M-am uitat la dânsul. Părea atât de ros! L-am aruncat întocmai ca pe o haină de chin, mi-am trântit pălăria pe cap, și am ieșit cântând. La capătul scărilor m-am aruncat în goană pe trepte și le-am scoborât câte două-două. În ogradă, am dat bună-dimineața cu toți. Mi se pare că am salutat și pe un domn străin care nu locuia cu noi. Dar mi-a răspuns râzând. Am luat-o la dreapta, pe ulița ce scoboară către marginea orașului, neștiind încotro s-apuc. Apoi mi-am adus aminte de grădină. M-am suit într-un tramvai, în față, ca să merg într-acolo. — A venit primăvara! îmi spuse vizitiul, și pocni fericit din biciul supt încolăcirea căruia calul se înfiora și întinse hamul mai tare. Veni și conductorul, dar mai înainte să mă întrebe până unde merg, îmi spuse cu o scânteie de bucurie în ochi: — Primăvara! — Da, primăvara, i-am răspuns. Și i-am dat banul. În dreptul grădinei am sărit din tramvai, m-am ferit de o trăsură ce era să mă calce și am apucat în brațe o bătrână, pe care, în graba mea, era să o dau jos. Văzând-o că zâmbește i-am zis: — A venit primăvara, cucoană! — Da, da, mi-a răspuns dânsa și plecă mai departe râzând încet, întretăiat, ca și cum ar fi tușit.