Brigadierul descălecă, se plecă și-l luă în brațe. Vroi să-l ridice în picioare, dar genunchii ofițerului se muie, și trupul lunecă în jos, ca și cum s-ar fi topit. Călărașul privi împrejur… nimic și nimeni. Nu-l putea lua, iar inima nu-l lăsa să-l părăsească. Atunci un gând îi străbătu prin minte. Duse mâna la centiron, la spate, și scoase revolverul, apoi îl întinse prizonierului. Acesta înțelese, prin ochi îi trecu o licărire de bucurie, și de-abia luă arma cu amândouă mânile. Călărașul se sculă și întoarse capul, ferindu-se să vadă ceva groaznic; și, după câteva clipe, cât trebuiră degetelor înțepenite ale ofițerului să apese pe trăgaci, se auzi o detunătură pe care crivățul o fură repede, și o pierdu în depărtare. Călărașul privi: sublocotenentul își descărcase revolverul în inimă, și rămăsese întins, încremenit în cea din urmă zvâcnire a trupului cuprins de moarte. Brigadierul se plecă, se uită îndelung la fața care aproape nu se mai putea desluși de umbrele serii. Tremurând, ridică revolverul, îl vârî în toc, apoi acoperi trupul cu omăt. Își mai aruncă ochii o dată; nu se vedea nici o urmă; supt giulgiul alb al câmpului parcă nu se întâmplase nimic. Călărașul își simți sufletul împăcat acum; era liniștit.