sapristi! Trase ușa după el ș-o tuli drept la cazarmă. La douăsprezece se întoarse acasă. Aruncă sabia și chipiul. Intră în sofragirie. Masa, pusă. Mitzi, pe un scaun, cu ochii în palme. Și în loc să fie cu robe de chambre-ul ei albastru, străveziu și descheiat la piept, era cu aceeași rochie din ajun… Colonelului îi zvîcni inima. — Mitzi, ce ai? — Ce să am… — Ai pierdut? — Da… — Ei, și? Pentru prima oară ai pierdut?… Slavă Domnului!… Zi c-ai pierdut tot… — O! nu… — Atunci? — Ah! mai mult… — Cum? — … mult de tot… — De unde? — O nenorocire!… Și Mitzi nu îndrăznea să-și ia mîinile de la ochi. — Ce nenorocire? — Am rămas datoare… — Datoare?… Pe cretă?… — Nu… Mai rău… — Ci spune odată, nu te mai scînci ca un copil! Colonelul se plimba agitat. — Ai furat? — Mai rău… Colonelul se uită la urechile ei. Solitarii, la locul lor. La mîini? Inelile și brățările, la fel. O luă cu binișorul. O mîngîie pe părul ei blond și mătăsos. — Mitzi, dacă mă iubești, spune-mi! Mitzi își luă mîinile de la ochi. Ochii, roșii. — Mitzule dragă, la Fanșetta… era… și Richard… Ș-o podidi plînsul.