Deja faptul că încep să mă îndoesc de ea, e un semn că fericirea e pe sfârșite... Am căutat să-i arăt, în fiecare zi, dovezi mai mari despre iubirea mea, să-i depărtez orice temere, dar vedeam bine că in tăcerea sufletului său, îndoiala prindea rădăcini, din ce în ce mai adânc. Adevărul e însă că din momentul acela ceeace simțiam pentru ea era mai mult o milă, o nesfârșită milă pentru biata ei inimă, atât de sfioasă, atât de slabă, atât de neliniștită... Într’o seară ne aflam amândoi într’un teatru. Ea observă că între mine și o doamnă de rară frumusețe — un vis al meu din alte vremuri — care se afla într’o loje cu bărbatul ei, se urma un schimb furiș de priviri și surâsuri. Acele priviri, acele surâsuri au intrat în inima ei ca niște cuțite. După câteva zile m’a întrebat: — Mă iubești ? — Te iubesc! — Sărută-mă. Am sărutat-o. — Mult, mult,,, Am sărutat-o mult. A plâns. De ce ? Nici ea nu știa... Cine poate să lămurească totdeauna cauza lacrimilor ? Dar înțelegeam că sufere îngrozitor. Nu vrea să mai meargă cu mine în lume. Făcea tot ce-i sta în putință, ca să mă ție lângă ea ceasuri întregi.