Încă din primul moment al guvernării improvizate problema șefului care avea să dirigă noul regim de „constituționalism” se impunea de un „constituționalism” opus puterii regale, dreptului suveranului, totuși înscris în Constituție, drept de care ne vom ocupa în ultima parte a acestei schițe. Regele are, desigur, putința, incontestabilă, de a se adresa oricui pentru a face un Ministeriu – chiar și mie, care reprezint așa de puțin în viața țerii, nebunii trecînd totdeauna pe lîngă mine ca să meargă la alții, iar proștii încă mai mult. Dar, cînd suveranul vrea politică de partid, cînd se adresează unui partid, acel care trebuie consultat e șeful. L-am văzut la Palat pe d. Mihalache foarte grav, în ciuda costumului său și pe față, mi s-a părut, cu melancolia frumoasei jachete cu care a călătorit în Apus. Mi-am închipuit – căci așa-i și era toată înfățișarea – că vine pentru sine. Să fi recomandat d-sa pe d. Vaida Voievod, în loc să roage pe suveran să amîne hotărîrea pînă va întreba pe șeful abdicat, e cu putință, dar nu-mi prea vine a crede. Așa încît chemarea dlui Vaida Voievod și îmbrăcarea d-sale în costum de Mare Elector fără caracter politic, imparțial și armonizator, mi se arată ca un gest regal și, nu mai e nevoie s-o mai spun, din cele mai puțin fericite.