Îi venea să se întoarcă, dar crivățul îl izbi iar în față. Ce era adecă?! Cu lumină ori pe întunerec, n-avea decât să ție drumul ca să deie peste han; el își îmbărbătă iar calul - înainte, tot înainte… dar trecuse de mult jumătatea lui de ceas și drumul era tot pustiu. Deodată el își opri din nou calul. „Hanul Ciorilor» era în dosul lui, rămas departe înapoi, cu toate ferestrele lui bine luminate. Citești câteodată asemenea lucruri, și tot te apucă un fel de răcori: dar când te vezi tu însuți pe tine purtat așa de ici până colo?! Înainte nu mai avea ce să caute, iar înapoi îi era urât să se mai întoarcă. În câmp, însă, de asemenea nu putea să rămâie. Dacă s-ar fi gândit în toată liniștea, el ar fi dat cu socoteală că „Hanul Ciorilor» nu e la marginea drumului, ca alte hanuri, și că dincoace de han trebuie să mai fie vreo altă zidire care acopere lumina când te apropii și pe care de dincolo, din cealaltă șosea, el n-o putuse vedea; te gândești însă în toată liniștea când stai tignit acasă, dar nu când crivățul te bate în câmp deschis. Tașcă își luă dar inima în dinți când văzu că nu-i rămâne decât să se întoarcă și rămase încremenit când se pomeni că iar nu mai vede ferestrele luminate.