izbucni deodată judecătorul Babulea, ca și când s-ar fi coborât duhul revelației în sufletul său. Totdeauna a contat dânsul pe inspirație. Când orice speranță pare pierdută, soluția țâșnește ca o săgeată din adâncimile subconștientului. Legăturile și motivările vin pe urmă și se înșiră ca niște verigi ale unui lanț miraculos. Mircea era unicul fiu al d-nei Niculescu-Lungu, vecină cu casa crimei. Văduvă de mulți ani, d-na Lungu și-a pus toate nădejdile în băiatul ei drag. A cheltuit cu dânsul tot ca să-l facă om. A ajuns, cu chiu, cu vai, avocat, dar numai cu titlul, căci în realitate nu făcea decât chefuri în tovărășiile cele mai pestrițe. Altfel foarte simpatizat de toată lumea, fiind spiritual și vesel, încât nu exista petrecere în Pitești și împrejurimi de la care Mircea Lungu să lipsească. Se îmbăta anevoie și, oricât ar fi fost de cherchelit, rămânea veșnic drăguț și cu voie bună. — Imediat să-mi fie adus la cabinet Mircea Niculescu-Lungu! ordonă magistratul instructor grav și sever. Se plimba prin birou frecându-și mâinile de nerăbdare și de satisfacție. Din clipa când i s-a ivit numele acesta, misterul începu să se limpezească treptat. Mircea șade la maică-sa, vecin direct cu Agat ie Vasiliu. Toată lumea știa că bătrânul Agatie și mai ales coana Elena îl iubeau ca pe copilul lor.