N-apucă să se încălzească locul sub tine, și bir cu fugiții, că răzmirița bate la ușă. Nu sfârșise bine cuvântul, și-i apropie din spate un ropot de cai ș-un zăngănit de arme. — Ne-au dat de urmă, strigă Miul, nu e scăpare, Cobilo, dar să încercăm ceva. Degrab' el își opri caii. Ridică fânul din căruță, își lungi nevasta cu fața în jos de-a lungul dricului ș-o acoperi cu maldărul de fân și îi zise, pornind-o la drum: — Te chinuiesc, Cobilo, dar poate c-așa ne-o ajuta soarta să trecem și de-astă primejdie. Încălecă, își făcu cruce. Apucă hățurile. Și începu să bată mânzații cu codirișca, de le plesnea pielea pe coaste. — Mai încet, grăi năbușit Cobila, mă îneacă răsuflarea... Miu, fără s-audă, fără să vadă înaintea ochilor, gonește în pustiul întunericului. Căciula îi cade din cap. Cămașa i se umflă de vânt. Codia biciului i s-a spart în hășchii, și sar din ea puzderii când dă în șoldurile uscate ale cailor numai apă și spume. Degeaba însă. I-a sosit. Cu șalvari roșii și creți, găitănați și strânși pe fluierul piciorului, cu iatagane lucioase, ei prind pe Miu de ceafă, oprind căruța în loc, înjurând, beți morți, să te cutremuri: "Bre!