Nu mai voia să moară. Trebuie să trăiască… Viața e atât de frumoasă! Trebuie, trebuie să trăiască! îi tremura inima. În suflet i se ivi un chip drăgălaș: — Dina! șopti dânsul înfrigurat. Era o fată blândă și dulce. Nu erau logodiți și totuși în adâncul inimei Dina stăpânea suverană. Mâine dimineață o va revedea!… Cum are să se bucure!… Dac-ar fi murit, n-ar mai fi văzut-o niciodată… Cum să moară? Nu se poate să moară! Îi râdea inima de plăcerea vieții. Se dezbrăcă încet, vesel, cu toate gândurile la ziua de mâine, la Dina, la viață. Se apropie de pat, își aruncă ochii pe așternutul ca zăpada. Apoi deodată încremeni. Pe pernă, într-un colț, un punct cenușiu, nemișcat și totuși amenințător. — Ce-i asta? Se uită. Erau trei păduchi, strânși grămadă, puși parcă înadins la pândă. Cum se uita la ei, lui Turcoman i se părea că că-l sfidează. Se repezi nebunește și-i strivi cu greață. — De unde? De unde? se căzni dânsul răsturnând tot patul, căutând cearceafele, plapoma, pernele. Dar nu mai găsi nimic. În cele din urmă râse. Atâta groază pentru nimic. I-o fi adus chiar el că doar a călătorit împreună cu milioane de asemenea lighioane.