Glasurile se încrucișară: — Milcea, să știi că-i Milcea... — I-o fi trebuind cal... și pândește unul... Cineva, un glas de femeie, căci veniseră și femeile să vadă ce-i, adăugă: — O fi pândind de sub nuc... Acolo, sub deal, își ține capcana... Atunci izbucniră strigăte: La nuc... Haideți la nuc... La capcana lui... Să-l prindem! Oamenii luară fiecare coase, topoare, unul făcu un șumuioc de paie, îl vârî în păcură și-i dădu foc și, cu el în frunte, potera înjghebată porni spre dealul nucului, aruncând lumini fugare spre cuprinsul satului, în care câinii neliniștiți urlau. Cu cât se apropiau mai mult de copac, cu atât oamenii simțeau mai tare miasmele care le loviseră mirosul ziua, în vremea jocului. Aproape de tot era de nesuferit. Câțiva traseră focuri de pușcă în frunzișul copacului, apoi cei mai tari de fire intrară sub ramurile lui, dar, repede, se traseră înapoi, amețiți de mirosul stârvurilor zăcute în țărâna umedă. Atunci unul hotărî: — Milcea, chiar de-a fi fost pe-aici, și-a văzut el de treabă... Da și sălașul hoției și mirosul jivinilor a rămas... Oameni buni, mâine tăiem nucul, că nu-i de chip. Răspunseră cu toții: — Să-l tăiem! Să-l tăiem! Și coborâră dealul, sfătuindu-se ca, a doua zi, dis-de-dimineață, în zori, să vie cu ferăstraie și topoare la Mitrea și, de acolo, să se suie să taie copacul.