Era aceasta moștenire rămasă de la răposați. II Nu trece zi lăsată de Dumnezeu, ceas nu trece, nici o clipă fără ca să moară ici un om, colo altul, mulți în toate părțile, fiecare în felul lui. Mirare nu are dar să ne cuprindă că i-a venit și lui Anton rândul și a murit așa, pe neașteptate. Primind vestea dureroasă, frații lui, maiorul și studentul, și surorile, una soția dirigintelui și alta soția șefului de stațiune, au grăbit să-i facă înmormântarea și să împartă între dânșii moștenirea rămasă de la el. Avea fiecare dintre dânșii nevoie de partea ce i se cuvenea. Ei știau, ce-i drept, că moștenirea tatălui lor i se cuvine, dar era lucru de sine înțeles că acesta renunță la ea în folosul lor. Au și plecat cu toții la tribunal, ca nenea Iorgu să-și facă declarațiunea de renunțare, dar, sosiți în sala de așteptare, au fost nevoiți să aștepte, ca să le vie rândul. Nu e însă lucru mai supărător decât să aștepți în sala de așteptare a judecătoriei, unde toți forfotesc, fiecare în treburile sale, și supărare e cu atât mai mare când îți dai seamă că așteptarea nu e de nici un folos. „Cu ce m-am ales după ce-mi va fi venit rândul?