Tîrziu, colonelul sună la prefect ca să ia pe Mitzi. Feciorul îi deschise. — Ce face duduca Mitzi? — Ah! d’duca Mitzi ari o ghină, ari o ghină, mămucă! mămucă!… Fulg! Fleoșt!… Fleoșt! Cariu?… Perde d’duca di ti miari d-așa ghinion!… — Spune-i c-o caut… — Mă rog matali, domle colonel, cum e dumneaei di necăjită, mă ie mam’țica dracului! Colonelul, ostenit — și poate și de teamă ca nu cumva să-i mai ceară ceva bani, știind că nu poate să reziste „pitulicii” — se întoarse acasă se culcă si dormi dus pîn-a doua zi. Deschise ochii. Îi roti de jur împrejur. Mitzi, nicăieri. „Iar o copilărie!… Desigur, a pierdut și”… Se îmbrăcă repede. Deschise ușa și dădu de Negoiță. — Negoiță… — Po-porunciți… — A venit? (Restit.) A venit? —. Ci-ci-cine? — Dracu să te ia!… Coconita! — Da-da, să-să-să… — Unde e? — însa-sa-sa… — în salon, dobitocule! Marș! Negoiță, la dreapta-mprejur, se împiedică de prag și se rostogoli pe ușe-afară. — Tîmpitule! Colonelul deschise binișor ușa salonului. Cîțiva pași în vîrful picioarelor… Mitzi!… Așa cum venise pe la șase ore dimineața, așa să trîntise p-o canapea. O privi. Dormea, și de genele ei atîrnau două lacrămi strivite… „Pentru ce adormise plîngînd?… A pierdut… Ei, și?”… — Ah!