Lumina școlilor, cuvântul neadormiților apostoli, cântările pocților, toate pregăteau sărbătoarea deșteptării noastre. Dorul de libertate și de neatârnare făcea un suflet nou din sufletele tuturora. Unirea Principatelor într-o singură țară, sun un singur neam, ales dintr-o viță domnitoare-n Apus, întemeietor unei dinastii neclintite, care să aducă liniște încercatei noastre vieți, era acum un gând lămurit în mintea românilor, un gând ce-și avea prorocii și ostașii lui, din ce în ce mai mulți, din ce în ce mai hotărâți și mai puternici. De biruința acelui gând s-au temut și turcii, s-au temut și rușii, zoriți mereu să-și lărgească-mpărăția spre Balcani, — s-a temut și Austria care printre sfărâmăturile de popoare ce-o alcătuiesc, ține și o bună parte din neamul românesc sub coroana ei. S-au temut de biruința acelui gând, și ce n-ar fi dat, și ce n-au făcut ca s-o împiedice! Dar ea pornise — și nici o putere omenească nu mai era în stare să-i puie stavilă. Cei din urmă domni, prin care mai încearcă să ne dezbine pentru a ne stăpâni, cei din urmă gospodari numiți de „Poarta suzerană” și de „Rusia protectoare”, după năbușirea în sânge a revoluției de la '48, sunt: Barbu știrbei, fratele fostului domn Bibescu, în Muntenia, și Grigore Ghica în Moldova.