Pe masă, aproape sdrențuit de vechiu, se află Talmudul, o carte pe care o citia adeseori bătrânul. Ea nu cunoștea slovele, dar le privia ca pe niște imagini tainice. Și mai ales, cum Talmudul era scris în limba ebraică, paginile aveau o fizionomie mistică. Rareori, singuratica fată începea să cânte fragmente din imnuri religioase, auzite de la preotul Sinagogei. Glasul său, tânguitor și simplu, era naiv ca o poveste. Imnurile acelea aveau pentru sufletul ei binefacerile unei mângâieri, unei prietenii... Ea înțelegea într’un mod vag că dincolo de casa lor e lume, e sgomot — dar se sfia să înțeleagă mai mult. În toată firea ei sălbatică crescuse floarea singurătății; trăia ca o sensitivă într’o seră. Și aproape instinctiv, ghicia că în lume ar fi fost străină. Tatăl său, povestindu-i într’o noapte izgonirea Evreilor din Ierusalim, o făcea să înțeleagă că Dumnezeu n’a voit să le mai dea o țară, și de atunci au rămas pribegi pe pământ. În ochii ei mari și albaștri — două stele triste sub cerul palid al frunții — lucia afund melancolia ereditară a neamului, melancolia celor fără patrie. * * * Mai totdeauna Evreul se întorcea din târg obosit și abătut. Câștigase puțin: creștinii îi spuneau că lucrează scump, că e un șarlatan și nu-l chemau decât târtanule!