Îi venea să fugă și să nu se mai uite înapoi, îi era însă milă de sărmanul Bandi și ar fi dorit să afle ce s-a făcut el de când nu l-a mai văzut. Bandi, văzând că se uită mai întins la el, s-a speriat ca făcătorul de rele care se vede față în față cu urmăritorii lui, apoi recunoscând-o, își adună undița, gata de a o lua la fugă. Ea-i făcu semn să vie la dânsa, și el se apropie umilit, fricos și supus ca un câine chemat de stăpânul său. — Bine, Bandi, îi zise ea, dar tu ce faci? — Prind pește, răspunse el. — Dar unde ai umblat de atâta timp? — Pe aici, pe la Lipova și pe la Radna. — Dar din ce ai trăit? — Din ce am căpătat. — Nu vrei tu să vii cu mine, la mama? îl întrebă ea înduioșată. Era în fața ei, în ochii ei și mai ales în glasul ei atâta dragoste, încât fața băiatului se lumină. El dete din cap, era însă atât de mișcat, încât nu putu să-i răspundă și mari stropi de lacrimi se iviră în ochii lui și se strecurară peste obrajii lui bătuți de soare și de vânt.