Voia să-i spună ceva, degrab’, cât mai curând, dar numai ei, ca să nu afle și Anca. Persida ieși, ca din întâmplare, după el. — A venit Națl! zise el. L-am văzut! Iar e aici! — Ce-mi pasă mie?! răspunse ea supărată și se întoarse în odaie. Cu toate aceste, ea se uita des pe fereastră, în stradă. Dac-a venit, el nu putea să nu treacă pe aici! Tot ar fi voit să-l vadă. Dar el nu trecea și nu trecea. Se apropia timpul prânzului, și el nu se ivea nici de la dreapta, nici de la stânga. Poate că nu știa că dânsa se afla tot aici. Când le poftiră la masă, ea se depărtă cu anevoie, ca siluită, de la fereastră. La masă stătea ca pe spini, căci s-ar fi putut ca el să treacă tocmai în timpul când ea nu se afla la fereastră. Era lucru de neînțeles! Ce avea dânsa cu el? Stând, după-masă, iar la fereastră, ea-și reamintea cele petrecute, se vedea stând în fereastra deschisă, trecând prin fața măcelăriei, întâlnindu-se cu el pe pod, vorbind cu el în mijlocul nuntașilor, și iar o treceau fiorii, iar o cuprindea amețeala, iar se simțea sleită de puteri, încât nu mai putea să-și dea seama despre ceea ce face ori vorbește.