Patriarhul de Antiohia stropește casa domnească cu sfiștocul, și i se aruncă, așa cum a rămas obiceiul pînă azi în părțile noastre, un dar în căldărușă. Domnul trimete apoi, după un obicei pe care-l găsim la Constantinopol, muzica lui pe la boieri, – muzica orientală, la care mai tîrziu numai se va adăugi și cea „nemțească”. În ce privește înfățișarea generală a serbătorii se spune: „mulțimea și bucuria gloatelor în Țara Românească la Bobotează întrece tot ce se petrece în curțile celor mai mari principi creștini, judecind după ce am văzut și am auzit”. Acum, tot în ce privește serbătoarea aceasta, pe care o înfățișează deocamdată în linii generale, iată ce spune mai pe larg același scriitor cu privire la Moldova. Se scot toate trupele de care dispune domnul și se formează un gard de la mănăstirea Trei Ierarhilor – pe care o și descrie îndată, ca și alte clădiri –, pînă la curte, pe care noi o cunoaștem bine prin Bandini. Soldații poartă steaguri, care sînt în același timp prapuri de biserică; se descarcă „puști” (adecă tunuri). La slujba bisericească ia parte patriarhul de Antiohia și, evident, mitropolitul țerii, cu toți episcopii și unii pribegi balcanici cari-și căutau rostul la noi, ca acel nominal șef al bisericii sîrbești care e vlădica de Pec, și el cu titlul patriarhal, Gavriil.