Nu vreau, îți spun, și trebuie să mă crezi! Codreanu era muiat, scos din sărite. La asta nu se gândise. O luase așa în glumă, pe tândălite, ca să-și petreacă timpul, și din glumă în glumă el s-a pomenit în cele din urmă într-o încurcătură din care nu mai putea să iasă. Îi părea rău c-a apucat-o de mâini, îi era rușine c-a scăpat acele vorbe, dar nu mai putea să dea înapoi. Era-n vorbele rostite de dânsa o atât de gingașă părere de rău, încât el se simțea umilit, vinovat și, fără ca să-și mai dea seamad espre ceea ce face, ridică una din mâinile ei și o sărută. — Vai de mine! zise ea speriată. Cum poți d-ta să faci asemenea lucruri?! Îi era parcă stelele cad de pe cerul senin, îi venea să plângă, dar nu era-n stare să se ridice și să-l părăsească. — D-ta ești de vină! răspunse el strâmtorat. Persida, deși tânără încă, era femeie și simțea înțelesul acestor vorbe. — Să mergem, te rog, îi zise ea încet și stăruitor. Să mergem! zise iar hotărâtă de a nu mai rămâne niciodată singură, fie cu dânsul, fie cu altul. Întorcându-se-n curte, era și el hotărât să nu mai rămâie singur cu dânsa.