Se întâlniau în fiecare Duminică, într’o berărie, dintr’o stradă mărginașe, unde veniau foarte mulți străini. La șapte ore seara, Titu Risipeanu, însoțit de nedespărțitul său baston de trestie, se așeză la o masă mai retrasă, cerea un pahar cu bere și aștepta. Eră un tânăr de treizeci și patru de ani, nici frumos, nici urît, cu o puternică mușculatură, cum nu se vede decât la unii gimnastici de circ. După vorbă și mișcări își da îndată pe față firea lui de țăran, pe care nici nu căută să și-o ascundă. Terminase școala comercială și intrase în serviciul unei mari case de schimb. Ocupă acest loc de aproape zece ani. Era plătit bine și se obișnuise cu munca țifrelor, ca un poet cu rimele. Părinții lui nu mai trăiau de mult; el ducea o vieață de boem. Fără a fi un mizantrop, trăia cam retras de oameni, își întocmise felul său de existentă, a cărei monotonie nu-l supăra de loc. Afară de orele slujbei, se plimbă puțin, mânca totdeauna cu aceeaș poftă bună, apoi dormia regulat opt sau nouă ore, în cea mai deplină liniște. Mai târziu se adăuga la acest program de vieață și o legătură de inimă. În fond, Titu Risipeanu era un înțelept: nu cerea vieții mai mult decât poate da.