Nu mai puțin de 40 000 de vite se fierb pe an pentru cervișul care se vinde la Constantinopol, carnea aruncîndu-se. Pieile de miel nefătat, extrem de fine, se trec în Polonia și, se afirmă, pînă departe în Asia Centrală. Alături ronțăie prin dumbrăvi patru milioane de capre[33]. Cașcavalul de munte, brînza se fabrică de localnici, cari cresc și porci. Toate aceste bogății le exploatează, cum a mai spus și aiurea, străinii. Armenii întrec în lăcomie pe evrei, și, cu privire la aceștia, călătorul observă că sînt de o speță mai aleasă, avînd puțintel, cu barba și caftanul lor, înfățișarea boierilor. […] Scăpat de un rău guvern, acest „popor vrednic de milă (bedauernswürdig) (al românilor) ar putea să aibă ce i se cuvine”. Aproape în același timp, la 1782, un polon, Mikoscha, a cărui călătorie, tradusă în limba germană, s-a tipărit la Lipsea în 1795[34], străbătea Moldova pe calea urmată de Hacquet însuși. La Hotin, cetate cu șanțuri și tunuri, unde se află, ca negustori, turci, armeni, evrei, călătorul, pe care-l călăuzește Giuliani, tălmaciul la hotar, dintr-o familie levantină pe care o cunoaștem, căpătă foarte răpede, fără nici o cercetare serioasă a persoanei și scopurilor sale, carte de trecere mai departe, prin capuchehaiaua moldovenească.