– Dar Colia? Mi-e dor de dânsa. – S-a dus Colia, biată Colie! – Dar Bălaia?... N-am văzut-o de-atâta vreme! – Bălaia?... Nu se știe nimic de dânsa. Trăia din ușe în ușe...Unii spun că a murit și-a îngropat-o popa pe seama bisericii. Atunci mi se păru că mă aflam în pustie locuri: nemărginire, muțenie, cer albastru. Și mi-era dor, și n-aveam cui să spui dorul. Începui să plâng. Viața mi se stinsese cu izbândirea visului de care mi-adusei aminte." Trubadurul stătu neclintit în picioare. Buza de jos îi tremura. Clipea des, ca și cum ar fi voit să alunge niște vedenii. – Dăstul, îi zise unul din noi. Ne-ai obosit. Culcă-te jos. Odihnește-te. Ce te uiți așa? Nu e nimic. Nu vezi nimic decât cerul limpede. – Ba văz! răspunse Trubadurul. Ochii i se desfăcură mari și turburi, gura i se deschise larg. Pieptul i se umflă. – Ba văz! Văz bine ceea ce voi nu puteți vedea! Fata de la disecție era Bălaia... albă și rece... pe masa de marmură... – Nu putea fi ea. Ți s-a spus de mult că a murit. – Nu, nu, se făcuse nevăzută... O fi înșelat-o cineva... a furat-o... era sărmană de părinți... Numărul două nu m-a înșelat.