— Interesant? Nu știu. Obositor. Nu este așa, Beb? Obositor. Își petrecu mâinile după ceafă și își legănă capul între brațele ei rotunde. — Și eu doar, nu fac nimic. Privesc de sus, cum lucrează ei. Dar luminile, dar aparatele astea prost înșurubate, dar galeria care râde... Dacă ai ști cum apasă toate astea... Era un accent de imensă osteneală în vocea ei și acele câteva cuvinte pe care le rostise, întretăiate de tăceri lungi, cu ochii urmărind fumul subțire al țigării, mă loviseră prin simplicitatea lor. Între timp, bărbații terminaseră cu îmbrăcatul și atunci s-a întâmplat un lucru atât de neașteptat, încât, dacă nu m-aș fi simțit stingherit, aș fi izbucnit cred în râs. S-au înșirat toți patru în front, în fața Arabelei și s-au apropiat pe rând de ea, unul câte unul, oprindu-se cu oarecare sfială la depărtare de un pas. Ea îi privi pe fiecare în parte, cu atenție, scrutându-le autoritară ținuta și făcând mici observații de detaliu. — Tu să-ți schimbi mâine gulerul. Ți-am spus că un guler nu se poartă mai mult de o zi. — Și tu de ce nu ți-ai șters ghetele? Și de ce porți pălăria pe ceafă? Ascultau observațiile acestea școlărește, intimidați și cu surâsuri încurcate de copii care își recunosc greșeala și promit din ochi să se îndrepte.