Acum doi ani, scriind câteva pagini de informaţie despre războiul din Extremul Orient şi cauzele lui, îmi arătam credinţa că a venit şi pentru noi vremea să cunoaştem, potrivit cu firea, nevoile şi interesele noastre, lucrurile şi prefacerile mari care se petrec pe lume, dezrobindu-ne şi astfel de stăpânirea tiranică a străinătăţii, care ni nimiceşte sufletul, furişându-ne zi de zi elemente, materiale şi sufleteşti, de cucerire. Credinţa aceasta a putut să pară încă neîndreptăţită şi pornită dintr-un patriotism, dintr-un naţionalism prea îndrăzneţ. În adevăr, biata cărticică în care pusesem rodul multor cetiri, nouă şi vechi, şi o parte din sufletul mieu, pe care nu pot să nu mi-l cobor în tot ce scriu, spun sau fac, biata cărticică n-a fost deloc ţinută în samă. Alte scrieri româneşti despre acele groaznice frământări sângeroase pe ţermul şi pe luciul mărilor depărtate nau avut nici atâta noroc, şi ele zac în cimitirele librăriilor. În schimb, s-au cetit cu patimă lucrări înjghebate în pripă, fără ştiinţă şi fără simţ de răspundere, de cine ştie ce scriitoraş sau gazetăraş din Parisul adoraţiei noastre. În ultimele timpuri s-a hotărât tot mai mult o schimbare în bine. Parcă înţelegem din ce în ce mai desluşit că avem şi menirea noastră şi tradiţiile noastre şi puterile noastre, oamenii noştri, pe cari ne deprinsesem a-i preţui puţin numai după ce străinătatea începuse a-i preţui mult.