Astfel Gheorghe Vodă Ștefan s-a instalat domn, ca om trecut cu vrîsta, cu mustață stufoasă, grăsuț, avînd toată înfățișarea pe care ni-o putem închipui după felul lui de viață; iubitor de vin ca și Istratie Dabija, pe urmă, și de femei, și de petreceri. La dînsul venea acum, în 1656, un ambasador suedez, Welling, întovărășit de secretarul Hildebrandt, care, acesta, a lăsat o descriere a călătoriei făcute. Căci Suedia avea legături foarte strînse cu Ardealul din cauza alianței protestante, în fruntea căreia ea se găsea. La 28 decembre 1656 apare mica trupă suedeză lîngă Iași. Ambasadorul cată să vorbească domnului „creștin și blind”. Blind era într-un fel, și era și un suflet deschis: avem de la dînsul scrisori foarte frumoase[7], în care-și arată năduhul că nu-și poate plăti datoriile și, vorbind de primejdiile amenințătoare, spune că, orice ar fi, nu pleacă din țară cu nici un preț și „mai bine să-l mănînce cînii pămîntului acestuia”. La orecare distanță de oraș oaspetele este întîmpinat de un boier, care-i spune să nu între ziua, pentru că se găsește acolo un ceauș turc și nu e bine să vadă pe ambasadorul creștin, ale cărui rosturi poate că ar fi fost bănuite. A zăbovit deci ambasadorul pînă seara prin vii.