Dincolo de Buzău, simt că începe să mă cuprindă de-a binelea o toropeală neplăcută, premergătoare somnului în poziție incomodă. De frică să nu adorm, deschid ochii. ― Păcat că n-avem aici un patefon, să ne mai distrăm... zice doamna, privindu-mă ironic. ― Putem încerca și fără patefon, îi răspund eu, vexat. Doamna scoate din poșetă un pachet de țigări și o cutie minusculă de chibrituri. Cu prefăcută dezinvoltură, își aprinde o țigară. Dar se cunoaște cât de colo că nu fumează de obicei. ― Unde-i bărbatu-meu acum să mă vază! exclamă ea, trăgând ștrengărește. ― Parcă e nevoie să vă vadă cu ochii? E destul să miroase. ― N-are el un miros așa de fin, zice doamna, râzând. În privința asta, toți sunteți la fel... ― Și... D-voastră locuiți chiar în Focșani? o întreb eu mai înviorat. ― A, nu. Eu stau la București, cu bărbatu-meu. La Focșani e numai mama. ― Și-o să rămâneți multă vreme la Focșani? ― Nu cred... O simplă escapadă. M-am supărat pe el, ș-am plecat fără să-l previu. Sunt sigură că peste două-trei zile mă trezesc iar cu dumnealui că vine să-mi ceară iertare și să mă ia acasă. Nu e pentru prima oară. ― Și... dacă nu vine?