Cum nu-l știam pe Negrea prea modest, îmi dedeam dar cu socoteala că era la mijloc vreo întâmplare care-l silise să-și petreacă viața fie în străinătate, fie retras la vreo moșie, ceea ce de asemenea se potrivea cu firea lui. - Aș! mi-a spus Margu, unul dintre foștii noștri colegi, pe care 1-am întâlnit din întâmplare în timpul unei călătorii prin Bucovina. Se află la București, tot voinic, rumen, potolit și cu măsură, după cum îl știi. Rar se întâmplă să nu-l vezi ziua, spre ameazăzi ori pe însărate, făcându-și plimbarea pe Podul Mogoșoaiei, aproape totdeauna singur, cu pașii rari și apăsați și fără ca să se uite la dreapta ori la stânga, încât treci pe lângă el fără ca să te bage-n seamă. Ne-ntâlnim câteodată și stăm de vorbă, urmă el; ba într-un rând 1-am însoțit până la el acasă, în Mahalaua Lucacilor. Are casă frumoasă, grădină mare, florărie pentru plantele exotice, bibliotecă bogată, o frumoasă colecțiune de minerale și un laboratoriu chimic. - Copii are? am întrebat eu. - N-o știu asta, îmi răspunse el; se poate să aibă, eu însă nu m-am interesat de așa ceva, și după tot ceea ce am văzut, nu părea a fi om cu soție și copii.