Era un bețiv, care punea la dispoziția oaspetelui rachiu din Polonia, horilcă, de unde apoi s-a făcut „holerca” din Moldova. Apoi un cretan călugăr, care călătorise în Apus, dîndu-se drept catolic, ca și un curtean al domnului, care era din familia Gozzadini (Cozadinii de mai tîrziu par a veni de la acesta). El fusese în armata venețiană, dezertase, trecuse în Moldova și – aici căpătăm un amănunt militar interesant – era dator, ca și ceilalți, să participe la expedițiile domniei cu zece cai plătiți de dînsul după sistemul imitat de la turci; știuse evita însă această obligație. În Iași a mai asistat călătorul la primirea, foarte pompoasă, a sultanului, care se înfățișa înaintea populației moldovenești orînduită să nu apară la ferești: persoana reprezintantului lui Mohamed ar fi fost profanată dacă toți necredincioșii aceștia s-ar fi uitat la dînsul. Tot drumul era așternut cu stofe scumpe: catifele, taftale, și, îndată ce stăpînul călca pe ele, stofele erau luate pentru armata otomană. A trecut prin Tătărași – aceasta o știm din cronica noastră –, pe la biserica din Nicoriță, s-a coborît la Căcaina și s-a suit prin Tîrgul Boilor, în cealaltă parte a orașului, unde erau trupele sale. Se arăta bun către acei cari, prin dregătoria lor, trebuiau totuși să răsară în fața lui, înclinînd spre dînșii capul cu un zimbet prietenos.