El tăgăduia raționalitatea vieții religioase, lua căsătoria legitimă drept un fel de robie, în care omul intră de bunăvoie drept pedeapsă pentru prostia sa, era răzvrătit împotriva celor ce îngrămădesc bogății ca să le treacă prin moștenire la urmașii lor imbecili și-și dedea silința să mă convingă că așezămintele omenești toate au să fie refăcute din temelii. Eu dădeam mereu din cap și-l încredințam că așezămintele toate sunt bune, un rezultat firesc al dezvoltării istorice, dar sunt răi oamenii, care le strică și abuzează de ele fiecare potrivit cu slăbiciunile lui, și că nu așezămintele avem să le refacem, ci pe oameni trebuie să-i înfrânăm. El zicea: „Nu! », dar în ochii lui era ceva ce mă făcea să simt că-i sunt plăcute vederile mele și că mă ascultă bucuros. - Orișicare suferință omenească, i-am zis dar, izvorăște din păcatul cuiva, și n-ar mai suferi nimeni dacă toți oamenii ar fi în adevăr religioși, dacă toți soții și-ar îndeplini datoria, dacă cei ce dispun de averi mari s-ar socoti numai chivemisitori ale lor și s-ar folosi de ele ca să ușureze soarta nevoiașilor. El se cutremură și se uită la mine lung și încruntat, parcă 1-aș fi atins pe el personal.