Numai Alexăndrel și boierii lui sunt amărâți. El trecuseră pădurea Crasnei de cu seară sub pavăza lui Manuil, pârcălabul Hotinului, care mai luase în grija lui și carele cu provizii păzite de-o ceată de podoleni. Trecerea le fusese strașnic de grea, și țipetele lor vestiseră pe cei din urmă ce gând are pădurea cu ei. De aceea grosul oștirii se varsă acum pe șesul deschis. Ca dintr-o baltă de sânge iese soarele pe măgura din dreapta. Departe, înainte, se saltă ceva în zare, întâi parc-ar fi niște tufe ce-și clatină vârfurile în adierea dimineții, dar se deslușește îndată că sunt oameni, oameni mulți, zoriți, ce izvorăsc mereu de după muchia dealului. Sunt moldovenii lui Bogdan. În sunetul trâmbițelor oastea regală se gătește de luptă. În frunte se așează opt escadroane de călăreți. Ei lasă pe moldoveni să se apropie, și, la cea dintâi bură de săgeți, plecându-se pe gâtul cailor, se repăd orbește cu sulițele întinse. Ca o perdea se trag la o parte boierii călări, și-n fața leahului rămân pedestrașii, țăranii care nu fug de greu și nu se tem de moarte. În gloata asta vânjoasă, în mulțimea asta, care freamătă din ce în ce mai îndârjită, se prăbușesc, ca într-o vâltoare, rândurile călăreților poloni; unii taie cu coasele vinele cailor, alții cu furcile, mai lungi decât sulițele, scot ochii năvălitorilor, iar cei mai mulți îi doboară cu ghioaga.