În lumină, figura lui i se păru din nou absentă. “Ce tip urâcios!” Totuși, îndrăzni să se oprească. — Nu te supăra. Vreau să-mi ridic ciorapul. Am înghețat de tot. Se aplecă, dar abia acum băgă de seamă că sângerează: genunchiul drept era roșu, iar mai jos, spre gleznă, unde se zgâriase probabil mai tare, țesătura ciorapului se lipise de rana cu sânge înghețat. — E grav? — Nu știu. Deocamdată nu mă doare. Ar trebui să trec pe la o farmacie. Vrei? El nu răspunse, dar o luă de braț și o întrebă din ochi: “Unde?” — Nu e departe. Uite, pe trotuarul celălalt. Trecură drumul. De departe, ea avu oarecare greutate să se recunoască în oglinzile farmaciei, la dreapta acestui domn, care i se părea și mai străin în imaginea depărtată din oglindă. Când se apropie, surâse cu compasiune propriei ei figuri. “Deplorabilă sunt, săraca de mine!” Își scoase cu un gest scurt pălăria și rămase cu ea în mână, consternată. — Nu pot să intru în halul ăsta. Farmacista mă cunoaște, o să mă întrebe, va trebui să-i explic… Nu vrei dumneata?… El acceptă fără entuziasm, cu o aprobare încruntată din sprâncene. — Ce-ți trebuie? — Puțină tinctură de iod și… știu eu?