Un pașă, cu patruzeci-cincizeci de oameni, stă la mijlocul a 1 500 de ostași ai țerii, cari i se par ungurului „păzitori de vite“. Tunurile crede el că „se pot umplea și cu nuci“. Logofătul și alți doi boieri sînt caimacami. În august Mikes zugrăvește apoi lașul în turburare și frică, înaintea oștilor rusești care înaintează. Fuge cine poate. Jupănesele s-au ascuns în păduri. Cei doi fii domnești – Matei și Scarlat – s-au dus și ei, rușii fiind în țară. Ar voi să plece și străinul; îl asigură caimacamul. „De dimineață pînă seara umblă vorba de cazaci.” Vine însă vestea că vizirul a bătut pe austrieci și a luat Belgradul. Frica e zugrăvită și în scrisoarea din 3 septembre. Averile se duc în biserici, Hotinul fiind acum al muscalilor. La 2 ale lunii s-a întors vodă, la 3 Mikes e primit la el. E gata a pleca, și-i pare bine. Astfel la 18 septembre călătorul e iar în București. Pornise din Iași,– pe care era să-l lase, la 7 ori 8, iarăși domnul –, la 4, cu carătă domnească și doi călărași, turcii au fost bătuți și drumețul a tot dus frica hoților. Tot cîmp de flori, și lipsă de oameni.