Prințesa Nadejda se uită nerăbdătoare și așteptă până ce sentinela se apropie. — Hei! zise deodată domol cu glasul ei subțire. Baioneta se opri. — Hei! strigă mai tare. Soldatul se uită împrejur de unde o fi venind glasul. Nu văzu decât o mână micuță care îi făcea semn dintr-o fereastră. — Cine-i? întrebă soldatul cu glasul gros. — Eu sunt. Prințesa Nadejda. Soldatul rămase uluit, apoi sări, ca ars, vreo trei pași înapoi și se împiedică. Despre prințesa Nadejda auzise și el multe de pe la ofițerii care cercetau cu ocheanele castelul și spuneau minuni despre părul castaniu al prințesei, despre obrajii ei de lapte, despre trandafirii însângerați din obrajii ei și despre buzele ei ca cireașa coaptă. — Tu ai fost sentinelă deunăzi, când a fost lună plină? întrebă Nadejda. — Eu, minți soldatul. Inima prințesei era gata să plesnească. — Atunci urcă-te și mă sărută, vorbi ea dornică și înfricoșată. Soldatul nu știa ce să facă. Fereastra era înaltă. El n-avea voie să se miște de la locul de pază. Tremura, se temea și dorea ceva, ca și când o zână l-ar fi ispitit în vis, poftindu-l să o sărute. Își răzimă arma de perete. Se cățără spre fereastră.