Mihnea, care cunoștea acum bine rosturile pe la împărăție, făcuse ce făcuse și dobândise steagul și sabia, scumpe deșertăciuni, care, de la un cârd de vreme, nici putere, nici vitejie nu mai însemnau. Și astfel planul lui Enric al III-lea, frumosul plan de a-și avea o strajă a lui la porțile Răsăritului se sfărâmă odată cu șubreda mărire a „iubitului său văr și amic”... Un șir de nenorociri se abat asupra lui Petru Cercel de cum trece hotarul țării, în care n-avea a se mai întoarce: părăsit de al lui, despuiat de avere, aruncat în temniță, de unde scapă, după doi ani de neînchipuite suferinți, — pururi încrezător în el; împănând lumea cu scrisorile lui atingătoare până la lacrimi, colindând iarăși pe la curțile Europei, — ajunge în sfârșit la Constantinopol, unde, cu tot frumosul diamant pe care i-l dă sultanului, e închis în întunericul umed al celor șapte Iurnuri. Visează încă scăparea, — a lui ș-a țării lui. Acum ar ști el să domnească, să fie bun, să fie drept, să fie harnic — să se facă iubit de popor, ca să fie într-adevăr tare. Sufletul lui de poet se smulge biruitor din mrejele Chiajnei și din ticăloșiile vremii, și ca un vultur se ridică peste podoaba de lume ce singur și-o întruchipează; dar aurul visurilor nu sună, și lui Petru nu i-a mai rămas decât acest aur.