Pe la 1650 nu se cultiva porumbul la noi. Se vorbește de Șerban Cantacuzino ca de întroducătorul porumbului. N-am putea preciza data cînd cultura aceasta pătrunde în Principate, dar că e nouă, o arată și numele, dat prin comparare cu lucruri cunoscute aici. În Muntenia s-a părut că samănă cu porumbelul și i s-a zis porumb; în Moldova i s-a zis păpușoi, de la păpușă; în Ardeal e cucuruz poate și fiindcă bobul samănă cu insecta numită „buburuz”. Un lucru este sigur că, oricit ar fi pătruns și mai înainte porumbul, amestecîndu-se cu alte sămănături, el n-a căpătat o cultură mai întinsă decît în momentul cînd turcii au cerut mai statornic de la noi tot grîul care trebuia pentru alimentarea Constantinopolului. Turcii n-au mîncat însă niciodată mămăligă, și, atunci, natural, am sfîrșit prin a cultiva mai mult ceea ce nu li plăcea lor. Cum, dealminteri, am făcut și cu creșterea oilor: pentru că turcii cereau numai carnea de oaie, noi am îngrijit mai mult de creșterea vitelor albe ori a porcilor, a căror carne nu se mănîncă de turci și care, deci, nu se lua la Constantinopol cu prețuri scăzute. În lipsa porumbului, pentru mîncarea obișnuită a omului sărac se întrebuința altă mămăligă decît cea pe care o cunoaștem noi astăzi: mămăligă de mei; chiar cuvîntul mămăligă vine de la mei, mălai.