Veacul al XIX-lea s-ar putea începe și la noi de pe la 1791, cînd în cererea boierilor munteni de a nu mai fi considerați ca locuitorii unui „sangeacat sau pașalîc”, căci mai curînd i-ar înghiți pămîntul ca pe cei din Lima sau Lisabona, ci ca „nație valahă”, se vede înrîurirea imediată a ideilor revoluției franceze. Și îndată, la 1802, vedem pe boierii Moldovei plîngîndu-se de aceleași abuzuri turcești, provocîndu-se la aceleași drepturi tradiționale și dorind același regim orînduit, „de stat” constituit, avînd deci și el o constituție, care va fi ținta tuturor revendicărilor, în timp de două generații, deopotrivă însuflețite de gîndul reformelor, pînă la triumful acestor idei de refacere și restituire în dreptul cel vechi, îmbrăcat însă în formele nouă ale veacului, prin „Regulamentul Organic”, deci constituțional, de la 1834. Pe urmă o literatură modernă avîntată va duce mai departe idealul unei națiuni care acum se va simți una singură, peste hotarele Principatelor întîi, peste corpul chiar al Imperiului otoman, în care ne ținea sila, pe urmă. Asemenea fenomene sufletești, adesea greu de observat și care, mai ales, dat fiind scopul și riscul urmăririi lui, trebuiau ascunse de străin, afară de cazul cînd acesta însuși era un inițiat, un îndemnător și un sprijinitor posibil se întîlnesc, firește, puțin și tîrziu în paginile călătorilor, preocupați de colorate sau bizare lucruri interesante, fără a cheltui multă vreme pentru a-și da samă de unde vin aparențele și spre ce țintă se îndreaptă realitatea acoperită de dînsele.