„Păstoriule, i-au zâs Chelestina, fără îndoială te-au lăsat; fie-ți milă de o streină pe cari asămine o lasă și îndrepteazâ-mă într-acești munți, la vreun sat, la vreo lăcuință unde să poci găsi nu odihnă, ci măcar pâne.” „Vai! Madamă, i-au răspuns ciobănașul, aș vré din toată inima să te duc păn la satul Gadara cari esti după acesti stânci; dar d-ta nu vei ceri ca să mă întorc iarăș când vei ști că astăzi amorezata me să însoțăște cu protivnicul meu, mă duc din acești munți hotărât să nu mai viu în viiața; și nu mi-am luat decât fluierul, niște strai și pomenire binelui ci am perdut.” Acesti puține cuvinte au făcut să-s nască în Chelestina multe idei: „Prietine! au zâs ea ciobănașului, tu n-ai bani, și când vei ieși din acest loc, îți vor trebui: am câțva galbeni pe cari îi vom împărți, de vei voi să-mi dai hainile cari sunt într-această bocce.” Păstorașul priimești: Chelestina i-au dat o duzină de galbeni; și, după ce ciobanul i-au arătat drumul ci merge la Gadara, ea ș-au luat zâua bună de la dânsul și au întrat în peștiră ca să-s îmbrace ciobănești. Ea au ieșit cu cheptariu cel de peli de capră, cu traista, cu pălărie ce de pai cu cordeli și mai frumoasă așa fel decât cum fusăsă împodobită cu giuvaiericale; ea au apucat drumul la sat, unde sosind, întreabă pe țărani de n-ari vreunul trebuință de un argat.