Luna, deasupra lor, ca un taler de argint, le înflorea veşmintele albe. – Spune drept, Răducane, ţi-e frig ţie? – Mie nu… Dar ţie?… – Nici mie… – Irino, vrei să te duci, spune drept… – Eu?… Dar tu?… – Nici eu… Bătrânele pândeau ca doi câini, încremeniţi cu gâtul întins în faţa vânatului. Se văzură una pe alta şi nu îndrăzniră să se mişte nici una, nici alta. Răducanu şi Irina scoaseră din sân câte un ou roşu şi ciocniră. – Hristos a înviat, Irino! – Adevărat c-a înviat, Răducane! Răducanu sărută pe Irina. – Sa ciocnim şi cu vârful… zise Răducanu. – Vrei înc-o dată? – Hristos a înviat! – Adevărat c-a înviat! Şi Răducanu încolăci braţele pe după mijlocul ei subţirel şi o sărută. – Irino, tu ieşi din cuvântul mamei Iana? – Nu, Răducane, ferească Dumnezeu… – Nici eu! Dar de nu s-or împăca… – Niciodată?… M-arunc în fântână… – Şi eu în picioarele cailor… Bătrânele tresăriră. Fiorul morţii le cutremura pe-amândouă şi plecară năbuşindu-şi plânsul, de teamă "să nu-şi sperie copiii". Toată noaptea au plâns. Cum, să rămână far’ de copii? "Eu sunt de vină!" "Capul meu ăl sec!" "Fudulia mea!" "Mă duc eu la dânsa".