La școala regimentului din care face parte Moș Teacă s-a înființat o școală pregătitoare pentru subofițerii care vor să intre la Bistrița. Firește, Moș Teacă nu poate suferi școala asta, pentru că, mai întâi, la ea se-nvață și științe de alea de țivili și, al doilea, pentru că nu l-a numit director pe el. — He, he! Să mă fi numit pe mine, vedea ei pă dracu! Le arătam eu Bistriță! Așa, cine nu știe?! Să te faci ofițer după ce-ai învățat! Melitaru trebuie să știe fără să-nvețe, că de-aia-i melitar! Amărât de lucrul ăsta, Moș Teacă aștepta cu nerăbdare să-i vină rândul să fie de jurnă pe cazarmă ca să le arate el ofițerie pe învățatelea! Mai ieri, în sfârșit, i-a venit rândul. Se duse drept la școală: — Mă leat, tu, ăla cu alunița-n obraz! Să-mi spui ce este adunarea! — Adunarea, trăiți, don căpitan, este operațiunea care are de scop... — Ce scop, pârlitule? Scop ai tu, nu adunarea. Ia dă-mi o adunare. Sergentul începe să scrie: 2 + 6 + 4 = 12 — Ce-i asta, măi răcane? Apăi așa știi să dai adunarea? Adunarea să cântă, boule, nu să face cu de-a-lea... cu țifre! Aia-i adunare de țivili și de furieri!