Putea Hubăr să vie acum, căci toate erau pregătite. Deși o știa însă aceasta, Hubăr, ieșind seara ca să meargă la cârciuma de la Sărărie, tremura în tot trupul, ca făcătorul-de-rele care vede că nu-i mai rămâne decât să săvârșească fapta. Greu, de tot greu îl apăsa gândul că trece peste povața preotului, și-i venea la tot pasul să se oprească și să se întoarcă din drum. Era parcă peste putință ca lucrurile să se sfârșească atât de frumos cum el le plănuise. Nu-i rămânea însă decât să meargă înainte, cum merge bolovanul pornit odată pe coaste la vale. Ajuns față în față cu Bandi, singuri în casă, el era hotărât cu desăvârșire. — Carevasăzică, vii, băiete, cu mine? întrebă el. Bandi se uită la dânsul și parcă nu mai era omul rău și urgisit, parcă era în zâmbetul și în ochii lui o bunăvoință nemaipomenită. — Mă duc, răspunse el. Dacă vrea Persida! — O să-ți meargă bine, băiete, urmă Hubăr, o să le ai toate din destul. Bandi se uită iar la el. — De ce? întrebă. Era în acel „de ce?” și în felul cum fusese rostit ceva ce-l înfiora pe Hubăr. Ajuns odată până aici, el nu mai putea să se stăpânească: trebuia să meargă înainte până la sfârșit, să scape de toată greutatea ce-l apăsa.