Călătorul întîmpina însă alături de această viață politică și socială una religioasă, care se consolidase și ea. Mănăstirile cele mai multe și frumoase, unele dintre dînsele păstrate așa cum trebuie, altele într-o stare de ruină totală sau parțială, mănăstirile care fac mîndria țerilor noastre, nu existau la sfîrșitul veacului al XIV-lea decît numai în cîteva colțuri de țară, înfățișînd mai mult începuturi decît o dezvoltare ajunsă la un termen apreciabil al ei. Vechea noastră viață religioasă, pe care ar fi putut-o întîlni călătorii din secolul al XlII-lea și din întîia jumătate a secolului al XIV-lea, avea foarte modeste rosturi canonice. Ceea ce nu înseamnă că vlădicii cari se îngrijeau de sufletul celor din al XIII-lea veac n-aveau nici un fel de legături între sine. O canonicitate foarte elementară exista, firește. Ca să înțeleagă cineva de ce am trăit atîta vreme în forme bisericești foarte primitive, care n-aveau nici un cuprins legal, nici un exterior solemn, trebuie să ne gîndim la originea vieții religioase la noi. În mare parte această origine e predica în mijlocul barbarilor, într-un timp cînd aceștia aveau stăpînire asupra acestor ținuturi, o stăpînire de la un lagăr depărtat către ținutul de văi locuit de țerani. Pe vremea aceea înrîurirea bisericească s-a exercitat nu prin episcopi, ci prin misionari, întocmai cum creștinismul se întinde, în timpurile noastre, prin anumite ținuturi de civilizație redusă, cu ajutorul misionarilor, misionari cari pleacă puțin pe sama lor proprie și potrivit împrejurărilor, pe cînd, atunci cînd creștinismul se întinde în formă episcopală, mijloacele sînt cu totul altele.