O croiră la fugă. Coborîră șanțul din dreapta, și, la deal, în vîrf, prin urzici, prin măceși, se duc și nu se mai uită îndărăt, ca scăpați din pușcă. Pe ciulini, pe rugi, pe țepi, ca pe saltele de lînă. Cră- cile îi plesneau peste obraji, lăsîndu-le vînătăi, ei aș! ca și cum ar fi fost niște apărători cu care ș-ar fi făcut vînt. În urma lor fîșia frunzișul, coborînd, suind și curgînd nădușala de pe ei. Din drumul prăfuit pîn’ la„Susana”făcuseră o jumăta’de ceas, și de la„Susana” îndărăt numai cîteva minute. Se opriră. Înimele lor zvîcneau. Urechile le țiuiau. Suflau ca la jug. Li se uscaseră cerul gurii. Ascultară… Nimic în urma lor… — Oneo! — Boaco! — L-ai?… — L-am!… — De nu ne-ar spune!… — Nu ne cunoaște! — Și briceagul? — în inima lui, pînă în plăsele! — Vai, vai, vai, păcatele noastre! — Ce era să fac? L-am ucis, și pace! — Da’ strașnic te-a izbit, Oneo… Ți s-a umflat falca… Și cînd te-a izbit? După ce l-ai ucis or înainte? — Nu mi-aduc aminte, că eu am închis ochii… — Oneo, ce am eu pe spate, că mă mănîncă de nu mai pot… — Să mă uit… — Da, da, zise Boaca frecîndu-și picioarele.