Cum nu sunt un șoarec Doamne — măcar totuși are blană - Mi-aș mânca cărțile mele — nici că mi-ar păsa de ger... Mi-ar părea superbă, dulce o bucată din Homer, Un palat borta-n perete și nevasta — o icoană. Pe pereți cu colb, pe podul cu lungi pânze de painjen Roiesc ploșnițele roșii, de ți-i drag să te-uiți la ele! Greu li-i de mindir de paie și apoi din biata-mi piele Nici că au ce să mai sugă. — Într-un roi mai de un stânjen Au ieșit la promenadă — ce petrecere gentilă! Ploșnița ceea-i bătrână, cuvios în mers pășește; Cela-i cavaler... e iute... oare știe franțuzește? Cea ce-ncunjură mulțimea i-o romantică copilă. Bruh! mi-i frig — Iată pe mână cum codește-un negru purec Să-mi moi degetul în gură — am să-l prind — ba las săracul. Pripășit la vro femeie, știu că ar vedea pe dracul — Dară eu — ce-mi pasă mie — bietul „îns!” la ce să-l purec? Și motanul toarce-n sobă — de blazat ce-i. Măi motane, Vină-ncoa să stăm de vorbă, unice amic și ornic; De-ar fi-n lume-un sat de mâțe, zău! că-n el te-aș pune vornic, Ca să știi și tu odată boieria ce-i, sărmane!