— Dacă e moașa la dânsa și mai vine și doctorul, zise ea, eu nu știu ce ajutor ar mai putea să-i dea Trică. — Să-i arate că e frate, grăi Mara. — Asta o știe dânsa, întâmpină Marta. Iară Trică tăcea și sta nemișcat. — Carevasăzică, nu vii?! îl întrebă Mara cu stăruință. — Ce să fac eu acolo? răspunse el. Mara se uită lung și aspru la dânsul, apoi la Marta: le înțelegea toate și era cuprinsă de simțământul că nu mai are nici băiat. — Ei bine! Sunt eu și singură destul om! grăi dânsa, apoi le întoarse spatele și se duse ca vârtejul peste câmpul întins. Persida știa că mama ei ar veni la dânsa dacă ar ști, dar n-o aștepta. Se gândise în mai multe rânduri să trimită pe Talia la dânsa, îndată însă ce se simțea mai bine, ea își schimba gândul. „Nu e nimic, își zicea; are să treacă și asta; de ce s-o mai tulbur degeaba? Eu singură mi-am făcut-o, eu singură s-o și port!” Când însă îi era din nou greu, când o cuprindea simțământul că nu mai poate să trăiască, îi scăpau vorbele: „Ah, săracă mama mea” Așa i-a venit moașei gândul să trimită pe Talia și la Mara.