Ocupîndu-se de limbă, spune că este de origine latină deși conruptă. Umblă prin cronici ca să caute începuturile neamului românesc și culege pe acolo calomnia că s-au ales cei mai stricați și femeile care li corespundeau. Colonii n-au avut noroc din cauza secolelor întregi de pradă. Dar sînt și intuiții de adevăr; de exemplu, cînd se vorbește de legăturile noastre cu regii unguri, cari se intitulau „ai Cumaniei și Valahiei”, el observă că pe vremea aceea aveam juzii noștri și tot ei au format temelia pe care s-a clădit statul de mai tîrziu. A umblat prin toate orașele mai însemnate de la noi și a cules ici și colo informații istorice, citînd inscripții de la Argeș, diplome de la mitropolie, portretul lui Mircea cel Bătrîn de la Cozia. Partea istorică este în general foarte scurtă, și Raicevich e mai important pentru secolul al XVIII-lea, dînd informații folositoare, precum e lista grecilor omorîți pentru intrigile lor în legătură cu țara noastră; el laudă aici pe Nicolae Șuțu, unul dintre dînșii. A doua parte cuprinde descripția țerii. Raicevich știe românește, și el are și cuvinte în limba noastră, „Țara Românească” și „Dîmboviță apă dulce”; știe că țeranului neliber i se zice la munteni „rumân”.