Strigăte de groază și de durere se ridicau din toate părțile, sporind neorânduiala. Peste câteva ceasuri mii de leșuri acopereau câmpul de la Vadul Râmnei. Și pe când Petru și frate-său Alexandru, domnul Munteniei, fugeau spre Dunăre c-o frântură de oaste, Ioan Vodă — într-adevăr cumplit de astă dată, trecea ca un vânt de pustiire peste biata țară lăsată fără strajă. El intră în București ca biruitor și ca stăpân, făcu domn pe Vintilă-Vodă, și, lăsând întâmplării grijă isprăvilor lui, porni spre Brăila cu înverșunarea sălbatecă a unei fiare flămânde ce-și adulmecă prada. Acolo fugise Petru cel șchiop, Ioan Vodă își năpusti gloatele nerăbdătoare asupra bogatului oraș dunărean, pe ale cărui ziduri flutura, de mai bine de-o sută de ani, steagul turcesc. Lozinca era: „Nici o cruțare și nici o milă”. Și n-a fost nici o cruțare. Mulțimea s-a îmbătat de vederea sângelui, și mai vârtos a bogățiilor risipite pe uliți. Ce-a scăpat de sălbătăcia ei, au mistuit flăcările. Petru fugise la Constantinopol. Oști proaspete de turci și de tătari veneau dinspre gurile Nistrului în ajutorul Brăilei. Aprigul voievod, cu voinicii lui din ce în ce mai întărâtați se aruncă înaintea lor și le scurtă din drum. Loviți pe neașteptate, în preajma Lăpușnei, tătarii, câți mai scăpară cu zile, o rupseră de fugă-ndărăt, iar turcii se buluciră în cetatea lor Tighina, sau Benderul, cum îi ziceau ei.