Ia însoară-te și tu și atunci ai scăpat de oaste: n-or mai ave ce zice nici ei. Hai să te toporîm iute și degrabă! Iaca fată bună pentru tine: ie pe Ioana Todosiicăi din deal – fina socru-meu – și te cununăm într-o noapte eu și cu nevastă-mea, chiar aici în casă la mine. Ce zici și tu, bre Catrină, așa-i c-avem să facem o casă bună, cum se cade? S-avem să jucăm la nuntă ca să scuturăm toți puricii de astă-vară. — Mai așa ? ! Nunta-i gata, numai de-ar vre fata, zise Catrina înghițind… — Da ce-a mai căuta` și ea, zise Vasile, că doar n-a să umple borș în veșca ceea a ei… — Ia amu știu că ai vorbit și tu de te-ai prichit, zise Catrina bosumflată; măcar că leorbiți voi bărbații cum vă place, dar eu, slavă Domnului, n-am văzut gunoi de fete pînă acum. — Apoi dacă nu vă veți ține voi parte una alteia, cine are să vă ție? zise Vasile. Dar ce, Ionică nu-i bun? Ba zău, încă nu-i ea de nasul lui… Parcă cine știe cine-i ea să-i rupă cineva mînecile pînă pe-acolo. Știu că n-a fi așteptînd s-o iee feciorul lui Pulea Spătariul… — Da ce-i mai ai grija atîta, zise Catrina, mînca-i-ai ceea… să-i mănînci!