A doua zi trebuia să închiriez o birje sau să găsesc o căruță, care să mă ducă în sat. Intrai într’un vagon, unde nu era nimeni. De obiceiu între București și orașul C... nu călătoria lume multă. Deschisei fereastra, ca și cum aș fi chemat în ajutor liniștea și seninul cerului.... Gândurile îmi erau la mama ... Dar nici o lacrimă nu-mi venia în ochi !... * * * Era trecut de miezul zilei, când intram pe sub bariera satului. Când zării turla dela clopotnița bisericii, inima începu să-mi bată cu o putere neobișnuită: m’apropiam de vatră. Dintre toți țăranii pe cari îi întâlniam pe linia satului, nu mă recunoscuse decât învățătorul. Îi răspunsei la salut și îi făcui semn cu mâna să se întoarcă înapoi. Birja se opri în fața porții de nuiele. Bordeiul sta în fundul curții — ca un mormânt umilit, în care trăiseră atâtea vieți de oameni... În prispă, pe o laviță veche înădită cu un scăunaș de brad, mama dormia somnul din urmă. Murise, o ora după ce notarul îmi scrisese scrisoarea. Câteva femei bătrâne o plângeau fără lacrimi și umpleau împrejmuirea cu o jale sinistră. Pe trupul înghețat al moartei nici o floare. În juru-i ardeau câteva lumânări de ceară roșie.