— Allah! se rugă Sadi-el-Mahib, sorbind aerul răcoros al mării, arunc plasa mea în norocul Fatm&ei, văduva c-o spuză de copii! Peste trei ceasuri abia o trase de grea ce era. A doua zi, sorbea mulțumit dintr-o ceașcă fierbinte, într-o cafenea din Galata în mijlocul turcilor care-l întindeau de mîna stîngă, îl pipăiau și nu credeau ochilor lor. — Asta, meremet într-o săptămînă? — Da, banabace… — Asta, un ghiaur? — Un om al lui Allah! Din întîmplare, iacă și efendi Iatros. — Oameni buni, pe Sadi-el-Mahib eu l-am tămăduit și nu i-am luat nici o para! Grecul plesnea de fudulie. ; Sadi-el-Mahib sări în capul oaselor, apoi se-ndoi pîn’ la pămînt. — Așa e!… De doi ani boleam, și efendi Iatros, într-o săptămînă, parcă mi-a luat cu mîna racila și durerea de la mîna stîngă… Așa e, oameni buni! — O! Efendi este mare meșter! — Și eu am uri copil care se usucă pe picioare… De mi l-ai face bine, te răsplătesc c-o pungă de aur… — Și eu, efendi, am o cadînă frumoasă ca o lună nouă, dar tot ce mănîncă nu ține în ea… De i-ei găsi leacul, te dăruiesc cu cel mai sprinten cal din Arabia!