Ce i-am făcut, măi Teacă, ia spune? — De, Margareta câștigă mai mult dintre toate fetele, știi matale destul de bine, făcu iarăși Teacă, privind c-un ochi la Gonea, care clătina din cap nerăbdător, căci răspunsurile nu erau deloc pe placul lui. El avea nevoie de mângâiere, nu de mustrări ascunse. Vru să-l ia la înjurături, dar totuși se răzgândi și urmă cu aceeași voce cadențată, dăscălească: — Câștigă, firește, dac-o îngrijești cumsecade. Eu am scoso din mizerie, acu-i lesne să câștige... Ș-apoi nu merit și eu ceva după ce m-am trudit cu dânsa? Nu merit?... Ei, spune tu singur, să vedem, nu merit? — Sigur că meriți, țivli pungașul cu vârful limbii. — Vezi?... Și Aristică totuși vine și vrea să mi-o încânte și să mi-o răpească. Apoi crezi tu că ăsta-i lucru cinstit? Așa crezi? Când cotiră în strada Sfinții Voievozi, Gonea zări numaidecât, pe trotuarul din față, pe Margareta cu Aristică. Veneau încetinel, șoptindu-și nas în nas, ca doi logodnici. Gonea simți că-i joacă genunchii, se opri și se răzemă de un perete, cu privirile pironite la dânșii. Apoi bâjbâi cu mână, ca și când ar fi vrut să apuce pe Teacă de braț, dar Teacă o tulise îndată ce dăduse cu ochii de Aristică.