Cu ungurii s-a inaugurat un nou sistem. Contra magnaților, din ce în ce mai porniți pe război, cu gîndul ascuns, de altfel firesc, de a reface monarhia apostolică a Sfîntului Ștefan, se ridicase o democrație maghiară, care, cît e slabă, pretinde a dori conlucrarea anestă, devotată chiar, cu românii. Și eu am primit la Cameră o deputăție de-a lor, oameni cu fața deschisă și cu mînile tari și aspre, cari nu erau socialiști, dar, înainte de orice, sociali. Această mînă, guvernul a strîns-o cu căldură, mai mult decît atîta: cu o deosebită recunoștință. Se va vedea mai tîrziu dacă, în loc să dezbinăm o nație care nu are de ce să ne iubească prea mult, nu e mai cuminte s-o lăsăm în grija ei proprie, ea avînd să-și poarte procesele și să-și culeagă roadele fără ca noi să intervenim pentru ca, stabilind situații și fixînd proporții, să sprijinim devotamente care se șterg și să ațîțăm și mai mult uri care rămîn. Nu mai vorbim de vechea zestre bulgărească din Cadrilater, unde din nou românii colonizați acolo vor întîlni altceva decît o caldă inimă frățească. Astfel s-a ajuns, după ce, uneori, o cifră se proclamase la fața locului și alta se înscrisese la București, la un rezultat care abia ajungea pînă la 40% și dădea dreptul la o primă de care partidul declarase, prin gurile dlor Mirto și Mihalache, în fosta Cameră, că n-are nevoie, că nu poate să aibă nevoie niciodată.