Aceasta a fost, dacă e vorba, singura audiență în adevăratul înțeles pe care am avut-o la Palat. Nici mai înainte, nici mai târziu nu s-a întâmplat niciodată să fiu pus în rândul celor ce au avut onoarea de a fi primiți fie de către Rege, fie de către Regină. Era un lucru lipsit cu desăvârșire de orice importanță. Nici supus nu le eram, nici în vreo altfel de legătură cu dânșii nu intrasem, și mai ales după ce am fost osândit și am intrat în temniță îndeosebi Regele Carol avea destule cuvinte de a nu face pe nimeni să creadă că stau sub înrâurirea lui. Lucrul de mare însemnătate, asupra căruia vreau să te dumiresc, este că el și Regina vedeau cu totul altfel lucrurile. Eu intrasem în temniță vara, iar toamna (1888) Regele și Regina, călătorind spre Apus, s-au oprit la Viena și s-au întâlnit cu împăratul. Mă vei crede, dacă-ți spun, că nu mi-a trecut prin minte gândul că Regele Carol îi va vorbi împăratului și despre mine, cetățeanul monarhiei austro-ungare, pe care judecătorii îl osândiseră în numele lui pentru fapte neiertate. A doua zi după plecarea din Viena a Regelui Carol, soția mea a fost însă vizitată de către un consilier ministerial, care s-a interesat cum îi merge și a îndemnat-o să adreseze guvernului o cerere de grațiere.