Era grozav de năvalnic și de nechibzuit omul acesta, se temea de dânsul, nu mai cuteza să ise pună împotrivă, și Brădeanu simțea că dânsa e strâmtorată. Peste puțin dar, ajungând la locul de unde o luase, el îi mulțumi și se depărtă. Ea se duse drept la Națl. — Bine, domnișoară, grăi acesta rușinat, dar eu am glumit. — Iau gluma în serios, răspunse ea luându-l de mână ca pe un copil și intrând cu el în rândul jucătorilor. — Sunt un măgar! șopti el peste puțin pe nemțește, un mare măgar, un măgar de frunte! Persida, muiată ca ceara lăsată-n bătaia soarelui, se uită cu duioșie la el. — Nu, zise ea tot pe nemțește, ești numai un copil răsfățat și nechibzuit. — Tot d-ta ești de vină, urmă el peste puțin. Dracul s-ar face și el blând cu oaia dacă te-ai iuta la el cum te uitași acum la mine: de ce nu te uiți totdeauna așa? Mă faci să turbez când te uiți aspru la mine. Persida iar se simțea stăpână pe sine și pe el: ea-i strânse mâna și se uită stăruitor în ochii lui, rugându-l să tacă. — Măgar de frunte! zise el iar și începu să se frământe-n joc, în vreme ce Persida sălta ca pe spini.