Și de la Cîmpulung ar fi coborît pe Rîul Doamnei în valea Dîmboviței, iar prin acea vale, fără să atingă Tîrgoviștea, așezată pe valea altui rîu, Ialomița, ar fi ajuns la București, care pe vremea aceasta era un simplu sat, fără cetatea de mai tîrziu, în umbra căreia s-au dezvoltat Bucureștii vechi –, pe malul celalt. De la satul urmașului moșului Bucur ar fi trecut la Giurgiu, și pe la acest vad ar fi ajuns în Peninsula Balcanică. Să ne punem în locul călătorului de atunci și să dăm o impresie a principatului Țerii Românești așa cum el exista atunci. Cine, pe la 1260–80, ar fi luat drumul Ardealului, ar fi găsit o Țară Românească pe care noi, astăzi, trebuie să facem sforțări de minte. Înlăturînd anume prejudecăți și idei primite în școală, pentru a o înțelege. Țara Românească, în conștiința poporului nostru, însemna tot pămîntul locuit de români asupra căruia nu s-a întins o stăpînire străină. Evident, românii din vremea aceea nu erau în stare să zugrăvească această țară, ei cari nu scriau și nu cetiau; cu toate acestea nu știu dacă e mai bine să aibă un popor o hartă pe care o poate zugrăvi, dar nu ar putea-o apăra, decît să aibă o țară pe care să știe a o apăra fără să fie în stare a o zugrăvi.