Simți cum mâinile fetei alunecă de pe umerii lui și cad. Răsuflarea ei adâncă îi mângâie obrazul lui aspru ca un abur depărtat. Când ridică privirea, băgă de seamă că ține în mâini un trup inert: fața Adrianei era palidă, buzele umede păstrau un surâs nesigur, ochii întredeschiși căutau ceva dincolo de el. O aruncă brusc ca pe un obiect, așa cum arunci o lampă care ia foc în mâinile tale. Era o mișcare brutală, instinctivă. Nici el, nici Adriana nu-și dădură seama. Se găsiră, unul în fața altuia, străini. Peste două ceasuri, Paul era în tren. Dimineața spusese că va rămâne până spre sfârșitul săptămânii, ca să se odihnească. Acum găsise repede un pretext oarecare, idiot, neverosimil, își strânse lucrurile și își luă un rămas bun sumar. Pe urma lui, Adriana rămase frântă. Mai avu puterea să-i scrie câteva rânduri Margaretei și să i le trimeată. Biletul era semnat: “A ta nenorocită prietenă, Adriana”. Pe urmă se așeză la fereastră. Se însera. Pe stradă treceau rar oameni, pe care nu-i cunoștea. Un ofițer, un domn cu umbrelă. De departe, se auzea strigătul unui iaurgiu. În curte, doamna Dunea îi spunea servitoarei să ia jumătate kilogram, dar să-l guste dacă nu e acru.