Furios pe români, ca și cum ei ar purta vina, sosește Camenschi fiul. Și el, în noile operații peste Dunăre, strămută peste 40 000 de locuitori ai malului drept, cu aceleași triste rezultate. Boierii trimet tot ce au la Sibiiu; sătenii se gătesc a fugi și ei în Ardeal. Mitropolitul Ignatie, un grec, care, afiliat la Eterie, se retrage apoi la Pisa, cercetă pe generalisim ca să-i spuie desperarea credincioșilor săi. Aceasta aduse o îndreptare, și Camenschi ar fi ajuns astfel „idolul” românilor, cînd moartea-i ia pe pămîntul lor. Cutuzov ar fi fost mulțămit că are „șănțulețul” (petit fossé) al Dunării ca garanție. Soarta-l servește însă cînd trupele marelui vizir sînt închise în insula Slobozia, lîngă Giurgiu, de generalul Marcov. Era vorba de granița Siretiului pe care sultanul o refuză hotărît. Sosit la Iași, în ziua de 31 april, Ciceagov nu bagă de samă că președintele divanului moldovenesc, senatorul Milașevici, dă de știre lui Cutuzov, cu îndemnul de a iscăli cît mai răpede pacea, – ceea ce se și face. În calea spre București, află case părăsite, păduri pline de bejenari; […] Oștile în cartiere prăpădesc țara; disciplina lor e cu totul scăzută; bolile se încuibaseră și în trupe; la Divanuri viermuiesc consilieri, revizori, interpreți, secretari; proviziile sînt furate de contabili, așa încît țara, cu un venit de „peste 1 500 000 de galbeni“, nu poate hrăni o armată scăzută.