De obicei nu fumez, dar nu sunt obișnuită să refuz ce mi se dă – fiindcă nici nu sunt obișnuită să mi se dea – așa că țigara dumitale am primit-o. Cred că nu te-ai supărat. Am lăsat-o să vorbească vreme multă. Numai țin minte astăzi despre câte mi-a povestit. Lucruri obișnuite, întâmplări mărunte, reflexii, întrebări, amintiri – toate spuse indiferent cu voce egală, potolită și cu o lipsă de sclipire în ochi, care spunea cât de puțină importanță aveau toate acele lucruri și eu care le ascultăm, pentru ea care le spunea, din oboseală probabil. Am ieșit târziu, aproape de două. Stațiile de metrou se închiseseră de mult și taxiuri nu se vedeau. I-am propus să vină la mine. — Nu se poate. — Ba da, se poate. Te chem ca să dormi, nu pentru altceva. E mai aproape și e mai simplu. S-a gândit puțin și am văzut bine că în momentul acela nu avea ezitări de pudoare ci că socotea cât era de comod sau incomod să vină. Până la urmă, cred că și-a spus că era mai simplu așa. — Vin. Ne-am urcat la etajul III, într-un hotel din apropiere unde locuiam și cum nu aveam decât un singur pat, i-am spus că eu am să mă culc în odaia alăturată, într-un fotoliu.