- Mare păcat! se văicări dânsa. E urgia lui Dumnezeu. A căzut blestemul părinților pe capul nostru, de și-au perdut oamenii mințile și s-au făcut mai răi decât fiarele codrilor. Prietenul meu iar tăcu, făcându-și de lucru pe lângă rănit, pe care-l ispiti, ca să afle cine anume e mortul și unde i se află familia. - Baba are toată dreptatea, zise el. Când va fi cu putință, avem să-i vestim pe ai lui, dacă n-o fi cumva prea târziu, ba avem să-i punem mortului la căpătâi o cruce cu numele lui, ca trecătorii să știe că om e îngropat acolo și ca ai lui să-l poată găsi dacă-l vor fi căutând vreodată. Cel puțin atâta mângâiere li se cuvine celor rămași în viață. Baba se uită sperioasă când la mine, când la el. - Se poate?! grăi dânsa. Nu se poate, maică. Nu cumva credeți că un om îngropat așa poate să aibă odihnă-n lumea cealaltă? Nu!! Umblă fără de astâmpăr și nemângâiat de aici până colo și cerșește mereu lumânare aprinsă, tămâie și jăratec și dezlegarea prin rugăciuni făcută de preot. Ciocli să nu vă faceți, dragii mei, că daca-ar fi să nu vi se arate ca strigoi, o să-l vedeți mereu în vis, o să vă căiți toată viața și o să vă hulească toți cei ce știu.