Cum s-a gîndit, așa a făcut. A scris lu frate-său, care i-a trimis puiul de băiat cu ăl dintîi tren de marfă Cînd l-a văzut împăratul că vine, sfrijit și jerpelit, cu urechile pleoștite, era p-aci-p-aci să-l trimită la HanTătar, că prea era urîtă jigodia, de speria lumea. Cîinii îl lătrau, găinile se ascundeau, pînă și vornicul începuse să urle a pustiu. Da’ mai pe urmă ce s-a socotit împăratul? Zice „Lasă, măre, că și eu eram slut cînd eram țingău și am venit în țara asta; da’ pe urmă s-au deprins toți cu mine, că, de la o vreme, se deprinde omu și cu ciuma”. Îl luă deci pe băiat. Îl trimise la baie. Îl înțoli cu un rînd de straie de la un bucătar al palatului, care tocmai murise fără moștenitori. Îi mai potrivi urechile și-l puse lîngă el pe tron. – Să fii cuminte, băietane. Îi zise împăratul, să faci și tu ce-oi vedea că fac eu. Ai căzut pe chilipir, aicea-i țară îmbelșugată (adică eminamente agricolă), iar sfetnicii sînt niște găgăuți, de joacă cum le cînți… Doar nu te-am adus aici de dragul urechilor tale, da’ m-am gîndit că avem neamuri multe, și decît să procopsesc pe vreun tîrîie-brîu de aiurea, mai bine pe unul din neamul meu.