Vorbesc care de care: — Așa — zice bătrânul — din vârful lui… — Pe-o coastă… — Pe coasta stângă… Ș-o rămas, d-le doftor, ca mort, la pământ, acolo lângă stog, de l-o dus oamenii… — A Mărincăi, și cu Stuhanu… — Ei, dânșii; l-o dus, să trăiți, acasă, pe năsălie; și nici n-aveau din ce să facă năsălia. — Da, n-aveau cu ce s-o facă… — Și eu le-am tipat: faceți-o pe țăpoaiele cele, mă ghitelor! Doctorul pierde răbdarea: — Bine, bine, am înțeles. Apoi, către băietan: — Ia ridică-ți cămașa!… Il sucește doctorul, îl învârtește, îl culcă pe-o canapea, îl bocănește. „Valeu” și „valeu”, cum îl atingea. — Tare-l mai doare, sărăcuțul! îl căinează bătrânul, clipind din ochi. După ce-l caută cu de-amăruntul, doctorul se dă înapoi, își scoate ochelarii și întreabă pe moșneag: — A tras sorții? Vasile Laviță se îneacă, trage cu dosul mânei peste mustăți ca și când ar fi băut apă, în sfârșit, răspunde îngâimat: — Ba… iacă, acuma o să-i tragă… Mai răsuflă, iar se-neacă și începe din nou: — Are să-i tragă, că i-o venit vremea… și numai pe el și pe frate-său mai mic îl am… și cum îi bolnav… tare mi-i frică, domnule doftor… Doctorul se apropie de bătrân, îi pune mâna pe umăr și-i zice cu glas liniștit: — Și fiindcă știi că eu o să caut recruții, ați venit la mine… Țăranii fac amândoi deodată: — Hâhî!