Cu furca în mînă și pe drumuri, femeile lor, „bune gospodine, întrețin toate persoanele casei într-o așa de mare curățenie, încît i-ai crede mai totdeauna în hainele lor de sărbătoare”[10]. „Cu viața în căsuțe și adesea în bordeie, cu petrecerea de serbători, dulap și lăutari, cu moravuri simple se vede că ei țin țara.” În ce privește străinii, capitolul despre țigani e complect și plin de lucruri nouă: la metodele aurarilor, la preț (500 de piaștri sau 400 de franci capul de țigan), la formarea unei orchestre de țigani în București[11]. Catolicii sînt 4–5 000; biserica lor din Cîmpulung e pusă în legătură cu doamna Ana a lui Negru Vodă (autorul vorbește și de „cronici muntene”); numărul evreilor, în București, Ploiești și Craiova, e de 5–6 000. Becordon făgăduise și o scurtă istorie a țerii: „un précis historique sur les princes de Valachie”; probabil că el s-a pierdut. Un alt francez, îndemnat de faima pe care o dăduseră țerilor noastre revoluțiile petrecute pe teritoriul lor, J.M. Lejeune, care se intitulează „profesor de literatură și profesor particular al Alteței Sale prințul Moldovei” – ceea ce înseamnă Mihai Vodă Șuțu –, dădea, cu adnotații personale, la Paris, în 1822, o traducere a lui Raicevich[12], după o recentă ediție, ieșită la Milan.