Dar acest cal nu poate să-l capete decît acela care ştie să şi-l aleagă din toată herghelia după ce o va fi slujit pe baba aceea un an de zile. Atît îi trebuia lui Băiet Sărac. El nu mai perdu timpul: îi mulţumi babei pentru desluşire şi plecă drept înainte prin codrul cel des, fiindcă-i era lungă calea şi trebuia să se grăbească. Şi se ducea Băiet Sărac cum se duce omul cuprins de gîndul bun şi mergea cum se merge, ca s-ajungă şi să-i mai rămînă şi vreme de a se întoarce. Cît s-a dus şi cît a mers, asta poate s-o ştie orişicine cînd se gîndeşte cît a venit şi cît a umblat, pentru ca să treacă un singur pustiu pînă la un singur codru. Iar cînd puterile îl părăseau, el îmbuca o dată din azimă, şi cum îmbuca, puterea-i creştea. Cînd era să iasă din codrul al şaselea, trecînd pe lîngă un părîu cu apă limpede, el văzu un vespoi zbătîndu-se în valurile apei şi i se făcu milă de biata gînganie. El luă dar o creangă uscată şi o ţinu cu un capăt in dreptul vespoiului, ca să se pună pe ea şi să se ridice pe aripi.