Totdeauna am așteptat patul ăsta, oboseala asta, noaptea asta. Aș vrea să fie o noapte lungă. Promite-mi că va fi o noapte foarte lungă. Vorbea încet, rar, cu ochii deschiși. Nora îl mângâie pe frunte. — Paul, cred că ai febră. Se duse spre patul ei să caute în rucsac tubul cu aspirine, dar pe urmă se răzgândi. “Mai bine-l las să doarmă. E obosit.” Era în tot dormitorul un miros de bocanci uzi, de paie umede, de lemn putrezit, dar peste toate acestea - ca o voce groasă, acoperindu-le pe toate celelalte – un miros pătrunzător de carbid ars. — Lampa asta nu se poate stinge? întrebă fără sa știe pe cine. O voce din fund îi răspunse mormăind: — Se stinge la ora 11. “Ora 11, ora 11.” Nora repetă cuvintele în gând și nu le găsi niciun înțeles. I se părea că noaptea aceea nu avea ore și că niciodată acele ochiuri de geam înghețat nu se vor lumina de zi. Cineva trecu pe lângă ei și plimbă peste paturile lor o lampă cu baterie, pe care o stinse imediat. — Lume nouă, lume nouă. Din când în când, se deschidea ușa de la intrare și o altă umbră intra sau ieșea.