Imaginațiunea mea, nedesfrânată de visuri și iluzii, primia întâiele imagini ale unui frumos vag, nou, neînțeles. N'aș fi știut să spun ce este, dar îmi plăcea. Aș fi voit să simt aceste lucruri ușoare, albe, cazând de sus, în păr, pe umeri, pe obraji, pe mâini. Pizmuiam trecătorii cu hainele ninse; pizmuiam chiar câinele vecinului, de urechile căruia se prinsese câțiva fulgi. Nerăbdător, cerui voie mamei să ies afară. Mă coborîi în curte cu sfială; par’că mă temeam de atingerile fulgilor. Dar deodată îi simții acoperindu-mă. După câteva minute eram alb. Aș fi voit să-i simt totdeauna. Câțiva îmi căzură pe ochi, pe buze; întinsei mâinile, ca și cum aș fi încercat să-i prind. Glasul mamei se făcu dojenitor, mă chema înăuntru. Intrai vesel și râzând. Adusesem în casă nota veselă a frigului... Cu toate acestea ochii mamei păstrau aceeaș melancolie liniștită. Ea privia ninsoarea cu nepăsare, cum se privește un lucru vechiu și nefolositor. Eu nu înțelegeam de ce. Spre seară mă uitai iarăși prin fereastră. Fulgii nu se mai zăriau, iar tăcerea desăvârșită a nopții mă înfricoșa. Târziu începu o jale de viscol... Și mă gândiam cu o milă nevinovată la bieții fulgi, azvârliți în toate părțile... * * * Sfârșit de Octomvrie, 1893.