Dar ziua e și ea binecuvântată: ea ziua și-a agonisit puțintică avere. Astfel apoi, din vorbă în vorbă, ea a fost în cele din urmă biruită de somn, și Persida iar a rămas singură cu Burdea. Ea nu mai putea să stea așa singură cu el, se ridică dar încet de la foc, ca să-l ducă și să scape de el. Burdea însă ținea să mai stea, și ei începură să se plimbe, vorbind pe șoptite prin fața cramei. — Carevasăzică, chiar astă-seară v-ați întâlnit? — Da, din întâmplare. — Și unde s-a dus el? — Nu știu. Dau cu socoteală că la via lor, care se află din vale de via lui Corbu. — Nu înțeleg. Cum se face că el nu te-a însoțit?Persida se opri în loc. Îi era foarte greu de ceea ce făcuse și parcă acum, în clipa aceasta, ar fi fost în stare să se ducă să-l caute și să-l mângâie. — Doamne! zise ea. Eu mă tem de dânsul. E om pătimaș. — Hm! pătimaș?! zise Burdea mai mult pentru dânsul și rămase câtva timp pus pe gânduri. Fără îndoială că e pătimaș, urmă apoi oprindu-se în loc și uitându-se cu ochii lui de dihor la dânsa.