În urechi îmi răsuna sentința pe care el, eram convins, o dăduse: "Ce tineret stricat! Bătrânii se duc, și cu ei se duc și bunele obiceiuri." Aproape să cad de pe scaun. Unchiu-meu îmi zise: — Iorgule tată, tu n-ai luat cafeaua... Mi se pare că nu ești bine... ai?... Ce ironie! Cuvintele lui, mai dulci ca altădată? Degeaba. Îl înțelesesem. Să te ferească Dumnezeu de un om bun care te osândește. Și e destul să te simți vinovat în fața unui om bun și drept. De ce-ori fi născocit oamenii pedeapsa? Pedeapsa este alinarea vinovatului. Aș fi dorit ca unchiu-meu să și-o pronunțe. Dar, nu; el mă prinsese, mă judecase și, în loc de pedeapsă, plecă și-mi trimise o cafea cu lapte și două cornuri. În viața mea n-am simțit o tortură mai mare. Desigur că ne văzuse plimbându-ne tăcuți, iar nu veseli ca altădată. Înțelesese de ce Irinel sta, unele duminici, închisă în casă. Știa de ce adormisem tocmai dinspre ziuă. Și, cine știe, poate că mă auzise strigând prin vis: "Irinel, Irinel, te iubesc ! Tu mă iubești pe mine?" Cum, unchiu-meu să vadă pe fata lui măritată după băiatul soră-sei? Să se facă de râs la vreme de bătrânețe?