Cuprins de spaimă, de-o spaimă nebună, o apucai de umeri pe Neranțula și o strânsei la piept, șoptindu-i: — Ce cauți aici? La rându-i, îmi înlănțui mijlocul cu putere și, cu privirea ațintită la șanț, îmi răspunse, abia auzit: — Nu știu… îmi place aici… — Hai să fugim! murmurai, strivind-o în brațe. Să fugim și nu te mai gândi la locul ăsta! Nu te mai întoarce aici! Tăcu, împietrită. Mi-amintesc că i-am prezis atunci, strigând: — O să plătești scump, dacă nu te oprești la timp: grecii sunt periculoși! Continua să tacă, strângându-mă la piept, privind la șanțul care devenise negru ca smoala. Deodată, se stârniră glasuri, departe în beznă. Mulțime de ștrengari cântau și pe măsură ce, apropiindu-ne, melodia și vorbele se deslușeau, simții trupul prietenei scuturat de scurte tremurături. Pe țărmul mării, pe prundiș, Neranțula fundoti! O fecioară își clătea fusta, Neranțula fundoti! Se smulse din brațele mele, cu o putere nebănuită, ca un pește mare abia scos din apă și, fără o vorbă, începu să sară de îndată șanțul în ambele direcții, de pe un mal pe celălalt, în zigzag, îndreptându-se în direcția cântecului și repetând la fiecare săritură peste șanțul fermecat: — Neranțula fundoti!… Neranțula fundoti!