Dar într-un revărsat de zi, pe când petrecerea era în toi, și fericitul domn asculta, cu nesaț la năzdrăvăniile unui leah bun de gură, iată că sosește un olăcar c-o veste care curmă deodată hohotele de râs: vin turcii cu voievod nou de la împărăție. — Tânărul Bogdan fuge cu oaspeții lui în Polonia. Boierii și capii bisericii întâmpină cu pâine și cu sare pe noul domn, pe Ioan Vodă, un fiu din flori al lui Ștefan-Vodă. E o vreme de viclenii, de cruzimi, de goană oarbă după putere, — după puterea de-a stăpâni mulțimea. Demult nu se mai știe ce-i credința-n Dumnezeu, ori dragostea de oameni, -dreptate nu mai e, și nimeni nu se mai gândește la ziua de mâine. „În Moldova, zice cu multă amărăciune cronicarul, au cei mici despre cei mai mari acest obicei de pier fără giudeț, fără vină și fără seamă. Singuri cei mari judecători, singuri pârâși, și singuri plinitori legi...” În privazul acestor cumplite vremi se potrivește de minune figura înfiorător de-ncruntată a viteazului strănepot al lui Ștefan cel Mare. El găsește țara adusă-n sapă de lemn. Birurile fără nici o socoteală, neînfrânata lăcomie a boierilor și a călugărilor, careși împărțeau cu hrăpitorii turci sumanul și cea din urmă cămașă a țăranului, nesăbuita risipă a fostului domn Bogdan, care-și plimbă deșertăciunea în trăsuri cu șine de argint suflate cu aur, și lipsa de orice îndurare pentru prostimea tăcută care muncește și rabdă și duce-n spinare nevoile țării, și toate ticăloșiile celor de sus, fac viața așa de grea și de amarnică pe pământul Moldovei, încât mulți de pe la sate își părăsesc buștinele lor și se duc de trăiesc prin codri ca sălbaticii.