Să vorbim drept: în fața morții omul se simte laș, fricos și-i dispar de pe buze cuvintele împrumutate din filozofia lui Schopenhauer sau a lui Leopardi. N’are timp să mai judece vieața, să-i facă bilanțul mizeriilor și plăcerilor cuprinse într'însa; fundul groapei îi apare cu veșnica-i ironie a necunoscutului, cu problematicul punct de întrebare: ce este dincolo ? Fie ateu sau credincios, fie metafizic sau materialist — clipa din urmă reduce pe toți la aceeaș spaimă și părere de rău de a părăsi vieața. Nimeni nu moare nepăsător sau vesel. Se povestește despre cei mai nenorociți oameni că în agonie cereau să li se prelungească vieața cu prețul unor suferinți mai mari. Când ni ce spune că un bătrân a murit în liniște, e o iluzie ; liniștea aceea a fost o stare de inconștiență ce s'a confundat cu seninătatea. După aceste cuvinte, ați crede că socotesc vieața o fericire, o plăcere eternă? Nu. Toți oamenii cari au privit și au cugetat adânc asupra vieții au fost totdeauna neliniștiți și triști. Dar de câtva timp, de când mă aflu în prada unei grozave boale și, mai ales, decând nădejdea de a reîncepe vieața cu sănatatea mea de mai înainte aproape s'a stins, îmi dau seama că o legătură puternică mă reține de vieață.