Ți-ai scuturat țigara, m-ai privit și ai spus în treacăt, fără insistență. — „Nici măcar întâiul“. În ziua aceea, te-am urât. Fiindcă, vezi, dumneata mă sileai să judec un sentiment pe care eu îl primeam cu simplicitate, fără socoteli. Erai ca un botanist, care ar ține morțiș să-mi demonstreze, că după toate legile științei, o floare care îmi place, n-ar trebui să-mi placă. Dumneata ai fost cel dintâi care m-ai obligat să mă întreb de ce îl iubesc pe Andrei, întrebare ridiculă dealtminteri și care nu duce niciodată, nicăieri. De ce îl iubesc? Doamne! pentru că așa a fost să fie. Când l-am cunoscut, era un an după divorț. Nu aveam niciun fel de dispoziție pentru o mare pasiune. Mă îmbrăcam cu plăcere, inventându-mi singură rochiile pentru mine și pentru zilele cu soare la șosea. Mă pregăteam să plec și cum ezitam între mare și munte, amânam plecarea de la o săptămână la alta, deși Bucureștii începeau să mă plictisească. Atunci, a venit Andrei. Mi-a făcut curte cu oarecare ștrengărie, cu anumită impertinență de june-prim și asta m-a amuzat, cum trebuie să-l amuze pe prințul de Galles trecătorii care, neștiind cine este, i se adresează pe stradă, întrebându-l cât e ceasul său cerându-i un mic serviciu.