Le descoperea abia acum, severe încă și totuși prietenoase. Pretutindeni erau covoare și cărți. Într-un colț, un pian și caiete de muzică. Le răsfoi cu mirare: Schumann, Brahms, Schubert. — Cine cântă la pian? o întrebă pe Frau Adelle. — De când a murit tânără doamnă Grodeck, nu mai cântă nimeni, spuse femeia. — Venea pe aici? — Cine? — Tânără doamnă Grodeck. Femeia își recăpătă dintr-o dată privirea ei bănuitoare. — Da, venea. Nora își dădu seama că întrebarea fusese greșită. N-ar fi trebuit să-i dea impresia că nu cunoaște lucrurile. — Trebuie să-ți spun, iubită Frau Adelle, că la început ne-ai speriat. — Și dumneavoastră pe mine. Când am auzit bătăi în poartă, n-am știut cine poate fi. Aici nu vine nimeni și n-are cine să bată în poartă. Domnul Klaus, când vine, își deschide singur. Are cheia la el. — Domnul Klaus cine e? — Cum cine e? Nu el v-a trimis? Nu de la el aveți scrisoarea? — Ba da, ba da, o liniști Paul. Numai că nu știam că-l cheamă Klaus. Noi îi spunem Hagen. — Și ea îi spunea la fel… Le arătă pe perete, deasupra pianului, o fotografie, probabil mai veche, a tinerei doamne Grodeck.