Slavă Domnului, feciorul lui Busuioc n-avea nevoie să-și piardă rostul pentru atâta treabă. Dar omul om rămâne. – Cu pielea cum rămâne? întrebă feciorul lui Busuioc. – O s-o găsim aici, îi răspunse sluga. – Mână tu înainte! Șofron ieși cel dintâi din curte, iară Iorgovan rămase-n urma slugii. – Mare minune! grăi Șofron. Fire-ar să nu-i fie de diochi. IV Noaptea, pe la cântatul cocoșilor, Iorgovan era la Cil și se bălăbănea cu Iuțu, un om de acolea din sat, în vreme ce Șofron durmea la locul lui, în ușa grajdului, cu capul pe prag. – Care va să zică mâne dimineață ești cu oamenii aici! – Las’ pe mine, grăi Iuțu. Dacă nu găsesc în Cil, caut prin satele de dimpregiur. Am până dimineață timp să cutreier toate satele până în Dulcele și Zimbru. Iorgovan tresări. – Nu e departe Zimbru de aici? întrebă el fricos. – Cale de un ceas și nici atâta, îi răspunse Iuțu. Țiu mereu drumul de țară până la Iosășel, iar de aici apuc valea la stânga și ies drept în zimbru. – Haid’! pleacă! nu pierde timpul! grăi Iorgovan, cuprins de neastâmpăr. Rămânând apoi singur, el începu să se plimbe prin curtea mare și deșartă.