Sînt momente cînd parcă a încăput în tine o ură străveche, seculară, și cînd parcă prin graiul tău vorbește o vecie întreagă de dureri! Căci este aici o chestie mai personală decît chestiile de principiu, o chestie a cărei pricepere nu implică un program întreg de cunoștințe, ci pur și simplu puțină inimă. Înainte de a fi militar, cunoscusem ofițeri despre care auzisem vorbindu-se numai de bine. Li se zicea „amabili, complezanți, gentili, șarmanți” și tot soiul de complimente păsărești. Ei bine, cînd am văzut pe acești gentili-amabili în cazarmă, la afaceri, stîlcind soldații în bătăi și înjurînd cu aceeași ușurință cu care turuiau păpușilor din saloane complimente și paracomplimente, mi-am zis că nu trebuie să te rostești despre un om decît atunci cînd l-ai văzut acolo, la rostul lui, la treabă. Cu orice burghez e același lucru. Sînt între ei care par „oameni de treabă”, mai modernizați, mai dați cu nasul de străinătate. Ei bine, nu, vecinic nu! Aibi afaceri cu ei, relații strînse, relații de salariat și capitalist, și vei vedea îndată că burghezul e același, fie ruginit, fie poleit cu modernizeală. Zgîrie puțin pojghița de spoială a oricărui burtă-verde, și vei da peste același spirit îngust, peste aceeași ură și același dispreț pentru clasa muncitoare, peste același fond de răutate, de cinism, de păcătoșie, de burghezism.