Și punând deoparte sticla deschisă, ca pe o armă descărcată, luă în mâini o nouă sticlă. De astă dată detunătura fu și mai puternică decât cea dintâi. Se priviră surprinși unul pe altul, fără să mai surâdă. Ferestrele vibrau cu un sunet subțire. Pe etajeră, cele două garoafe se clătinau trezite din somn. Detunătura părea că se răspândește până departe prin toată clădirea adormită, de la etaj la etaj. — Lovit! Pe tavan apăruse un nou semn alb, la o distanță foarte mică de primul. — Sunt un trăgător formidabil! Ce siguranță! Ce precizie! Avea în privire o lumină, pe care Nora o vedea pentru prima oară aprinzându-se. Aproape că nu-l mai recunoștea pe omul tăcut care plecase cu jumătate oră înainte, din camera ei. Unde era tăcerea lui grea, unde acel surâs de oboseală și de indiferență? Vorbea acum cu o însuflețire nervoasă străină parcă de el. Șampania fierbea mărunt în pahare. Nora îl ridică pe al ei, cu oarecare gravitate. — Pentru aniversarea dumitale. Pentru cei treizeci de ani pe care. Îi împlinești. Băgă de seamă că vocea îi tremură și îi fu rușine de această copilăroasă emoție. El răspunse cu degajare, glumind: — Pentru dumneata. Pentru tramvaiul 16.