Pe mine putea Bolentinul acela să mă înjure și de mamă, cum l-a înjurat pe Carnabat, aceasta fie la Obor în grădina lui Eliad, fie în Dealul Spirii la Niță Stere, fie la Femina ori la Marița Blonda unde nu putea să mă găsească, nu însă în fața unei curți alcătuite de ofițeri români, unde nu mă dusesem, ci eram dus. Obraz trebuie să ai ca să legi pe un om cot la cot, să-i pui la spate santinelă cu baioneta în pușcă și apoi să-l înjuri după plac. Asta mi-a fost soarta timp de cincisprezece zile cât s-a tărăgănat procesul: mereu mi se cerea să tac ca să nu indispun curtea. Mi-am luat notiță și despre izbucnirile pătimașe ale comisarului regal, și despre multele prăpăstii pe care le-a spus și mi-am închipuit un fel de contra-rechizitoriu pe care eram hotărât să-l desfășor la sfârșit, după ce mi se va fi pus întrebarea dacă mai am ori nu să adaug ceva la cele spuse de apărători. S-a întâmplat însă că pledoaria lui Periețeanu a fost într-adevăr foarte strălucită. Mi s-a cerut deci din toate părțile să nu mai vorbesc, căci aș strica efectul produs de acea pledoarie. Nu m-am învoit. Ar fi fost prea mult din partea mea.