Iarăși rămaseră, tăcuți, buimăciți. Apoi parcă le mai veni sufletul la loc. Femeia judecă: le izbiseră ei atâta și nu luaseră foc, n-or lua ele tocmai acuma, când trebuia să le arunce. Bărbatul iar ridică în sus capul, și iar făcu din fundul gurii: — Ha? Atunci femeia îngăimă: — Dacă le-om da peste gard, la A Dumitroaiei, în spinărișu cela? Țăranul nu răspunse. Femeia se răzgândi: — Nu, că le-or găsi plodurile. Și-or lua foc lângă casa noastră. Lăptuc se mai învioră, își trecu încet degetul pe sub nas și-și dădu părerea: — Mai ghine în fântână! — Tontule! să se lovească de chietre? Și iarăși se uitară la ele, și iară le trecu un fior prin spate. Atunci nevasta se înfurie: — Fă ce știi, stârchitură, că tu le-ai găsit! Lăptuc simți că atâta vreme cât or fi bucățelele celea între dânșii, e la adăpost; rânji parcă: — Fă tu ce știi, zăludo, că tu ai deschis punga! Dar amândoi înțeleseră că trebuiau să scape de ele cu orice preț. O lăsară mai domol. Femeia făcu un plan: — Iaca ce-i: mergem și le dăm în Râpa-Țurluiesei. Punga o zvârlim în vatră, și când om face focul, arde. Pe urmă, ca să dea suflet bărbatu-său, întinse mâna și, cu două degete, ca și cum îi era teamă să nu se frigă, luă un cartuș.