Cabana S.K.V. fumega încă printre brazi, ca pe urma unui incendiu abia stins. Norii curgeau ca o lavă ușoară, jos spre Poiana. Aburi răzleți rămăseseră în urmă agățați de stânci, de copaci… Nora și Paul ieșeau din nori, ca dintr-o altă iarnă. Dinspre cabană, se auzeau voci, un clopot de cai, un zgomot de ferăstrău. Cineva strigă de la o fereastră: Gertrude! Gertrude! Nora se gândi la ceaiul cald care o aștepta sus și căută în rucsac, cu gândul, sticla cu rom franțuzesc, cumpărată înainte de plecare. Era o aromă grea, amețitoare. “Am să dorm… am să dorm…” — Bucuroși de oaspeți? — Bucuroși, numai că n-avem unde. Nora se uită lung, fără nicio vorbă, spre omul care le vorbise. Era un sas roșcat, cu o barbă mică, ascuțită, puțin drăcească, și cu o privire rece, fără dușmănie, dar și fără bunătate. Părea aspru, poate și din cauza accentului cu care vorbea, corect românește, apăsând însă scurt pe prima silabă. — Sunt toate camerele ocupate. Nu e niciun pat liber, încercați dumneavoastră sus, la Turing. Acolo poate găsiți. Avea doi ochi mici, verzi, ca două alice de sticlă, sub sprâncenele stufoase, albite. Nora îl privea cu atenție, spunându-și: “Ce ochi de viezure!” Se gândi la viezurele împăiat pe care-l găsise într-o zi pe catedră, uitat acolo din ora de științe naturale.