Vara trecea pe nesimțite, așa, cu plăceri mărunte. Într-o zi, m-am uitat în calendar și am văzut că era după 15 august. Prea târziu ca să mai plec din București. Erau seri calde, grele, cu nu știu ce urmă de înfiorare care mă obosea. Andrei m-a găsit lângă fereastră, cu fruntea rezemată de geam, ca pe vremuri, în adolescență, când rămâneam singură acasă, nu așteptam pe nimeni și pândeam din balcon, dincolo de mahalaua mea, dincolo de oraș, ceva care trebuia să vie, nu știu bine ce. I-am spus că nu mai plec. A fost volubil, entuziast, mi-a sărutat mâinile, a îngenuncheat, s-a ridicat cu o piruetă – toate cu un accent care îl scuză, pentru că, rămâneam în glumă. — Madame, ma voiture vous attend. Arăta spre ușă surâzător, tânăr, „cavaler“ – și invitația lui pe franțuzește mi-a amintit un cuvânt pe care îl auzisem des în lume, despre el, spus cu îngăduință, cu cochetărie: „Ce cher Andre“. Am râs, l-am luat de braț, – camaradă – și am coborât. Avea atunci un mic Chenard torpedo, pe care, dacă mai ții minte, l-a zdrobit acum doi ani în Italia, când am avut accidentul în Alpi. S-a așezat la volan și m-a luat lângă el cu un mic surâs de superioritate, care atunci îi stătea foarte bine și mă intimida într-un fel.