— Irinel, să mergi cu mine! Nu vezi ce zi frumoasă? Am găsit un ciorchine de corniță coaptă. Toată săptămînă l-am păzit… — Nu, mercil — Imposibil… trebuie sa mergi… Am sa-ți spui ceva… — Ce? Și mă pironi cu ochii. Atîta lumină cine să răbde? Mă uitai în jos. Revoltat de frică, simții un curaj de erou. Ridicai capul. — Trebuie să vii! În viața mea nu poruncisem nimărui… ei îi poruncii! Întuneric beznă. Ploua. Mă întorsei la perete, închisei ochii. Se făcea o Duminică minunat de frumoasă. Și cu același curaj îi mai zisei o dată: — Trebuie să vii! Și o luai de mînă și îi spusei ceea ce de doi ani voiam să-i spui: — Irinel, te iubesc!… Tu mă iubești ?… De ce taci ?… De ce pleci ochii în jos?… Spune-mi: vrei să plec din casa unde te-am văzut crescînd?… — Rămîi! Ne-am îmbrățișat. S-a isprăvit. Doamne, ce curaj are omul cînd iubește! Nădușeala se răci pe mine cînd mă gîndii că scena nu se petrecuse încă și că trebuia să se petreacă întocmai. Frica de așa curaj mă îngheță în plapîmă. Se lumina de ziuă. Adormii încet-încetinel, reîncepînd aceeași scenă. — Irinel… vrei să ne plimbăm… — Nu… merci!