Iară Uța, muiere cu gura rea, s-ar fi simțit umilită dacă n-ar fi spus fără de încunjur ceea ce gândea. - Vorbiți și voi ca ăl din poveste, care și-a dorit să fie împărat, grăi dânsa. Asta nu e om care-și ia nevastă. Vă pomeniți că-l ia pe el una care-l face să ne închidă ușa înaintea nasului. Erau grăite în glumă vorbele acestea. Voicu se simțea, cu toate acestea, atins de ele. Nici unul dintre cunoscuții lui, ajuns odată ceva mai în capul mesei, nu mai voia să știe de rudele sale, ba se sfia până chiar și de părinții săi. El disprețuia pe asemenea oameni, iar acum Uța, pe care o socotea femeie cu judecată, îl punea în rând cu dânșii. -Îmi pare rău - zise el mâhnit - că nici acum nu mă cunoști. Eu n-aș putea să trăiesc cu o femeie care n-ar ținea și la voi. Uța se uită zâmbind la el. Nu se-ndoia că el așa simte cum vorbește: nu putea însă nici el să știe cum are să simtă după ce va fi prins vreo slăbiciune, și era om făcut să aibă mari slăbiciuni. Asta și-o mărturisea și Voicu și de aceea era foarte fricos.