Și, zicând acestea, cuviosul bătrân a plecat cu pasul mărunțel, blagoslovind în dreapta și-n stânga lumea care-și pleca fruntea în calea lui. Într-un an după asta, încet-încet s-au depărtat dimprejurul tronului unul câte unul toți sfetnicii cu greutate, iar noul împărat a rămas cu o droaie de tineri curteni care de care mai veseli și mai „dă cu barda-n Dumnezeu”, și cu toții s-au pus pe petreceri, să se ducă vestea, iar de trebile împărăției să mai vază și Cel de sus. Roșu-mpărat, auzind despre toate astea, se mâhnea foarte și zicea soției sale: — Dacă fratele nostru merge tot așa cum a apucat-o și nu intră pe altă cale, o să-și dea împărăția de râpă. Iar soția sa îi răspundea: — Ei, și? N-avem noi destulă grijă cu împărăția noastră? Să purtăm grijă de a lui? Cine și-o poate păstra, bine; cine nu, piarză-și-o!... O, Doamne, un cal pierde o potcoavă, și se găsește cine s-o strângă de pe drumuri; dar-mi-te o-mpărăție! împărăție să fie, că-mpărați destui! Roșu-mpărat avea la curtea lui cumnatu-său un sol foarte deștept și dibaci. Acesta le trimetea în fiecare săptămână cu de-amănuntul știri despre tot ce se-ntâmpla acolo, scrise cu semne învoite, așa că să fi căzut chiar o scrisoare în mâna cuiva străin, nimica n-ar fi înțeles din acea îngrămădire de slove, dacă nu le avea cheia.