Drept răsplată, pentru bunele mele îndemnări, pentru ostenelele mele, pentru faptele pornite din cea mai curată iubire nu mi se cuvenea oare mulțumirea de a fi scăpat de moarte pe omul acesta?! - Vezi cu desăvârșire greșit lucrurile, i-am răspuns. Te întreb dacă-ți pare ori nu rău de ceea ce ai făcut. Te căiești de a fi avut acele îndemnuri bune? Eșri mâhnit de a fi ostenit săvârșind fapte pornite din iubire curată? îți faci oare o mustrare? - Asta nu! strigă dânsul. Mă simt, din contră, înălțat în propriul meu gând, mai vrednic de a mă socoti om. Sunt mulțumit, chiar mândru de mine însumi, și mulțumit și mândru am să mă simt totdeauna când îmi voi aduce aminte de ceea ce am făcut. Tocmai de aceea mi-a fost foarte scump omul acesta. Stând ziua și noaptea la căpătâiul lui, deși numai prin gesturi puteam să ne-nțelegem, ne-am apropiat sufletește și sunt cuprins de adâncă durere văzându-l mort în fața mea. - Ei bine! am stăruit eu. Bun e Dumnezeu, drept și înțelept pentru că 1-a făcut pe om așa ca să se răsplătească pe sine însuși prin mulțumirea ce i se revarsă în suflet de câte ori săvârșește vreo faptă pornită din adevărată iubire și de câte ori își aduce aminte de asemenea fapte ale sale.