Traversînd acea colină cîteva minute, un ce extraordinariu ne atrase privirea spre gara Giurgiului cătră un șir de seminariști în număr ca de treizeci de juni, îmbrăcați în costum de clerici, urmați de cîțiva iezuiți. Curiozitatea ne îndemnă să întrăm în gară; tocmai în acel moment sosi și trenul de sară de la Giurgiu. Din numeroasele vagoane se pogoară un călugăr catolic cu o barbă mare, la a cărui aparință toți acei juni descoperiră capetele și, cu pălăriile în mînă, sărută mîna cu respect acelui călugăr iezuit ș-apoi pleacă în capitală. Pănă azi n-am știut că iezuiții au fondat și seminariu în România. Care să fie scopul — toți ne întrebăm — că iezuiții să aibă și seminariu, cînd n-au necesitate de dînsul? Și cum tolerează guvernul asemenea institute? Rațiunea ne răspunse că catolicii au otărît a mări propaganda prozelitismului în România, siguri fiind că nu-i controlează nimeni. După noi, ei n-au nici un drept și nici o necesitate de a fonda seminariu, deoarăce pentru coloniile venite pe furiș în țară erau destui 10 preoți; și de vreme ce astăzi sunt sute, pentru ce și seminariu? Căci în România de dincoace de Milcov nu e decît o singură comună catolică, compusă din bulgari convertiți, cari se numesc pavlicheni, și această comună este în marginea Bucureștilor și se îngrijește d-a dreptul de bărăția din capitală.