Mai târziu vedea, ba chiar știa, că nu e căsnicia cum trebuia să fie și că Raul ascunde ceva. El, perdut în purtarea de grijă pentru frumoasa lui avere, se simțea bine numai la câmp, printre grajduri, la pădure și prin pepiniere, iară dânsa, doritoare de petreceri și deprinsă cu luxul, nu putea suferi viața de la țară. Se-ntâmpla din ce în ce mai des că treceau săptămâni de zile fără ca să se vadă amândoi, el la moșie ori umblând după daraveri, iară ea la București, la Sinaia, la Constanța, orișiunde se adună lume multă. „Eu, om bătrân — își zicea acum Vârlan — nu trebuia să las lucrurile așa, trebuia să fac ceva. “ O mângâiere avea și el: Raul rămase curat în gândul tuturora. Și pe aceasta a trebuit însă s-o peardă. Șase săptămâni după moartea lui Raul, s-a prezentat la el o femeie tânără, învățătoare într-un sat în apropiere, cu un bilet scris de mâna răposatului în aceeași zi în care-și făcuse testamentul. „Du-te la d-l Alecu Vârlan — se zicea-n bilet — și spune-i adevărul, căci el va păstra secretul și va face tot. Dumnezeu să te aibă în paza sa. ” - Ce este domnișoară?