Să ne ducem unde nimeni nu ne știe! Da! să te duci, dar cum să te strecori prin lumea aceasta plină de îngrădiri și de pânditori? Tot era mai bine aici, la marginea bălții, unde cale de un ceas nu putea nimeni să se apropie fără ca să-l zărești: și fiecare zi petrecută aici era un scump adaos la viața fără de silă. El, cu toate acestea, se ducea spre sat, stăpânit cu desăvârșire de simțimântul că orișicum ar fi mai bine decât așa. Ba, spre a se îmbărbăta el însuși pe sine, începu în cele din urmă să râdă. De ce adică să stea el ascuns, de ce să-și lase nevasta singură, de ce să se muncească însuși pe sine, când nimeni, la urma urmelor, nu voia să-i facă nici un rău? Era numai o părere a lui, ceea ce-l făcea să se teamă, că Șișcă și Graur îl vor da de gol. Grea-i viața când nu ți-e curat cugetul: ai culcuș moale și nu poți să dormi; ai hrană bună și nu-ți tignește; te vrea toată lumea și tu te ferești de ea! „Da, da - zise e - zici tu că are să mi se urască mie fiindcă a început să ți se urască ție; zici c-o să mă dau într-o zi de gol fiindcă simți că ai fi tu într-o zi în stare să mă dai de gol, ca să scapi de mine!