Adriana închise ochii, pentru ca să șteargă din față imaginea meselor cu țapi, scrumiere și alune și reținu, în singurătatea ei de o clipă, numai tremurul viorii și nedefinita înfiorare a obrazului bărbătesc de lângă ea. Reveria îi fu întreruptă de apropierea Ceciliei Coteanu și a părinților ei. Veneau de la o conferință și se opriseră să salute familia Dunea și să povestească scandalul ce se petrecuse acolo. Nici de astă dată, povestea domnul Coteanu, liceenii nu se astâmpăraseră și nu-l lăsaseră pe conferențiar să termine ca lumea: au râs. Au aplaudat când nu trebuia și au bătut din picioare. — E un scandal. Marțea trecută am prăpădit degeaba banii pentru Hamlet, că n-am auzit nimic din cauza lor. Astă-seară n-am înțeles un cuvânt ca lumea din tot ce a spus doctorul Porovici. E un scandal! După plecarea familiei Coteanu, doamna Dunea o certă pe Adriana pentru răceala cu care răspunsese salutului Ceciliei. — Nu i-ai spus nicio vorbă măcar. Înainte îți era cea mai bună prietenă și acum… “Nu mă înțelege. Și nici dumneata nu mă înțelegi”, spuse tristă Adriana gata să se întoarcă spre Paul, care desigur știa ce înseamnă a nu fi înțeles, când deodată zări grupul liceenilor dând colțul și trecând pe trotuarul de peste drum, unul după altul.