Nu, nu mai era chip! așa nu mai putea Laie s-o ducă! Fusese sâmbătă spre duminică Ana pe la dânsul, ca să-l vadă, să-i spună ce-a mai aflat și să-i aducă o pâine, o bucată de slănină și ceva brânză, iar acum era joi spre vineri și ea nu mai venea și nu mai venea. E grozav lucru să stai la marginea bălții așa singur, cu gândurile tale și cu frica în vine, mereu treaz, ca nu cumva să fii apucat fără de veste, și gata în toată clipa de a te strecura pitulat prin păpuriș spre trestia înaltă, ca să ți se piardă urma. Lasă că nu mai avea ce să mănânce, lasă că-l omora singurătatea și nerăbdarea de a ști ce s-a mai petrecut, dar își dorea nevasta, care nu mai venea și nu mai venea. Nu, așa nu mai era chip s-o ducă! Ah, ce nemernică e firea omenească! Om cu rostul lui, scăpat din oaste, voinic, vesel, harnic și sănătos, n-ar fi avut decât să rămâie ceea ce era pentru ca să-și petreacă viața în tignă. „Hm - suspină e - afurisit să fie ceasul în care i-am văzut pe Șișcă și pe Graur! ” Ei au pus la cale spargerea, ei 1-au amețit și 1-au momit, ei 1-au luat nici singur nu mai știe cum și tot ei s-au dat de gol; cum ar fi putut să creadă că nu-l vor da, după ce au fost odată prinși, de gol și pe el?