” zise el vineri spre sâmbătă și porni din nou spre sat. Cum lupul mânat de foame se duce în timp de iarnă geroasă spre stâna în care știe adăpostită turma de oi, așa înainta Laie spre casa lui, fricos și privind mereu în toate părțile, oprindu-se din când în când, ca să vadă și sâ audă mai bine, dar hotărât să meargă înainte și gata să dea piept cu orișicine care i s-ar pune în drum. Sosit acasă, el ascultă puțin la fereastra neluminată, apoi bătu încet, încât era peste putință ca Ana, dacă doarme, să-l audă. Ana tresări, cu toate acestea, din somn și se ridică speriată în culcușul ei. Încă din ziua când au venit să-l caute și să știricească unde a plecat, ea a luat hotărârea de a se lepăda de el și s-a și lepădat. N-a spus, ce-i drept, nimănui în lumea aceasta că știe unde se află el, dar nici n-a zis că nu știe, ci numai că n-ar putea să știe chiar nici dacă el i-ar fi spus unde se duce, iară el a zis să spună că nu știe nici el unde o să ajungă și când o să se întoarcă. De atunci n-a mai supărat-o nimeni; dar ea era destul de deșteaptă pentru ca să simtă că e păzită în casa ei, că 1-ar da de gol și ar fi năpăstuită și ea dacă s-ar mai duce la el.