grăi în cele din urmă, ca să se mai molcomească ea însăși pe sine, dar tot om dat de la Dumnezeu e, și botezul o să-l sfințească și pe el.” Da! botezul sfințește chiar și pe copiii adunați din margine de drum. Ea, cu toate aceste, se opri, ajunsă la intrare, ca în fața unei primejdii. — E aci neamțul? o întrebă pe Talia. — Nu e, răspunse aceasta, a plecat pe-nserate și nu-i e obiceiul de a se întoarce înainte de cântatul cocoșilor. Și nu s-a abătut Națl nici astă dată de la obiceiul lui. Plecase supărat, muncit de gânduri grele, încât nu mai știa nici el ce are să facă și-și petrecuse timpul cuprins de viu neastâmpăr. Târziu după miezul nopții, când s-a întors istovit și cam amețit acasă, toate erau trecute și în iatacul luminat de o candelă se făcuse liniște adâncă. Persida dormea cuprinsă de somn întăritor, încât abia i se mai simțea răsuflarea, iară Mara se așezase pe patul lui și fusese și ea biruită de somn. Văzând pe Mara, el se opri și stete o clipă, apoi voi să iasă, să plece, să se ducă, să fugă: îi era rușine, îl cuprinsese un fel de spaimă, parcă o grea pedeapsă îl aștepta.