Să-i lăsăm în plata Domnului și să ne căutăm de treburi.» Așa am și făcut. Greu îmi era numai când se nimerea să vedem pe acolo câte o fată pe care o știam din familie ce se bucură de bună reputație. «Să fie pe sufletul celor ce suferă în capitala țării asemenea spurcăciune!» - ziceam și atunci și mă făceam că nu văd și nu înțeleg. Ceilalți - tot ca noi - așa dau cu socoteală. Bolentinul, om bun ca totdeauna, nu m-a lăsat singur, căci oricum Ia bătrânețe e bine să aibă oricine un suflet pe lângă dânsul. Nu poți să știi ce i se poate întâmpla mai ales în timp de noapte. Mi-a dat deci tovarăș de iatac pe Saniil Grossmann, un om de vreo patruzeci și cinci de ani, cu care ne nărăveam foarte bine. E același care mi-a fost tovarăș și în sala cea mare și luminoasă de la Văcărești. Aveam în iatac un pat și o dormeză, o măsuță, două scaune, un dulap pentru haine și rufe, un cuier, o fereastră și o chiuvetă pentru apă caldă și apă rece. Fără apă caldă - Hotel Modern nu se poate. Păstrând tradițiile de la Luvru, l-am rugat să ocupe patul, iar eu am rămas pe dormeză.