Dar mamei nu-i vine să-și crează ochilor. — Tu, Mezin! ce cauți tu aicea? Unde-i Ler? — Unde l-ai trimes Măria Ta. — Unde l-am trimes eu? strigă nedomirită împărăteasa. — La Negru-mpărat, răspunde Mezin-Voevod. — Eu? pe Ler? la Negru-mpărat? — Da, mamă. — Nu te-am trimes pe tine la Negru-mpărat? — Nu, mamă, pe mine m-ai trimis aici la Albu-mpărat, așa scrie în scrisoarea Măriei Tale. — Arată scrisoarea. — I-am dat-o lui Albu-mpărat. Împărăteasa n-a mai zis nimic, a luat-o pe Liliana în trăsura ei și amândouă cetele amestecându-se au pornit împreună pe tăcute spre cetate. La palat n-au dat tocmai peste veselie, căci Mugur-Voevod era greu bolnav, încă mai dinainte chiar de sosirea lui Mezin și nu-i putea da cu nimic de leac. Cum a sosit Floarea a cerut așa de o doară lui Albu-mpărat cartea cu care-l trimisese pe Mezin, și după ce încruntând sprâncenile a citit-o din slovă-n slovă și iar a mai citit-o, s-a pătruns că graba strică treaba; a-nceput să râză singură, ridicând din umeri: să vedem, a gândit ea, până unde merge norocul lui Mezin! Și-ndată a mers să vază pe împărăteasa care nu se deslipea o clipă de la căpătâiul bolnavului.