Dariu își osteni în deșert gloatele, orbecăind în pustiul câmpurilor sterpe. Lipsa de hrană și de adăpost îl hotărî să se întoarcă. Un sol scit îi aduse atunci un guzgan, o broască, o pasăre și cinci săgeți. Cum solul nu vorbea, Dariu înțelese că sciții îi închină, cu aceste semne, pământul, apele, aerul și armele lor. — Nu, zise Gobriaș, o slugă pricepută a lui Dariu, eu cunosc tâlcul acestor pilde obișnuite la sciți, și iată ce ne spun ei cu solia lor: „Dacă nu veți ști zbura, ori nu veți fugi pe sub pământ ca șobolanii, aici veți rămânea cu toții, uciși de săgețile noastre”. Și regele perșilor se întoarse cu oastea sfărâmată de truda și de greutățile unei călătorii lungi și fără noroc. Din asta se vede cât era de greu, chiar pentru o putere mare ca a lui Dariu, să lovească pe sciți în țara lor întinsă, fără drumuri și fără așezări de baștină. Călăreți buni, trăgaci iscusiți, îndurători la frig și la osteneală, sciții ar fi putut întemeia cu vremea o stăpânire puternică și trainică pe văile acestea. Dar nu-i trăgea inima la muncă, și prin nimic nu legau ziua de ieri cu cea de mâine. Numai o mică parte din neamul lor erau plugari, și aceștia strângeau roadele câmpului, nu pentru hrana lor, ci pentru ca să le vândă grecilor de prin limanurile Mării Negre.