Subcomisarul aștepta somnul cu ochii închiși, mișcând din buze și suflând pe nas din ce în ce mai apăsat. Prin creieri însă gândurile îi alergau valvârtej stârnind întrebări și căutând răspunsuri. De ce l-a privit așa de ciudat șeful?… O fi știind că-i vine greu să execute ordinul domnului prefect, că, de n-ar fi cele de pe de lături, s-o dai dracului de poliție… Parcă șeful zice: „Ia-mi, Doamne”?… Leafa, vai de ea… Cum să-ți hrănești nevastă și copii, să-i îmbraci omenește și să-i încalți, să plătești chirie?… Omul mic e uitat de Dumnezeu, și dacă nu știe să se poarte… Și șeful s-a uitat așa de ciudat… Foarte ciudat… foarte… Tocmai după miezul nopții se trezi speriat, sărind drept în picioare. Văzând că n-a întârziat, se liniști și murmură căscând: — Dacă n-am pus pe sergent să mă scoale, de!… Am ațipit nițel… Știu că m-oi fi buhăit… Dar nu-i nimic, la frig trece repede… Se uită în oglinjoara din perete. Era scund, vânjos, cu fața plină, cu o privire blândă și umilă. Pe frunte îi luceau acuma șiraguri de bobițe de sudoare, ca o coroană de om necăjit. — Hai, hai la datorie, băiete, nu lenevi! se îndemnă dânsul, îmbrăcându-se tacticos și luptându-se cu moleșeala somnului.