Dar iese încă fum de sub mormanul de cenușă cu tot sângele ce s-a vărsat. O seamă de boieri, dintre bunii sfetnici ai lui Bogdan, îl părăsesc și fug în Polonia la Alexăndrel. În hrisovul din 31 iulie 1451 prin care domnul întărește o danie Mânăstirii Neamțului, nu se mai pomenesc decât șase din boierii cunoscuți ai Moldovei, în fruntea acestora e Ștefan, fiul iubit al domnului, un tinerel frumos, cu ochii albaștri și cuminți, a căror dulce privire e pururea dusă, pierdută în cine știe ce adâncime de gânduri mari. Pentru el, pentru mândrețea asta de Făt-Frumos se luptă Bogdan din răsputeri, să-i lămureasc-o țară. Și multe greutăți i se mai pun în cale, iar numărul vrăjmașilor sporește. E un an încheiat de la cercarea de sânge din valea Crasnei. Trei castelani ai regelui pășesc iarăși cu oaste spre hotarele Moldovei. Solii lui Bogdan îi întâmpină la Camenița, și, pe când se târguiește o pace, care tot în aurul moldovenilor ar fi să-și aibă temeiul, iată că un nou fiu al lui Alexandru cel Bun aduce o dezlegare neașteptată. Petru Aron cere numai o sută de voinici, pentru a scăpa țara de Bogdan, și a netezi lui Alexăndrel drumul la domnie.