Și vântul par’că avea glas, par’că spunea : «Cine nu iubește, cine nu speră, acum când razele au înflorit ?» Grădinarul, obosit și abătut, uda aleiele, curăța pomii de omizi. Iar fata lui, o floare care s’a veștejit, venia în urmă-i plângea, se gândea la Inoș, la ochii lui închiși pentru totdeauna, la rochia ei de doliu ...