Într-o seară, o minge aruncată prea înalt trecuse peste gard și se oprise lângă el. O ridicase ca să o dea tinerei jucătoare care venise s-o caute. — Poate că erai tu, Ann? — Foarte posibil, dragul meu. Dintre toți, jucam cel mai mult. Jucam prost, abia atunci învățasem, dar mult. Gândul că o zărise cu atâția ani în urmă, înainte de a o iubi, înainte măcar de a ști cine este gândul că fusese odată un moment în care se priviseră în ochi, în care își vorbiseră poate, el pentru a-i întinde mingea pierdută, ea pentru a-i mulțumi, gândul acesta îl înfiora. De la alba jucătoare înclinată un moment spre el cu racheta în mână, într-o seară de august 1926, ce distanțe fuseseră de străbătut până la această cunoscută, dureroasă Ann! Vedea încă trenul municipal, care făcea curse regulate până la Satu-Lung, vagoanele galbene, locomotiva demodată, țipătul ei disproporționat în gările minuscule, trena de scântei, noaptea, când se întâmpla să întârzie la Brașov și să se întoarcă acasă cu ultima cursă… Într-o astfel de noapte, trenul fusese oprit înainte de Noua, de grupul din Satu-Lung, care îi barase drumul, așezându-se pe șine și fluturând lanternele aprinse, hainele albe, eșarfele… Călătorii erau indignați, personalul de serviciu, lovit în demnitatea lui (“Un tren oprit ca o simplă căruță”), amenința cu procese-verbale și amenzi, toată lumea vocifera, dar ei parcă nici nu auzeau și poate că în realitate nici un auzeau.