Banul nostru prinde a fi cerut pe la anul 1570–80, cînd tributul trebuia să-l plătim turcilor în monedă –, și din acest fapt a rezultat serbia țeranului, care nu dispunea de bani, oricît de bogat ar fi fost în lucruri. Cumpărăturile zilnice s-au făcut abuziv. Acesta a fost un abuz asămănător cu ceea ce s-ar întîmpla cu o familie foarte săracă ce ar vinde pe un preț de nimic singurului cumpărător posibil cine știe ce juvaier vechi pentru că trebuie, a doua zi, să răspundă unei nevoi care nu poate fi zăbovită. Pe de altă parte, caracterul pantehnic al țeranului nostru, destoinicia lui în a face toate cele ce-i sînt de nevoie era mult mai însemnată pe vremea aceea decît acum. Meșteșugarii străini erau puțini, iar, afară de dînșii, pe lîngă boieri, pe lîngă mănăstiri și episcopii, lucrau doar meșterii țigani robi, cari nu serveau decît pe stăpînii lor. La tîrg nu se găsea mai nimic, căci tîrgurile, în forma caracteristică Moldovei, datează de pe la 1830–40. Să se mai adauge faptul că atunci femeia era liberă de munca la cîmp: se zicea „rumân” în Țara Românească și „vecin” în Moldova țeranului neliber, dar niciodată nu se zicea „vecină” în sens de femeie neliberă, și o singură dată am găsit cuvîntul „rumână”, din greșeală.