Vorbele din scrisoarea lui Trică îi răsunau în urechi, și ea vedea parcă pe muma ei chemând-o la sine. Dar trebuia să stea: mai bine moartă! — O să vezi tu odată ce mare e nedreptatea ce-mi faci, zise ea, apoi trecu în odaia de alături și încuie ușa în urma ei. Națl stete câtva timp zăpăcit, apoi puse mâna ca să deschidă ușa. — De ce ai încuiat ușa? întrebă el neliniștit. — Voiesc să fiu singură, îi răspunse ea. — Descuie-o, c-o sparg! strigă el stăruitor. Persida rămase nemișcată în mijlocul odăii. — Descuie! strigă el iar. Ea nu se mișcă. El apucă clanța cu mâna dreaptă și se opinti să împingă ușa, apoi, când văzu că ușa stă țeapănă, puse umărul, împinse o dată cu toată puterea lui și ușa se deschise, crâcnind de răsună toată casa. Persida stătea și acum în mijlocul odăii, țeapănă, îngrozită și disprețuită de dânsul. — Bine, îi zise ea, ești tu în toată firea?! — Nu sunt, răspunse el. Nu acum, nici de ieri, ori alaltăieri, ci din clipa în care te-am văzut pe tine mi-am ieșit din fire, mi s-a schimbat tot rostul vieții, m-am făcut om nesuferit și pentru mine, și pentru alții.