Huohoho!... Și tot mai are obraz să mă mintă ca pe un gogoman! N-am văzut-o eu alaltăieri cu Aristică? Dar ea nu, că era un fraier... Am știut că minte și totuși n-am bătut-o... Uf, măgarule, măgarule!... Iar de atunci fasoane și mofturi, și eu nu mai îndrăznesc să-i fac nimic, căci sunt laș ca o țoapă... Mă fac de râsul mahalalei, șmecherii o să-și bată joc de mine, și tot nu mă încumet s-o zdrobesc, uuh!... Ba mai plec și la plimbare cu domnișoara...” Crâșni iar din măsele, bâlbâi vorbe murdare, între buze i se închegă o dungă subțire, gălbuie de spume, și începu a da din mâini, parcă s-ar fi înecat. Deodată o mână de oțel îl înșfăcă de braț, iar un glas cunoscut îi pufni la ureche: — Ce-i cu tine, Goneo?... Ce-ai de umbli așa, ca un mahalagiu de provincie? Bobocel se întoarse speriat și răspunse cu glas sugrumat: — Nimic, Aristică... ce să am? Iacă, mă gândesc... Ochii lui Aristică scânteiau ca doi tăciuni aprinși pe fața roșcovană, lată, pe care o împărțea drept în două perechea de mustăți galbene ca paiele, întinse de-a curmezișul obrajilor, de la o ureche până la cealaltă. Rânjea cu râsul grosolan al unui mutalău, un râs la care luau parte gura, ochii, mustățile, obrajii și chiar nasul lung și subțire, care tremura și se îndoia ca o frunză de țigară.