Serafitta a auzit de atîtea ori pe mama ei vorbind de „lumea bună”, încît într-o zi a spus despre o prietenă a ei de 5 ani că „frumoasă e, dar n-are manieri din lumea bună”. Multe luni selectedul capitalei a repetat uimit fraza „copilului de geniu”. — Știți ce-a zis Serafitta?… — Da?… de cîți ani e? — N-a împlinit șeapte… — Cum?… Un adevărat geniu! Serafitta critică deja rochiile cocoanelor — preferă „bejul”, ca și mama ei — la masă ține furculița și cuțitul în perfecție și știe atîtea lucruri pe cari nu le pricepe, încît este un „copil fenomenal” pentru cei cari nu pricep copiii. Dar pe Serafitta au pus-o la carte… ei, iacă cu ce nu se împacă Serafitta. Și este tristă… o întristare de bătrîn. Doarme în leagăn sora lor cea mai mică. Ele sunt mari, foarte mari: una aproape de cinci și cealaltă aproape de șase ani. Cum să nu fie mari? Cea care doarme e numai de cîteva zile. Mă-sa le-a trimis să se joace înprejurul leagănului și de s-a deștepta fetița să cheme pe doda ei. Vorbesc încet și cuminte. — Tu ai văzut-o? — Da, și e mică de tot, și are ochi… — Și gură… Amîndouă, pe gînduri: — De unde-o fi venit?