Ochii îi strălucesc de bucurie; buzele îi tremură de nerăbdare; dar el, ca om binecrescut, nu intră decât în urma familiei sale. Sunt șapte ceasuri. Sala cea mare a hotelului este plină, ticsită, încât un ac subțire, căzând de sus n-ar putea străbate printre oameni. Hainele se boțesc, pălăriile se turtesc, oamenii se îndesuie; dar mulțumirea devine cu atât mai mare și așteptarea cu atât mai încordată. Era seara aceasta cea dintâi reprezentațiune a piesei Sobri, hoțul pustelor, o întâmplare de cea mai mare însemnătate într-un oraș mic în care nu maghiarii fac partea cea mare a locuitorilor… De opt zile, corifeii patrioți sunt în neobosită lucrare. Astăzi ei vor să culeagă rodul muncii lor, bucurându-se de mulțumirea ce vor fi procurat orășenilor bine simțitori. Ei sunt mândri. Pe fețele lor este tipărit același gând: „Noi suntem noi! Tot noi suntem noi! ” Directorul companiei de artiști, Kösza Bandi, nu mai puțin e la înălțimea misiunii sale și nu mai puțin este mândru. Entuziasmul publicului desfășură puterea artiștilor. Cortina din față cârpită, culisele erau din nou boite; în fața scenei ardeau trei lumânări mai mult decât altă dată, ba chiar și un foc bengal era pregătit spre a produce un efect final acestei seri neobicinuite.