În fața lor, între prispă și hărdaie, stăteau alți câțiva făcându-și treaba mică. Capetele oamenilor erau pierdute în roiurile de muscărie, pe jos era baltă, printre picioarele oamenilor se târau niște viermi cu coada lungă, iar pereții cei de curând văruiți erau plini de urmele degetelor șterse de ei. M-am retras zguduit de răzvrătire sufletească. Încă din timpul copilăriei mi se înfipsese în minte gândul că are omul să-și satisfacă pe cât se poate de regulat trebuințele trupești, nu însă fără de sfială - ca dobitoacele și fiarele - ci retras unde nu-l văd alții. În timpul acum nu tocmai scurtei mele vieți m-am dumirit apoi că una dintre deosebirile dintre om și animale e simțământul de pudoare și că omul care a pierdut pudoarea, încât nu se mai rușinează, e dezbrăcat de firea omenească, căzut în rândul animalelor, capabil, după împrejurări, de orice neomenie. Văzând deci cele ce se petreceau în fața mea, îmi era rușine că sunt om. «Ce e?» - mă întrebă Sergies. «E oare cu putință să mă bag între atâția? - i-am răspuns. Aștept să scape și să iasă ceilalți.» «Aidadee! - grăi dânsul. Sunt aici peste trei sute de oameni, care n-au altă treabă, și zadarnică o să-ți rămână așteptarea.» Zadarnică a și fost.