A pățit-o însă și Condac cel norocos cum o pat cei mai mulți dintre oameni: 1-a ajuns moartea când ardea de dorința de a se mai bucura de viață. Prăvălia cea mănoasă le-a rămas celor doi cumnați în tovărășie. Mare-ncurcătură. Câtă vreme a trăit bătrânul, el era stăpân, lua din câștig cât vrea și le făcea celor doi tovarăși după toată dreptatea parte. N-avea, la urma urmelor, nici ginerele, nici fiul cuvinte de a se plânge. Acum erau amândoi deopotrivă stăpâni, și nu mai încăpea nici o îndoială că i se cuvenea fiecăruia dintre dânșii câte jumătate din câștig. Da! Dreaptă era însă împărțeala aceasta numai dacă amândoi munceau la fel, ori dacă nici unul, nici altul nu lua parte la munca din atelier, ci-și purtau ca răposatul, Dumnezeu să-l ierte, amândoi căciula pe-o ureche, își luau bețigașul și umblau fiecare în treburile sale, în vreme ce alții muncesc pentru dânșii. Spirică nu era însă om pe care firea-l iartă să-și petreacă astfel viața. El se răsfăța așa-zicând dacă lua între degete și pipăia o pănură bună, se uita cu plăcere la bucata croită ori la cea cusută de dânsul și se simțea mângâiat în sufletul lui când ieșea din mâinele sale o haină bine croită.