Și, ni se spune, nu părea lucru cuviincios ca părinții înșiși să recomande pe fiii lor la domn. Postelnicii erau puțini, doisprezece, dar obiceiul vechi începea să se strice, și se făceau acum boiernași, ca să încapă toată lumea: în felul acesta, spune el, s-a ajuns la decăderea boierimii noastre. Venim la felul cum Dimitrie Cantemir înțelege organizarea statului în legătură cu vecinii și cu caracterul însuși al domniei. Și anume caracterul domniei supt două raporturi: cel vechi, tradițional, înainte de supunerea față de turci, și cel nou, modern, pe care-l cunoștea foarte bine, ca unul ce trecuse însuși de două ori prin aceste forme, – o dată fără noroc la început, cînd nu putuse rămînea ca domn. Dimitrie Cantemir e socotit pe dreptate ca unul care cel dintîi a afirmat, într-o formă savantă, erudită, sprijinindu-se pe izvoare, caracterul de permanență al elementului românesc pe locurile acestea într-o vreme cînd era din anumite puncte de vedere un merit să se afirme lucrul. Dacă permanența aceasta a fost afirmată cu foarte mare lux de argumente și cu argumente de toată frumusețea de Petru Maior din Ardeal, în cartea sa Despre începutul românilor în Dacia, la 1812, trebuie să se ție în samă că acesta răspundea provocat din partea unui număr de învățați străini, nu unguri, ci sași, nemți și slavi, cu tendința de a ne înfățișa ca oameni veniți aici de ieri, de alaltăieri, cari am fi părăsit locurile acestea de pe vremea lui Aurelian și ne-am fi întors prin secolul al XIII-lea abia, aflînd pe unguri așezați de patru sute de ani.