De-aici încep luptele. Noi pe atunci eram numiți vlahi. Tătarii ne ziceau Ifloc. Muntenia se numea Vlahia Neagră, Kara-Iflac pe turcește, Kara-Vlașca pe bulgărește și sârbește. Robert, trufașul rege al ungurilor, ridică oaste mare și vine grăbit să răpuie pe acest domn cutezător al romanilor. Se lasă de-a dreptul în Oltenia și, intrând în Severin așeaz' aici oștire de pază ș-un ban maghiar, stăpân pe bucățica asta de țară Românească Basarab Vodă îi trimite vorbă de pace. Carol Robert respinge cu ocară solia domnească și pășește-nainte. E toamnă. Roadele pământului sunt strânse, bordeiele părăsite, vitele duse la munte. Cât bate ochiul nu se zărește țipenie de om. Regele posomorât străbate luncile deșerte și miriștile arse, apucă pe valea Argeșului și-naintează în puterea codrului cu oastea fără merinde, stabilă de foame și de osteneală, spre cetățuia depărtată, spre cuibul ascuns al voievodului. Sub greutatea armelor ș-a loricilor sclipitoare, călăreții, nedormiți, se leagănă pe cai. Din când în când se opresc, ascultă. Bolboroseala izvoarelor pare o sfadă de glasuri ce se alungă pe sub pământ, pripite, amenințătoare. Tot mai îngustă-i valea, tot mai întunecată. Sus, deasupra unei vâltori, se dezvelesc din desimea brădetului două turnuri înalte de piatră. Deodată un șuier puternic înfioară cuprinsul: tot codrul tresare, ca deșteptat din somn.