Și se înșiră mijloacele de a stoarce bani: confiscații pentru trădare, scoaterea la mezat a tuturor demnităților. Și pentru a sprijini judecata sa Langeron citează cazuri văzute: la 1808, un Sturdza, ispravnic de Tecuci, mehmendar pe lîngă generalul rus, se pierde în fața unui ienicer, curier turc, și, ridicindu-se în picioare la ivirea lui, îi prezintă „în genunchi“ pipa cerută. Grecul Apostolachi Stamo, trecut apoi în serviciul Rusiei, se punea în brînci la București, în 1811, ca să ajute pe Galib, Reis-Efendi, a se sui pe cal[3]. Descrierea boierilor, cu îmbrăcămintea lor, cu casele lor de țară, cu călăria lor solemnă, avînd după sine o gloată în zdrențe, n-aduce nimic nou. „Toți au spiritul fin și tot așa de plăcut ca și vechii greci… Sînt, cum se spune că erau atenienii, vioi, ușurateci, inconsecvenți, caustici, neastîmpărați, sedițioși[4]și entuziaști. Mulți știu limba franceză și toți foarte bine pe cea italiană.” Cunosc bine Constantinopolul, dar pe la 1790 i s-a întîmplat lui Langeron să vadă pe un boier „cu barba deasă și lungă“ vorbind despre Paris, unde nu fusese, cu mai multă pricepere decît prințul Gagarin, care locuise acolo[5]. Pe munteni îi descrie ca lacomi și risipitori (un loc de ispravnic aduce 7–8 000 de galbeni pe an, cel de agă 15–20 000, cel de spătar 15 000, arnăuții lui fiind adevărați hoți, cel de vistier 30–40 000).