Şi se duse în odaia ei de culcare. Acolo îngenunche la icoane şi se rugă, se rugă, până când adormi în genunchi. Pe la miezul nopţii, trei femei bătrâne intrară la dânsa. Slabe, uscate, deşirate. Se pipăi să vadă dacă visează. Dădu să ţipe, dar nu putu. Babele o întrebară pe rând: – Vrei un copil? – Da, răspunse împărăteasa. – Vrei un copil? – Da. – Vrei un copil? – Da. – Bine! ziseră tustrele, şi ieşiră pe uşă afară. Dar s-au oprit. Vorbesc între ele. Împărăteasa le aude. – Să fie fată. – Să fie. – Să semene mă-sii, că la 16 ani împăratul să creadă că e mă-sa. – Să fie. – Să fie muma ei şi fata ei, şi împăratul bunic fiului şi tată nepotului său… – Numai atunci când fata îi va întinde două mâini, c-o mână… – Şi tot ce-o fi rău să piară şi ce nu o fi rău să-ncremenească, iar el să fie umbră şi veşnic să ceară iertare, şi iertare să nu aibă. Împărăteasa dădu un ţipăt şi căzu leşinată. A doua zi când se deşteptă înmărmuri, văzând pe împărat lângă dânsa. Împăratul începu s-o mângâie, iar ea îi zise plângând: – Oh!