Şi tot, din palatul de marmură şi dimprejurul lui încremeni, aşa cum le apucă astă clipă din urmă, iar fata căzu jos. Mă apropiai de ea. Parcă era vie… cu ochii deschişi… privea fericit prin două lacrimi, prinse de gene ca două diamante. Când vrusei s-o ridic, o scăpai din braţe… avea două mâini în umărul drept… – Cum avea două mâini în umărul drept? Răsuflarea mi se oprise. – Cu firul de mătase îşi legase de mâna ei mâna ciobanului, răspunse bătrâna. – Şi ştii unde e acum? – Unde? – Nu ţi-aduci aminte de uşa cu lanţuri groase? – Ba da… am auzit un oftat năbuşit… Începui să tremur. – Ei, da… – Cine ofta? – Ea… – Cine… ea?… Capul îmi căzu în pernă. – Ea… n-a murit… – N-a murit? – Nu, doarme, doarme de-a pururi, gătită cu rochia albă de mireasă, întinsă pe o fâşie de catifea neagră. La cap îi ard două lumânări de ceară, adică nu ard, ci au împietrit aşa, cu două flăcări galbene. Şi din când în când se încearcă să ridice mâinile, şi nu poate, şi oftează lung şi năbuşit… – Brrr… ce frig e aici! Mai e mult pân’ să răsară soarele?