Atâta sclipire, de sus de pe pereți, de jos, îi făcea rău, îl amețea. Pașalău se uită prinprejur; chiar lângă el era un jâlț; îndoi încet genunchii și se lăsă ușor pe marginea scaunului. Deodată, în trei oglinzi, alți trei oameni se lăsară odată cu dânsul, ca niște umbre ce-i urmăreau mișcările. Pașalău răsuflă adânc… Cine-l pusese să vie la un avocat așa de mare! Parcă-i încolțise în minte un gând: s-o șteargă frumușel. Dar ușa se deschise din nou, și un alt fecior — ăsta îmbrăcat în negru — răsări în prag. — Dumneavoastră vroiți să vorbiți cu domnul avocat? Pașalău se gândi că doar la asta venise; înghiți mai mult decât răspunse: — Hâhî! —Atunci, poftim dincoace! Și omul iar îl luă de spate, îl duse binișor pe covorul moale, pe care Pașalău, din prevedere, se ferea să nu mai lunece ca-n sală: și pe o altă ușă, intră într-o altă odaie: — Așteptați! Rămase iarăși buimac, în mijlocul salonului mare, îmbrăcat în mobilă roșie, cu tricheluri în păreți și cu oglinzi rotunde, atârnate plecat, sus, încât odaia se arăta în ele prăvălită, gata-gata să se răstoarne. Și lui Pașalău din nou îi veni să creadă că visează. Iar se așeză pe marginea unui jâlț.