Saint-Marc Girardin, profesor de literatură franceză la Paris, cel dintîi dintre călătorii francezi din această nouă epocă – lăsînd la o parte deocamdată pe Bellanger, din același an, a cărui descriere a fost refăcută, complectată și prefăcută pe alocuri –, întră în principatul muntean prin părțile Banatului. Vede băile de la Mehadia, romantica vale a Cernei, care-i pare asemenea cu împrejurimile Chartreusei din Grenoble, petrece o noapte în aceste locuri de o liniștită măreție, și i se pare a regăsi „ceva dintr-o noapte la Neapole», cercetează ruinele podului lui Traian, pentru ca apoi un surugiu, asemenea la tip și îmbrăcăminte cu dacii de pe Columna lui Traian, să-l ducă pe la Severin în al cărui nume recunoaște cultul panonian al sfintului cu acest nume, de pe vremea invaziei rugilor, în secolul al IV-lea –, la București. Aici ca și mai tîrziu, în Iași, constată și el podurile de lemn pe lîngă începutul de pavaj, trăsurile boierești care se scutură pe dînsele – fiecare membru al aristocrației ținînd să aibă cîte două-trei –, casele mici lîngă cele cîteva de înfățișare mai nouă, îmbulzeala slugilor în locuințele bogaților. Dorința călătorului francez era însă de a cunoaște bogățiile țerii și folosul pe care apusenii l-ar putea trage din ele.