- Am s-o fac eu să-și peardă sărita și să-și scoată și ea masca, grăi cealaltă și-i făcu un semn arnăutului, care se ținea pas cu pas de dânșii. În vreme ce arnăutul se depărtă, ea îl luă pe Raul și-l duse la o masă, îl pofti să șadă și se așeză și ea pe genunchii lui. „S-o văd acum dacă e în stare s-o înghită și aceasta” își zise ea. Raul se simțea în mare strâmtorare. Se aștepta-n fiecare clipă s-o vadă pe Laura izbucnind de sub masca ei. Cea de pe genunchii lui era însă atât de ușoară și se alipea cu atâta mlădiere de el, încât era peste putință să n-o pipăie, s-o cuprindă cu brațele și s-o strângă la piept, ca să se-ncredințeze că e trupul viu în aievea. - N-o fi cumva prea mult? întrebă. - Dă înainte! îl îmbărbătă dânsa. Mai e până la cele neiertate! Drept dovadă neîndoioasă, ea îi cuprinse gâtul cu brațele și-l sărută. Măscile-și căutau însă fiecare de drumul ei, și de sub nici una din ele nu izbucnea mânia la care se așteptau. Erau lucruri pe care acolo, prin sălile acelea, le mai făceau și alții. - Să vii cu mine, grăi dânsa peste câtva timp.