Iar celelalte urmau de sine. Mergând așa singur spre Focșani, de unde voia să se urce-n tren, el își croia mereu planul și se vedea pe sine prin stradele Bucureștilor, pe care le cunoștea destul de bine din timpul petrecerii sale la Cotroceni. Intra ici și vindea o bucățică, dincolo și vindea alta, tot una câte una, bucățică cu bucățică, cu măsură și cu socoteală, ca nimeni să nu bănuiască nimic. Dus așa cu gândul la mari depărtări, se miră când se pomeni aci la Focșani. „N-ar fi oare lucru cuminte să-mi cumpăr hainele aici? ” se întrebă el. „Ba da! ” răspunse tot el. Bani avea: nu-i rămânea decât să intre la un ovreu ca să-și aleagă hainele. Așa și făcu. - Să-mi dai - zise el îndrăzneț și țanțoș - un rând de haine bune. - Pentru cine? Întrebă ovreul, mulțumit de a-l putea servi. - Pentru mine! răspunse Duțu oarecum mirat, ca și când ovreul ar trebui să știe că trebuie acum să se îmbrace nemțește. Ovreul, care nu știa lucrul acesta, se uită în adevăr mirat, ba chiar bănuitor la mojicul ce vrea să se îmbrace boierește. - Pentru d-ta-a-a?! Întrebă el. Duțu se făcu alb, și roșu, și galben, în fel de fel de fețe, și iar începu să tremure.