Noi recunoaștem mulțimii numai instincte și-i tăgăduim imaginație, sensibilitate și inteligență. Meschină și falsă mi se pare psihologia asta... Mai bine am putea zice că nu-i cunoaștem, pentru că trăim așa departe de ei ! Eu i-am observat și i-am văzut de aproape : mulți dintre dânșii au sufletul plin de poezie. Dacă oboseala le-ar da răgaz, ar putea să cristalizeze și ei momente din vieața lor în forme artistice și fiecare și-ar trăi romanul său de iubire. Căci cei mai mulți din acești oameni n’au iubit sau n’au fost iubiți!.. Întrebați pe poeți și pe romanțieri: toți vă vor spune că n’au întâlnit amorul decât prin budoare... Ce să caute el în colibele osteniților ? Ar muri, de sigur, de frig, de urît și de întuneric ... * * * Câte odată i-am văzut dormind pe stradă, având drept căpătâiu bolovani mari de piatră. Pământul nu e un pat moale, dar pentru trupurile lor sdrobite e destul de odihnitor. Sunt palizi, dorm adânc, nu-i turbură nici unul din visurile deșertăciunilor omenești; poate numai icoana morții o fi trecând prin somnul lor, cu adierea aripelor ei, în semn de pace și etern repaus ... Și am văzut și bogați trecând pe lângă dânșii, sătui și odihniți, privindu-i cu dispreț sau cu ură, șoptind cu răutate: «Leneșii !».