Bătrânii rămași acasă îi dau ziua bună în cale — și liniștita mișcare a mânei drepte, pentru a-și netezi pletele, după ce și-au descoperit capul, e plină de bunătate și de prietenie. — Pe unde s’apuc, moșule, la fântâna lupului? întreb pe unul din ei. — Ia... încolo... drept prin miriște... Și brațul lui larg și calm îmi arată un drum depărtat în zare... Plec înduioșat și vesel, însoțit de farmecul acestui gest, cum ne însoțesc surâsul și buna urare a unei mume, când ne despărțim de ea. Soarele arde câmpiile și în aer se împrăștie mirosul voluptos al pământului care fecundează. Seninul cerului îți intră în suflet, ca privirea unei femei iubite: Și e blând, e liniștit, e fermecător tot ce te împresoară. Lângă o margine de pădure, țăranii cosesc iarbă. Fâșiitul ritmic al coaselor, când retează iarba, e nespus de muzical. La oarecare distanță, crezi că sunt niște coarde atinse în mod regulat de vârful fin și ușor al unui deget. Aceea ce hotărăște această armonie e brațul îndemânatic și mlădios al țăranului. O! frumosul gest al cositului!... E mai elocinte decât gestul exagerat și falș al deputatului care țipă : «Patrie... și pântec»; e mai înduioșător decât gestul marchizului de melodrame, care moare în actul al V-lea, cu spada de tinichea înfiptă in inimă... Mărturisirile acestea pot să vă pară naive, dar cred că sensațiile noastre cele mai sincere sunt cele naive.