Iertare nu găsesc la dânșii decât cei fie umiliți, fie destul de bogați ca să le poată impune. Vorbesc ca om pățit. Nu numai știu prin ce am trecut, dar am și prieteni care, după un an petrecut în țară, au fost nevoiți să petreacă doi ani în străinătate, ca să facă economii. Oamenii săraci și cu minte au la noi să trăiască-n umilită retragere, și eu nu sunt destul de bogat pentru ca să mă-ncumăt a lua asupra mea răspunderea faptei de a-mi fi încurcat în societatea noastră soția, ba, poate, în urmă, și copiii. Ești judecător: am ori nu dreptate? Întrebarea mi-era pusă cu atâta hotărâre, încât nu-mi rămânea decât să-i dau dreptate. Steteam cu toate acestea pe gânduri când îmi dedeam seamă că verișoara cea gentilă nu va mai fi acum o fată de tot tânără. - Și domnișoara - întrebai deci cu oarecare sfială - e și ea de aceeași părere? El sări în picioare ca înțepat de vespe și-mi aruncă o căutătură parcă 1-aș fi învinovățit c-a ucis pe bunicul său. - Verișoara mea?! grăi stăpânindu-și glasul. Ea n-are să zică nimic, ci să aștepte moștenirea, fără de care nu putem să întemeiem o viață casnică potrivită cu felul nostru de a viețui și cu pozițiunea ce ni se cuvine în societate.