…În iarna care se înțepenise în târg, întâlnirile acestea în trei, lângă o sobă caldă, continuau la fel, fără întâmplări mari, fără vești dinafară. Anotimpul îi despărțea de oraș, de prieteni, de cunoscuți și îi aduna acolo la adăpostul zilelor ce treceau totuși. Gelu pleca uneori în oraș, în căutarea prietenilor lui, dar se întorcea înghețat și plictisit. Lungile lui plimbări de seară frigul le suprimase. Astfel toți trei reveneau în odaia Ceciliei sau în odaia Adrianei – căci Gelu venea acum regulat în casa Dunea, unde câștigase simpatia doamnei Dunea. Se învățaseră atât de bine unul cu prezența celuilalt încât se întâmpla s-o uite. Fiecare făcea ce voia: Gelu citea, Cecilia lucra, Adriana își repeta exercițiile la pian. Din când în când, cineva dintre ei tușea, sau spunea un cuvânt, sau întorcea o filă de carte: astfel își aminteau o clipă că sunt împreună și pe urmă continuau să-și vadă fiecare de gândurile lui. Numai Gelu, câteodată, se ridica brusc, își lua paltonul și se scuza. — Trebuie să mă duc. Am treabă. — Se duce la Elisabeta, spunea Cecilia. El nu răspundea nici da, nici nu și era bucuros să nu i se ceară explicații. A doua zi, se regăseau.