Dar nici Petru n-a crescut fără necaz… scrâşnea din dinţi şi nimic mai mult, deşi a fost înţepenit, încât nici nu mai putea clipi. Aşa ajunseră la Sfânta Miercuri. Petru coborî de pe cal, aruncă frâul în capul Murgului şi intră în coliba Sfintei Miercuri. – Buna ziua, Maică! – Mulţumim, voinic friguros! Petru râse o dată dar nu răspunse nimic. – Voinic ai fost, îi zise acuma Sfânta Miercuri bătându-l pe umeri. Acuma să-ţi dau câştigul. Se duse după aceea, deschise un serin ferecat şi scoase din el o cutie mică: iacă, zise mai departe, cutia e dată din bătrâni ca să nu o poarte decât acela care a trecut prin împărăţia frigului. Na-ţi-o şi poartă grijă de ea că-ţi va prinde încă bine. Când o deschizi, îţi vine veste de unde tu numai vrei şi ştire adevarată din ţara ta. Petru mulţămi de vorbă şi de dar şi se sui pe cal şi porni mai departe. După ce se departă de o azvârlită bună, deschise cutia cea vrăjită. – Ce e poruncă? întrebă nu ştiu ce din cutie. – Veste îmi adă de la taica, porunci Petru cam cu frică. – Şade la sfat cu bătrânii! răspunse cutia. – Merge-i bine?