“Are ochi așa de albaștri și este totuși așa de întunecat!” gândi Nora. Era lângă etajera cu cărți, în fața acelui portret delicat de femeie, la care se uitase și aseară. — E mama lui Gunther? — Da. E tânără doamnă Grodeck. “Are ochii lui Gunther, dar nu are privirea lui”, își spuse Nora, amintindu-și expresia de tandrețe pe care o avusese băiatul privind același portret. — Nu vine pe aici?. — Cine? — Doamna Grodeck! Tânără doamnă Grodeck, cum spui dumneata. Hagen nu răspunse. Întrebarea părea că-l neliniștește. — Mă duc să văd ce face Gunther, zise el deodată. Poate are nevoie de mine. Nora se duse spre fereastră și rămase acolo câtva timp pe gânduri. Nici nu-l auzi pe Paul când coborâse scările și se apropiase de ea. Tresări cu o mișcare de spaimă când el îi puse mâna pe umăr. — Ce e cu tine, Nora? Ce s-a întâmplat? — M-ai speriat. Nu știam că ești tu. — Dar cine putea fi? — Nimeni, desigur. Dar sunt atâtea lucruri stranii în casa asta. — Ce fel de lucruri stranii? — Nu știu bine. Băiatul din turn, care nu coboară și pe care e interzis să-l vedem. Omul cu pelerina neagră, care nu răspunde la întrebări.