Nu se poate: 1-am fi văzut noi dac-ar fi venit. „N-ai spune tu dac-ar fi adevărat! ” adăugă cellalt în gândul lui. - Și unde e acum Laie? întrebă unul dintre dânșii. - Nu știu, răspunse Ana. Nu e treaba mea să vă pun la cale: chiar și dac-aș ști, n-aș putea să vă spun. A fost aici, a ieșit și nu știu ce s-a făcut; căutați-l dacă vreți să-l găsiți, dar băgați de seamă că are pistolul încărcat și cocoașele sunt încordate. Pândarii iar steteră pe gânduri. Ar fi trebuit poate să caute prin casă și prin prejurul casei, pentru ca să se încredințeze: era însă peste putință ca ea să vorbească așa dacă Laie ar fi fost în adevăr prin apropiere. Apoi nici nu erau puși ca să-l prindă pe Laie. Împăcați cu gândul că au fost și au cercetat, ei se întoarseră iar în uliță, unde le era locul. Nu sunt cu putință slujitori mai blajini decât aceștia: Ana tremura, cu toate acestea ca frunza de plop. - Mai bine moartă - zise ea - decât trăind asemenea viață! Ea nu putea, cu toate acestea, să facă ceea ce voia. Numai acum simțea cât de mare e slăbiciunea ce-a prins-o de el și ce grozavă are să fie viața pentru dânsa după ce-l vor fi dus pe el.