Dar acum era vorba să vadă ce era de văzut. El sări din căruță, desprinse caii pe de lături și plecă spre mulțime. Oamenii erau veseli, și Iorgovan își speriase somnul. Văzându-se dar în mijlocul gălăgiei repede-repede îi trecură prin minte trei gânduri deosebite. „Bani ai? Am. Aici nu te cunoaște nimeni și nimeni nu te bagă în seamă. Cine știe dacă o să-ți mai fie dat a vedea încă o dată un lucru ca și acesta. O să-l trimit pe Șofron cu căruțele la vreun birt din sat și o să mă duc eu mai târziu”. Căci erau aici multe pe care omul trebuie să le știe și să le vadă. Câțiva pași de la drum el dete peste o grămadă adunată împregiurul unui foc de vreascuri. Unii ședeau pe jos, iar alții steteau în picioare, dar toți ascultau neclintiți cântecul unui moșneag ce ședea pe un fedeleș de lângă foc. Era cântecul lui Novac. Iorgovan îl mai auzise, par’ însă că nu tot astfel, și se necăjea că nu poată să-l audă destul de bine în gălăgia cea mare. În dosul lui un fluieraș și un lăutar cântau Ardeleana, iar un flăcău de cei cu gura spartă luase cinci fete și le juca.