După câtevă zile mi se făcuse un dor nespus de ea, ca acel dor pe care îl simțim uneori, când, ajunși oameni, ne gândim la copilăria noastră, am vrea par’că să fim iarăși la începutul vieții. M’am reîntors s’o revăd. Era tot aceeaș, frumoasă, liniștită, și de loc mirată că plecasem fără să-i dau de știre. Am rămas lângă ea o vreme îndelungată. N’o părăsiam cu zilele. Aș fi voit s’o omor sau să mă omor într’o orgie, într’un delir de voluptăți. Carnea acestei femei mă ispitia mereu, mă îmbăta de plăceri, mă desgusta, fără a mă sătura vreodată. În momentele cele mai pătimașe îmi venia s’o sfâșiu, și cu toate astea mâinile, gura mea se făceau mai ușoare, mai moi, mai dulci, pentru a-i atinge tot trupul. Erau ciudate poftele mele! Această femeie nu-mi putea da decât carne; ea neputându-mi mulțumi și sufletul, cu atât mai mult îmi excită și îmi îmbolnăvia simțurile. În vremea asta ea urma să-mi povestească, din vreme în vreme, despre amanții săi. Insista foarte mult mai ales asupra celor frumoși. Pentru ea era o glorie că fusese iubită de mulți. Când mergeam împreună pe stradă, era mândră ca o regină, care se știe admirată și iubită de mulțime.