“Trebuie să scap de ăștia”, își zise ea, înfruntând cu bravură curiozitatea grupului. Se întorsese din nou spre omul ei, care și el părea acum puțin stânjenit de spectacol. Nu vrei să faci cu mine câțiva pași? Propunerea părea că-l plictisește. Ea se grăbi să-l liniștească. Numai câțiva, până la o mașină. Nu așteptă răspunsul, îi luă brațul și porni lângă el, călcând cu băgare de seamă, ca să nu redeștepte durerea de adineauri. Nu se vedea nicio mașină, nicio trăsură. Tânărul domn nu se silea deloc să-și ascundă plictiseala. Tăcea cu încăpățânare, absent. L-ar fi lăsat bucuroasă și și-ar fi continuat singură drumul, dar nu avea încredere în piciorul ei drept. De două ori încercase să calce puțin mai apăsat, și durerea o străpunsese de la gleznă, ca o lamă. “E prost-crescut, dar am nevoie de el.” Îl luă și mai bine de braț, ca și cum ar fi vrut să-i arate că nu se lasă intimidată de proasta lui creștere și că nu renunță. Mergea puțin în urma lui, căci nu îndrăznea să-i spună că face pașii prea mari. Îl putea privi pieziș, din profil, fără ca el să observe. Un tip șters, cu trăsături nesigure, tânăr parcă, dar fără vârstă precisă, blond parcă, dar fără culoare certă.