Mai tîrziu, eu, care am criticat această ușoară părăsire a puterii înaintea unor intrigi al căror caracter se putea recunoaște ușor, mi-am putut da sama înaintea acelei noi strangulări de serai, între două uși ale palatului, că în asemenea împrejurări dezgustul e atît de hotărîtor pentru oricine are mîndria unor fapte îndeplinite față de Țară și Coroană, încît împiedecă orice reflecție și taie orice putință de a reacționa la ofensa care înlocuiește onesta și onorabila despărțire de Suveranul pe care l-ai ajutat cu tot ce ți-a fost prin putință. A urmat o noapte agitată, în cursul căreia se vorbise totuși de rezistențe, de măsuri extraordinare pentru a le împiedeca. A doua zi, șef al unui Cabinet în care erau și liberali și țerăniști, dar de clasa a doua – șefii stînd de pîndă —, dar și drul Lupu, firește grăbit, d. Știrbei mă întreba prin simpaticul, amabilul prefect de poliție, generalul Nicoleanu dacă mă poate vedea. I-am răspuns, pe tonul ce se impunea, că nu-l pot primi. Carta de vizită a omului de încredere al dinastiei, care aștepta pe prag, n-a avut mai multă influență decît stăruința șefului poliției; servitoarea mea l-a încredințat că în adevăr nu mă poate vedea. Am asistat apoi la harța de fiecare clipă între miniștri cari se urau între ei și n-aveau nici un sentiment și nici o stimă pentru un conducător răsărit prin surprindere, mulțămită unor uneltiri personale pe dreptate osîndite de conștiința publică.