— Și p-a mea… la fel! Se priviră drept și ascuțit. — Cu-a mea mă întîlnesc la două ore dupe amiază, în Cișmigiu… — în Cișmigiu? — Mai spune o dată! zise judecătorul de ocol, ștergîndu-se pe frunte. — în Cișmigiu… pe movilă… — Ce, vrei să rîzi de mine? Amorul propriu, de bărbați și de tineri, era, evident, jicnit. — Lizi a mea — continuă procurorul cu glasul scăzut — e c-o rochie de ftilard albastru și cu steluțe negre… Se opri. Privi la amicii săi… Albi la față! Răsuflau adînc și des. — …cu mînecele scurte… puțin decoltată… cu cercei… — …de peruzea! strigă furios judecătorul de ocol. — …cu un inel de… — .. .diamant! Judecătorul de ocol se sculă de la masă. — …cu pantofi… — …de căprioară! — …c-o pălărie… — …galbenă, de pai! — …c-o fundă… — .. .albastră!… oh!… — …pe movilă, în Cișmigiu, privește blînd, și așa de inocent îmi spune… — …„Puiule! Puiule! întrerupse jucătorul de ședință, numai pe tine te-am iubit!”… O! mi-e scîrbă! — Luăm o trăsură; ridicăm coșul, și pușcă la… — …La „Flora”!… Nu e-așa? — Da! da! răspunse procurorul. Judecătorul de ocol trînti amîndoi pumnii pe masă.