Și de sub tufișurile din stânga, ieșiră o clipă la iveală, în soare, două pisici verzi, poleite cu aur. Dar sfinții erau obișnuiți cu asemenea arătări paradisiace, într-un loc singuratic ca acela. – Oare ce s-o fi întâmplat? întrebă Pafnutie în sfârșit, ridicându-se deodată-n picioare. Zărise printr-o spărtură de frunziș pe sfinții Mochie și Farnachie trecând în goană, unul după altul, cu pletele-n vânt. Habacuc se ridică de asemenea și privi în urma lor. Din partea cealaltă răsări și sfântul Pintilie cel gros, dând din mâini și strigând către ei de departe: – Auzit-ați vestea, fraților?... Sisoe se pogoară pe pământ! Cei doi rămaseră cu gurile căscate. – Cine ți-a spus? De unde știi? – Tot raiul știe și vorbește, gâfâi Pintilie. – Nu se poate. – Ba, iacă, se poate... Că s-a înfățișat înaintea Domnului-Dumnezeu, ș-atâta s-a rugat, că s-a înduplecat Cel preamilostiv și i-a dat slobozenie să se pogoare între oameni... ba cică i-ar fi dat și putere să facă minuni pe pământ! urmă Pintilie într-o întinsoare, privindu-i speriat. – Mare-i minunea ta, Doamne! cuvântă pe gânduri Pafnutie. – Iacă, pun rămășag cu oricine că numai pozne o să facă, adăugă iute Habacuc. – Încalte, să-i fi dat pe careva din noi să-l călăuzească, vorbi încet Pafnutie, dând la iveală dintele întreg.