“Dacă nu opresc, sunt pierdută”, își spunea Nora, dar i se părea că e vocea unei alte Nore, rămasă în afară de vis și privind de acolo, ca prin fereastră, lucruri pe care nu le înțelegea. Încercă să se smucească spre dreapta cu o mișcare de răsucire, care rămase însă fără răspuns: umerii, genunchii erau ca niște clape fără sunet. Schiurile, cu boturile apropiate, alergau după pata albă de lumină, într-o viteză care le ridica ușor deasupra zăpezii. Nora închise ochii și se aruncă înainte cu brațele deschise, cu capul în zăpadă. Avea impresia că în ultimul moment cineva o împinsese din spate. Se rostogoli de câteva ori la vale, cu schiurile împiedicate unul de altul. Zăpada o zgâria pe frunte, pe mâini. Un gust cald de sânge îi umezea buzele. Acum avea într-adevăr impresia că se trezește din somn. Din somn sau din leșin. Se văzu trântită pe stradă, lângă trotuar, în mijlocul unui grup de trecători curioși. Auzea vocile lor și simțea o privire de bărbat fixată asupra ei, privire pe care o cunoștea. Așadar totul, totul fusese un vis… Așadar ne reîntoarcem la acest accident de tramvai, care nu se mai termină… Așadar încă n-am reușit să mă ridic de aici și să plec… Se ridică în coate și privi atentă în jur.