Cerul e senin și grav, ca altarul unui templu. Iar de departe se lasă peste firea obosită melancolia tăcerii... Atunci mă gândesc la surâsul unei femei blonde, pe care am iubit-o în eternitățile câtorva nopți. Surâsul ei, turburător de dulce, avea ceva din farmecul misterios al apelor imense. Soarele dispărând, surâsul ei luase loc, se materializase în spațiu, și-l priviam cu ochi nebuni. Stelele încep să se ivească rar. Câte odată aud un freamăt vag de aripi și înțeleg că sunt cârduri de gâște sălbatice, cari trec dincolo de lac, spre depărtări. Țipetele acestor pasări mă înfiorează într’un chip ciudat. După ce au dispărut, rămâne în urma lor un farmec trist — ca din niște amintiri de moarte. Abia înțeleasă, dar mai mult ghicită, o legănare vagă de unde adormite îmi alintă auzul. E ca o muzică de vis ... Răslețe și melancolice, amintiri de iubire picură din vremuri apuse. Cartea vieții se redeschide înapoi. Și dintre paginile ei prăfuite, se ridică un parfum vechiu, un parfum de uitare ... Ne uităm pe noi!... Cine stă să-și mai aducă aminte de sine însuși, de cel de altă dată ?... Abia te mai recunoști — îți ești străin ... Și stau până târziu noaptea, spre a-mi aduce aminte de mine, ca de un mort uitat...