Ca o tabără gata de război, știind de unde va veni, orice ar fi să fie, o victorie nelipsită, stăteau cei o sută de deputați, în partea dreaptă a sălii Ateneului unde, palatul propriu nefiind încă reparat, își ținea ședințele Adunarea Deputaților: nu s-ar fi crezut ce bătăios liberal de cea mai pură speță era, alături de d. Duca, nervos ca totdeauna, fostul junimist, de cea mai profundă convingere, Pangrati! Pe lîngă acest clan, de o perfectă disciplină, care se arunca întreg, ca un singur om, asupra adversarului, folosind tot învățămîntul unei așa de lungi practice, socialiștii, în frunte cu un primitiv de la Iași și cu vesela cravată roșie a plăpumarului Cristescu, pe care așa de răpede l-am domolit măgulindu-l, pînă într-atîta că stătea pașnic să-și aștepte rîndul, erau ca mielușeii lui Dumnezeu înfipți într-o pășune grasă. Ardelenii stăteau în continuă atitudine de observație, urmînd exemplul „șefului” și, cum, la început, președinte a fost d. Vaida, care se instala ca un conducător de Reichsrat vienez, cu toată solemnitatea, pornirea zgomotoasă a temperamentului care-i stă scris și în figura frumoasă, ochioasă și mustăcioasă lipsea ca să animeze această mulțime patriarhală de preoți, de avocați din centre mici, de medici cu clientelă modestă, de profesori pentru cari multă vreme Bucureștii fuseseră un Ierusalim unde, în templul lui Solomon, nu e cuviincios să se facă zgomot.