Adrian își întoarse ochii cu dezgust: față de atari manifestațiuni, se simțea mai străin chiar de s-ar fi petrecut pe lună. Dar, dezgustul său se preschimbă în revoltă, când văzu, puțin mai încolo, o bandă de liceeni maimuțărind pasul militar, cântând imnul regal și strigând dinaintea unor magazine: „Jos jidanii!”. De pe trotuarul unde se afla, Adrian zări printre manifestanți un fost coleg din școala primară, acum „elev într-a șasea” și pleșcar notoriu. Vru s-o șteargă repede, dar celălalt, desprinzîndu-se din grup, se apropie de Adrian și-i strigă, cu ochii injectați: - Hai, Adriane, vino cu noi! - Ce să fac? întrebă el, mirat. - Pe dracu! E „Zece Mai”! Oricine trebuie să arate că simte românește! - Și tu o arăți strigând: „Jos jidanii?” - Desigur... Ca orice bun patriot! - Atunci eu nu țin să fiu „bun patriot”, conchise Adrian. Liceeanul se depărta, urlând: - Afară cu fanarioții! Presupusul fanariot era Adrian, al cărui tată fusese grec. Zâmbi, gîndindu-se că „patriotul” era bulgar, după mamă, o bulgăroaică sărmană și cumsecade, pe care bărbatu-său, un bețivan „român get-beget”, o bătea în fiecare zi. Sosind prea devreme la gară, Adrian se retrase la bufet, ceru o cafea, aprinse o țigare și se gândi la prietena sa.