Oricine, pănă la dactilografe, pănă la ușieri se presintă pentru a întinde mâna. Ca și la președintele Hoover, pare că sânt toți acasă. După niște gratii în mijlocul șirului de odăi, „închisoarea provisorie”. Niște negri, de o perfectă indiferență pentru situația în care se află și pentru privirile curioase care-i caută, par leit dobitoace la cușcă. Un tânăr alb, simpatic, vorbește la zăbrele cu o femeie care l-ar îmbrățișa dincolo de bare: o idilă de temniță, aproape duioasă. Pentru a vorbi studenților despre România — aleg formația satului nostru, așa de mult deosebit de al lor sânt dus la o „high school”. Mare zidire de cărămidă aparenta roșie, cu curți interioare, cu păreții îmbrăcați înlăuntru cu porțelană care se poate spăla. Săli de clasa cu scaune de fier și catedra joasă, culoare cu tablouri, unele originale, donate de elevi, cari printr’un decalog sculptat în marmură sânt îndemnați a privi școala ca o casă a lor. Evreii români îmi arată ce a putut face și ce continua! a simți colonia lor, puternica lor colonie de aici. Merg, întovărășit de profesorul Shrager, medic foarte căutat, nobilă figură de idealist, și de d. Landesco, șeful cercetărilor de criminologie, care-mi spune cu mândrie că nația noastră e cea mai blândă și mai onestă din câte le-a adunat soarta în America, la fabrica de mobile pentru copii a marelui industriaș Feldman.