Dorisem un Parlament cu caracter profesional. Sfînta prostie națională a făcut mare haz de propunerile făcute unor asociații, și mai modeste, care n-aveau firește prestigiul cîrdășiilor pentru putere. Nu mi-a părut rău decît de faptul că nu toți acești breslași, oameni cu ocupație, trăind din munca lor, m-au înțeles pe deplin, și că atîția nu erau liberi de angajamente politice. Cei cari au intrat însă, meseriași, preoți, profesori, mi-au fost de mare folos, păstrînd pînă la capăt o ținută onestă și loială. Cu acest Parlament, din care n-a lipsit nimeni, acceptîndu-se și reprezintanții celei mai exagerate stînge, și dînd dlui Cuza tot ce se cuvenea culturii, talentului, patriotismului și perfectei sale onestități personale, s-ar fi putut lucra și patru ani de zile, îndeplinindu-se lucruri care cu nici un alt Parlament nu se vor putea îndeplini, căci împrejurările s-au îndrumat tot mai mult spre acele veleități de dictatură pe care nu le-am avut eu nici pe ascuns, pe care nu le-am permis ambiției dlui Argetoianu și pe care alții astăzi le răcnesc pe toate cărările în fruntea cămășarilor lor. Făcîndu-se tăieri curajoase în bugetul curent, în așteptarea unor economii fără păreche la acela pentru anul următor, am încheiat, și cu măsuri în învățămînt – care tindeau la simplificarea, umanizarea, libertatea, pe care nu voiau s-o primească unele capete obtuze și unele mentalități de tulburători născuți, de speța unui Țoni, cel mai neloial om pe care l-am cunoscut, unui Forțu, în suferință de nervi, unui Nisiipeanu, ale cărui dedicații de devotat partizan le păstrez încă după cîți stropi de noroi mi-a aruncat în față —, am încheiat, zic, o primă sesiune parlamentară, care va rămînea ca un veșnic model de bună-cuviință și de bună înțelegere, de muncă împreună între toate grupările și nuanțele politice.