— Mai… — Da’ mult? — Numa nițel… Cînd s-ajungă la mal, o durere rece îi înjunghie piciorul drept. Se cletenă și se sprijini pe ăl stîng. Boaca tresări și, de frică, își descleștă mîinile din beregata lui. Pierdură cumpăneala și, fleașc, căzură, jumătate în mocirlă și jumătate pe uscat. Repede se sculară, ca și cum ar fi sărit de pe niște cărbuni. Cînd Boaca își văzu șorțul, rochia, cămașa, ciorapii și pantofii ei plini de noroi, dăte capul pe spate, strînse ochii, căscă gura, înțepeni limba și scoase un țipăt ascuțit, ca o biată ființă care n-ar mai avea ce perde și ce nădăjdui. — Lasă, Bocuțo… Taci, Bocuțo… — Mama… mămica… mămițica mea… mă omoară, mă aruncă în drum dăspuiată, și acolo… goală… Îmi putrezesc oscioarele mele… — Taci, Bocuțo, taci… Să mergem la „Susana”, la un puț cu apă rece și cu două jgheaburi… Într-unui să-ți speli tu lucrușoarele tale, și în altul… — Da? întreabă Boaca, și lăcrămile îi curgeau șiroaie…. Și în altul?… — Să-mi moi eu piciorul… Laba piciorului drept, roșie, și sîngele îi năpădea într-una. — Aoleo! te-ai tăiat? (Și suspină.) O! bietul Onea! Și te doare? — Aș! da’ de unde! Nu mă doare… Și strașnic ar fi urlat de nu i-ar fi fost rușine de Boaca.