Iară vezirul au răspuns: „acum deodată îl las să fie: iară mai pre urmă cuvântul meu gios nu-l voi lăsa; ce te voiu face pre tine„. Și pe urmă chemând la Poartă pre Gheorghe Ștefan Vodă să meargă, au pus pre Ghica-Vodă domn în Moldova, după cum scrie letopisețul. Așa au fost povestea ieșirei celor doi oameni, Kiupruliului vezirului și Ghică-Vodă: că unde este voia lui Dumnezeu se biruiesc toate firele omenești.” Ion Neculce (O samă de cuvinte) Pe vremea aceea turcii purtau război cu polonii și noi trebuia să hrănim oastea-mpăratului. Domnul căruia pașa îi poruncea ca unei slugi, și-l amenința cu bătaia, trebuia să-ngrijească de drumuri, de poduri, de fân, de conace, de toate ­ și cât se vânturau turcii prin țară și pe la hotare, nici el, nici boierii, nici norodul nu mai aveau chip să răsufle de sălbătăciile lor. Și când plecau turcii, veneau tătarii, și când plecau tătarii veneau leșii — iar grecii forfoteau în toate părțile, negustorind și sufletul din om, vânzând și cumpărând de la țolul săracului pân' la mitra vlădicilor și pân' la coroana domnilor. De patru ori și-a cumpărat coroana Duca-Vodă. Se spuneau basme de bogățiile lui. Și cum a sfârșit-o!... Ridicat de la masă, chiar în ziua de Crăciun, din porunca lui Petriceicu-Vodă, batjocorit, despoiat până și de hainele de pe el și trimis surghiun în Polonia, unde-a și murit.