Ca mâine ți-om sună și ție, când vei trece pe drumul din urmă către împărăția viermilor !» Pe semne a înțeles ceva milionarul din elocința clopotelor ; n’a avut curajul să însoțească pe mort până la cimintir. La o răspântie, s’a abătut furiș pe alt drum. Eu nu-l pierdeam din ochi. Vântul devenia tot mai sălbatic, par’că înadins își bătea joc de nemernicia bogatului. Un birjar, care din întâmplare trecea tocmai atunci pe acolo, opri caii, adresându-se către milionar: — Boierule, îți rupe vântul umbrela... Hai că te duc eu acasă... — N’am nevoie, răspunse milionarul posomorit. Eu n’am picioare ? Birjarul trecu înainte; dar cuvântul lui fu o profeție: vântul smulse umbrela milionarului, i-o întoarse pe dos, asvârlind-o în noroiu. Bietul milionar tremură, se făcuse galben-vânăt de mânie. Își ridică umbrela din noroiu, o luă sub braț, pornind repede prin ploaie, ca un om bătut și huiduit. Un câine, luându-l drept cerșetor, începu să-l latre.