N’avem noĭ Româniĭ să ne temem de cât de propriile nóstre pĕcate. Sunt zadarnice alergăturile luĭ Iuda și minciunile lor și silințele lor de a ne îndupleca să nuĭ maĭ socotim pe Evreĭ deopotrivă cu ceĭ-l’alți străinĭ așezațĭ pe pământul Românieĭ: legile nóstre sunt bine chizuite și drepte, și nicĭ noĭ nu voim să le schimbăm, nicĭ alțiĭ nu se încumetă a face încercarea de a ne sili să facem ceea-ce nu voim. Posițiunea legală a Evreilor are să rămâie tot cea de astă-zi, ba una din nechibzuite, în care s’aŭ avântat Jidaniĭ, e că de aicĭ înainte Evreiĭ le vor fi încă maĭ nesuferițĭ Românilor și că cererile de împămêntenire ale lor vor trece maĭ cu anevoie prin corpurile legĭutóre ale Românieĭ. Nu are însă să rămâie neschimbată și posițiunea de fapt a Evreilor. Sunt cifre nemilóse, care ne încredințeză, că eĭ se sporesc, și sporirea acésta ar fi peste putință, dacă ea n’ar fi o necesitate organică. Ni-e fără îndoială greŭ să ne împăcăm cu gândul, că în actuala fasă a viețiĭ nóstre naționale Evreiĭ ne sunt indispensabilĭ. Ceea-ce îĭ face însă exigențĭ și îndrăsnețĭ e tocmai conștiința, că avem nepărată nevoie de dânșii, și Dumnezeŭ nĭ-a dat mintea, ca să judecăm și să recunóscem adevĕrul – orĭ și cât de jignitor ni-ar fi el.