Considerînd ca „guvern constituit” (și constituțional repetă ecoul Maniu), „definitiv” și „bine stabilit” fabricația de la „biroul partidului”, în care nu putuse păstra nici pe credinciosul său ministru de Război – d. Gusti însuși datorind locul său mai mult înscrierii în partidul cel mai sociologic din România decît favoarei arătate pînă atunci numai de rege —, Carol al II-lea recomanda o muncă fără „interesul personal“ pe care componenții Ministeriului l-au ignorat tot așa de puțin ca și hotărîtorul interes de partid. Maiestatea sa a cîntărit un „partid puternic“, care, unit cu puterea dlui Brandsch, a luat supt patruzeci la sută din voturi, și a constatat că are a face cu „oameni cari și pînă acum au știut să arăte ceea ce au putut face“, adecă fericirea de care s-a bucurat țara pînă la april 1931. Nu se putea să nu se exprime și „speranța“ că „definitivii“ vor rezista „multă vreme“ la dovezile de vrednicie care nu vor lipsi. Asupra acestui strălucit rezultat al bîzîielilor de atîtea săptămîni în viespariul partidului, Camera, și ea satisfăcută, a luat o vacanță de primă digestiune. În această călduroasă întîmpinare un singur membru de frază trezește oarecare îndoială sau, cum zice d. Maniu, „dubietate” în ce privește siguranța raporturilor dintre suveran și guvernul care i s-a impus de domnul de la spate.