”. N-a fost niciodată pe acolo; n-avuse ce să caute în partea aceea; știa însă că acolo e „Hanul Ciorilor” fiindcă nu puteai să treci nici înainte, nici înapoi fără ca să vezi cale de jumătate de zi plopii și casa cea mare de lângă ei.