În urma ei simțea încă acea oribilă lampă da carbid legănându-se și așteptând o “oră 11”, care nu va veni niciodată. Se opri și încercă să-și adune gândurile. Trebuia să fie pe versantul celălalt al muntelui un drum care să coboare spre Timiș. “La ora asta, Nora? Ești nebună?” Își amintea, parcă, să fi văzut undeva pe o hartă sau pe o tablă indicatoare un drum marcat cu romburi galbene și albastre… întoarse lanterna spre bradul lângă care se afla și îl lumină de jos în sus. Niciun semn, niciunul… “Poate că dorm, își zise Nora. Poate că semnul ăsta pe care-l caut, îl caut în vis.” Simțea totuși, sub degetele ei înghețate, scoarța aspră a copacului. Avea impresia ca e la marginea unui vis, din care se zbătea să iasă. Pe urmă se pomeni din nou alunecând pe schiuri — și nu-și dădea seama dacă alunecarea aceasta o întoarce în somn, sau o readuce la trezie. Pata albă de lumină alerga înaintea ei mai repede decât înainte, mereu mai departe. Schiurile pierduseră brusc din greutate și pluteau fără zgomot, fără obstacol. “Ar trebui să frânez”, gândea ea, dar genunchii n-o ascultau. Era pe o pantă deschisă care cobora spre câteva umbre de brazi, abia deslușite în întuneric.