Pentru aceea se îndreaptă, cu escortă de dorobanți, peste șesul muntean, în care ce n-ar tace cultivatorii francezi din Beauce și Brie! spre Brăila, port franc, unde era ispravnic un Slătineanu. Aici se înfiripase, pe ruinele cetății turcești, un oraș de 6 000 de oameni, ale cărui case, pe locuri de trei categorii, nu erau decît în mică parte isprăvite (într-un an se fac abia optsprezece), dar care cuprindea un chei, o carantină, o magazie de lemn – și se lucra la una de piatră – pentru grîu. La Galați, orașul vechi turcesc, Bădălanul, cu ulițile mici și strîmbe, cu podurile stricate, cu noroi și praf, cu casele de lemn și hanurile rele, displace: e „un tîrg făcut ca un bivuac”; dar pe deal începe noua așezare, pe care o vedem astăzi și căreia i se prezice concurența cu Odesa și o dezvoltare ca la Havre, în timpul cînd, poate cu un canal de la Rotterdam aici, la Galați, dacă nu cu scurtarea drumului la Marea Neagră, prin canalul Cernavoda-Constanța. Principatele vor fi, în calea spre Orient, niște „popasuri (auberges) ale civilizației”[1]. Moldova, care se reface și ea în această „convalescență generală”, ar putea trimete și boi, al căror număr, […] e în creștere[2].