Anton. Corban, tot slugă la altul ca și el, ce-ar fi putut să zică?! Neguțător și om de bună chibzuință, el mai era și fiu, precum și frate, și n-avea să peardă din vedere că norocul ai să-l prinzi când îți flutură pe dinainte, căci nu poți să știi dacă mai are ori nu să se-ntoarcă. Avea, ce-i drept, să se lipsească de mulțumirea de a vedea pofta cu care d-ra Didina mânca prăjituri, și ochii nu i se mai îndreptau spre casă decât pe furiș, când ea se uita, din întâmplare în altă parte, dar aceste sunt lucruri peste care trece orișicare om ce știe să se stăpânească pe sine însuși. Mai greu îi era când își dedea seamă că se cuvine s-o dumirească pe fată asupra cuvintelor, pentru care trebuia neapărat să facă ceea ce avea de gând. Aceasta se mai putea însă amâna, căci era-n toiul verii, iar lucrurile abia pentru Sf. Dimitrie erau plănuite, și ei își căutau serile de drum parcă toate ar fi cum atâta timp fuseseră. Gura lumii se pornise însă, și în curând a ajuns și d-ra Didina să nu-și mai îndrepteze privirile decât tot pe furiș, când ea se uita, din întâmplare, în altă parte.