Ei se mirau însă că nu găsesc surorile lor aici. Întinzîndu-se fiecare pe cîte un divan de cele frumoase, ei se deteră la odihnă, cînd deodată tresăriră amîndoi şi rămaseră uimiţi de ceea ce auzeau. Era, Doamne, o cîntare duioasă de mişca şi pietrele şi te simţeai ca-n altă lume cînd o auzeai, şi era un glas de femeie. Băiet Sărac şi feciorul de împărat nu prea ascultară mult, ci săriră în picioare şi grăbiră într-acolo de unde le venea cîntarea. Iată ce văzură: La o parte a curţilor era un turn de sticlă, iar în turn şedea o fată şi torcea ea şi cînta şi plîngea, iar lacrămile ei, cum cădeau, pe dată în mărgăritare se prefăceau. Şi era aşa de frumoasă fata asta, încît doi oameni dac-ar fi fost pe lume, ei s-ar fi omorît pentru dînsa. Şi cum o văzură cei doi feţi-frumoşi, rămaseră neclintiţi şi privind cu dor la dînsa, iar fata încetă de a mai toarce, de a mai cînta şi de a mai plînge şi privi cu mirare la dînsii. Dar asta nu era sora nici unuia dintre dînşii, şi cum te pomeneşti că e omul, Băiet Sărac credea că e sora feciorului de împărat, şi feciorul de împărat că e sora lui Băiet Sărac.