Toata ziulica ofta omul după o vorbă mai dulce, or după un zâmbet... Ea sta tot posacă și-ncruntată. Daca "s-apropia de ea și da s-o mângâie, ca s-o mai îmbuneze: "Dragă Acrivițo, de ce ești supărată?" ea-l împingea cât colo: – Ah! Ianuleo, fugi ca n-ai haz deloc… nu vezi? Alt barbat, în locul lui, și-ar fi pierdut răbdarea și ori îi punea picioru-n prag, s-o potolească, ori o trimitea-napoi la babacă-său, la Hagi Cănuță... Dar el, unde? Când îl împingea, el îi cădea-n genunchi: "Dragă Acrivițo, iarta-mă!" și da să-i sărute mânile; dar ea: – Uf! Ianuleo, scoală-te! nu mai mă plictisi! – Nu mă scol până nu ma ierți! – Atuncea, stăi așa până poimâine, dacă poftești! Și se scula ea și pleca, după ce-i da cu tifla. Kir Ianulea, ce să facă? Se uita după ea lung cum ieșea înțepată fără să-și întoarcă ochii, măcar că o ruga cu lacrimi să nu-l părăsească așa... ofta, se ștergea la ochi și.... o iubea și mai mult. A mers așa cât a mers, până i-a dat în cap cocoanei să-ntoarcă foaia, să-l prăjească și pe altă parte: s-a prefăcut că-l teme, că e zuliară . S-a prefacut azi, s-a prefacut mâne, pân-a-nceput -chiar să crează.