Viscolul are și el farmecele lui, dar tot mai frumos decât viscolul e revărsatul zorilor de zi după ce s-a înseninat cerul. Iar cerul lui Ghiță era înnourat, din ce în ce mai înnourat. De cu seară el se dusese la „Lebedă”, unde cinase, ca de obicei, cu Găleanu, tot pantofar ca dânsul, și cu Niculiță, măcelarul, amândoi prieteni buni ai lui. Niculiță, om rău de gură, îl necăjise mereu cu preuteasa, văduva tânără și curățică, de a căreia vecinătate îi plăcea lui Ghiță să vorbească și care acum era logodită cu un oarecare domn, un notar, om mai în vârstă, văduv cu trei copii. Nu se necăjea Ghiță, căci știa că nu din răutate caută prietenul său să-l necăjească: zâmbea așa în el și bea, bea mereu și pe tăcute, fără ca să sâmță că i se ridică la cap. Abia într-un târziu el se ridică, așa înalt și spătos, cu fața stricată de vărsat și cu sprâncenele groase, om greoi și posac cum era, și grăi hotărât: - Eu nu mai stau, ci mă duc acasă! Ajuns acasă, Ghiță s-a culcat, dar n-a putut dormi, și după ce s-a zvârcolit până la miezul nopții în culcușul lui, s-a sculat, s-a îmbrăcat din nou și a ieșit la aer, fiindcă îi era parcă e să se înece.