Tot pe vremurile-acelea, în hotar cu sciții, se-tindea țara tracilor către miazăzi și apus, până-n stâncile Balcanilor -muntele Hemus, cum îi ziceau pe atunci — pragul strălucitului regat al Macedoniei. Popor mare și vrednic în războaie erau tracii, dar desfăcut în neamuri multe, și la prea mulți stăpâni împărțit. Cu patru sute de ani înainte de Hristos, regatul Macedoniei, întorcându-se și-ncepând a-și lărgi granițele, împinge duiumul tracilor încoace. Geții, o ramură puternică din tulpina tracă, năpădesc în ținuturile sciților, îi mătură pentru totdeauna din câmpiile Dobrogei și urzesc ei țară și stăpânire nouă pe valea Dunării, din Marea Neagră-n poalele Carpaților. De aici, se repăd călări și mai pradă în câteva rânduri ținuturile mărginașe ale bogatei Macedonii. Dar în vara anului 335 (înainte de Hristos) Alexandru cel Mare năvăli într-o noapte și, înaintând prin lanurile de grâu de pe Bărăgan, îi prinde pe neașteptate între zdrobitoarele lui falange, îi bate și-i gonește până la un oraș de lemn, căruia-i dă foc, și se-ntoarce biruitor, încărcat de prăzi, de robi și de ostatici. Mai târziu, după moartea lui Alexandru cel Mare și frângerea uriașei lui împărății în patru, se ispitește și Lizimac să răpuie pe geți, dar, de astă dată, aceștia-și pustiesc țara și-l lasă să înainteze, până ce oastea lui, biruită de foame, nu mai poate lupta.