Și pe urmă, deodată, luându-i de mână și silindu-l să se întoarcă spre ea, îi spuse privindu-l în ochi: — Vino cu mine în munți, să facem schi. Îl privea prea fix pentru ca el să-i poată și de astă dată răspunde cu o tăcere. — E o copilărie, Nora. — De asta ți-o și propun: pentru că e o copilărie. Ascultă-mă, Paul: dă-mi mie vacanța dumitale. Adineauri, crede-mă, nu ți-am cerut-o, dar acuma ți-o cer: dă-mi-o mie. El nu răspunse. “Cel puțin n-a zis nu”, se consolă Nora în gând. Pe pod, vântul de seară bătea redeșteptat din calmul de până atunci. Castanii albi se scuturau pe trotuar de zăpadă ca de o prea fragilă floare. Coborau spre centru, pe bulevardul Elisabeta. Luminile, primele vitrine, lumea grăbită de ger îi dădeau Norei o impresie de întoarcere în oraș. Vorbea tot ea, mulțumită acum că tăcerea lui întârzie răspunsul. — Nici eu nu știam prea bine ce să fac cu vacanța mea. Voiam doar să n-o petrec aici, în București. Sus, în bulevardul Dacia, mă simt foarte bine, dar nu în zilele de sărbătoare, când am impresia că toată lumea pleacă și numai eu rămân singură. Mai rău decât singură: abandonată… Încercă să spună ultimul cuvânt cu puțină ironie, dar glasul n-o ajuta.