— Ei! — Ascultă-mă ce-ți spun. Nu vezi cum te doboară mirosul lui? — E bătrân și-i plin de suc. Cum coborau amândoi dealul, Ruja se opri fără de veste și zise bărbatu-său: — Mitrule, moșneagul mi-o spus că o să mă spânzure de nucul ista. — Când? — Adineoare. — Nu te potrivi. — Ba eu mă potrivesc, Mitrule, eu mă potrivesc. Că și pe tătuța se lăuda tătâne-tău că o să-l spânzure tot acolo. Peste vreo săptămână, când se sculară de la masă, Ruja trase pe moșneag spre grajd: — Haide să-ți arăt ceva. Apoi o luă înainte, fugi spre grajd, se întoarse ca o săgeată călare pe un cal roib, frumos, pe care Toader nu-l mai văzuse, și ieși, vâjâind, pe poartă. Toader se duse repede în casă, la nepotu-său: — Mitrule, de unde-i calul? — Mi l-o dat socru-meu. Moșneagul se apropie bine și-l privi în ochi. — E cal de furat, Mitrule. Femeia asta te prăpădește. — Lasă! Bătrânul ieși și nu-i mai spuse nimic, dar din ziua aceea nu mai veni la mâncare; își făcea mâncarea singur, și nici de mers, să se ducă în sat, nu mai mergea prin ograda lor. Deschise un pârleaz prin gardul lui și trecea de-a dreptul în uliță.