Și e irezistibil, fiindcă nu se uită la parale. Ar vrea să-și arate puterile și e mâhnit că nu i se prezintă ocazia. Totuși, se simte bine. Oricum ar fi, Parisul tot Paris rămâne. Chiar în vremuri războinice. Și se plimbă mândru, țanțoș, fericit. Într-un colț, însă, se pomenește cu un gardist. — Vă rog să vă legitimați! — Cum, domnule? De ce? N-am făcut nimica! zice Jenică speriat. — Se prea poate, domnule, răspunde gardistul. Dar sunteți suspect… Un tânăr voinic ca d-voastră, dacă nu e militar, trebuie să fie sau neamț, sau spion… Jenică protestează, zâmbește, se încurcă și nu se descurcă decât tocmai la secție. „A înnebunit poliția, se gândește Jenică ieșind de la secție. Nu mai vede decât nemți și spioni. Scârbos popor”… Își urmează plimbarea și, în splendoarea înserării, uită îndată incidentul. Iar fluieră, iar zâmbește și aruncă priviri drăgăstoase femeilor. Dar în curând văzu că toate femeile se uită la dânsul cu scârbă. „Ce dracu oi fi având?! își zice Jenică îngrijat. Nu cumva”… Își pipăie hainele, cravata, gulerul, pălăria. Nu simte nimic deosebit. Se privește într-o vitrină. Se găsește foarte elegant și cuceritor. Atunci, ce să fie? În sfârșit, găsește trei fete. Le privește dulce, dar ele întorc capul, iar una zice: — Ce tip nesimțitor!