După masă, aprindeam câte o țigară și reîntorceam amintirile din drumul lor depărtat. În seara aceea era rândul lui Alexandru Vergu. El începu : «Eram de câteva zile într’o stațiune balneară din Bavaria. Parcurile, grădinile, curțile, drumurile erau pline de flori, de foarte multe flori. Se vedea că oamenii de acolo, de la cei mai săraci până la cei mai bogați, nu erau lipsiți de această plăcere delicată de a îngriji florile. Printre roze, printre camelii, printre crini, nu eram tocmai singur. Dar mă simțeam bolnav și departe — foarte departe ! Această senzație trebuie să fie proprie acelor suflete cari presimt că vor muri... Mă plimbam prin păduri, sau în luntre, pe lacul Thum — frumosul lac de un albastru posomorit, înconjurat de munți, totdeauna liniștit; un lac pentru amanți, pentru visători... Pe suprafața lui curată plutirea maiestoasă a lebedelor desemnă curbe fine, cari se lărgiau ca niște brațe imense până pieriau ; lebedele se afundau printre stufuri de trestie verde. Mă gândiam la moarte și mă întrebam copilărește : dacă n’ar fi existat moartea ? dacă am fi trăit totdeauna ? Totdeauna! Nu mi s’ar fi urît poate cu aceleași și aceleași priveliști ale naturii ? Sau, necunoscând sfârșitul, desigur nu am fi putut simți monotonia eternității.