Afară vremuia și-n casă era mai mult frig decât cald. Nu ningea, ce-i drept, nici nu ploua, dar bătea vânt aspru, care din când în când, vuia prin hornuri a pustiu, și norii, mai mult decât cenușii, duși în goană mare despre răsărit spre apus peste cerul posomorât, se-ngrămădeau ca-n toiul iernii. Raul, posomorât și el, o aștepta pe soția sa Laura, care plecase cu verișoara ei Evelina să-și înjghebeze găteala pentru balul mascat. Era de mult acum de când aștepta, tot aștepta, și timpul îi trecea oarecum târâș: de ce nu se mai întorcea? „Pe unde o va fi purtând verișoara ei? Ce va fi făcând pe acolo! ? Cu cine-și va fi petrecând timpul! ? ” Așteptarea e lucru urât totdeauna, pretutindeni și-n toate împrejurările. Te saturi în curând de ea până chiar și acasă la tine, în satul tău ori în orașul unde-ți petreci viața și-n care-ți sunt bine cunoscute toate ulițile, cu toate casele din ele, până-n cele mai mici amănunte, și cu toți oamenii adăpostiți în ele. Închizi ochii și le vezi în gândul tău toate ca-n aievea, încât poți să-l urmărești pretutindeni pe cel așteptat. Ți-e însă parcă stai în lumea basmelor când te afli, cum se afla dânsul, într-un hotel dintr-un oraș străin, din țară străină, și aștepți pe cineva care a plecat și nu se mai întoarce.