Tipul acesta ne făcea poftă de râs, mai ales că pronumele său eră ca numele câinelui nostru. Când vreun client întreba pe servitor dela poartă : «D-l Popescu este acasă?», — câinele se repezia spre el, cu coada mișcând de bucurie. Alteori copiii, sau trecătorii obișnuiți strigau: «Popescule, vino aici... cuțu... cuțu...» — tocmai când bietul advocat se află la fereastră, sau prin apropiere. Era un scandal de care noi făceam un haz nesfârșit. Advocatul a întrebat pe proprietăreasă dacă în adevăr numele câinelui este Popescu, sau se fac glume născocite pe seama lui. Și a exclamat, ca într’un proces : — Un câine care să se numească Popescu !... Asta este ne mai auzit!... Însfârșit a cerut să se schimbe numele câinelui. În zadar se încercase proprietăreasa — o văduvă glumeață și generoasă — să-i dea alt nume; câinele era un refractar, nu răspundea decât la numele de Popescu. — «Săracu Popescu ... săracu ... săracu», și câinele săria, da din coadă, îi străluciau ochii de plăcere. Fără îndoială, auzul lui se obișnuise cu silabele numelui său, ca cu ceva melodios. Proprietăreasa spuse pianistului, abia ținându-și râsul: — Ce e de făcut?... Dacă nu schimbăm numele câinelui, advocatul e silit să se mute.