Dar nada fiind prea mică, peștele-a înghițit-o cu undiță cu tot. În lupta ce s-a dat în preajma Sucevei, oastea lui Movilă s-a ales mai tare. Răzvan, prins și dus înaintea domnului biruitor, fu tras în țeapă. Cu el s-a stins veche viță domnească a Mușatinilor. Sigismund, amărât de pierderea Moldovei, se plânse împăratului și Papei. Craiul polonilor fu dojenit că lucrează împotriva creștinilor: „Cu pană de durere, zice papa, vă scriu că cele petrecute în Moldova crud m-au întristat...” Dar mortul de la groapă nu se întoarce. Leșii aveau nevoie de prietenia turcilor, și mai ales a tătarilor, care erau mai aproape și-i apărau de cazaci. De Moldova iarăși nu se-ndurau să se despartă, și Movilă rămase domn. Ba încă începură a râvni și la țara lui Mihai, în locul căruia cătau să puie pe Simion Movilă, fratele domnului Moldovei. Pentru locul acela însă iată că se mai înfățișă un doritor. Radu, un fiu al lui Mihnea Turcitul, veni cu oaste și firman de la Constantinopol. Veni prin Moldova. Avea ajutor și de la Movilă, care și-o fi zis în gând: „de nu i-ar fi cu noroc!”, și de la tătari, pe care de data asta, mai mult decât porunca sultanului, îi împingea vechea lor dușmănie împotriva biruitorului de la șerpărești.