Chipos, sfătos, bătăios, tare în sprinceni și în mustață, d. Vaida Voievod părea potrivit pentru acest rol: cine știe dacă aparenta sa generozitate, căldura retoricei sale de cenaclu vienez pe cale de a reforma Împărăția, calități arătoase, nu s-ar putea opune glacialei înțepeniri cu ochii imobili și ficși, cu zîmbetul de vrajă hiperboreană a „șefului său stimat și iubit” (aceștia sînt termenii obișnuiți în partid față de șefi, chiar dacă d. Maniu, cît se crede, vorbește de d. Mihalache, cît îl prețuiește în fond)! Dar sfătuitorii, cari vor fi fiind, nu-și dădeau samă de ce înseamnă două lucruri: a merge o viață întreagă cu un om, în care recunoști superioritatea cui îți observă greșelile și ți le spune ori știe să ți le îndrepte, cu calculul precis al unei minți nesupuse zvîcnirilor temperamentului, și, al doilea, a avea în față un cerc de judecători cari, acolo în Ardeal, supt magia de meduză îngrijit pieptănată a dlui Maniu, n-ar permite nimănui să se așeze altfel decît pe margenea tronului, chiar dacă acesta ar fi vacant și ocupantul de drept ar fi declarat că nu l-ar reocupa niciodată altfel decît, firește, dacă ar fi așa de mult rugat încît să se vadă că e în adevăr o voință națională aceea care-l aduce la locul de onoare și de răspundere.