ţiganului nu i se cădea să şadă. Zice-mpăratul: – Cum, voinice, inelul fetei mele a ajuns la d-ta? – Împărate prenălţate! Iaca cum şi iaca cum. Da’ ţiganul: – Ce spui minciuni, că eu am ucis zmeii… Da’ Călin zice: – Împărate, s-aducă toţi zmeii, să vezi: este vârful limbilor? A adus, şi cu adevărat nu era. Atunci el le-a scos şi i le-a arătat. Atunci împăratu-a strigat s-aducă calul cel mai bun din grajd şi-a legat pe ţigan la coada calului, ş-a pus ş-un sac de nuci ş-a dat bici calului… Unde pica nuca, pica şi bucăţica din ţigan. Acu-mpăratul a zis: – De-acu, voinice, mi-i fi ginere. – Da’ Călin a zis: – Ba nu, împărate, că mie alta mi-a căzut dragă, da eu am un frate de cruce aici cu mine, tot fecior de-mpărat, s-o ieie-acela. Şi l-a adus, deşi fata ar fi vrut mai degrabă după Călin Nebunul; dar, dă, cu istălalt era potrivită. Ş-a făcut o nuntă straşnică, de-a ţinut vreo trei săptămâni; luminaţii, lăutari, ce nu era. – De-acu mă duc să-mi găsesc pe-a mea. Cât plângeau ei şi stăruia, da’ n-a putut să-l potrivească să rămână. Ş-a pornit. Când a ajuns el la casa tătâni-său, era un palat straşnic ş-un cârd de porci, şi-l păştea un băieţel ca de vro şapte ani.