El avea sindilă tare, cum nu se mai face în timpul nostru; țigla s-a introdus mai tîrziu, supt influența ardeleană. Strașina era foarte mare. Totalul se combina foarte frumos cu clădirea însăși: era un joc întreg de planuri deosebite ce se întretăiau: nu se înfățișa o singură linie, ci coperișul se mlădia după liniile clădirii, așa cum se mlădie veșmîntul după formele corpului. Aceasta formează și frumuseța lui deosebită. Dintre curțile domnești, cîteva, mai nouă, s-au păstrat, de exemplu la mănăstirea Slatina din Moldova. Clădirile care se zic a fi „în stil românesc” astăzi nu dau nici cea mai depărtată idee despre zidirile acestea cu caracter laic: în cele de acum s-au îngrămădit o mulțime de elemente de împodobire, mai ales coloane scurte, care dau o înfățișare grea, pe care clădirile de odinioară n-o aveau. Erau puține încăperile cu ziduri foarte groase. Se păstra sprinteneala caracteristică întregii noastre arte. Cît privește împodobirea dinăuntru, se pare că se acopereau păreții cu pătrate de smalț înfățișînd deosebite figuri. S-au găsit astfel în ruinele Sucevei elemente de acestea care s-ar putea să aparție și unei epoce mai vechi. Ieșind din cetate, după ce făcuse cunoștință cu biserica și cu casa de locuință a domnului, călătorul întîlnea prăvălii foarte asămănătoare cu cîte una din cele ce se mai văd și acum în vechiul lași.