A primit-o și pe urmă, când și-a amintit că nu era voie să se fumeze acolo, și cum amândoi rămăseserăm cu țigările în gură neaprinse, m-a întrebat dacă nu vreau să viu la ea în cabină, să fumez. — Uite, e aproape. Întâia ușă pe stânga. Am urmat-o, surprins de simplicitatea propunerii. Îmi vorbise ca unei cunoștințe vechi, cu un amestec de indiferență și prietenie, care, la drept vorbind, era felul ei natural de a fi, dar care atunci – pentru că nu o cunoșteam – mi se părea anume adresat mie. A doua parte a programului începuse, dar nu era nimic interesant, cel puțin între primele numere și îmi surâdea gândul de a schimba câteva cuvinte cu femeia aceasta în costum argintiu, în cadrul ei de cabotină. Era ceva cinematografic în întâmplarea asta. Totuși în prag am ezitat. Când s-a deschis ușa, am observat cu surprindere și cu necaz că nu eram singuri și că cei patru parteneri ai femeii ocupaseră dinainte cabina, fiecare instalat în alt colț, ursuji, preocupați de toaleta lor complicată și dezinteresându-se complet de noi. Am intrat încurcat, neștiind dacă trebuie să salut sau nu, și derutat mai ales de tăcerea lor ostilă. Se îmbrăcau îmbufnați, muți, fără grabă, trăgându-și fără nicio jenă pantalonii sau cămașa și aruncându-și din când în când, peste capul nostru un ștergar, un piepten sau o lingură de pantofi.