Nici nu e apoi vorba de semiți, ci de spiritul propagat de dânșii. Oamenii toți sunt porniți spre desfrâu fiindcă trebiuințele trupești ale omului sunt nesecate. De aceea popoarele barbare, lipsite fiind de cultură morală, foarte ușor cad în desfrâu fiindcă nu-și dau seamă, că trebuie să se stăpânescă, ori n'au cuvenita tărie sufletească spre a se stăpâni. Ajuns însă la un stadiu de desvoltare mai înaintată, omul trăiește mai mult cu sufletul decât cu trupul, își dă silința să și stăpânească pornirile trupești, se simte umilit când nu le poate stăpâni și se rușinează săvârșind fapta socotită rea, prin ascuns. Semiții resping acest fel de a vedea. În gândul lor omul trăiește ca să și satisfacă trebuințele trupești și are nu numai dreptul, ci chiar și datoria de a le satisface. Are dar și datoria de a agonisi cu orice preț mijloacele pentru satisfacerea lor, și vrednic e pentru dânșii — nu cel ce știe să se stăpânească și să se mulțumească cu puțin, ci cel ce știe să adune bogății spre a-și putea petrece viața în belșug. Acest spirit semitic se mențîne și în împărăția romană și el e ceeace a sleit puterile romaniior. El era însă combătut, și e destul să ținem seamă, Vespasian și Titu, Traian și Hadrian, Antoniu Piul și Marcu Aureliu Filosoful erau stoici, pentrucă să știm, că la romani desfrîul erá rușinos, iar nu obraznic ca la Cartagenea, la Sibariș, la Tir ori la Niniva.