Boieri și norod, dar mai ales tagma bisericească întâmpina cu bucurie și cu mari speranțe de mântuire vestirea acestui pas: „Rusul își face cruce ca noi”, își zic bieții români. Vai, nu știu cât vicleșug, și câtă sălbatecă lăcomie se pot ascunde sub evlavia unei cruci!... să nu ia turcii cetatea de la creștini... pre carea cruce au scris... înălțarea crucii este ținerea lumii. Crucea e podoaba bisericii. Crucea baza împăraților, Crucea întărirea credincioșilor, Crucea mărirea îngerilor și rana dracilor. Noi șerban Cantacuzenul din mila lui Dumnezeu prințul Moșteanul și domnul țării Muntenești am ridicat crucea aceasta... întru veșnică pomenirea noastră și alor noștri, pe vremea când vezirul Kara-Mustafa-Pașa ocolise Beciul din Austria de gios în 12 septemvrie din anul 1683. Călătoriule adu-ți aminte că vei muri”. Din Hronica românilor de Șincai De la Șerban Cantacuzino a început să se cultive porumbul în țară la noi. de urgia turcilor, și fuge-n Rusia, unde trăiește în mare cinste la curtea țarului. Căci e un scriitor vestit, și unul din cei mai învățați oameni din Răsăritul Europei. Brâncoveanu domnește încă trei ani, mereu neliniștit, bolnav de griji — mărirea lui fiind din acelea care se pot pierde. Și-n adevăr de ce i-a fost frică n-a scăpat.