Iar Ghiță nu se uita la el, nu-i zicea nimic, ci tăia înainte, apăsând cuțitul și scrâșnind parcă din dinți. Bobocel se uită cât se uită, apoi buza de din jos începu să-i tremure, ochii i se umplură de lacrămi și se puse pe un plâns amarnic. - Scoateți-l afară de aici, ca să nu-mi plângă în urechi! grăi Ghiță așezat, dar aruncând oarecum vorbele una câte una. Unul dintre ucenici îl luă pe copil să-l scoată din casă; copilul însă se trânti pe pământ și începu să plângă și mai amarnic, să dea din mâni și din picioare, să zbiere în cele din urmă, strigând mereu: „Nenea Ghiță! Nenea Ghiță! “ - Fiară sălbatică! grăi, cu ochii plini de văpaie, preuteasa, care, auzind zbieretele copilului, alergase să și-l ia. Ghiță lăsă cuțitul pe masă, stete nehotărât, apoi se duse încet în ușă și privi în urma tinerei vecine, care se depărtase cu copilul în brațe. - Cum ai zis?! Întrebă el răspicat. - Am zis că ești o fiară sălbatică! Îi zise ea, întorcându-se cu capul ridicat spre el, apoi se întoarse și-și urmă calea. Ghiță rămase încremenit în prag. O fiară sălbatică?! El, o fiară sălbatică?! De trei ani aproape erau vecini, dar nu-și aducea aminte ca să fi ieșit vreodată vorbă aspră din gura acestei femei, și acuma ea îi zicea fiară sălbatică!