Și i se reînoește crescând bucuria când îșĭ vede pământul încărcat de rod și via bine îngrijită, stupiĭ ceĭ plinĭ ce albine harnice, scrófele cu purceĭ, turma de mieĭ, herghelia și tamaslîcul; îĭ saltă inima când se întórce la cucóna lui harnică și –și mângâie copiiĭ voioșĭ și neastâmpărațĭ. Se bucură dar și când vre-un om nevoiașĭ orĭ o vĕduvă sĕracă vine să i se plângă, căcĭ nu e în lumea acésta nimic maĭ dulce ce cât pornirea de a ajuta pe alțiĭ și nu e mulțumire maĭ curată de cât să poți mângăia pe semeniĭ tĕĭ alinâdule suferințele. Acela, care a ajuns odată să cunóscă mulțumirea acésta, e mereu însetat de ea și trage de la gura sa, ca să-și-șĭ pótă îndulcĭ viața fĕcându-le și altora parte din ale sale. Noĭ nu maĭ cunóștem aceste mulțumirĭ fireștĭ. Ele ne par banalități. Atât de multe ne sunt nevoile zilnice, atât de negre ne sunt gândurile, atât de ‘n gónă ne petrecem viața, în cât ne strecurăm ca niște orbĭ prin lumea luI Dumnezeŭ, nu ne mai dĕm séma despre rostul trecereĭ nósrte prin viața acésta și nu maĭ ajungem să vedem seninul ceruluĭ ce se ‘ntinde de-asupra capetelor nóstre. Dar nicĭ ceĭ de atuncĭ nu eréŭ toțĭ așa cum nî-ĭ presențĭ tu, vor fi zicând blasațiĭ, - care țin să ĭee și decăderea morală drept moștenire rĕmasă de la părinți.