Bibi s-a mirat însă mult când a băgat de seamă că se întorc de la cimitir fără măicuța. Asta n-o mai înțelegea. Adică măicuța rămâne cu adevărat în groapă? Dar atunci el cum rămâne? Cine-a mai văzut copil fără măicuță? Ca să lămurească chestia aceasta, întrebă brusc pe mama-mare: — Măicuța când vine acasă de la cimitir? Bunica iar plânse cu hohot și-l umplu de lacrămi și de sărutări. — Nu mai vine măicuța, mititelul mamii… Tu nu mai ai măicuță… Bibi se posomori… Asta nu se poate! Și începu să bocească… — Vreau să mă duc la măicuța… Câteva zile Bibi a fost foarte stânjenit. Pe urmă s-a împăcat. De unde înainte copiii băcanului nu puteau veni la dânsul decât pe furiș și nici el nu se putea duce pe la ei, acuma toată ziua erau împreună. Tăticu îi dădea voie. Numai guvernanta se făcuse mai rea, îl bruftuluia și-l amenința c-o să-i rupă urechile. Bibi se mai gândea uneori la măicuța, mai ales seara și când ploua. Și atunci plângea… Guvernanta îl zgâlțâia și-l întreba ce-i lipsește, dar el nu voia să-i spună că i-e dor de măicuța. Dimineața însă îi părea bine că nu-i măicuța, fiindcă nu-l mai spăla nimeni cu săpun, să-l usture ochii.