întreb eu, tresărind. ― Numai cu fața-nainte... Pentru cine uită momentan că se află în tren, e greu de închipuit cum ar putea sta cineva altfel, decât cu fața înainte și cu spatele îndărăt... Ne uităm unul la altul câteva clipe, nedumeriți. Doamna se înroșește puțin. ― Dacă m-așez cu spatele înainte, simte ea nevoia să completeze, îmi vine un fel de amețeală... m-apucă un fel de mal de train... și nu mai sunt bună de nimic. ― Și ar fi mare păcat! exclam eu, din toată inima. În acest moment, își vâră capul pe ușă un domn mic și slab: ― Mai este fun loc? întrebă el, cu un aer melancolic. ― Toate sunt ocupate! răspunde repede vecina mea, înainte ca eu să pot interveni. Domnul cel mic aruncă în compartiment o privire circulară, cam adormită; dă din cap cu neîncredere și se retrage. ― Mie nu-mi place cu mulți la un loc, mă lămurește cuconița. Dar nu-și isprăvește bine vorba, și ușa se deschide cu putere: doi domni, unul ras, celălalt cu mustață, intră fără alte formalități în compartiment și, după ce pun stăpânire pe două locuri, lăsând pe canapea o servietă și un pachețel, ies amândoi în culoar, unde continuă o conversație începută probabil în restaurant.