Numai d. Vlahuță, diplomat ca întotdeauna, dădea mai mult fitiluri, fără să atace... taurul de coarne. Și bietul taur guvernamental scosese limba de un cot. Peste un ceas, articolul era distrus, credeam că autorul va intra în pământ. Dar Caragiale veghea, el nu se mulțumea cu puțin. Și deodată interpelă pe d. Pătrașcu: — Bine, mă, ce știi tu să faci? Tu zici că ai talent? În ce? — Da, da, să știi tu... am... — Tu, mă?! Nu știi nimic! Ai fost diplomat la ambasada din Paris și nu știi două buchi de franțuzească! — Eu, mă? — Tu, mă, tu! — Eu știu mai bine ca tine! — Tu, mă? — Eu! Curajul ăsta scoase pe Caragiale din toate răbdările. El propuse un concurs pe loc, stante pede, între dânsul și d. Pătrașcu. Propunerea fu primită, și una din doamnele de față le dictă o frază în românește. O frază scurtă, de vreo patru-cinci rânduri. Pe cât mi-aduc aminte, se sfârșea cam așa: „Oricât ne-ar plăcea de mult surorile noastre”... „Preferăm pe ale altora”, am complectat eu. În vreo zece minute, Caragiale a tradus-o în franțuzește; dlui Pătrașcu i-a trebuit s-o prescrie de vreo cinci ori în jumătate de ceas.