A fost destul pentru astăzi. Cuprinsă apoi de un fel de spaimă, ea-l strânse în brațe și începu să se sărute cu el mușcându-i buzele, nesățios, cum numai femeia trecută știe să se sărute cu un băiat tânăr. — Trică, șopti apoi, o să te bată Dumnezeu dacă vei spune cuiva ceva. Mi-e rușine de mine însămi și n-am ce să-mi fac. O să ți se facă scârbă de mine! — Nu! niciodată! răspunse el și drept dovadă începu din nou s-o sărute pe mușcate. — Destul, zise ea, că nu mai sfârșim. Trică, să vorbești cu jupânul ca să vorbească cu mă-ta. Eu nu pot vorbi cu el: ar cădea în bănuială. Mă-ta are bani! — Dar nu e păcat să dăm atâția bani? întâmpină el. — Nu vorbi așa, Trică, îi zise ea. Nu se poate să te duci: m-aș prăpădi eu! Vorbește cu el, căci de celelalte, grija mea. Acum nu mă mai poți părăsi. El o strânse din nou în brațe. — Lasă, grăi dânsa, altă dată, mai în tihnă. Sărutându-l apoi din nou, ea se depărtă repede. „Altă dată, mai în tihnă”: ăsta era gândul cu care se despărțiră. Tihna însă n-o găsești când o cauți, ci când se nimerește.