Afară de mine, care am albit, tot ce vezi aici e ca o cadră pe hârtie: toate stau cum le-a prins ceasul somnului din urmă. Nimeni nu a intrat şi nimeni nu a ieşit pe porţile pe care ai intrat tu, dragul mamei. – Nimeni nu a intrat? – Nimeni. – Nimeni nu a ieşit? – Nimeni. – Dar cine a bătut alaltăieri, la miezul nopţii, în porţile palatului? – Nimeni, răspunse bătrâna, uitându-se în jos. – Cine a deschis porţile palatului alaltăieri, la miezul nopţii? – Nimeni, răspunse bătrâna, şi rupse firul de borangic şi aruncă fusul în fundul odăii. Fusul se învârti în jurul măciuliei. – Dar eu am auzit… – Ţi s-a părut! zise bătrâna, sculându-se în picioare. – Şi am văzut o umbră… – Ti s-a părut! răspunse bătrâna, plimbându-se prin odaie. – Pe urmă, cineva plângea şi se ruga, se ruga… – Taci! zise bătrâna, taci! Ah! ce minut fericit îmi risipişi, dragul mamei… Începui să tremur. Închisei ochii. Mi-era frig. Mi se păru că plutesc în aer. Mama o fi crezând că m-am înecat şi m-o fi plâns… cât m-o fi plâns, săraca? Aş fi crezut că văd nişte ochi roşii de stafie… şi ochii ei erau buni şi mângâietori, ca ai mamei.