Pe urmă, pornea mai departe, cu același pas atent. Un taximetru trecu pe lângă el, încetinindu-și mersul și invitându-l pe acest trecător întârziat. Paul întâlni privirea șoferului, privire intrigată, poate puțin ironică, și tresări, de a fi fost surprins în stupidul său joc. Trecu drumul, spre celălalt trotuar, grăbind pasul, ca și cum și-ar fi amintit deodată că are de făcut o cursă, pe care o uitase. Și acum? Se jena să reînceapă jocul întrerupt, căci avea impresia că nu șoferul, ci el însuși se surprinsese adineauri. Mergea într-adins pe lângă case, pe unde zăpada era bătătorită, și pașii rămâneau fără urme. Trecea prin fața unui gard lung de lemn, făcut din scânduri vopsite. “Soț ori făr’de?” Se decise pentru “soț” și începu să numere. — Unu, doi, trei, patru… Se oprea uneori, căci erau unele scânduri crăpate în două și n-ar fi vrut să numere aceeași scândură de două ori. Nu-i plăcea să trișeze cu propriile lui superstiții. O lumină de faruri izbucni din spate, proiectându-i umbra departe, pe zăpadă. Era însă hotărât de astă dată să nu se mai lase intimidat și să-și continue cu orice preț jocul pe care îl începuse. — Cincisprezece, șaisprezece… Mașina trecu în viteză pe lângă el: “O mașină de casă sau un taxi ocupat”, gândi Paul, fără să-și întrerupă numărătoarea.