Adriana credea. Credea tot, primea tot, era fericită de tot. — Să vezi ce frumos are să fie. Să vezi… În ajunul sărbătorii, Gelu ieși în oraș, să facă ultimele târguieli. Intrase într-o florărie să cumpere câteva mlădițe de vâsc și tocmai mângâia acele frunze verzi, pe care o vânzătoare i le strângea frumos în buchet, când văzu pe fereastră câțiva fulgi albi. Deschise ușa și rămase în prag să privească. Nu ningea încă. Erau doar vagi puncte albe, care se pierdeau în aer. Gelu întinse palma. Simți un bob de răceală și abia avu timpul să distingă o mică stea care se topi imediat. Se grăbi spre casa Adrianei. Venea cu întâii fulgi albi și credea în acest semn bun. Căci nu lipsea bucuriei lor decât zăpada aceasta albă, care aburea geamurile și înveselea strada. Îi strigă Adrianei, din prag, vestea bună. — Ninge, iubito, ninge! Dar nu termină bine, când fata îi ieși înainte, grăbită, cu obrajii roșii, cu ochii sclipitori, bătând din palme. — Nu știi vestea cea bună? Plec. Plec la București. Chiar acum, chiar deseară. Uite. O telegramă. Ei tot se duc în străinătate și casa rămâne singură. Să vezi ce frumos are să fie. Vai tu, ce bine.