— Poruncește, preamilostive cucoane, și sunt gata a răspunde. — Cunoști tu mahalaua Izvorului? — O cunosc. — Bine? — Foarte bine! — Dar pe ipochimenile ce locuiesc într-însa? — Pe toți, milostive cucoane, până la cârciumari și băcani. — Dacă este așa, spune-mi care este cea mai frumoasă cucoană din acea mahala. — Sunt mai multe, milostivul meu stăpân. — Asta se înțelege, dar eu voi să-mi spui care este cea mai frumoasă din toate. — Este cucoana Duduca, fiica lui Mihale ciohodaru. — Și unde locuiește această frumoasă cucoană? — Ea locuiește împreună cu tată-său în niște case boierești, peste drum de biserica Izvorului. — Casa are două ferestre cu cafaz în fața uliței, nu este așa? — Întocmai precum ziceți. — Ia spune-mi acum ceva semne despre boiul și frumusețea ei. — Este frumoasă ca o zână; naltă și subțirică; fața o are mai albă decât zăpada; obrajii îi sunt rumeni ca două mere domnești; are ochii mari și negri ca murele; sprâncene negre și îmbinate; buzele ei sunt ca mărgeanul, iar dinții albi ca fildeșul; și peste toate aceste daruri firești, cântă din gură și din tambură întocmai ca o hanâmă de sarai. — Bravo, Ioane, aferim!