Amândoi gospodarii sunt nevoiți să puie și pe boieri la dări, poporul fiind adus în sapă de lemn. Chemarea lui Tudor, mântuitorul lui cuvânt, răsunase mai tare decât flintele pandurilor lui. Dreptatea venea anevoie, venea încet, ca din cine știe ce depărtări, dar venea. Se mai speriau dintre boieri de apropierea ei, se mai jeluiau pe la cei puternici, unii la ruși, alții la nemți, că se strică vechile așezări, prin care ei au fost pururea scutiți de orice sarcină, și că numai „carvonarismul” Apusului ar fi „pricina afanisirii patriei noastre”. Ei vedeau în deșteptarea norodului, în chemarea celor mulți la o viață vrednică de om, nu numai o primejdie, dar și o mare nelegiuire: „răii, ziceau ei, au semănat duhul răzvrătirii și a neascultării în sufletele multora din cei proști, și neamurile cele mai de jos s-au sculat împotriva noastră a celor întâi pământeni”. Proștii și neamurile cele mai de jos — era poporul, care cerea să aibă și el o părticică din rodul muncii lui, poporul care, după atâtea veacuri de tăcere și de sfântă îndurare, începea să vorbească, să spuie ce-l doare, celor ce se deprinseseră-a crede că țăranul nu e făcut pe lume decât pentru a fi robul tăcut al boierului.