Locuri libere nu erau decât în dormitorul comun. — Dacă stați mai mult, după sărbători poate să vă dăm o cameră cu două paturi, le spuse omul care-i conducea. Mergeau după el, resemnați, în tăcere. “Dormitorul” era o lungă magazie de bârne. În mijlocul încăperii ardea o lampă cu carbid. — Foc nu se face? întrebă Nora cu indiferență. — Aicea nu. Dacă vreți să vă-ncălziți, veniți sus, în sala mare. Tot acolo se servește masa. O să auziți clopotul, când sună. Paturile erau aliniate pe două rânduri, ca într-un dormitor de cazarmă. Pături aspre, reci acopereau un așternut de pânză zgrunțuroasă, cenușie. Nora își scoase sacul din spinare și îl puse jos, lângă patul ei. — Patul numărul 16, spuse ea, citind o cifră vopsita pe perete. La 15 se culcase Paul, îmbrăcat, cu rucsacul la căpătâi în loc de pernă — Vrei să te speli? — Nu. — Vrei să mănânci? — Nu. — Ești supărat? — Sunt fericit, “E nedrept, își spuse în gând. Poate vrea să mă vadă plângând. Poate vrea să se răzbune.” Ca și cum i-ar fi ghicit gândul, el o apucă de mână și o trase spre el. — Nu glumesc, Nora. Sunt într-adevăr fericit.