Cel care nu mai era în stare să plătească, dacă nu fugea la timp, se pogora de pe tron în temniță, sau de-a dreptul în mormânt. Toate datoriile mazilitului cădeau în sarcina urmașului. Petru cel Șchiop își răscumpără domnia în anul 1582, ridicând haraciul la o sută de mii de galbeni. Ca și trupul celui din urmă erou, Moldova, se rupse-n două: de o parte domnul, boierii, și călugării, — de alta, poporul. Între aceste două lumi, din ce în ce mai depărtate și mai străine una de alta, stă biciul dăbilarilor și hangerul ienicerilor, -teascul de stoarcere, îngrozitoarea împlinire-a dărilor ce nu mai aveau nici o socoteală. Mai bântuia, în răstimpuri câte-o raită de cazaci ori de tătari, mai zvânta câte-o secetă, -atunci birurile apăsau cu-atâta strășnicie încât mulți dintre țărani, uneori toți gospodarii unui sat, se vindeau cu ocinile și feciorii lor, se vindeau șerbi, ca să-și poată plăti dările. — La Constantinopol, înaintea porților Marelui Vizir, ienicerii făceau răscoale, unii pentru a-și aduce, alții pentru a-și păstra voievodul lor, datornicul lor — comoara lor — pe tronul Moldovei. În toamna anului 1591, Petru, înfricoșat de urmările atâtor asupriri pe bietul norod, părăsește de voia lui domnia și fuge-n Țara Nemțească.