– Priviţi! se opresc două fetiţe. Un puişor de vrabie… – E atât de drăgălaş, îl ia în palmă cea mai mică dintre fetiţe. – Sărmănelul… Probabil o fi căzut din cuib, şopteşte cealaltă. Încă nu a învăţat să zboare. – Să-l luăm acasă, propune fetiţa mai mică. – Te gândeşti ce spui? Va muri de tristeţe. – Îl ţinem la balcon, îi dăm semincioare, ne jucăm, îl sărutăm, îl încălzim, dacă îl lăsăm va fi mâncat de vreo pisică, nu ţi-e milă? – Vorbeşti nerozii, se supără fetiţa mai mare. Îţi dai seama cum ar fi să ne ia cineva, să ne ţină închise, să ne dea bomboane, dar să n-o vedem pe mămica? Şi el are o mămică. – Atunci? Ce facem? începe să plângă micuţa. Nu vreau să-l mănânce pisoii! – Nu te întrista, o linişteşte surioara mai mare. Hai să-i găsim repede cuibul! Bietul pui tremură din tot corpul. Inima îi revine abia după ce îşi dă seama că se află iarăşi în cuib. – Adevărat, nu toţi puii de om sunt la fel, se gândeşte el. Două fetiţe cu inimă bună. Când voi creşte – numaidecât le voi căuta să le zic mulţumesc… Obosit, puişorul adoarme.