– Umblă sănătos, Prichindel maică! A plecat băiatul șontâc-șontâc înapoi la deal cătră asfințit unde scapăta luna... Dar baba strigă după el: – Mă! n-auzi tu?... când mai vii p-aici? – Altădată... Cine știe când? a răspuns el fără să se mai uite-napoi. – Mă, băiete, ascultă... să nu uiți să-i spui lui frate-tău că-l aștept negreșit... Ai auzit? Da, până să isprăvească ea, băiatul a pierit, parc-a intrat în pământ. Oftează baba și se culcă; dar n-apucă să-nchiză ochii bine și aude glasuri de drumeți. Se ridică de mijloc și, cu mâna-ntinsă, începe duios, după canonul ei: – Faceți-vă... Când unul dintre drumeți îi taie vorba: – De dimineață te-ai sculat astăzi, băbuțo! – Ce să fac, măiculiță? dacă n-am somn, vai de păcatele mele!... Faceți-vă milă și pomană de o biată păcătoasă fără putere! – Crede, bătrâno! zice ălălalt. Și își văd oamenii de drum. – Crez, măiculiță, crez! să ne crează Dumnezeu pe toți, drăguțul! Pe urmă, scoate din traistă o bucățică de covrig, o-nmoaie-n năstrapă și-ncepe s-o morfolească-n gingii.