Deoarece italienește nu prea știam, vorbeam cu genovezii, pe cât era cu putință, nemțește, și aceștia poceau nemțeasca tocmai ca parizianul meu de pe lacul de Constanța. Nu puteam să-mi dau seamă cum a ajuns el să aibă în nemțește accentul genovez, dar mi-am adus aminte și de palatul GaIliera și am hotărât să-l caut și să-l vizitez. - A! Palatul ducilor de GaIliera! îmi zise chelnerul. E unul din cele mai mari și mai frumoase între palatele de marmură. Trebuie neapărat să-l vedeți. Numai aci la Genova îl puteți vedea. Sunați, vă dați biletul de vizită și, dacă e acasă și-i faceți o bună impresiune, Luigi, acum bătrânul camerist al ducesei, vă conduce. Aceasta e plăcerea lui. Să nu-i dați însă nimic, decât, poate, o țigară, că se supără. Ciudat lucru mi se părea și un italian care se supără dacă în asemenea împregiurări îi dai ceva, dar cu atât mai vârtos mi-am dat silința să-i produc o bună impresiune. I-am și produs-o, și el m-a condus cu multă bunăvoință. Palatele de marmură de la Genova sunt în ceea ce privește înfățișarea externă mai prejos de palatele din Veneția ori cele din Florența ori din Roma, ele sunt însă mari și au curți și scări de o frumuseță uimitoare, colonade, galerii, terase și arcade combinate în fel de fel de chipuri.