Oamenii acești minciunoși și vicleni nu știu câtă tărie este în inima unei tinere fete ce s-a dat pentru toată viața; afle dar acum!" Zicând aceste, a ieșit. Mergând cu un pas răpede, curând a ajuns la portița unei case. Bătând, un arnăut veni și deschise. — Acasă e stăpânul tău, Caraimane? întrebă Zoe. — Ba nu, coconiță, dar cred că nu va zăbovi, căci mâine este alai și trebuie să vie ca să se gătească. — Apoi dar îl voi aștepta, zise fata; și intră în odaia tânărului. — Eu sunt silit să ies, adăogă Caraiman, apoi dumneta singură să rămâi? — Du-te, du-te; eu îl voi aștepta pănă ce va veni. Arnăutul se duse. Zoe se primbla palidă și perită la față prin odaia lui Iancu. "Iată a doua oară, își zise, ce sunt în camera aceasta, întăi când era bolnav și am venit de l-am văzut; atunci am ieșit, dar acum... iată așternutul său; perna cusută de mine încă tot o are... iată pistoalile lui, care i le-am cerut ca din partea frățâne-meu, căci atunci încă nu-l iubeam... cu ele eram să omor pe Iliescul. Iliescul! încai acela nu m-a amăgit, eu am fost slabă!... oare-s încărcate?— Și căută pistoalele.