— Asta nu se poate spune la nimeni. — Afară de mine, care sînt confratele și confidentul tău. — Ai dreptate, tu ești unicul meu amic și, ascunzînd acest secret de tine, aș da dovadă de neîncredere. Spune-mi numai, ai fost estimp la teatrul italian? — Ce însemnează această întrebare? — Îți voi spune mai la urmă, acum răspunde-mi la ceea ce te-am întrebat. Ai auzit pe Geamfredi? — Am auzit-o în Traviata. — Cum ți s-a părut? — De minune! Cîntă mai bine decît Ponti dell’Armi. — Salută-mă dar, căci Geamfredi este amanta mea!… — Geamfredi, amanta ta! — Da, amice, și încă amantă cumsecade. Astă-seară mi-am luat ceaiul la dînsa. — Nu te crez! — Să n-apuc pînă mîine, daca minț; ba încă, la adio, m-a strîns de mînă și mi-a aruncat o privire amoroasă, ce mi-a străpuns inima!… — Măi Rîmătoriene, vino-ți în simțiri; o fi fost slujnica Geamfredii și ți s-a părut că este ea. Actrițele nu se uită la ștrengari ca d-alde noi; ele caută aur, și tu n-ai nici cinci bucăți de aramă ca să-ți cumperi tutun. — Așadar, tu te îndoiești? Ei bine, necredinciosule, privește! În momentul acela scoase din sîn un portofoliu și dintr-însul un bilet color roza, pe care îl dete Găinescului să-l citească, zicîndu-i cu o mîndrie trivială: — Ține, monșer, cetește acest bilet și te convinge că amicul tău Rîmătorian nu minte niciodată.