— Pentru că nu mai înțeleg nimic… Mă credeam cu totul în cealaltă parte a muntelui, pe celălalt versant. Când am plecat, știu bine că am luat-o spre vârf, cu gândul să caut drumul care coboară la Timiș. Nu înțeleg cum am ajuns aici. — Rătăcind. Nora repetă cuvântul după el. — Da… Rătăcind… Gunther luă un creion și un bloc de hârtie și se apropie de Nora. — Mi se pare că tot nu sunteți lămurită. Iată! Să zicem că aici e cabana S.K.V., aici cabana T.C.R., aici Dreimäderlwiese… Creionul lui trăgea linii subțiri pe hârtie. Nora urmărea cu atenție mica hartă improvizată. — Ei bine, dacă unim cu câte o linie dreaptă cele trei puncte avem un triunghi, și cam în mijlocul acestui triunghi, iată, aici, este cabana noastră. Afară, sub fereastră, câinele mârâia. — Se întoarce Hagen, zise Gunther. — Singur? întrebă Nora cu o teamă pe care nu o putea ascunde. — Nu. Dacă ar fi singur, Faffner nu s-ar fi trezit din somn. Mai este cineva. Ascultară amândoi în tăcere pași care se apropiau. Gunther era rezemat de cămin, cu brațele deschise. Se uita spre ușă și spuse, cu un glas șoptit, pe care Nora își aminti a-l mai fi auzit în acea seară: <poem>“Mancher auf der Wanderschaft Kommt ans Tor auf dunklen Pfaden…” [7] Auf dunklen Pfaden… Pe întunecate cărări… “Într-adevăr, gândea Nora privindu-l pe Paul, care intrase; într-adevăr, nimeni nu vine dintr-o mai adâncă noapte, pe mai întunecate cărări decât omul ăsta.” Merse spre el, ca să-l întâmpine.