Nu se simțea deci nicăieri atât de bine ca în atelierul de croitorie și de aceea diminețile la ora opt îl găseai totdeauna la locul lui. Stătea până la amiazăzi, apoi pleca la masă, iar după-masă se-ntorcea la două și stătea până la șase. Croia omul, încerca haine ori lucra în rând cu calfele, totdeauna liniștit și întins, cu învederată plăcere, și niciodată nu se simțea obosit. Când se-ntâmpla, cu toate acestea, ca cineva să-i vie după ora unsprezece ca să-i ia măsură ori să-i încerce o haină, el îl poftea să vie după-masă, iar dacă-i venea după-prânz la aproape șase, îl amâna pe mâne. Aceasta-l supăra pe Costel și-l făcea să ieie el măsura ori să-ncerce haina. Încă mai rău se supăra Costel când se întâmpla ca cumnatul său să îi zică vreunui mușteriu: „Avem mult de lucru: mai-nainte de vreo două săptămâni nu suntem în stare să vă dăm lucrul gata. ” Când era vorba de așa ceva, Costel intra în atelier cu noaptea-n cap, le ținea pe calfe la ore suplimentare și era-n stare să stea la lucru până-n miezul nopții, încât Spirică râdea pe sub mustață de el. - Mai dă și tu zor, că schilod nu ești, îi zicea Costel cumnatului său.