Era un vechi obicei al casei ca cea din urmă noapte a anului s-o petreacă adunați cu toții la un loc, și d-l Iorgovan Ceplac, căldărarul, ținea să păstreze cu toată sfințenia obiceiul acesta. Așa se pomenise el și cucoana Sofița, care era fată de căldărar, de fel din Brașov, și nu-și putea închipui sfârșitul anului altfel. Bolnavi dacă ar fi fost, de Sân Vasii s-ar fi sculat din pat și-ar fi stat la masă cu calfele și cu ucenicii, căci altfel Anul Nou nu putea să le aducă noroc. Încă la ameazăzi se înceta cu lucrul, pentru ca oamenii să aibă timp de a se spăla și premeni și să iasă-n oraș, dacă voiau să-și cumpere câte ceva. Treceau apoi unul câte unul pe la „cantor”, ca să fie socotiți, și patronul le număra simbria pe o lună pe deasupra, ca să se bucure și să fie voioși, iară la opt seara suna clopotul și se adunau cu mic, cu mare, la masa-ncărcată cu toate bunătățile, totdeauna aceleași după rânduiala pe care cucoana Sofița o știa din copilăria ei, ca la masa din ziua de Anul Nou: sarmale, purcel fript în coaja lui, plăcintă cu bani și cu bilete de noroc, iară vinul totdeauna negru.