spusei. La aceste vorbe, ușa se deschise și madam Adela reapăru cu o figură mai binevoitoare, dar zeflemitoare: — Vreți să mergeți la consul-a-a-t? Osteneală zadarnică! Știuci și crapi, ca d-alde Sara și amantul, nu figurează în hârțoagele consulatului! Musa sări ca ars: — Ce „știucă”, madam? Ce „crap?” Sara e fata mea și nu permit nimănui s-o insulte! — Ah! dumneata ești tatăl Sarei? Domnul Moriț Feldman de la București? — Da-a-a! Da-a-a!… Eu sunt domnul Feldman! Madam Adela deschise ușa de perete: — Ah! atunci se schimbă treaba. Fiți amabili și intrați, domnilor! Ne pofti într-un salonaș, apoi strigă: — Ahmed! Ahmed! Talata cafele! Apoi, scuzându-se, dispăru o clipă ca să-și dreagă toaleta. — Talata, malata, spuse Musa, nu știu ce urmează, dar cafea, cu siguranță și nu-i rău. Auziși târfa?! „Știucă”! „Crap”! Doi foxterieri, grași ca doi purceluși, care dormeau pe o canapea, veniră să ne miroasă încălțămintea. Musa aruncă o privire în jur. Îmi șopti: — Asta-i casă de codoșcă! Uite cine vorbește de „știucă” și „crapi”! Un tinerel arab, îmbrăcat cu un halat alb și surâzând, arătându-și dinții frumoși, ne puse cafelele în față. Puțin mai apoi, reapăru și gazda, care, fără să spună o vorbă, îmi atinse obrazul cu dosul mâinii sale grase: — Drăguț băiat!