În orice caz, domnii aceștia de după Mihai Viteazul au întrat în Ardeal altfel decît cei dinaintea lui Mihai, un Alexandru Lăpușneanu, un Petrașcu cel Bun, a cărui pecete a și fost găsită acolo în pămînt, ei cari veneau ca oameni ai sultanului, pe cînd, după Mihai Viteazul, domnii noștri cari pătrund dincolo de munți o fac, oricare li-ar fi fost vrîsta și priceperea războinică, valoarea personală, puțintel și ca reprezintanți ai poporului românesc. Dacă un Neagoe, un Petru Cercel, din cei vechi, au ajutat să se ridice și au făcut să se împodobească biserica Sfîntului Nicolae din Șchei, domnii ceștialalți au necontenite relații culturale, economice și politice cu Ardealul, și granița înseamnă mult mai puțin ca înainte. Prin urmare, în vremea aceasta Moldova și Țara Românească făceau puțin politica Ardealului, și Ardealul simțea nevoia de a se sprijini pe politica Moldovei și a Țerii Românești. S-a întîmplat chiar între concurenții pentru moștenirea lui Mihai lucruri particular de interesante. S-a întîmplat că un ardelean a vrut să înnoiască ceea ce încercase la 1595 Sigismund Báthory, căruia i se zicea Craiu și care se intitula prinț al Ardealului, al Țerii Românești și al Moldovei, socotind pe Mihai și pe domnul moldovean ca pe niște căpitani ai lui, cari n-aveau voie să judece pe boieri ca să li taie capul.