Neagoe este, din contra, tipul cezarului bizantin: o pictură care a ajuns populară îl înfățișează împreună cu Milița și copiii lor, cu coroane enorme, cu părul făcut zulufi și atîrnînd în jos, cum e înfățișat și Radu cel Mare, cu haine grele, într-un aspect ieratic, de pare că sînt clerici, și nu domni. Iubirea extraordinară de biserică se întîlnește și la Petru Rareș, dar din punctul de vedere al „gloriei”, pe cînd dincoace nu e gloria, ci devoțiunea. Petru își creștea copiii așa încît, totuși, un Ilie ajunge trădător față de țară, de nația și de legea lui, turcindu-se, celait fiu, Ștefan, era un monstru pe care au trebuit să-l omoare boierii; fetele au fost femei teribile: și Chiajna și Ruxandra, și ele tipuri ca ale Renașterii italiene. În palatul lui Neagoe și al Despinei însă, copiii lor, acei cari au murit, Petru și încă unul, precum și cel care, trăind n-a ajuns totuși la bărbăție, ci s-a stins în exil la Constantinopol, după moartea tatălui său, tînărul Teodosie, toți aceștia sînt crescuți în norme stricte bizantine ale evului mediu, în camere închise, supt îngrijirea deosebită și ideală a tatălui. Numele, al Marelui Teodosie, al lui Teodosie Caligraful de mai tîrziu, n-a fost ales cine știe cum – Teodosie nu s-a chemat nici un domn al nostru.