— Tăticule! Tăticule! țiui Margareta, lovindu-se repede cu palmele peste piept, către Gonea Bobocel, care se necăjea să-și croiască drum cu coatele prin furnicarul de lume ce se grămădea la intrarea cafenelei. Gonea se opri o clipă, întoarse capul și, văzând pe Margareta, îi strigă cu glas rebegit, zvârcolindu-se furios în puhoiul de oameni: — Stai că viu, puiule, stai! Cernea o ploaie măruntă și grasă ca untura topită. Trotuarele erau negre de umbrelele umflate, care se bălăbăneau și răpăiau, ca niște darabanele, sub bătaia picurilor de apă. Lumea, cu rămășițe de zâmbete înghețate pe buze, se grăbea acasă, sau se înghesuia la ușile cafenelelor și ale restaurantelor, ca albinele la urdinișuri când le gonește furtuna. Margareta se adăposti sub cortul de pânză sură al unui galantar, unde un pâlc de oameni muiați leoarcă priveau cu frică la săgețile albe de ploaie, ca un cârd de găini speriate de uliu. Era o fetișcană jigărită, cu fața smeadă, bolnăvicioasă, pe care se citea durerea mută și nehotărâtă a sufletelor pedepsite de Dumnezeu. Îmbrăcată c-o rochie neagră, scurtă, de sub care răsăreau două picioare mari cu pulpele groase cât cofele, c-o bluză roșă-zinoberie, învăluită ca într-un sac cu un șort larg, cum poartă fetițele de școală, vedeai numaidecât că vrea să se facă mai tânără de cum este.