Ar fi murit însă mai bucuros, dară nu ar fi venit dacă nu s-ar fi găsit un preot care era gata să ne cunune. Suntem cununați! — Cum? În taină? Fără de învoirea părinților? întrebă preotul. — Cu învoirea mumei, răspunse Națl cam în silă; învoirea tatei nu o puteam cere fiindcă eram în dușmănie. — Dacă așa este, grăi preotul întorcându-se spre Hubăr, atunci căsătoria e neatinsă și copilul e legiuit. Dar tot trebuie să fie binecuvântată căsnicia de amândouă bisericile. Hubăr nu se putea dezmetici. Se simțea ușurat, dar tot nu putea să-l ierte pe Națl că s-a căsătorit fără de învoirea lui. — Să fie, zise el, să fie binecuvântată de amândouă, dar copilul e al nostru, numai al nostru. — Da, tată, răspunse Națl, și ei rămaseră câtva timp într-un fel de încordare. Părintele pleban ar fi așteptat ca ei să-și dea mâna, să se îmbrățișeze, să se sărute, să arate că s-au împăcat. Națl nu îndrăznea însă să se apropie de tatăl său, iar Hubăr nu putea să se uite în ochii fiului său. — Te rog, tată, grăi în cele din urmă Națl, dacă se poate, să vii să vezi copilul. Hubăr își ridică ochii.