Ce răsunătoare glorie și-ar fi putut crea acest om, dacă din bogăția lui imensă ar fi întocmit o mare ospătărie pentru nenorociții flămânzi! Poate că asistând la dejunul monstru al câtorva sute de acești energici mâncăcioși, i-ar fi revenit și lui pofta de mâncare, Săracii l-ar fi răsplătit cu prisos. * * * După atâtea vorbe, nu mă pot opri de a nu exclamă: o, foamea ! Ca mulți alții, am cunoscut-o și eu — o singură dată — dar atât și mi se pare prea mult. Sunt câțiva ani... De ce însă n’aș păstra această amintire într’un colț uitat al sufletului meu ? Și apoi, uneori, vanitatea de a te mărturisi nu însemnează o profanare? Sufletul are multe taine, pe cari le ascunde totdeauna sub tăcere, A le da în vileagul lumii, e o durere sau o nesocotință. Cu toate astea pentru că am început... Sunt câțiva ani. Trăiam în București într’o mansardă. Eram vecinul stelelor. Ce făceam pe atunci ? Bine nu-mi aduc aminte, dar de sigur ceeace fac și astăzi, visam. Într’o dimineață simțiam un fel de frică să mă scol din pat. Soarele inundase odaia, cu lumina lui generoasă și avea aerul să mă dojenească cu razele lui dulci: «leneșule!» Firește, de unde era să știe soarele pentru ce întârziam în pat.