Un lucru mai lipsea pentru ca fericirea Luciei să fie deplină: să se deschidă fereastra ca să poată copiii să vadă și să audă mai bine. Lucrul acesta era însă cu desăvârșire peste putință: chiar și pentru ziua de Paști ar fi fost prea mult deodată. În vremea aceasta boierul își făcuse obicinuita plimbare călare cu gândul mereu la mult iubita lui fetiță, la care ținea, precum se zice, ca la lumina ochilor săi. Cum, Doamne, să nu ție, când atât suflet mai avea și el în lumea aceasta! Părinții îi muriseră. Un frate mai mare al lui se prăpădise în urma unui duel. Cu sora sa se certase din cauza moștenirii rămase de la părinți. Iar soția sa, mama Luciei, îl părăsise. Rămaseră numai ei amândoi, Lucica și el, și era lucru firesc ca, întors acasă, el, înainte de toate, la ea să alerge, ca să afle cum și-a petrecut timpul acum în ziua de Paști. - Foarte bine! Foarte bine! răspunse ea. M-am jucat cu copiii. Boierul se uita nedumirit în toate părțile, dar nici un copil nu vedea. - Cu care copii? Întrebă el. - Cu aceia! răspunse Lucica, arătând la copiii adunați în fața geamlâcului. Madama sări ca înțepată de viespi în picioare.