Samurcaș, din Craiova, se turcește la Poartă. Focul din Iași e pus tot în sama turcilor, furioși că li se ia rostul de pînă atuncea. Noile domnii încep greu, Ghica datorind patru milioane de piaștri pentru țară și avînd el însuși, pentru căpătarea tronului, o datorie de 1 500 000 alții la Halet-Efendi, favoritul sultanului. Se mai vorbea de un rest de trei milioane de la ultimii doi domni. În acest timp în Vlașca se mînca pine din scoarță de copac și vitele, lăsate fără fîn, rechiziționat pentru ocupanți, pieriau. „Pădurile particularilor, de o valoare incalculabilă, au fost tăiate pentru flotila turcească și cărate la Dunăre, fără nici o despăgubire.” Și prigonirile urmează: „Iertarea dată de Poartă tuturor muntenilor nu se respectă, și turcii continuă a aresta, expulza ori ucide pe toți cei bănuiți a fi fost cituși de puțin părtași la revoluție”. În octombre 1822, în sfîrșit, Iacovenco e din nou în București, unde află schimbări: Pe străz; mulțime de turci, precum și o sumă de echipagii, se primblau pe Podul Mogoșoaii, acum pavat cu piatră, pe cînd mai înainte ulițele erau podite cu lemn și trunchiuri de copaci care erau și costisitoare și netrainice și împovărătoare pentru locuitori. Boierii stau destul de bine, și parcă n-ar fi suferit nimic.