Au sărit toți musafirii, care mai de care: "Nene Ianuleo! ", "Cocoano Acrivițo!"... că "la necaz spune omul multe"; că "are mâna cinci degete și nu se potrivesc unul cu altul"; că "și măruntaiele din om tot se ceartă uneori"; dar orișicum "nu e bine să s-auză-n lume de așa-ntâmplări într-o casă de seamă!"... și așa mai departe, cu chiu cu vai, i-au împăcat. Dar, firește, s-a știut îndată în toată mahalaua că "biata Acrivița lui Hagi Cănuță a ajuns de-o bate arvanitul - la masă! față cu musafirii! - după ce o-nșeală cu care-i iese-nainte!..." și pe urmă prietenele: "Cum a fost ea crescută, mititica, și pe ce mâini a-ncăput!... o s-o bage-n pământ păgânul!" Lui kir Ianulea i-a trecut repede necazul și iar "dragă-n sus! dragă-n jos! puiule și suflete!" și orce poruncea dumneei, dumnealui răspundea: – Cum poftești dumneata, fos-mu, parigboria tu kosmu! (vorbe frumoase, care-nsemnează, pe elinica: lumina mea, mângâierea lumii!). În vremea asta, cocoana Acrivița se gândea: "Eu cu budalaua, cu capsomanul ăsta de Ianulea, mult n-am să mai fac purici... Ia să mă gândesc la viitorul meu…" Astfel, zi cu zi, i-a luat diamanticalele și sculele și argintăria, și le-a pus la păstrare acasă la Hagi Cănuță; pe urmă, a-nceput să vânză și de pân lucrurile de preț ale casei, despre care "budalaua" habar n-avusese să facă și el, ca orce negustor cuminte, o catagrafie.