Când am sosit la siguranță, era prea târziu: domnul inspector Romulus Voinescu plecase la masă. Ziua următoare am plecat cu noaptea în cap, când elita și codițele ei de tot felul dorm. După vreo patru ceasuri de așteptare, mi s-a spus că domnul inspector, ocupat aiurea cu afaceri urgente, nu are să mai vină ziua aceea la birou. Două zile în urmă ducându-mă iar, am găsit birourile direcției generale ale siguranței statului deșerte - mai și mai decât etajul de la Luvru când veneam să-mi iau bagajul. Erau duse și manuscrisele mele muncite cu multă bataie de cap. Nu mă mai întreba ce-am zis. Ai văzut cum chiar și oamenii ca mine trec pe nesimțite de la «Să le fie de binel» la mai puțin blajinul «Să fie ai naibii!». Nu care cumva să fii ispitit, iubite amice, de gândul că vorbesc din răutate omenească și exagerez unele ori altele, ba spun pe ici, pe colo și câte un neadevăr. N-am vrut și nu vreau decât să te ajut a te dumiri asupra celor petrecute în timpul acestei părți din viața mea, și am spus și spun numai ceea ce este adevărat, pe ici, pe colo câte un amănunt, de care din întâmplare îmi mai aduc aminte.