Eu, nenorocitul de mine, toate le urmăream în creșterea lor, de toate mă bucuram. Vai de sufletul meu de om rău nărăvit, căruia i s-a înfipt în minte gândul că cea mai mare dintre mișeliile de tot mari e să nimicești hrana omenească în mijlocul unei lumi pline de flămânzi. Atâta rânduială, atâta disciplină, o atâta îndrumare morală e în. acest penitenciar și casă de corecție, încât nu mi-a fost dat să văd și ceva copt, un rod ajuns la deplină desfășurare: toate au dispărut ca prin farmec mai înainte de a fi bune de ceva. Luau hoții mai de frunte, luau ucenicii în ale hoției, luau și alții, fiecare la rândul lui, parcă așa trebuia să fie. Eu îmi aveam masa la ușa celulei, unde erau aer și lumină, și le vedeam pe toate. Mai ales în primele două ore după prânz, când gardienii își făceau obligatul pui de somn, hoții se furișau unul câte unul prin dosul bisericii și începeau să-și facă fiecare partea cuvenită. Din mine țipa dreptatea. «Ce faci acolo! ?» strigam de răsuna curtea. «Lasă corcodușele să se coacă!» strigam apoi. «Lasă merele să se coacă!» «Nu rupe, omule, crăcile de la zarzăr!» «Ce faci, mă, tu la pătlăgelele verzi!