Făcând recenzia ultimei mele cărți, Casa Thuringer, în „Monde“, din 11 martie, prietena mea Madeleine Paz declară, categoric, că: „în raport cu alte cărți ale mele, am scris o carte reacționară“. Ea adaugă: „Ceea ce rostește Istrati nu-i altceva decât o apărare a burgheziei“. Și concluzia ei este: „Cizmarule, rămâi la ciubotele tale!“ (Ordin ce mi-a fost dat de toți prietenii mei politici și de care pomenesc eu însumi, în prefața susnumitei cărți). Apoi Madeleine Paz exclamă: „Cât era de emoționant Istrati, cât de prețios mesajul său, atunci când încă nu era decât un povestitor!“ Acum zece ani, vorbind despre Mes Départs, în „Les Nouvelles Litteraires“, prietenul Philippe Noël îmi spunea același lucru, dar dintr-un motiv cu totul contrar celui al Madeleinei Paz: el îmi dezaproba înclinarea mea de-a voi să iau apărarea clasei muncitoare. Așa că, din toate părțile, mi se recomandă același sfat de-a rămâne la ciubotele mele. Mi se recomandă chiar în clipa când mâna mea abia își mai ține condeiul pe hârtie și când directorul Sanatoriului, de unde scriu aceste rânduri, mi-a spus fățiș: „Orice zi pe care o trăiești, o furi morții!“ Madeleine Paz știe asta. Și ca să-mi dovedească inima ei bună (bună, fără discuție!