Sisoe ar fi vrut să treacă pe acolo nebăgat în seamă. Stătu puțin la îndoială; să meargă mai departe, ori s-apuce pe alt drum?... Dar era prea târziu. Un îngeraș, care se pitise de tovarășii lui de joc între candelabrele unui castan înflorit, l-a zărit de-acolo, printre frunze. Și-i strigă de departe, cu glas de clopoțel: — Săru’mâna, sfinte Sisoe! Se făcu liniște, o clipă. Toți îl căutară cu ochii... Apoi stolul întreg se năpusti asupra lui. Îl înconjurară, îl năpădiră din toate părțile: — Sisoe! Sisoe! Sisoe! Și era o larmă de țipete și-o învălmășeală de aripi albe așa de cumplită, că bietul Sisoe nu-și mai vedea capul: — Îndărăt, zvăpăiaților!... Ce tot aveți cu mine? Dar ei începură s-arunce-n el cu flori, făcând horă-n jurul lui și petrecându-l cu alai: Sisoe, Sisoe, Văr cu tata Noe, Floare de trifoi, Fir de usturoi, Ia-te după noi! Sisoe se apăra cu cotul în dreptul obrazului de zburdălniciile lor; se răsucea-n loc și se lua după câte unul, dar nu-l putea prinde. Abia dacă a apucat să-i lipească unuia, cu piciorușe dolofane, lip! o palmă la spate, din fugă. — Stați numai, că v-arăt eu vouă!... Îngeri sunteți voi, ori diavoli împelițați?