– Mulţămesc D-tale voinice, da – zice – und-te duci voinice? – Caut curtea zmeului, mătuşă. – I, flăcăule! Mult trebuie să mergi pân ce-i ajunge şi nu mai rămâi cu zile de te-i apropia. – Mă rog, mătuşă, să-mi spui unde-i drumul cela, că nu mi-i frică… mă duc. – Eu nu-l ştiu, dragul mătuşii. El, ducându-se aşa prin pădure, aude – un glas de om zicând: Valeu, valeu, tare mi-i foame! El s-apropie. Oare ce să fie – acolo? Vede un om şezând, greceşte, jos: – Da ce te vaiţi, bade? – De pe nouă lanuri grâu am strâns şi tot pâine l-am făcut şi l-am mâncat şi tot mi-i foame. – Hai cu mine. – Hai. Mergând el mai departe a auzit un glas de om zicând aşa: tare mi-i sete. – Bună vreme, omule. Pentru – ce ţi-i sete, nu găseşti apă să te saturi? – Câte iezere a fost în pădurea asta toate le-am băut şi tot mi-i sete. – Hai cu mine. – Hai. Mergând ei aşa mai departe a intrat în altă pădure tustrei ş’ aude sub tufe un foşnet. Cine era? Vântul de amiază cel cu buzele mari. – Bună vreme, vântule, ce faci aici?