El își reveni, își aprinse o țigară cu mișcări obosite și spuse, privindu-mă în chip ciudat: — Pentru că atunci când faci așa ceva, ești singur pe lume… Singur… Frumusețe și singurătate… Urâțenie și singurătate… Cum să poți îndura singur atâta frumusețe și atâta urâțenie? Dar trebuie să fim singuri: înainte vreme, pe pământul Turciei vechi, se tăiau cu satârul amândouă mâinile celor ce erau îndrăgostiți de această frumusețe, de această viață. Judecătorul, nu mai mult decât călăul, știa ce mâini minunate făcea să cadă sub secure. Mă ridicai și luâdu-i amândouă mâinile i le strânsei îndelung. Pieptul i se umflă. Fața lui rămase nemișcată. Nu spuse nimic. Ce puteam spune eu? * S-a observat că în tot timpul povestirii de față n-am pronunțat numele acestui… producător de limonadă. Exact până în seara aceea, nu-l știusem nici eu. Nu-l întrebasem, căci în viața de rătăcitor trebuie să știi să nu întrebi, iar el nu mi-l spusese. Dar în acea seară a destăinuirii, neputând să mă mai abțin, îl întrebai: — Știi că nu-ți cunosc încă numele? îi spusei vesel. Voios, el îmi răspunse pe loc, la rândul lui, cu altă întrebare: — Știi tu cum se numește, pe plaiurile Brăilei, pepenele galben care e o încrucișare între cantalup și pepenele galben indigen?