În vârstă de 21 de ani, când alții își încep viața, el și-o încheie. Ce nu putuse face boierii cu armele lor, făcu stana cu otrava ei. Un fiu din flori al lui Ștefan cel Mare, Petru al Mariei lui Rareș din Hârlău, își rotea de mult gândurile în jurul tronului părintesc. Boierii văzură în el pe mântuitorul lor. Și n-a fost nici a lor, nici a norodului asupra căruia tot mai greu apăsau domniile. Era un mare viteaz acest Petru Rareș, într-un timp când țara avea nevoie de-un mare înțelept. Steagurile împărăției germane fâlfâiau biruitoare în țara ungurească îngenuncheată puterii otomane. Petru se aruncă nebunește în calea lor; spulberă ca un vifor așezările secuilor până-n meleagurile Brașovului, sfărâmă sub zidurile Feldioarei oastea împărătească a temutului Ferdinand, și-nsemnând cu spada-i înțelegătoare hotar nou pe zările Ardealului — atât cât ține sclipirea unui fulger, — își văzu țara de două ori mai largă. Moldovenii slăveau în el pe Ștefan al lor. Izbânzile repezi însă îmbată ca vinul cel tare. Viteazul înflăcărat se pogoară din plaiurile Bistriței în țara Leșească să reteze cu sabia, udă încă de sângele secuilor, nodul cel de demult încâlcit al Pocuției. Un șir de hărțuieli ușoare, din care nu câștigă nimic, se-ncheie cu marea bătălie de la Obertin, unde pierde tot: oastea, tunurile biruinței de la Feldioara și -ceea ce-i mai mult decât orice pentr-un viteaz — încrederea-n el și-n norodul lui; pe urmă, năvălirile polonilor în Moldova, și goane sălbatice, și lupte fără cinste — șapte ani de răzbunări, de jafuri, de omoruri, până când însuși Marele Soliman, învingătorul de la Mohaci, îngrijat de vâlva și neastâmpărul acestui vajnic domn, se hotărăște să se ridice și să vie împotriva-i cu toată puterea lui.