Și, cu jertfă asta, rămâne deplin stăpânitor în țara lui. Despre el zice cronicarul: „După ce au trecut domnul dincoace, n-au mai avut stăpânire peste românii din Ardeal, dar nici pe dânsul să-l stăpânească cineva n-au fost”. Încă de pe când era ban al Severinului, Radu se-mprietenise cu călugărul Nicodim din țara Sârbească, un om foarte învățat, care pentru faptele lui bune și marea lui credință în Dumnezeu, era privit ca un sfânt. Sub domnia lui Radu, Nicodim vine și se statornicește în țara Basarabilor. Numele acestui sfânt împreună cu al înțeleptului domn amintesc întemeierea celor dintâi așezăminte mănăstirești pe pământul Munteniei. În cei doisprezece ani de pașnică domnie Radu-Vodă ridică lăcașuri de rugă și chilii pentru călugări la Tismana, la Cozia, la Cotmeana și la Câmpulung. Nicodim rămâne până la sfârșitul zilelor lui egumenul măreței lavre de la Tismana, zidită pe o stâncă uriașă deasupra unei cascade, în cel mai frumos adăpost din munții Gorjului. Radu Negru închide ochii în anul 1384. El lasă doi ciori: pe Dan și pe Mircea. Dan, cel mai mare, stă numai doi ani la cârma țării. Sufletul lui, pare a fi moștenit de la străbuni mai mult însușirile de ostaș, decât pe cele de gospodar.