Se împlinesc o sută zece ani de cînd Cloșca și Horia, capii revoluției țărănești întiîmplate în Ardeal Ia l784 au fost schingiuiți pe roată și uciși. Ce a fost revoluția aceasta, al căreia caracter social au căutat să-l ascundă istoricii interesați, putem spune în două cuvinte. Țărănimea prigonită. Încărcată de dări nedrepte și neomenești, s-a răsculat ca să schimbe orînduirea crudă sub care gemea. în calea ei a întîmpinat însă împotrivirea clasei stăpînitoare. Clasa aceasta fiind alcătuită din unguri, a fost natural ca răzvrătirea să ia în ochii multora o însemnătate pe care n-o avea în fond: o mișcare pur și simplu națională. De fapt. Însă, țăranii nu se ridicau împotriva magnaților fiindcă erau de alt neam, ci fiindcă asupreau în chip nelegiuit. O a doua caracteristică a mișcării acesteia, și care trădează încă mai mult lupta de clasă, este faptul că iboierimea românească, departe de a merge alături cu sătenii răzvrătiți, ea se maghiarizase de mult și s-a declarat solidară cu asupritorii, cu magnații unguri. Ca și preoțimea cea înaltă a amîndoror neamurilor, boierimea a luat o parte rușinoasă la potolirea revoluției, la schingiuirea revoluționarilor. Semnul acesta, care ne învață mai mult decît orice că a fost o mișcare economică și socială, iar nu numai națională, s-a arătat de altfel în toate revoluțiile mari și mici din țara Ardealului.