Cum curăța o rozetă de câteva frunze uscate, moșului i se păru că nevastă-sa vorbește cu cineva. Întoarse capul era Ilie; băietanul, vesel, îl strigă: — Ce faci, moș Cuhulea? Iar femeia se depărtă repede și o luă spre casă. Bătrânul mormăi: — Bine! Apoi întoarse spatele. Dar lăsă stratul cu flori și veni și el în odaie. Când intră, i se păru că femeia, care nu se așteptase să-l vadă, făcuse o mișcare de mirare. Zăpăcită, Smaranda încremeni la capătul mesei unde o găsise. Bătrânul o întrebă: — Ce făceai? Femeia rămase o clipă fără să răspundă, apoi, aruncându-și ochii pe masă: — Uite, mă uitam că a ieșit iar furnica. Bătrânul crezu; începu să privească și el. Furnica sta în mijlocul mesei, căutând parcă fărmătura obișnuită. Smaranda ieși să-și vadă de treburi, iar bătrânul rupse o bucățică de miez și-l aruncă. Apoi se uită cu mare băgare de seamă. Furnica apucă fărmătura și începu să o tragă, ca pe celelalte, spre capătul mesei. Atunci, absorbit în urmărirea ei, căută să vadă unde o să se ducă. Furnica se coborî, ușoară. Cuhulea se lăsă pe vârful picioarelor să se uite, și deodată ochii i se opriră pe un petic de hârtie strecurat între fața de lemn și stinghia ce lega picioarele mesei.