A văzut spinii, ceretișul de care se sîngerau cătanele în lupta de la Focșani. Cîte un român spînzurat ca spion îi apare, ori hoți duși în butuci[7]. Pădurile Moldovei răsăritene, cumplit arse, sînt pline de fugari, cari duc cu ei vite, oi, porci. Lîngă muntele Tătăruș stătea, la trecerea lui pe acolo, prințul de Coburg, care, cu ajutorul rusesc, cu tot, avea doar 25 000 de oameni, iar turcii 90 000, pe cînd la pierderi, față de 1 500 de imperiali, turcii înseamnă de șepte ori pe atîția. În ce privește Ardealul, el trece în această provincie prin secuime, ai cării locuitori i se par a fi nici mai mult nici mai puțin decît pacinați, pe cînd sașii, aceia sînt daci, sau,, adevărați italieni dacici”. Prezența trupelor îl oprește de a merge spre Brașov. Trecînd muntele în lung spre Bistrița, află la Uifalău români („meistens Wallachen, Romuny”), de lege răsăriteană, cari vorbesc însă ungurește[8]; din vechiul lor port păstrează numai opincile. Dialectul secuiesc îl cunoaște și i se pare „neplăcut” (widerwärtig) pentru lungirea lui ö, mai ales. La Reghin află și unguri, cu biserica lor, și e tratat cu grosolănie de viceșpan, care-i cere hîrtiile și nu le află suficiente, pentru ca apoi, dîndu-și sama cine e călătorul, să-l poftească la masă.