Și totuși, supuși unor porniri oarbe, inconștiente, ne grăbim a primi cu pîine și cu sare, cu surle și cu tobe, cu chiote de sălbatici încîntați pe membrii acestei dinastii, pe care ni s-a zis că trebuie s-o cinstim, s-o iubim, s-o venerăm! Ce însemnează lipsa asta de conștiință? Ce explicație putem da faptului că, ipe de o parte, este de ajuns să ataci dinastia și monarhia prin presă, ori prin întruniri, pentru ca să entuziasmezi mii de oameni, iar pe de alta e suficient ca un membru al dinastiei să facă un act cît de comun, cît de firesc, cît de obicinuit la oamenii ajunși la o vîrstă anumită pentru ca să vedem ulițele împodobite, casele gătite, gardiștii tremurînd, de entuziasm ori de frig, sub coifurile de mare ținută! Nu-i decît o explicație, una singură: în aceeași țară sînt două țări: una care se gudură pe lîngă dinastie și o aclamă, și o tămîiază, și alta care o urăște și îi poartă război. De o parte e țara lingușitorilor, a politicianilor văpsiți în toate fețele, a lacheilor fără judecată și fără scrupul, de altă parte e țara reală, țara încătușată și dornică de drepturi, de viață, de liberă cugetare și manifestare sinceră.