Calul se zice și azi gloabă, pentru că în timpurile vechi o unitate de plată era el, calul, de unde și domnului de mai tîrziu, cînd era vorba să i se facă un dar, i se dădea un cal de călărie. Mai tîrziu însă voevozii trăiau după obiceiul nobilimii ungurești vecine și, cînd s-a ridicat la Argeș piatra de pe mormîntul lui Vodă Băsărabă, căruia ne-am deprins a-i zice Basarab[4], s-a găsit fruntea cu diademă de mărgăritare, trupul strîns în mătasă cu stema angevină a crinului, mijlocul în cingătoare cu placă de aur frumos sculptată. În părțile de lîngă Dunăre, pe atunci, pe la 1260, se puteau întîlni însă, măcar într-o nomenclatură de județ, rămășițele altei Țeri Românești decît fără Românească din munte. În sus, supt influența ungurilor, începuse pe încetul o închegare a voevodatelor. Un privilegiu al regelui Ungariei, pentru alți cavaleri decît teutonii, pentru ospitalieri sau ioaniți, pomenește în vremea aceasta juzi ca Ioan și Fărcaș și juzi cu atribuțiuni voevodale ca Litovoi, toți aceștia în părțile oltene, ca și un voevod care nu era jude și nu stătea supt influența regelui, Seneslav de la Argeș. Dar în părțile de jos fusese, încă de pe la anul 1000, cu două sute de ani înainte, o întemeiere de domnie românească, sprijinită pe cetățile de pe malul celait al Dunării, pe Silistra în rîndul întîi.