Şi pe când se închina, femeia îl întreba: – Ce mi te-nchini, mă omule? Ce te uiţi în sân? Ce-ai adus copiilor? – Muiere, zise el, să arzi cuptorul, să-l arzi pân’ s-o face roşu, că am să coc patru pite ş-un purcel. Apoi, mai încet: Acu n-ai să scapi, dimon împeliţat! Duduia focul în cuptor. Omul se închina mereu, iar copiii săreau veseli împrejurul mesei, înghiţeau cu poftă şi ziceau pe rând: – Patru pite ş-un purceil – Patru pite ş-un purcel! Când omul văzu că cuptorul e roşu ca focul, ceru o lopată şi goni pe toţi de lângă dânsul. Puse punga pe lopată, o vârî binişor până-n fundul cuptorului şi o răsturnă, trăgând lopata înapoi. Luă capacul de pământ şi-l potrivi în gura cuptorului şi se dete la o parte, aşteptând sa vadă ce are sa se întâmple. Nu trecu mult, şi-odată s-auzi o pocnitură ca de puşcă. Piatra din creştetul cuptorului sări în sus zbârnâind, şi o limbă albastră de foc ieşi pe gaură, flutură în văzduh şi pieri. – A plesnit purcelul, strigă un copil. – Ba vreo şoimană de pită, zise altul. Un miros de pâine caldă se împrăştie în toată curtea. Femeia zise omului: – Prea am ars cuptorul, să crap niţel capacul.