Salba moale, această varietate a sălciei, cu flori galbene și îmbălsămitoare, salcâmul alb și salcâmul roșu, castanul sălbatic, nucul cu largi frunze, al căror miros îmbată, plopul cu mlădioasa lui coamă de un verde-argintiu, păreau că-și deteseră vorba ca să se întâlnească în același lăcaș și să-și amestece împreună frunzele, ramurile sau florile. Într-un cuvânt, rodul câmpului și rodul grădinii umpleau curtea fără nicio simetrie, mascând casa așezată în fund, ce nici nu se zărea din frunze. Când ajungeai la scara ei, fie pe cărarea ce pleca de la poartă în stânga, fie pe cea care cotia spre dreapta, rămâneai astfel cu desăvârșire surprins și mirat. Era și ciudată înfățișarea acelei locuințe, pe care nu s-ar fi putut aștepta nimeni s-o afle în Bucureștii de astăzi. Așa precum era, văruită pe din afară din nou și albă ca laptele peste tot, ea amintea, de subt acoperișul ei de șindrilă, una din acele vechi case boierești ce mai obișnuit se aflau așezate la țară sau prin orașele mai mici de prin județe. Dar cât de veselă era subt vechiul ei acoperiș de șindrilă înnegrită, în susul ei cu un cer albastru înmuiat în soare ca un smalț de aceeași față peste care s-ar trece un strat subțire de aur topit!