Când s-a pomenit deci față-n față cu Caliopi, care a venit iar cu hotărârea judecătorească, Fatma a rămas cuprinsă de îndoieli împreunate cu uimire. Nu intra în capul ei cel strâmt gândul că un om în toată firea poate să zică azi una și mâne să se dezică. „De! își zise-n gândul ei. Ce nu e omul în stare să facă de dragul copiilor săi?! Se vede că ea 1-a scos, săracul, din minți. ” Caliopi nici nu era apoi bărbat, ci femeie, ca orișicare turcoaică. În fața ei dar nu stetea Fatma tot atât de plecată. - La aceasta nu mă așteptam - grăi dânsa -, dar de mirat nu mă mir, căci pe toate căile sunt oameni care azi zic una și alta fac mâne. Tatăl d-tale mi-a spus, ce-i drept, că-mi lasă timp de răsuflare, dar nu mi-a spus și până când. E până astăzi, și nu pot decât să-ți zic ceea ce i-am zis și lui: orișice vei fi făcând, nu mi se cuvine și nici nu am să mă plâng. Caliopi se simțea adânc jignită. Îi era greu că tatăl ei a grăit într-o clipă de slăbiciune o vorbă de care împrejurările nu-l iartă să se ție.