De la o bucată de vreme, un alt ordin al iezuiților luase asupra-și răspîndirea creștinismului și la păgîni și la shismatici – și noi, ca ortodocși, eram cuprinși între shismaticii pe cari biserica catolică-i desprețuia și-i prigonea, căutind să li mîntuiască sufletele prin chemarea-i la singura biserică salvatoare. Fuseseră întemeiați în a doua jumătate a veacului al XVI-lea, în momentul cînd catolicismul, atacat de protestanți, a crezut că nu se poate apăra mai bine împotriva acestei invadări a ereziei – căci pentru dînșii protestantismul era o erezie – decît prin proclamarea dogmelor față de care nu se încape nici un fel de îngăduință sau tranzacție, și prin organizarea unui corp de călugări învățați, capabili de toate finețele și inițiați în toate subterfugiile diplomației, și, pe lîngă aceasta, stăpîniți de o energie ostășească, am zice, fără păreche. Iezuiții, deși avînd ca fundator pe un spaniol, s-au recrutat mai ales, nu în Spania, căci temperamentul spaniol nu prea e potrivit cu o activitate de dibăcie, de ipocrizie, de strecurări meșteșugite, ci dintre italienii cari făcuseră școala Renașterii, cari trecuseră prin învățăturile lui Macchiavelli, cari luaseră o parte atît de însemnată la alcătuirea diplomației moderne, lăsînd cele mai importante, adevărate și folositoare rapoarte cu privire la dezvoltarea politică a statelor de la începutul epocei moderne.