Câtva timp nu mai venii pe la ea. În acest chip speram s’o scap de obiceiul acesta macabru de a glumi, care devenise o adevărată manie. Ea îmi făgădui că «va fi cuminte». Dar fu o simplă făgăduință de copil: după o vreme oarecare iar începu să repete aceeaș glumă : — Dacă aș muri în momentul acesta ? Și închidea ochii, își scurta respirația, cădea nemișcată, se făcea palidă... Era ca o mare artistă, care imita înfiorător de admirabil înfățișarea unui mort. Odată am întrebat-o : — Pentruce ai vrea să mori ? Nu mi-a răspuns. — Nu ești destul de fericită ? Atunci s’a uitat în ochii mei, adânc, adânc, cum te uiți într’o prăpastie ca să-i vezi fundul. Și mi-a șoptit: — Tocmai că sunt prea fericită aș vrea să mor... — Asta e o dorință bolnavă... o nebunie ... — O, nu!... Eu știu că odată nu mă vei mai iubi, mă vei părăsi... Și atât de mult m’ai deprins cu fericirea, că la gândul de a mai fi nenorocită, ca mai ’nainte, mă îngrozesc... De ce n’aș muri acum, când sunt fericită ? — Te îndoești de mine ? — Nu de tine ... dar de statornicia fericirii.