Dar, cînd Radu cel Mare a vrut să întemeieze în Țara Românească și o organizație bisericească și o viață culturală, el a recurs, nu la apusenii de cultură latină, catolică, din Ardeal, ci la elemente de strictă ortodoxie și mare tradiție istorică din Balcani. Tipografia, pe care Moldova n-a avut-o pe vremea lui Petru Rareș, a funcționat pentru amîndouă țerile, ca și pentru slavii de peste Dunăre, supt un călugăr care a lucrat întîi în Muntenegru, la Cetinie, după datine venețiene. Călugărul Macarie, devenit tipograf al curții supt Radu și cei dintîi urmași ai lui, ajunge mitropolit al Țerii Românești. În același timp a fost vorba să se ierarhizeze biserica munteană, care pînă atunci avea numai elemente datînd din secolul al XIV-lea, de la greci, și anumite elemente culturale datînd de la Nicodim, din secolul al XIV-lea; turburările înrîuriseră defavorabil și asupra ei. Cînd a fost nevoie ca ea să fie refăcută și întregită, măcar așa încît să poată sta alături de biserica moldovenească, foarte bine organizată ierarhic pe vremea lui Ștefan cel Mare, cu un mitropolit la Suceava și vlădici la Rădăuți și Roman – cel de Huși e mult mai nou –, domnul a recurs la patriarhul Nifon. Nifon fusese patriarh la Constantinopol, și se retrăsese ca monah la Muntele Athos; în ce privește însă influența culturală pe care o aducea cu dînsul, această influență era grecească, fără îndoială, dar nu fără un amestec slavon.