Se frământa cu gândul cum să-l convingă să plece acasă din acest loc pustiu și periculos, când auziră din nou glasul lui Bob. ― Mi-e frică să merg mai departe, ramura este aproape uscată în toată lungimea ei. ― O ramură uscată ! spui drept, Bob ? răspunse Edgar cu o voce care tremura de emoție. ― Da, stăpâne, E uscată că nu mă ține. ― Ce-i de făcut, pentru Dumnezeu ! ― strigă Edgar plin de disperare. Găsise tocmai momentul prințul Glinka. ― Ce-i de făcut ? să ne întoarcem acasă și să ne culcăm. Fii de treabă ! Haide ! vino ! ― Bob, strigă el fără să-l asculte, zgârie lemnul cu briceagul și spune-mi dacă în adevăr e putred. ― Putred, stăpâne, și aș putea să încerc să înaintez pe ramură, dacă aș fi singur... ― Dac-ai fi singur, Ce vrei să spui ? ― Vreau să zic de rac ― a devenit foarte greu; fără el ramura m-ar ținea. ― Nemernicule, te strâng de gât dacă dai drumul racului. Ce fleacuri trăncănești ? Încearcă să înaintezi pe ramură cât de departe vei putea, fără să-i dai drumul racului și am să-ți dau un napoleon de aur. Ispitit de făgăduința napoleonului, Bob execută porunca stăpânului său, dar deodată strigă că a găsit pe arbore un craniu, că cineva și-a lăsat desigur acolo scăfârlia și că păsările ciuguliseră toată carnea.