Într’un birt, doi studenți vorbiau despre femei. Alături de dânșii, un om cu înfățișarea comună, cu ochii fixați într’un chip vag spre fumul țigării pe care o fuma liniștit, părea că-i ascultă. Din când în când făcea o mișcare nervoasă de nerăbdare, căutând să și-o stăpânească repede ; sau i se ivia în colțul gurii un zâmbet ciudat, plin de ironie și amărăciune. La celelalte mese, alți consumatori, din diferite trepte sociale, mâncau, vorbiau despre lucruri banale, râdeau și făceau un sgomot ce supără întru câtva pe necunoscutul doritor dea urmări convorbirea studenților. Aceștia reveniau asupra unui adulter, despre care se vorbise mult în public și prin ziare: soția unui poet cunoscut și admirat își înșelase bărbatul cu un militar bătrân și urît; și însfârșit, conveniseră, amândoi că singura cauză a acestor scandale era organizația burgheză a familiei de azi. Cu toate astea un punct îi lăsă nedumeriți. Toată lumea știa că această femeie luase pe poet din iubire ; nu putea să încapă nici o umbră de îndoială, mai ales de când poetul publicase un volum de sonete intitulat Sărutările, închinat iubitei lui, și care avusese un succes uimitor. Și cei doi studenți se întrebau, cu o melancolie de tineri sentimentali, dacă nu cumva ceeace numim noi iubire nu este o iluzie absurdă și protivnică legii brutale a naturii, care hotărăște înclinările, atracțiunile, legăturile dintre sexe?