Atunci îi împresoară și-l duc într-un oraș a lor, Helis. Aici Dromihete, regele geților, primește cu mare cinste pe Lizimac și pe ai lui, le așterne pe jos covoare scumpe din Macedonia, și-i ospătează la o masămpodobită, dându-le bucate alese pe talere de argint și vinuri aromate în cupe de aur. Iar el, cu geții lui, s-așează la o masă de rând, ospătând pe talere de lemn mâncări de legume simplu gătite, și bând apă din pahare de corn. La sfârșit se scoală și-ntreabă cu blândețe pe Lizimac: care ospăț i-a plăcut mai mult, al macedonenilor, sau al geților? — Al macedonenilor îi răspunde Lizimac. — Atunci, zice Dromihete, de ce-ți lași traiul tău bun de-acasă și bogățiile cuprinsului tău, și vii să cucerești o țară, care-și hrănește așa de rău pe supușii ei? Geții erau viteji, mândri și netemători de moarte. Dintre toate popoarele peste care-a trecut Dariu cu marea lui oaste, când a venit împotriva sciților, numai geții au îndrăznit să se lupte cu el, și nu și-au plecat arcurile, decât răpuși de covârșitoarea mulțime a perșilor. Că nici mânia cerului nu domina trufia lor, ci când tuna și fulgera, ei, încălecând pe cai, făceau gălăgie mare și, furioși, trăgeau cu săgețile-n nori.