Acu o să le strângă ciorile! Haramu râde amar. Ostașul râde și iar dă din cap. Deodată Fodor, cine știe cum, iese din rânduri și începe să joace bărbuncul, chiuind ca un nebun. Toată compania izbucnește într-o veselie zgomotoasă, iar Haramu îl îndeamnă înviorat deodată: — Nu te lăsa, Fodoree! Merg mereu, merg mereu. Soarele a rămas în urmă. Tălpile ustură fripte. Cine mai știe de câte ceasuri merg mereu? Șoseaua taie o vale largă ca o groapă uriașă. Compăniile se opresc puțin și se dau la o parte, să facă loc unui șir lung de căruțe încărcate cu lăzi albe, grele, cu semne roșii. Vizitiii șed nepăsători, cu luleaua în gură. Un ofițer călare se învârtește într-una pe lângă căruțe, înjurând în gura mare și amenințând cu o cravașă ruptă. — Munițiile! șoptește Eoroiu, și în ochi are o sticlite de veselie ciudată. Tocmai când trece convoiul se aude un mormăit îndepărtat, prelungit, înăbușit. O tăcere adâncă urmează. Numai scârțâitul roților neunse turbură căldura mocnită. Toți ochii se ridică întrebători, cercetători, spre răsărit. — O ploua! suflă Haramu într-un târziu. — Tunurile! răspunde Botoiu cu aceeași veselie stranie în privire. Haramu se uită la el neîncrezător. Râde și-și dezvăluie dinții ca un câine supărat.