Prea era mare și largă și frumoasă, prea boierească casa lui Voicu: așa numai pentru sine nu și-o zidise omul, și Uța, femeie prevăzătoare și mumă a patru copii, dedea cu socoteală că mai curând ori mai târziu o să fie și o stăpână în casa aceasta. Vreo cocoană năzuroasă, care nici că se mai uită la rudele soțului său. I se închidea inima când se gândea la aceasta. Și, totuși, păcat de așa casă să trăiești singur cuc în ea. Mai întâi Ciungu, care era cel mai bătrân dintre dânșii și știa mai bine decât toți ceilalți ce mare lucru e să ai oameni aleși între nemoteniile tale, a închinat paharul în sănătatea viitoarei. Apoi și-a dat și bătrâna focul pe față, mărturisind că atâta dorință mai are și ea în lumea aceasta. Duțu n-a zis nimic, dar și-a mângâiat copilașii și a cuprins-o pe Uța cu brațul, apoi s-a uitat în ochii fratelui său ca și când ar fi voit să zică: „Nu e pe lumea aceasta mai frumos dar de la Dumnezeu! ” Voicu râdea de el. De ce oare și-ar fi zidit casa dacă nu acesta i-ar fi fost gândul? Râdea și Uța, dar râdea de dânșii.