Ce treab-am eu?! Ai s-o duci rău dacă dup-acum ai început cu mofturile! Porniră la masă. Cazanul fu scos în curte și soldații se apropiau unul câte unul cu capacul ca să-și ia porția. Târgovețul cu tabachera potcovită ieșise și el, nu ca să mănânce, dar „ca să aibă o idee”. Sergentul îl duse tocmai lângă cazan, pe deasupra căruia un regiment de muște zăcea decapitat. — Ce, domnule sergent, de asta mănâncă toți? întrebă târgovețul. — Păi! Stăpânul tabacherei își puse batista la nas. De la cazan l-a purtat prin bucătărie. Pe jos nu se mai cunoștea dac-a fost odată podit cu asfalt; acuma se vedea numai ceva cenușiu, crăpat, și vreo câteva băltoace de apă stropiseră pereții. Într-un colț două hârdaie cu apă, peste care plutea o pojghiță de grăsime albă, împeticată. Niște tocătoare murdare pe mese, iar în cui obligatorul șir de ardei și legătura de usturoi. Cazanele murdare fierbeau întruna, iar în fundul unei colosale putini de borș, în care nu rămăseseră decât huștile, muștele jucau în pas de voie. În fundul plitei sfârâia un capac de bidon plin cu ficat. Târgovețului îi mirosi a tocană. — Da’ acolo ce-i? întrebă dânsul. — E niște tocană mai particuleră, a noastră, răspunse sergentul.