Dar noi n-am făcut nici una din acele mișcări revoluționare, din acele cataclisme politice care rup cu un întreg trecut și inaugurează o dominație sprijinită pe noi principii abstracte. Noi nu creăm ca d. Maniu – aici e greșeala d-sale – o Românie teoretică absolut nouă după învățăturile unor ideologi trăind în casă. Noi nu amestecăm dreptul lui Verböczy, amintirile lui Kossuth Lájos, tradiții de drept roman rău înțeles cu acea datină a țerii noastre care singură trăiește în conștiința românilor cari n-au plecat niciodată steagul și chiar a celor cari n-au uitat, nici peste sute de ani, același steag care plutea și asupra lor. Aceasta a fost o țară domnită. Permanent și de fapt domnită. Popular da, cît de popular vreți. Sfat de clerici și de boieri în fiecare zi; ușa deschisă oricărui țeran; Domnia mergînd din loc în loc ca să fie la îndemîna oricui. Domnia pentru toți, nu pentru cei de casă; Domnia nepărtinitoare și miloasă, înțelegătoare pentru orice nevoie și simțitoare numai pentru orice merit. Domnia mîndră și bună, căreia nu i se bate din picior. Domnia cu atîta mistic înțeles într-însa încît, atunci cînd se ungea cu mirul ei fie și un boier mărgenit, incult și cepeleag ca Ioan-Vodă Sturza, el știa să se ridice în fața unor anumite impertinențe, cu demnitatea moștenită de la Ștefan cel Mare.