Îl și avea calul și-l schimba des, ca toți oamenii cărora le place să gonească. Mai ținea să aibă pușcă bună și ușoară, și frumoasă, și bine porrivită, ca să-și facă cheful când ieșea pe la păduri, ca să-și caute și să-și aleagă lemnul după plac. Pușca fără de câni nu se poate. Avea dar Ilie Durac și câni, cel puțin câte patru, toți de vânătoare și nu de același fel. Mai avea Ilie Durac slăbiciunea să mănânce bine, mai ales fleică și caracudă friptă la grătar, și să bea vin, nu mult, dar bun. Câteodată, când era-n voia lui cea bună, chefuia, nu însă cu prieteni, ci cu golani. Atunci punea și lăutari, și vinul curgea, iară el stetea la o parte, gusta nițel câte nițel din pahar și striga din când în când: „Beți, băieți!! Unul e Ilie Durac! ” Pentru femei n-a avut Ilie Durac slăbiciune. Nu doară c-ar fi fugit de ele: nu! se oprea-n loc când le vedea alergând după dânsul. Le cam schimba însă cum își schimba și calul și nu înțelegea cum poate să fie cineva atât de prost ca să i se dea rob legat uneia singure. Acum deodată, om trecut de patruzeci și șase de ani, și-a pus mintea cu Firica, pe care o știa cel puțin de zece ani.