NOAPTEA DE ANUL NOU SE SĂRBĂ-torea pe munte cu focuri și chiote. De la Turing-Club și de la cabana Sașilor, veneau prin pădure strigăte, pe care numai vântul le acoperea cu vâjâitul lui metalic. Viscolise toată ziua, dar mai târziu vremea se domolise. O ceață grea, densă cădea liniștitoare peste brazi și pietre. În vârful muntelui se aprinsese, de cum se făcuse seara, un foc uriaș, care chema în jurul lui oamenii de la cele două cabane. Se vedeau urcând cu torțe de rășină în mână și li se auzeau; de departe vocile și râsetele. Când ajungeau sus, deveneau dintr-o dată tăcuți și se apropiau de foc, cu fețe serioase, grave. — Dacă n-ar fi ceață s-ar vedea focul de pe Piatra Mare, spuse cineva. Oriunde era o cabană, se aprindea în seara aceasta un foc, și oameni tăcuți se strângeau în jurul lui, în ultimele ceasuri ale anului. Ardeau pe toate crestele din Bucegi focuri mari ca niște semnale, care se caută unele pe altele în noapte, dar ceața le acoperea pe toate. — Ești și tu ca focul de pe Piatra Mare. Paul. Știu bine că ești undeva în ceață, dar nu te văd. — De ce spui asta.