Îi așteptară toți trei, privind de sus, de la fereastra din turn, să-i vadă felinarul apărând de departe, în pădure. Faffner dispăruse încă de cu ziuă, alergând spre vale. — Îl simte venind, spuse Gunther. Totdeauna când se întoarce de la Brașov aleargă înaintea lui până la Ruia și-l așteaptă acolo. Într-o seară, Hagen a schimbat drumul și s-a întors pe la Prăpastia Lupului. Faffner a rămas toată noaptea la Ruia, urlând… Acum îi vedeau venind pe amândoi prin zăpada mare: omul și câinele. Hagen trăgea după el o săniuță de scânduri, plină de pachete. Le desfăcură cu toții în jurul mesei, curioși să afle ce e în ele. Erau lucruri care miroseau a oraș, a vitrine de iarnă, a sărbătoare. Gunther se uita la ele cu o plăcere de copil, le cântărea în mână, le privea la lumină, îi plăceau mai ales globurile colorate de sticlă, pentru pomul de Crăciun, lumânările roșii, sârmele de artificii. Faffner dădea ocol mesei, mirosind lucrurile, adulmecându-le. Singur Hagen era întunecat… “Omul ăsta știe”, se gândea Nora.