(să mă erte Ionică de vorba cea proastă…). Ionică, nu-i vorbă, avea bun sprijin în Vasile dar în Catrina și mai bun: pentru că el, ca băet strein și sărac, slujise mult și la tata lui Vasile și al Catrinei. Cu Catrina scărmănase Ionică lîna și făcuse caere; cu Catrina scosese cînipa din topitoare. Povestea cîntecului: A zis lelea că mi-a da Cînd s-o coace cînipa Ș-a duce-o la topitoare Și mi-a da dintre picioare! Cu Catrina depănase Ionică fuse și-i ajutase a lua călepe de pe răschitoriu. Cu Catrina la nevedit, cu Catrina la ghilit, cu Catrina la cules fragi și căpșune din pădure, cu Catrina în toate părțile… În sfîrșit, ce mai la deal la vale, Catrina știea treaba lui Ionică, cum se cade, și Ionică pe-a Catrinei încă hăt! de pe cînd era ea fată mare. Cum s-ar zice, s-a scăpat și ea atunci în țarină, ia așa, în șagă, cîte oleacă: adecălea Ionică dăduse peste Catrina. – Norocul lui Vasile, ca să nu mai trudească și el atîta a face începutul… — Ce zici, măi Ionică, să iei treaba pe mînecă? Te hotărăști să te însori? — Apoi dă, băică Vasile, zise Ionică scărpinîndu-se în cap; dumitale ușor ți-i a zice.