Drumul mergea mai departe de-a lungul Dîmboviței, pe la Rucăr și Dragoslave. De ac.olo. de la Rucăr, foarte cunoscut pentru sași și al cărui nume se întîlnește necontenit, a cărui dezvoltare e eu totul specială în ce privește regularitatea străzilor, frumuseța clădirilor de oarecare tradiție și de o bună gospodărie în care se vădește și influența săsească, se continua pe malul rîului pentru a sări, pe urmă, la cursul Ialomiței. ajungînd la Tîrgoviște. Capitala Țerii Românești a rămas pînă la jumătatea veacului al XIV-lea tot în Argeș; Basarab cel vechi a stăpînit de aici; Alexandru sau Nicolae Alexandru, fiul lui Basarab, s-a coborît mai departe la Cîmpulung, de unde vine că, pe cînd în biserica cea mai veche de aici, cea catolică, se pomenește un primar, un jude, un „conte” săsesc la 1300, Laurențiu, în biserica domnească ortodoxă, chiar supt jețul Vlădicăi, poate fi văzută piatra de mormînt a acestui Nicolae Alexandru-Vodă, îngropat aici la 1364, piatră frumos săpată în adînc, nu în relief, ca mai tîrziu, care pomenește, în limba slavonă, acum limba cancelariei, numele marelui voevod. După Nicolae Alexandru, Vlaicu-Vodă sau Vladislav – numele e împrumutat și el din Peninsula Balcanică; mai ales în Bosnia se găsește des numele de Vlaicu, și de obicei numele arăta și legături de familie – s-a așezat mai la șes, la Tîrgoviște.