Și iată cum se prezintă provincia de curind anexată, pe care o cunoaștem, cam la aceeași dată, prin raportul generalului guvernator Splénvi. Trecînd pe la Horodenca, unde era spitalul de lemn al generalului prinț de Coburg, el văzuse Cernăuțul, bine garnizonat, oraș de 600–700 de case, dintre care cele nouă de piatră din dealul Țeținei. Pe la Vicov, cu păcura din împrejurimi, ajunge la mănăstirea Putnei, unde poarta stă, pe vreme de război, strict închisă. Știe ca aici zac oasele lui Ștefan, „des grossen Stephan- Voda“, ale soției lui Maria, ale fiilor Petru și Bogdan (dealminterea va desemna și o inscripție a lui Constantin Vodă Duca, greșind numai data: 7161); mormintele sînt permanent acoperite cu perdele de mătasă roșie brodată cu aur („goldgestickte rothsammete Decken”). Biserica e zugrăvită pe dinafară, întreagă, cu „nesfîrșite chipuri de sfinți, precum și cu înfățișarea cerului și a iadului și cu îngeri și draci în toate colorile”[12]. Și la Sucevița cu douăzeci de călugări va găsi aceeași podoabă, dar călătorul se sperie de lipsa de moralitate în atitudinea sfinților[13]. Așa e și la Humor, unde s-a instalat pitărie pentru trupe, și la Solca, unde a fost un magazin de provizii. Călugării din Putna nu știu ce este o bibliotecă – și aici se înșală: doar acolo funcționase o școală, oarecum superioară, a lui Iacov Putneanul!