Rusul răspunse cu un zâmbet larg, care-i lumină toată fața, scărpinându-se deodată mai vijelios și bombănind ceva. În clipa următoare apoi își scoase tunica, se sculă în picioare, se apropie de lumină și începu a o cerceta cu mare băgare de seamă, strivind din când în când între unghii. După un răstimp se opri, se uită la Turcoman și zise ceva, arătând cu degetul la el. Căpitanul nu înțelegea, dar răspunse tot zâmbind, cu vorba pe care o rostea toată Moldova pe atunci: — Niet… Rusul râse larg, boscorodi iar și urmă să-și cerceteze tunica, și pe urmă să-și mai vază și cămașa. Când se așeză iar, Turcoman vru să închidă ochii, dar deodată zări pe mâneca mantalei un punct: alb ce se mișca încet, greoi și liniștit. Sări drept în picioare, parcă l-ar fi înțepat cu un fir înroșit. Se uită la mânecă mai bine, în lumină. Era un păduche. Se cutremură fără să vrea. Îl scutură jos și-l călcă, în vreme ce rusul râse subțire, zicând cine știe ce cu un glas în care parcă era o bucurie. Căpitanul însă nu se mai așeză, jos. Ieși pe coridor, în capul scării. — Exagerarea e o copilărie, își zise dânsul gândindu-se.