Unu nu lipsea!... Am fost amabilă, am făcut tot ce s-a putut, cu toate că nu fusesem prevenită. S-a petrecut toată noaptea. Dar a doua zi dimineața, după plecarea dumnealui la birou, am împachetat câteva lucruri, am trimis servitorii la plimbare, i-am expediat cheia de la antret printr-un comisionar ― ș-am plecat la mama. Peste două zile, a venit după mine. S-a rugat, a plâns... și, în sfârșit, ne-am împăcat. Credeam că l-am vindecat pentru totdeauna de musafiri. ― Când colo? ― Când colo, ieri, pe la cinci, îmi telefonează că deseară ― adică aseară ― avem iar invitați la masă, douăsprezece persoane. "Cine i-a invitat?" ― "Soră-mea." ― "Sora d-tale n-are decât să-și invite prietenii acasă la ea. Aici, eu sunt stăpână" ... Ei, ce zici d-ta de toate astea? ― Ce să zic? După câte mi-ai spus, am impresia că face dinadins... ― Dinadins? ― Firește. Cu plan adânc... ― Cu ce fel de plan? ― Ca să rămâie singur, din când în când... ― Parol? Doamna rămâne câteva clipe cu gura întredeschisă, cu ochii-n ochii mei. ― Uite, la asta nu mă gândisem... Da, da, se poate să ai dreptate... Dar am să mă răzbun eu, dacă-i așa!