Între aceste eresuri figurează cu mult succes prejudițiul patriotismului zănatic, ura între neamuri. Cosmopolită din creștet pînă-n tălpi în relațiunile ei economice și sociale, societatea burgheză alimentează ura între muncitorii tuturor neamurilor, pentru că ura aceasta îi slujește ei de minune. Firește, cînd muncitorii vor fi dezbinați, burghezia își va putea juca în voie calul și, legea concurenței ajutînd, brațele vor costa mult mai ieftin, grevele vor fi ucise în fașă, capitalismul va triumfa, calul Troiei își va face odioasa-i meserie. Exemple: La Galați, ca și la Ploiești, jumătate din numărul greviștilor erau străini. Dacă între acești muncitori ar fi existat lupta de rasă, atunci ei s-ar fi văzut dezbinați în două, și din această dezbinare ar fi ieșit că ori unii, ori alții ar fi intrat în lucru, iar capitaliștii nu ar fi capitulat. Cu jumătate din numărul obicinuit de lucrători, fabricile ar fi putut continua lucrul, și apoi cei rămași în grevă ar fi trebuit să reintre și ei, aducînd cu dînșii. În ateliere, nu bucuria de a fi îngenuncheat trufia patronală, ci ura împotriva trădătorilor. Mai departe, presupunînd chiar că lucrătorii de aci și de la Galați ar fi fost cu toții români și că ar fi părăsit cu toții lucrul, dacă solidaritatea internațională nu ar fi existat, patronii ar fi găsit repede înlocuitori din străinătate, și atunci am fi asistat ori la o înfrîngere a grevei, ori la o luptă sîngeroasă între înlocuiți și înlocuitori.