— Tu nu întrebi niciodată nimic, Ann? — Pentru că nu aș avea, dragul meu, decât o singură întrebare de pus – “de ce nu mă iubești?” – și pe asta, vezi, nu vreau s-o pun. Cum dintr-o iubire, începută așa de ușor (căci, blondă cum era, fără mistere și fără secrete, Ann părea tipul predestinat al unei iubiri ușoare), avea să ajungă la această suferință era pentru el inexplicabil. Ultimul ei surâs, ultimul ei gest îi erau cunoscute – și totuși trebuia să vie o zi în care fiece surâs să fie o enigmă, fiece cuvânt – o taină; trebuia să vie un timp în care simplul fapt de a o zări să devină un lucru greu, de multe ori imposibil, un timp în care avea să cutreiere nopți întregi din restaurant în restaurant, din bar în bar, cu speranța că o va găsi în sfârșit și o va vedea, fie numai o singură clipă. Când o regăsea totuși pe vechea Ann, când se întâmpla să revină iubitoare spre el (“Ești un prost, și eu tot numai pe tine te iubesc”), când o vedea agitându-se goală prin casă, aruncându-și lucrurile și nemaiștiind unde să le găsească, o oprea într-una din pozele ei comice, ciufulită, cu părul căzându-i pe frunte, cu un ciorap pe braț și cu celălalt aruncat pe umeri ca o eșarfă și știind prea bine că fata aceasta zăpăcită și scumpă este totuși pierdută și că a doua zi va reîncepe aceeași suferință, o privea îndelung: “Lasă-mă, Ann, să văd cum arată o femeie fatală”.