Cu respect și cu dragoste mă ridic și-i fac loc la masa mea, și nu mă așez pe scaun decât după ce el s-a așezat mai întâi. Amicul meu răsuflă, scoate batista și se șterge de sudoare; desigur, a venit pe jos. Fața-i e radioasă; clipește foarte semnificativ din ochi; de câte ori clipește așa, cu privirile parcă ar fi întoarse deandărătele către fundul magaziei cu gânduri și idei, sunt sigur că e plin de informațiuni de mare însemnătate, de o importanță capitală. Eu încep să palpit de nerăbdare: vreau cât mai iute să-l pornesc a da drumul neprețuitului izvor. — Uf! zice amicul meu; grozavă căldură azi! — Grozavă! zic eu. — Ce mai nou? — Ce să fie ? zic... Știu eu ?... De unde să știu eu ?... Eu să te întreb pe dumneata, nu dumneata pe mine. Amicul meu zâmbește cu acea satisfacție pe care o simte orice om când i se face dreptate. — De unde vii? întreb eu. — De la Take... Cetitorul nu știe, firește, de la care Take vine amicul meu X... Eu însă știu. Amicul meu X... care este în termeni familiari cu toată lumea, firește că nu va zice ca mine și ca dumneata, când am veni dela acel Take, că vine dela d-l Take Ionescu, ci zice pur și simplu: — De la Take.