A văzut danțul molatec și voluptos[11]. A asistat la zgomotoasa întoarcere a arnăuților domnești, din corpul format în Țara Românească la 1802, după ce-și răzbunaseră contra unui boier pe care l-ar fi bătut la tălpi pentru că-i dăduse afară din casa lui, – ceea ce ni se pare foarte îndoielnic[12]. Nu-i place nici capitala munteană, nici a Moldovei, cu podurile murdare, Înnoite la cinci-șase ani, cu case boierești mari strivind bietele colibe, cu bisericile fără gust, greoaie, purtînd icoane „grotesci”[13], cu pivnițile-cîrciume care otrăvesc poporul. De boieri vorbește fără simpatie, dar recunoaște că a fost primit bine în casele lor de țară[14]. Pomenind și de legăturile cu străinătatea – amințește[15] și de Stamaty, doritorul de consulat francez la noi, care s-a prezintat la Convenție cu Anacharsis Cloots, reprezintantul națiilor apăsate –, Thornton dorește unirea noastră. Supt Austria, ea ar opri pe ruși; supt ruși ar aduce sfîrșitul Imperiului otoman. Oricum, „aceste provincii nu mai pot rămînea mult timp supt o stăpînire împărțită“, dar „nici nu se pot ridica la independență cînd puternice imperii le încunjoară din orice parte”[16]. D.C. Karadja a descoperit de curînd și ciudata călătorie făcută în țerile românești la 1817 de un german cu mintea plină de mistice considerații religioase, J.F.J.