Iar Petru a fost învins la Stănilești, în chip rușinos, – el se aștepta să ajungă dincolo de Dunăre, cu nepusă-masa și, neavînd provizii nici în Moldova, unde fusese secetă, nici dincoace, unde Brâncoveanu se pregătise să nu dea nimic decît numai învingătorilor, n-a reușit. Constantin Stolnicul scria atunci că „rușii în haine nemțești tot muscali sînt”[2]. Am văzut în Moldova, care a fost mai mult amestecată în războiul acesta, că Dimitrie Cantemir, pus anume de turci în vederea împrejurărilor grele de politică internațională, a trădat pe sultan, trecînd pe partea lui Petru cel Mare, dar nu așa de ușuratec cum se crede, așteptînd momentul potrivit pentru a se declara. Țarul însuși poate fi considerat ca un călător în părțile noastre, și jurnalul lui, în mențiunile despre petrecerea la Iași, este desigur un izvor important pentru însăși viața moldovenească de atunci. Venit cu nevasta lui, Ecaterina, o țerancă din Livonia, care pe urmă a domnit ca Ecaterina I-iu, Petru s-a îmbrățișat cu vodă Cantemir, pe care l-a ridicat în sus ca pe un copil, și s-a sărutat și doamna Casandra, fata lui Șerban Cantacuzino, femeie foarte bine crescută, cu țarina, care nici pe departe nu avea idee de bună creștere. Țarul a vizitat apoi bisericile din Iași, Golia, Trei Ierarhii, stînd în strană și ascultînd slujba.