Părea că simte primăvara aceasta ca fiind cea din urmă a lui. Pe iarbă, cu mîinile încrucișate pe piept, el mulțămește încă destul de zdravăn.”[10] La „Gariza” han românesc: în odaia de mîncare „miere, albă, frumoasă, ouă, unt, șuncă, făină aleasă, pîne și toate cele de nevoie”. Cămara nu s-ar fi putut plăti decît cu patru sute de florini. Se oferă vin vechi din oală. Ca mulțămită, „valahul” e descris, după spusa cărăușilor, ca fricos și hoț, rob al domnului de pămînt, care-i poate da gîrbace și exploatator al țeranilor. Dar scriitorul recunoaște că „românii singuri hrănesc neamul ungurilor în Ardeal… Ca mulțămită pentru hrana ce li-o dă românul, îl coboară mai jos decît orice clasă a omenirii. Dacă românul nu e cum trebuie să fie, motivul e că n-a fost făcut altfel”. La Cluj, oraș nepavat, se semnalează prăvăliile bogate ale armenilor. E vorba de Universitate, de casa Rhedey, în care se dau baluri; la Oradea Mare puțintel înainte, cum se vede din amintirile unui muzicant german, prințul episcop avea orhestră și dădea petreceri cu procesiuni mascate pe stradă. La Turda află tîrgul de săptămînă. Trece răpede peste Aiud, cu biserici frumoase și un gimnaziu. Alba Iulia nu-l oprește mai mult.