Se auzea numai pasul greu al lui Hagen, care le aducea pâine și vin. Un butuc de jar se prăbuși în cămin cu un zgomot surd. Întoarseră toți trei capetele într-acolo: flăcările, un moment înviorate, se linișteau ușoare pe o grămadă arzătoare de cărbuni și cenușă. De afară, sub fereastră, se auzea o răsuflare grea, ca de urs. — E Faffner, spuse Gunther. Nu poate să doarmă. Simte că se întâmplă ceva neobișnuit. Era la masă între Nora și Paul. Se uita la unul și la celălalt cu o privire gravă, în care ochii lui albaștri își pierdeau zâmbetul. — Mi-ar fi greu într-adevăr să vă spun cât de neobișnuită este venirea voastră aici… cât e de neobișnuită pentru noi trei, pentru Hagen, pentru Faffner, pentru mine… Se ridică de la masă, se duse spre fereastră și rămase acolo câtva timp, cu fruntea lipită de geam, uitându-se afară, în noapte. Cu o voce schimbată, spuse ca pentru el, șoptind, parcă ar fi fost un descântec: “Wanderer tritt still herein; Schmerz versteinerte die Schwelle. Da erglänzt în reiner Helle Auf dem Tische Brot und Wein” [8] Se lăsă apoi o tăcere adâncă, după care Nora îl întrebă, tot în șoapte; — Ce este?