Era atât de abrupt încât orice mică greșeală era fatală. Foarte rar reușea cineva să ajungă la planta vieții și să se întoarcă teafăr cu ea. Foarte rar. Oamenii își pierdeau viața încercând să ajungă la ea. Farmacista încercase și ea de câteva ori să ajungă pe acel vârf pentru a o culege. Dar nu reușise. Zăpezile, înghețul, foamea cumplită sau rănile, o întorseseră de fiecare dată din drum. Sau, poate Dumnezeu îi blocase calea pentru a-i salva viața. De fiecare dată se întorcea tot mai abătută și mai îngândurată. Un gând, ca un pat de ace care o făcea noaptea să se întoarcă de pe o parte pe alta, pusese stăpânire pe ea. Un gând din acela care o încărunțea și îi mânca puterile. Anii treceau în galop. Farmacista îmbâtrânise rapid, roasă fiind de neputința de a salva cazurile grave din jurul ei. Simțea în spate povara unei vieți neîmplinite … În al cincizecilea an al vieții, într-o zi de iarnă, locuitorii satului o găsiseră înțepenită pe marginea patului. Îi făcuseră o înmormântare tăcută și plină de recunoștiință. O îngropaseră alături de Tobi, într-o poiană, plină de flori, în care farmacista găsise, de-a lungul timpului, multe leacuri pentru cei bolnavi.