În aceeași vreme luna se cufundă după un nour negru, nelăsând nici o urmă de pală măcar și era un întuneric cum nu mai fusese. Tăcere mortală . . . Cavalerul își legă calul de stîlpul unui fel de șură, s-apropie de casă și merse 'n față-i cu pași lini și abia auziți . Era liniște 15 ca-n mormânt . El se uita pin fereștile de jos, dar își fixa ochii într-un 16 întuneric nepătruns și nu putu cunoaște nimica. După un scurt monolog || merse la poartă, de-a cărei ușcior era atârnat , de-un lanț, un ciocan greu. El îl ridică, se răzgândi, apoi bătu o dată tare. Toată vizuina răsună a deșert, apoi iar tăcere. El repetă bătaia—iar un ecou surd și adânc , apoi iar tăcere mortală. Bătu a treia oară, nici o mișcare de ființă vie. Se dete câțiva pași îndărăt, ca să vadă de n-a zări cumva lumină în vro parte a castelului . . . Lumina apăru tot în locul unde apăruse și mai înainte, dar dispăru tot atît de iute. Totodată căzu o lovitură tâmpă și adâncă din turn. Inima cavalerului făcu o pauză cumplită . . . Stătu mai multă vreme neclintit, apoi voi să facă câțiva pași spre cal, dar rușinea că i-ar fi frică-l reținu ; onoarea și o irezistibilă dorință de-a duce 21 aventura la un sfârșit îl readuse la poartă.