Dar nu. Surâsul Elisabetei era mulțumit și nu ascundea nimic decât buna satisfacție de a trăi. “Ar fi Elisabeta capabilă de adulter?” se întrebă Gelu privind-o și tot el își răspunse că nu. Pentru asta o femeie trebuie să aibă imaginație și era tocmai coarda care plesnise. Ieși de acolo necăjit, de o tristețe nepersonală, căci în fond nu avea nimic cu Elisabeta, nu o iubea, nu o iubise și nu regreta nimic. În stradă abia observă că volumul lui Anatole France, pe care îl adusese în dar, era tot în mâinile lui și că uitase să-l dea. Amintirea Adrianei îi făcu bine: ea era acum la zenitul tinereții, unde cu ani în urmă fusese Elisabeta, curajoasă, surâzătoare, liberă, gata de toate nebuniile, ca un animal tânăr ce n-are nimic de apărat decât elementara lui frumusețe. Seara, pe peron, Adriana îi sări de gât și îl îmbrățișa lung. Era lume multă, lumină. Puteau să o vadă oameni de la D… veniți cu același tren, și atâta ar fi fost de ajuns pentru un scandal. Îl înfrunta nepăsătoare pentru un sărut. Îl duse pe Gelu în bătaia unui felinar și îl privi mult.