— Înot. — Îmi dai voie să ancorez și eu aici? — Da. Ștefan s-a culcat din nou pe fundul bărcii, decis să fie ursuz. Celălalt a încălecat peste barca lui și se joacă cu picioarele în apă, împrăștiind departe, stropi albi în soare. Ștefan Valeriu fluieră. — Bolero? — Da. A tăcut din nou. Celălalt continuă el să fluiere cântecul început de Ștefan. Departe, sus, pe terasa pensiunii, o rochie albă se desfășoară în bătaia brizei ca un steag. — Hallo, hallo... Tânărul paj face semne entuziaste. Un braț îi răspunde grav de sus. — Spuneai că înoți, întrerupe Ștefan idila asta care îl enervează. — Da, înot. — Hai atunci să facem o cursă. Până la pontonul ultim, înainte și înapoi de trei ori, fără oprire. Cine învinge îl trimite pe celălalt în oraș să cumpere țigări. Le-am uitat pe ale mele în odaie. Îi trebuie victoria asta. Simte că e stupid, că e copilăros, că e meschin ce face, dar are nevoie să-l umilească pe celălalt, să-i ia ceva din inconștienta lui grație. Tânărul paj primește. Un moment, amândoi, drepți în soare ca două spade... S-au aruncat. Ar putea să-l lase câteva clipe să-i ia înainte, ar putea să-i dea iluzia victoriei și pe urmă din două brațe, bine aruncate, să-l ajungă și să-l întreacă.