Coborîndu-se la Roman în jos, călătorul pătrundea într-o lume ambiguă. Aici fusese ținutul de graniță unguresc, cu episcopatul catolic de Milcov, cu minele de sare, în legătură cu coroana Ungariei de la Ocna, cu Bacăul însuși, care este de fundație ungurească. (Sascut înseamnă Fîntîna sasului în ungurește.) Trebuie să se facă însă aici o deosebire între vechii secui, aflători și în veacul al XlII-lea pe aici, de o parte, și, de alta, între ungurii prinși în Ardeal[2]și colonizați de Ștefan cel Mare. În munte, în sfîrșit, exista aici un ținut păstoresc, al Vrancii, de care am mai vorbit, și care nu e nici pînă acum pretutindeni cercetat în viața sa populară, de o covîrșitoare importanță. Veacul al XV-lea numără o sumă de călători cari au străbătut sau Țara Românească sau Moldova, pentru că el este acela al unei activități comerciale. Prin mijloacele pe care le pune la dispoziția domnilor această activitate comercială și prin interesul care se concentrează asupra țerilor noastre tocmai din cauza acestei importanțe comerciale secolul se deosebește puternic de cel care l-a precedat. Este ocupat în Moldova de domnia lui Alexandru cel Bun și a urmașilor săi îndușmăniți, iar de la 1457 înainte pînă dincolo de margenile veacului al XV-lea (1504), de domnia, neasămănată supt toate raporturile, a lui Ștefan cel Mare – Țara Românească fiind într-o situație mult mai scăzută.