Stimabile domnule și frate Slaviciu, Îți mulțemesc din suflet pentru broșura ce mi-ai trămis. Ca fiu din popor, admit în totul părerile d-voastră; nu m-am putut opri de a vărsa lacrămi, văzînd nenorocirea ce ne amenință în viitorul țărei și al copiilor ei! Și cu atita mai mult am simțit, cu cît de mic copil am văzut vicleșugul acestui neam... îndărătnic și risipitoriu la ce țintește... Dar oamenii noștri de stat!... Ochi au și nu văd, urechi au și nu aud, căci totdeauna au luat cărbunele cu mîna sărmanului țăran, care, la urma urmelor, tot el a plătit gloaba. Vorba ceea: „Capra b... și oaia trage rușine”. De-ar ști boii din cireadă ce mînă bicisnică îi duce la tăietoare! — Dar nu știe sărmanul dobitoc și de aceea tace și rabdă! Duce în spate toate sarcinele și hrănește pe netrebnicii cari își rîd de dînsul! Păstori nu-s, și cînii lipsesc. Ș-apoi știi că într-un sat fără cîni se primblă mișeii fără băț!... Noi cari am gustat amarul să desprețuim pe oamenii cei ce lucrează fără de lege și să nu ne însoțim cu aleșii lor pentru a lua pînea din gura fiilor și a o arunca cînilor. Cred că-i destul o măciucă la un car de oale.