“ Bătrânul mai nu vedea, mai se făcea că nu vede, dar se zbătea din ce în ce mai rău, căci nu numai își făcea mustrări, ci mai simțea că văd alții și se temea-n fiecare clipă că lucrurile se dau pe față și toate i se surpă-n cap. După ce prin martie a ajuns, în sfârșit, să poată depune zestrea, el a răsuflat ușurat și-a luat hotărârea de a se opri, renunțând să mai scoată și ceea ce deduse dintr-al său. Ce nevoie mai avea el de economiile lui, când era asigurat până la sfârșitul vieții sale?! Cum să-l oprească însă pe Bughea, care mergea înainte cu hotărârea omului care-și face datoria?! Chinuit de gândul că alții văd și tac, ca să facă și ei ca Bughea, el nu mai avea nici tigna somnului, nici poftă de mâncare și umbla buimac de ici până colo pe moșie, se lega de toate nimicurile și simțea-n fiecare clipă că toți îl iau peste umăr ca pe un trecător și nimeni nu mai ține seamă de dânsul. Mai rămăsese însă unul, Raumer, care se încrunta când cineva îndrăznea să pună fie măcar și numai printr-un gest la îndoială buna-credință a bătrânului și curăția gândurilor lui.