Oh !... ce dureros, ce înfiorător îmi întunecă sufletul ideia aceasta a eternului sfârșit!... Se făcuse noapte ... Nemărginirea se instalase. Satul dormia. Un vânt ușor aducea freamătul vag al plopilor, de care e plin cătunul. Din când în când stoluri repezi de corbi s’afundau în depărtări... Stăm singur pe prispă... Un sgomot mă trezește: câinele curții intră de mai multe ori în bordeiu, ocoli curtea mirosind, ieși afară la drum, așteptă puțin, se dete pe lângă mine, apoi începu să latre ... Parcă plângea, parcă strigă... Simțise și el, poate, imensul gol pe care îl lasă în urma lor — morții... Dar acest animal putea să-și exprime durerea... Eu mă simțiam împietrit, mut, incapabil de a plânge... Sguduitura brutală a durerii mă aruncase într’un fel de nesimțire îngrozitoare! De sigur starea aceasta trebuie să fie ultima putere de a suferi a simțirii omenești. După câtva timp, câinele încetă să latre. Luna se ivi târziu după culmea unui deal. Fu ca un semn de pace și mângâiere. O adiere caldă de liniște și de înduioșare îmi străbătu în suflet. Adâncii vieața cu o pătrundere de gândire înțeleaptă, reducându-i tot înțelesul ei la eternul fără înțeles. Firește, pentru oameni ca mine nu e loc mult pe pământ.