Știi ce? Să-mi faci și mie una pentru dumneei, că grozav e de mucalită la piesele altuia! Și după ce halbele vor fi golite, cinstitul cap-de-gâscă își va putea permite chiar să strige: — Mă, eu sunt negustor vechi! Pă mine să nu mă iei peste briceag, că te zmeiesc! Șorțuri verzi, transformate în Wertheim cu mașină, mi-e silă și mi-e groază de voi! *** Dar, dacă lași deoparte prietenia personală pentru Caragiale și admirația ce-ți inspiră autorul lui Conul Leonida, ce dureros te impresionează faptul acesta al scoborârii lui Orfeu la tejgheaua unde Mihalcea e marele impresario și unde bacantele Consiliului comunal îl vor sfâșia mai ușor decât bacantele Infernului. Neîndoielnic, Caragiale e un persecutat al norocului și al celor ce conduc norocul nostru în frumoasa societate pe care ne-o cântă ghiftuiți din drâmbă. Dar... de-ar fi avut credință cât un grăunte de muștar, ar fi zis muntelui: mută-te — și s-ar fi mutat. Ce departe suntem de la artiștii de felul lui Caragiale și până la adevărații amorezați de artă, care pot să moară, dar nu încetează de a fi ei. Artiștii burghezi, aceia care nu scriu decât pentru dânșii, care nu trăiesc decât din succese, din satisfacerea eului lor egoist și plin de pofte, nu pot sfârși decât astfel.