— Ridică mâna dreaptă în sus, vrei? îl rugă Nora. El se supuse cu bunăvoie, dar cu oarecare stângăcie. Se vedea în oglindă măsurându-se cu lungimea schiurilor, mult mai înalte decât el. Botul schiului îi ajungea în podul palmei. “Trebuie să fie cu cel puțin 40 de centimetri mai înalt decât înălțimea omului”, îi explică ea absorbită. Uneori, ridica îngrijorată ochii spre el, mai mult pe furiș, ca și cum i-ar fi cerut un semn de aprobare, un consimțământ. “E intimidat”, gândi ea, văzându-l rămas cu schiurile în mână și neștiind ce să facă cu ele. “Intimidat” i se păru un progres: era oricum altceva decât indiferent. — Asta la ce servește? o întrebă Paul, văzând-o că ține în mână niște arcuri de oțel, pe care se silea să le înșurubeze singură pe un suport plat, ca o talpă de patină. Părea să pună întrebarea cu oarecare interes, în orice caz cu puțină nedumerire. Privea toate acele stranii obiecte încurcat, ca în fața unui motor cu piesele demontate. Nora se grăbi să-i dea explicații, pe care el nu le înțelegea prea bine. — Sunt două feluri de legături. Diagonale și drepte, eu am mai multă încredere în legătura diagonală. Nu e prea flexibilă, dar e solidă.