În toate părțile călătorul nostru a văzut pășuni, pe alocurea pămînt lucrat – agricultură sporadică prin urmare. Trebuie trei zile pentru a ajunge la Ștefănești, unde se trece Prutul. Ajunge, în sfirșit, la Hotin, care este o cetate, „un mic castel” de cărămidă, înalt. Una din cele mai neașteptate descoperiri ne face să vedem printr-un călător însăși viața din Țara Românească și îndeosebi din București în al treilea șfert al secolului al XVI-lea. D. Edmond Cleray a găsit la Montpellier un manuscript, provenit din familia de Thou, cuprinzînd călătoria, care e în general de o importanță deosebită, a unui parizian, viitorul consilier de parlament – om curios de a vedea lucruri nouă, ager în a le prinde și capabil de a le reda cu mult haz naiv –, Pierre Lescalopier, care a făcut, numai pentru plăcerea lui, fără însărcinare diplomatică dintru început, fără planuri pioase de pelerinagiu și fără interes de comerț, drumul prin Veneția la Constantinopol („Voyage fait par mov, Pierre Lescalopier, Parisien, l’an 1574, de Venise à Constantinople”). Descrierea lui, cu largi reproduceri, între care paginile care privesc pe români, a apărut în Revue d’histoire diplomatique din 1921. La Constantinopol, ambasadorul francez se gîndește a-l întrebuința pe drumeț în proiectul de căsătorie dintre Ștefan Báthory, principele Ardealului, viitorul, în scurtă vreme, rege al Poloniei, și d-ra de Châteauneuf, din suita Ecaterinei de Medicis, pe care, asigură el, regele Carol al IX-lea, obișnuia s-o numească „soră” a sa, – de fapt, Renée de Rieux, o persoană nu tocmai recomandabilă, care a luat mai tîrziu pe un italian oarecare, grăbindu-se a-l asasina[2].