Afară se aude zgomot și plantonul intră aducând în spinare pe Vasile țiganul. — Ce? S-a îmbătat? strigă Moș Teacă? — Nu știu, trăiți, don căpitan! L-am găsit lungit lângă cișmea și cu fața-n sus. Dădea din mâini și din picioare de făcuse gropi în pământ!... — Mi se pare, trăiți, don căpitan, că suferă de „du-că-să pă pustii”, răspunde un soldat. — Nu vorbi, leat! Lasă, că-i arăt eu „ducă-să pă pustii”!...Dați o curea. S-a îmbătat ca să scape dă corvoadă. Plantonul așază la pământ pe Vasile, care dă încă din picioare, ca prins de friguri. Are fața galbenă, ochii-i sunt deschiși mari, buzele-ncleștate și brațele contractate. Din când în când , câte un fior îl cutremură. — Stai, că-ți arăt eu să faci pă mortul! Mîîî! Mîîî! Scoal, țigane, că nu prostești pă nimeni! Și Moș Teacă-l împinge cu piciorul. Scoal mă! Scoal! Nu vrei, hai?! Nu vrei?... Ia să mi-l dezbraci, sergent! Potroacă se aplecă la pământ și dezbracă de tot pe Vasile. Moș Teacă ia-n mână cureaua și-ncepe a lovi pe bolnav, care nu mișcă. — Aduceți-mi o lumânare. Moș Teacă ia o lumânare, o aprinde și o lasă să picure pe pieptul lui Vasile, care se înfiorează din când în când , dar nu se deșteaptă.