— Mă mir și eu. — Nu se poate... Era o fată bună, dintr-o familie mare. Era brună, cu părul lustruit și creț ca o piele de astrahan, cu ochii mici și pătrunzători, parcă înfigea în tine două vergele aprinse când te privea. Ne certam necontenit, și totuși, necontenit rămâneam buni și adevărați prieteni. — Nu se poate, repetă ea, te-ai gândit la ceva înainte de-a adormi. — La nimic, îngânai eu, aruncându-mi privirea obosită pe deasupra clădăriei de flori. — Nu se poate. Te-am căutat cu toții în toate părțile. Te-ai făcut nevăzut din revărsatul zorilor. Nici apă, nici mâncare până acum, la patru ceasuri. Și dormeai azvârlit pe iarbă. Ești un "trubadur" nesuferit. Spune-mii: ce ai? Mi-ai făgăduit... — Când n-oi mai fi, ți-oi spune. — Eu vreau acum. — Și eu nu vreau. — Uf! — Uf! Când o văzui că pleacă mâniată, o strigai, căindu-mă de răutatea mea, căci era violentă generoasa și buna mea prietenă. — Stai, c-am să-ți spun tot, deși bine nu știu ce... Și e mult, mult, nesfârșit de mult... — Spune-mi, răspunse ea, întorcându-se mulțumită. — Nu acum; mi-e foame și mi-e sete. Mă luă de braț și, fără a-mi spune vreo vorbă, mă duse acasă.