— Ho, ho, ho-o! strigă el oprind cu aere de geambaș fanfaron, zgâind niște ochi care voiau s-arate fioroși și rânjind cu toți dinții albi ca laptele. La această semeție tata lăsă umil capul în jos. — Bună ziua, măi rumâni. Ce-aveți de vânzare? Pepeni? — Nu, pește îndulcit... — Ce fel de pește? — Ciortan... — N-are viermi ciortanu’ tău? — De-o avea, nu cumperi. — De ce n-aș cumpăra? Ce, parcă-l mănânc eu? Ptiu! Și zicând vorbele astea coborî, legă hățurile de o roată și începu să scotocească prin căruța noastră. Răsuci peștele pe toate fețele, îl desfăcu la urechi, îl mirosi, mușcă din el chiar, apoi spuse: — Încă n-au viermi, ciortanii tăi, da’ mult nu mai țin. Cât ai? — Trei sute de kile. — Cu cât îl dai? — Zece franci cincizeci de kile, să scap de el. — Și dacă-ți iau jumătate, lași mai ieftin? — Nici un ban mai jos, făcu tata, dezamăgit. Atunci țiganul, umflându-se în pene, strigă: — De ce ești prost, mă? Unde crezi tu c-ai să-ți vinzi peștele, cu harabaua asta și cu mortăciunea de gloabă? Și zicând astea, dădu una cu ciubota în spinarea calului care tot întins pe jos stătea.