era demult … intr-o seara de iarna … intr-o pestera, in jurul unui foc pe cale sa se stinga, statea ghemuit un baietel cu o suba de oi pe umeri parintii nu erau cu el plecasera de cateva zile sa gaseasca ceva de mancare si nu se intorsesera. il lasasera pe el sa aiba grija de foc si de surioara lui mai mica. ii lasasera si niste mancare … niste struguri uscati… cat sa le ajunga o zi pana se intorc ei cu alta hrana. strugurii se terminase repede … si altceva nu gasisera. sora lui statea intr-o coaja de copac infasurata intr-o blana de oaie. plansese toata ziua de foame … dar acum se potolise. nu mai zicea nimic. baiatului ii era frica sa se uite inspre ea. incerca sa isi imagineze ca nu e acolo … focul era tot mai slab aruncase in el cam tot ce gasise prin pestera alte lemne nu mai avea si nici nu putea iesi afara pentru ca zapada viscolita acoperise gura pesterii. nu mai avea nimic de facut statea ghemuit cu simturile amortite fara sa isi dea seama incepu sa se legene cu miscari de oligofren blana de oaie il zgaria usor pe umeri, pe brate si pe picioare era asa de bine … senzatia aceea il facea sa se simta viu de pe tavanul pesterii apa picura incetisor … iar in cadere se auzea ca un clopotel ce vestea un inceput.