Și slaba mână albă a copilei însemna grăbit pe bucăți de hârtie, cu scrisoarea fină pe care i-o dădea mai mult gustul ei firesc decât învățătura a patru clase primare de sat, versuri, schițe, nuvele. Un frate, d-l N. Mihăescu, a destăinuit, descoperindu-le din întâmplări, câteva din poeziile fetiței; altele au ieșit într-un volumaș care a stârnit uimire și durere, după moartea ei, la 21 iunie 1895. Acum ele se înfățișează toate în a doua ediție a Florilor de zăpadă, pe care o dă librăria Socec. * * * De moarte se tânguiesc toate versurile; viața o cântă toate povestirile și descrierile. Un dualism care se lămurește ușor: de o parte setea de a trăi, de altă parte jalea, mărturisită de suflet în singurătate, de a nu putea trai mai mult. În poeziile, scrise uneori într-o proză tărăgănată, alteori în metrele obișnuite, adesea în acela al poeziei populare, pe care a auzit-o deseori copila de la țară și pe care a și cules-o, jalea morții se cântă în multe feluri, dar în aceiași ton simplu, adânc omenesc, fără nici un meșteșug și pregătire, fără nici o „artă" învățată: Vântule rău și turbat, Multe flori ai scuturat! Moarte, moarte rea, pustie, Mulți ochi plini de veselie Îi adormi pentru vecie Supt o galbenă făclie.