Wilhelm Tell s-a depărtat. Cei trei oameni l-au urmat cu ochii până ce s-a făcut nevăzut la cel întâi cotiș al drumului. — Nu e nădejde de el, zisa Werner Stauffacher, și însă el ar fi fost un puternic aliat. — Dumnezeu păstrează numai pentru noi mântuirea țării noastre. Fie binecuvântat. — Și când ne vom apuca de treabă? zisă Melhtal. Eu mă grăbesc... ochii mei plâng și ai tatului meu sângeră.. . Noi suntem fieșcare din osăbite cotunuri; tu, Werner din Schwitz, tu Melhtal din Unterwalden, și eu din Uri. S-alegem fiecare printre prietenii noștri zece oameni în care să avem nădejde; să ne adunăm cu ei la Grutli... Dumnezeu poate ce vrea și, când merg în calea sa, treizeci de oameni fac cât o oaste. — Și când ne vom aduna? zisă Melhtal. — În noaptea de duminică spre luni, răspunsă Walter. — Vom fi! răspunsără Werner și Melhtal. Și tustrei priitenii s-au dispărțit.