SE PRIVIRĂ ÎN TĂCERE CÂTEVA clipe. — Ce cauți dumneata aici? Nora se ridicase în picioare, înclinată spre el, gata parcă să-i vie în ajutor. Ca și cum ar mai fi fost nevoie să observe ciudățenia situației, el repetă întrebarea: — Aici, la ora asta? Nu-i recunoscu vocea, prea guturală, prea apăsată. Nu recunoștea nimic din figura lui nesigură. “Cum s-a schimbat!” gândi Nora. Unde-i era surâsul care îl apăra aseară așa de bine, ca o vizieră? Avea acum trăsăturile devastate. Prin ce dezastru trecuse, ce anume se întâmplase în cele câteva ore de la despărțirea lor, pentru ca să ajungă în starea asta deplorabilă? Îi arătă cu mâna fotoliul de lângă birou. — Nu vrei să șezi? — Ei, dar știi că ai haz dumneata! izbucni Paul. Te găsesc la patru dimineața în casa mea – de ce? Ca să-mi oferi un scaun? Ea nu răspunse. Continua să-l privească cu aceeași privire mirată, căutând să descifreze pe acest obraz devastat ce se întâmplase. Rămăsese cu mâna întinsă, în gestul neterminat cu care îi indicase scaunul. — Te rog să pleci, zise el. Pe urmă trecu de partea cealaltă a biroului și o apucă de braț. — Te rog pleacă. Nu mă sili să fac lucruri de care mâine îmi va fi rușine.