— Cine-i acolo? întrebă Mara mirată că fiica ei îl cunoaște. Persida se uită râzând la ea. Știa că e certată muma ei cu Hubăr, dar acum era culesul viilor. — Cine să fie? răspunse ea. Nebunul de Națl! Mara rămase câtva timp buiguită. Națl? Iar Națl? Parcă-i venea și tot nu-i venea să se supere. În zadar! era femeie și mamă, și mare lucru ar fi ca o mamă să se supere când vede că fata ei ia mințile flăcăilor. — Curat nebun! zise ea uitându-se cu ochii scrutători la fiica ei. — I-a mai trecut, mamă, grăi Persida, care-i înțelese gândul, și o să-i treacă de tot când va vedea ce e și cum. Mara era cea mai fericită din toate mumele: nu vorbele Persidei, ci felul în care ele fuseseră rostite o încredințau că fata ei e cea mai cuminte din toate fetele. — Te pomenești că nebunul acela, zise ea, o să ne stea până la miezul nopții în vârful dealului. De asta se temea și Persida. Se înșelau însă amândouă. Națl descărcase, ce-i drept, pușca pentru ca Persida să se uite spre dânsul. Când a văzut, însă, că ea se uită, îi face semn, ba se mai uită și Mara, el știa că ele vorbesc despre dânsul, simțea că de bine nu pot să-l grăiască și-i era rușine.