Lasă-l să piară dacă n-are zile! Și iar închise Iorgovan ochii: ar fi voit să doarmă mereu și să nu se mai trezească tot el însuși. Dar el nu mai putea să doarmă. Un cal?! Puțină treabă! Dar nu era a bine! Tot n-ar fi vrut Iorgovan să păgubească. Însă el voia să-i arate lui Șofron că prea puțin îi pasă și nu s-ar fi sculat – ferească Dumnezeu! – nici n-ar fi întrebat, după ce se sculă, despre Vulpoiu. – Ce-i cu oamenii? întrebă el uitându-se așa cam pe furiș în fața lui Șofron. – Să vii să vezi! îi răspunse Șofron. – Sunt ori nu sunt? – Sunt și nu sunt. – Vorbește-mi cum se vorbește, grăi Iorgovan mai răstit. Ai fost? n-ai fost? ai găsit? n-ai găsit? – Am găsit și n-am găsit, îi răspunse Șofron. Așa cum îi cere nenea Busuioc, n-ai putea să-i aduni decât în sat, din plin. Atât îi mai trebuia și lui Iorgovan. Dacă nu putea să doarmă, ar fi voit să meargă mereu înainte până ce nu va ieși din lume. – Atunci pune caii, ca să mergem mai departe, zise el hotărât și se duse ca să facă socoteala conacului. Șofron puse caii – la căruța sa trei, iar la a lui Iorgovan numai doi... Iorgovan se urca-n căruța cu doi cai întocmai cum s-ar fi urcat când ar fi fost cu trei.