Acuma nici durerea nu i se părea atât de amețitoare. Durerea nu mai era pentru dânsa decât un semn mai mult că trăiește. Trebuia s-o îndure cu resemnarea cu care ești nevoit să primești tot ce îți dăruiește viața... — Ei, băbucă, ți-e mai bine? o întrebă dascălul văzând-o atât de schimbată. — Mai binișor... Acu, parcă, nu mai mă chinuiește așa, rosti Aglaia domol și apoi adăugă deodată: Și zici că ar fi bine să- l scot, ai? — Firește că bine, nevestico, răspunse dascălul, din ce în ce mai mirat. Ai scăpa de un ciolan care nu mai face două parale... — Atunci, vino de mi-l scoate!... Vrei? — Foarte bine! Foarte bine! Dar să nu țipi dacă te-o durea... — Aș, ce durere... Sunt deprinsă cu suferința. Alergă ea însăși să caute cleștele rece și cam ruginit cu care dascălul scotea dinții bolnavi ai sătenilor. Simțea o plăcere la gândul că va suferi, căci și suferința înseamnă viață. Numai inima îi mai slăbi puțin când își închipui că peste câteva clipe are să fie știrbă și bătrână. “Hai, hai”, se grăbi dăscălița Aglaia, ieșind în cerdac și așteptând pe bărbatul său cu gura deschisă și cu ochii închiși strâns.