Și explică starea proastă a otelelor prin aceea că boierii trag la ispravnic, la mănăstire, iar călătorul de rînd se oprește la simplele hanuri de la drumul mare. Călătoria se face cu trăsură proprie sau cu diligența. „Căruța de poștă” 11 sperie la prima vedere pe drumeț și deci preferă să ia cu chirie o adevărată și mai scumpă trăsură, cu șaisprezece cai și patru surugii, cari tot timpul poartă conversație cu animalele lor, suduindu-i întîmplător, ne asigură Kunisch, care a învățat binișor românește, și de „cafeaua ce o va bea Dumnezeu mîne dimineață”. Drumul, după o ploaie, e grozav. Șase alți cai trebuie să se adauge și se ajunge la București abia în șaisprezece ceasuri. Casele de poștă, biete cocioabe, nu oferă nimic decît mămăligă cu ceapă și apă proastă. Linia de telegraf, o inovație, îndreaptă singură, prin ținutul în care satul nu e o realitate prea vizibilă. Bucureștii văzuți de departe samană cu un Alger. Amestecul celor 15 000 de case pentru 120 000 de locuitori, străbătut de turnurile a o sută patruzeci de biserici, impresionează. Înlăuntru însă „o grămadă de sate unul peste altul” (ein Haufen zusammengeschobener Dörfer), cu dărîmături în toate părțile, și în Lipscani, ziduri fără acoperiș, pivniți fără ziduri, cu străzi în care se bălăcesc porci și latră cîni, cu preoți murdari și țigani leneși, cu pepeni verzi deschiși în piețe, cu femei cinchite turcește la porți.