Ce putea să vadă? Un copil abia născut nu e, la urma urmelor, decât o bucățică de carne fără ochi, care se mișcă în toate amănuntele ei. El însă nu mai văzuse în viața lui ceva atât de frumos ca copilul lui, cu fața ceea rotundă, plină și viu mișcată și cu degetele cele lungi și subțiri la mânușițele de om. Ah! cum ar fi vrut să-l desfășure, ca să-l vadă întreg, să-l pipăie cu mâna, să se încredințeze că e întreg, că setea de viață, care-l făce să-și sugă cu atâta neastâmpăr pumnii, îi străbătea întreaga ființă. „De ce, Doamne, atâta bunătate? Căci eu nu sunt vrednic de ea”, zise el adânc înduioșat și nu-și mai putu stăpâni plânsul. Persida-și deschise ochii și-i deschise mari și-i îndreptă oarecum dormind, mirată și nedezmeticită spre el. — Ah! Doamne! zise el în românește. Iartă-mă, Persido, că te-am deșteptat, dar nu mai pot! Nu mai pot! zise el iar și izbucni în plâns înăbușit. Persida-i întinse mâna și-l apucă de braț, ca și când s-ar fi temut că se duce și-ar fi voit să-l oprească, să-l ție, să nu-l lase. — Plângi, că-ți face bine, zise apoi peste câtva timp. E băiat, urmă iar.