ADRIANA ÎȘI RECĂPĂTĂ dintr-o dată liniștea. Așteptase o mare durere, se crezuse pierdută, se întrebase dacă avea să supraviețuiască plecării lui. Și nu fu nimic. Era surprinsă de marele calm ce urmă. Nici nu-i venea să creadă. Își spunea în gând, ca să se încerce: “Gelu a plecat” și aștepta să vadă dacă gândul acesta nu o durea, asemeni omului care în luptă a auzit șuierând pe aproape un glonte, s-a trântit la pământ și pe urmă, ridicându-se, abia îndrăznește să se miște, nu cumva să descopere o rană pe care n-a simțit-o și care sângerează totuși. Nu. Nu se întâmplase nimic. Glontele trecuse pe alături. Adriana rămase întreagă, obosită și fără curaj poate, dar liberă. Se mira găsind lucrurile la locul lor, se mira de simplul fapt că viața continua așa cum o apucase. Totul era preferabil nesiguranței în care trăise până atunci și chinului de a se convinge că e iubită, când știa bine că nu era. Reîncepea să trăiască monoton, plictisitor, dar fără mari tensiuni și fără așteptări. Se întoarse la ocupațiile ei mărunte și se adânci în ele serioasă, hotărâtă să creadă că a exersa cinci ceasuri pe zi la pian, a citi un roman în două zile și a da uneori o mână de ajutor în casă este un fel de a trăi.