Și, în sfârșit, după multă trudă și primejdii, pe care numai niște voinici ca dânșii au putut să le înfrunte, au ajuns la gura iadului tocmai în ziua când se împlinise anul de când Statu-palmă-barba-cot scăpase din mânele lui Făt-Frumos cu copacul atârnat de barbă. Statu-palmă-barba-cot îl aștepta afară cu toată oastea lui, care era câtă frunză și iarbă, de nu mai încăpea pe locurile acele. Făt-Frumos, văzând atâta amar de oaste, întrebă pe Strâmbă-Lemne cât poate să taie. Strâmbă-Lemne răspunse că poate să taie până ce va ajunge sângele la brâu, și atunci moare și el. — Dar tu, Sfarmă-Peatră, ce putere ai? — Eu pot să taiu până ce va ajunge sângele subsuori, și atunci moriu și eu. — Dar tu, măi Făt-Frumos, cât poți tăiè? întrebară ceilalți. — Apoi eu pot să taiu până deasupra capului, cât oiu putè ajunge cu vârful paloșului, și până ce-a trece sângele de-un cot deasupra paloșului, ș-apoi atunci moriu și eu. — Dacă-i așa, încep eu, zise Strâmbă-Lemne, Ș-odată și-ncepu a tăiè la zmei, de-i potopea și când sângele ajunse până la brâu, Strâmbă-Lemne căzu jos și muri. Atunci Sfarmă-Peatră începu a tăiè înainte, până ce ajunse sângele subsuori, și apoi căzu și el mort.