— Nu e destul că am frumusețea ? mi-a răspuns ea. Am stat pe gânduri și m’am întrebat «E destul numai frumusețea ?» Mi-am închipuit atunci un alt capo d’operă, o altă minune — pe care natura pare că n’o poate realiză niciodată, — mi-am închipuit: «Un suflet frumos într’un corp frumos !» I-am mărturisit și ei visurile mele — o slăbiciune pe care am regretat-o în urmă. Ea a râs. A filozofat chiar : — «O femeie frumoasă nu trebuie să fie decât frumoasă. Ea este un idol: are drept la evlavia tuturora; și nu e datoare să iubească pe nimeni. Și începea să-mi vorbească de toți vechii săi amanți de nenumărate feluri, cum fusese iubită și adorată. Îmi descoperise iubiri ridicole și pătimașe, adorațiuni platonice, jertfe nebunești, desperări tragice — îmi descoperea trecutul ei, cu o mândrie stupidă ; trecut pe care eu mă ferisem să-l cunosc. Ea zicea: «Amanții mei!» ca un rege: «Poporul meu!» Destăinuirile acestea mi le repeta adeseori. Aproape pe nesimțite ele izbutiau să facă inimii mele o educație perversă. Din bună, din iubitoare, din timidă, cum era această biată inimă, începea să devie rea, pizmașe, neliniștită. Un fel de ură vagă prindea rădăcini într’însa, o ură ciudată împotriva amanților pe cari îi avusese această femeie.