Privi în ochii avocatului, strălucitori de îmbărbătare profesională. — M-a înșelat, domnule avocat, și m-a bătut, mormăi bătrânul cu o șovăire. Uite-așa, fără nicio vină… din senin… — Hm… da, negreșit, făcu Iosipovici, devenind grav, ca să arate cât de mult se interesează de soarta clientului. Da… Dar ar fi bine să-mi povestești mai pe larg, tot… Nu te sfii de loc!… Avocatul e ca și duhovnicul. Îi zâmbi foarte dulce, cântărind în sine dacă o fi având găzarul destule parale să plătească un onorar mai serios… Șulăm, înfierbântându-se, își pierdu șirul, vorbi verzi și uscate, încât avocatul trebui să-l întrerupă: — Perfect… am înțeles tot, dar cui ai dat gazul, cine te-a bătut? Șulăm se uită la el bănuitor și zise: — Adică nu ți-am spus?… Apoi cine să fie, nu-ți închipui?… Miliță Dogaru! Iosipovici nu-și putu ascunde un gest de mirare, într-o singură clipire își făcu socoteala că el, care trăiește din prietenia lui Dogaru, susținând asemenea reclamație împotriva binefăcătorului său, și-ar zdrobi cariera și s-ar face imposibil în orășelul acesta… Astfel, în clipa următoare, zise plin de uimire: ; — Miliță Dogaru?… Nu se poate!… Avocatul, zici?… Conu Miliță?… Peste putință, domnule!… O lume întreagă îl cunoaște om pașnic, milos și suflet de aur… Șulăm îngălbeni și se sculă în picioare, bolborosind: — Dumneata zici că nu se poate, dar eu simt și acuma că s-a putut… M-a umplut de sânge… și… uite mâneca hainei… Iosipovici, ca să-și biruie încurcătura, își aruncă ochii pe biurou după ceva, zicând: — Și-acum ce vrei d-ta?… — Ce vreau?