Iar acum nu mai înțelegea cum au fost acestea cu putință. Persida căuta în sufletul ei simțămintele care au împins-o spre dânsul și nu-și mai aducea aminte cuvintele care au înduplecat-o să-și lege viața de a lui. ”De ce? de ce toate acestea?! se întrebă ea. Ce am voit? ce am căutat?! unde voiam să ajung? !” Cheia intră pe dinafară în zăvor și se învârti o dată, apoi iar. Persida tresări ca speriată din somn și rămase apoi neclintită în mijlocul iatacului, gata de a întâmpina pe soțul ei. Trecu însă câtva timp și ușa nu se deschise. Era lucru învederat că el a descuiat numai pentru ca dânsa să poată ieși când va voi. Un semn de pace, de părere de rău, de căință! „Ah! Doamne! zise ea. El are, la urma urmelor, toată dreptatea!” Îl scosese din averea părinților lui, îl despărțise de muma lui, stricase tot rostul vieții lui și voia acum să-l mai desfacă și de prietenii lui. Ce viață i-a făcut ea lui?! Ce i-a dat în schimb pentru tot ceea ce i-a luat?! Ochii ei acum, abia acum, se umplură de lacrimi. „Nu! zise ea adânc pătrunsă, fără de binecuvântarea părinților nu e cu putință fericirea casnică!” El avea dreptate: minciună, o mișelească înșelătorie a fost cununia lor.