știi, trăiește cu un ofițer. Eu, ce-am putut. Tată n-are! Eu, ca mamă, am închis ochii… Îs femeie! Ș-apoi nu muream altfel de foame? Și se plecă peste fața bătrânului: — De la cine poți lua astăzi un ban? Nu-i așa? Gligore nu ne-a lăsat nimic. Și a trăit ca un câne, dumnezeu să-l ierte, și să mă ierte că vorbesc așa. Dar ce-a făcut? A postit, a dormit în frig, și de pe urma lui iaca ce-a rămas: bojdeuca asta care ți-a scurtat zilele — mai bine nu te mai mutai în ea. Rujniță îngână: — Hruba asta m-a omorât! Femeia rămase tăcută, apoi se apropie și mai tare de bolnav, începu iar: — Doamne, Ioane, toată lumea vorbește că Gligore a strîns bani. Și eu l-am văzut odată cu trei galbeni. Când am intrat ședea colo, la fereastră, și se uita la ei. Când m-a văzut, a vrut să-i ascundă și i-a scăpat jos; unul s-a oprit ici, lângă ușorul ușii. Cine știe unde i-a găbjit el! Ai căutat? Bătrânul vroi să se ridice într-un cot, dar nu putu: — Unde să cauți? Aici în odaia asta, e ce vezi… Dincolo, hârburi, peteci… Prin păreți să cotrobăiesc? Ș-apoi cum am venit, am căzut, după o săptămână, la pat.