Filibaș căzu de-a dura pe dușumele, urlând întruna: — Ești o canalie, domnule, un pungaș, un hoț!... În pușcărie ai să ajungi, nu în serviciu! Canalie!... Tocmai acuma sosi și nevasta de la băcănie cu vin și cu mezeluri. Auzi gălăgia de departe și, îndată ce intră în curte, porni să țipe ca din gură de șarpe: — Aoleu! Săriți, că-l omoară! Săriți!... În curând, vecinii dădură năvală pe la ferestre, copiii vizitiului începură a plânge, iar proprietăreasa striga pe-afară că numai vizitiul e de vină, că el se ceartă cu toată lumea și c-o să-l dea afară, că-i face de râs casa și-i sperie chiriașii. Vizitiul însă, care în vremea aceasta trecuse în odaia lui, bombăni: — Să-ți fie rușine a minți și a te lăuda ca un netot, că ești om bătrân!... Nevasta lui Filibaș era în sală, îl auzi și-i strigă amenințându-l: — Las' că te știe lumea cine ești, afurisitule! Ți-e necaz că-l avansează, ai? După ce te primește omul în casă și te hrănește, mai sai cu bătaia la dânsul, pocitule și holbatule! Filibaș se sculase de jos și ieșise în curte să povestească vecinilor ce s-a întâmplat. Toată lumea era de partea lui și toți îl ocărau pe vizitiu și spuneau că are necaz pe Filibaș pentru că îl avansează.