Pe mine mă țineau bani… Dumnezeu știe cum… Mi se ridică sângele la cap, pun mâna pe stinghia cu care proptesc ușa, și-o arunc, să-l ologesc… Dracu știe cum am aruncat. Mi se suise sângele la crier… ÎI pocnesc în cap, drept în ceafă, și pac! se-ntinde Becheru meu la pământ. Sânge năvală; du-l la spital… Vin oamenii, secția, hai la poliție… Mai dă-i unuia un leu, celuia doi, scăpasem. Da Zăludu, Toma Zăludu, celui de i-am luat vinul cel roș de sub nas, acu un an, a-nvățat pe nevasta lui Becheru de necaz… pârlitu… și m-a dat în judecată… Ș-acu… Răsuflarea cârciumarului se curmă… — Ș-acu vii să te apăr. Avocatul mai stă puțin pe gânduri, apoi: — Greu… oricum, o palmă-două, mergea să-i fi dat. Dar capul? Ha?… Capul, cea mai fragedă parte a trupului și cea mai prețioasă… Ce facem?… Ce facem cu capul?… Greu, suflete, neică… am uitat cum îți zice. — Pașalău, Ghiță Pas… — Greu, neică Pașalău… Avocatul își dădu mâna peste frunte, ca și când și-ar fi ridicat părul, se frecă pe față, apoi repede: — Ei, dar pentru dumneata… că ești din coloarea mea, oi face totul. Apoi și mai repede, așa din treacăt numai, așezând niște hârtii: — Scoate cei cinci sute de lei ce spuseși că mi-i dai, vii poimâine, mergem împreună, să vedem când e termenul… Pașalău îngălbeni.