— Atunci să mergi cu el la bărbatul meu, urmă Persida. Spune-i că nu mi-e bine, că sunt dezbrăcată. Ea nu grăise încă vorbele acestea, când ușa se deschise și Burdea se ivi în pragul ei. — Eu te văd rumenă și voinică și foarte bine gătită, zise el zâmbind cu răutate, și-mi pare foarte bine că te pot vedea. Persida se roși, nu însă de rușine, ci de mânie. Ar fi fost în stare să-l apuce de piept și să-l dea pe scări. — Și mie mi-ar fi părut bine, zise ea înțepată, dacă ai fi venit cu Națl. — De ce, mă rog? Nu cumva te temi să stai singură cu un cavaler ca mine?! Persida își adună puterile. Vedea că nu e chip să scape de dânsul. Sunt în lume o mulțime de lucruri pe care oameni ca Burdea nu sunt în stare să le înțeleagă, și el era nerușinat fără ca să-și dea seama că este. Nu-i rămânea deci decât să-l ia cum era și să vorbească cu el în felul lui. Servitoarea, deși nu înțelegea ceea ce dânșii vorbeau, vedea că stăpâna ei e strâmtorată, vedea zâmbetul batjocoritor în fața lui Burdea și numai cu anevoie își mai stăpânea râsul.