- Te pomenești c-a căzut prizonier și 1-au dus undeva de unde vestea străbate cu anevoie până la noi. - Chiar și dac-așa ar fi — întâmpină dânsa - deocamdată eu și copiii umblăm iarna în haine de vară, căci cele ce țin cald s-au învechit și sunt purtate și zdrănțuite de ți-e greu să ieși îmbrăcată în ele. A rămas, nu-i vorba, și turcoaica, urmă ea, cu trei copii și bine nu-i va fi mergând nici ei de când ai noștri i-au luat bărbatul și 1-au dus în Moldova, dar milă are să-ți fie mai mult de noi, care-ți suntem apropiați. Chiriac, supărat, se uită la ea lung și clătinând din cap. - De milă nu e și nici nu poate să fie vorba, îi zise. Aș fi în stare să-i scot măruntaiele și să le pun în vânzare dacă mi-ar da cineva pentru ele ceea ce am să iau de la dânsa. Ani și iar ani de zile de-a rândul mi-am tras și azi, și mâine de la gură, ca să adun gologan cu gologan banii pe care i-am dat pentru cocioaba dărăpănată din Calea Moșilor. Mă adimenise gândul ca să-i dau o spoială și-o să iau chirie bună pentru ea.