— M-a ținut Grozea de vorbă la poartă. E necăjit foc, săracul, fiindcă l-am bătut la biliard de l-am rupt, răspunse Sorobetea cu mândrie. Pe urmă s-a culcat și a adormit curând, ca și când ar fi fost istovit de oboseală. Laura însă nu mai putu închide geana toată noaptea. O bănuială chinuitoare începu să-i roadă în suflet… De ce atâta vreme între deschiderea porții și intrarea lui în odaie? De ce a venit dinspre bucătărie? De ce a fost nădușit pe frunte? De ce când servitoarea?… A, servitoare! Era spre ziuă când Cuvântul acesta i s-a înfipt în minte. Și deodată parcă i s-a făcut lumină. S-a uitat la Sorobetea, care dormea buștean, în lumina roșiatică a candelei îi vedea bine fața strâmbată de un sforăit tihnit. Numaidecât și-a zis: „E în stare să mă înșele cu servitoarea! E chiar sigur!” Îi veni să-l zgâlțâie, înfuriată că ticălosul sforăie când ea e nenorocită și parcă simți o undă de miros de servitoare, desigur rămășițele vizitei lui prin bucătărie. Laura suferea cum numai femeile știu să sufere: cu patimă. Era hotărâtă să divorțeze, dar îi trebuia o dovadă definitivă, zdrobitoare, care să-l nimicească pe el, iar pe ea s-o justifice în fața lumii întregi.