SE SPARG NORII! De la S.K.V. la Turing, vestea alerga prin pădure ca un strigăt: Se sparg norii! Se ridică ceața! Dimineața era cenușie, zările erau închise, și lumina avea mereu aceeași lipsă de strălucire. Vârful Postăvarului părea scund sub cerul opac și umed, căzut prea jos. Totuși, de la cabana Sașilor veneau strigăte, care anunțau soare și lumină. “Se vede Brașovul! Se vede Râșnovul!” povesteau cu uimire oamenii veniți dintr-acolo. Grupuri de schiori coborau în grabă spre S.K.V., să se încredințeze de miracol. Nora și Paul ajunseră prea târziu. — Până adineauri am avut soare, îi întâmpină omul cu ochi de viezure. Clipea des, ca și cum încă ar fi fost orbit de lumină. Cortina de nori, un moment ridicată, căzuse din nou peste nevăzuta lume din vale. Toată lumea se strânsese pe terasă ca pe o punte de vapor, ca să urmărească neașteptata revenire a soarelui. Din acel punct se vedea, când era senin, întreaga Țară a Bârsei, până spre munții Făgărașului. Era ca o fereastră a Postăvarului deschisă spre câmpie, fereastră pierdută de la începutul iernii în nori și prin care câteva secunde apăruse în dimineața aceasta imaginea însorită a Brașovului, pentru ca să piară din nou în neant.