De jos pornise acest învăpăiat fecior de albanez, și până la cea mai înaltă treaptă ajunsese. Era viteaz, și harnic la treabă, ți iubitor de țară, și om cu multă-nvățătură pentru vremile-acelea. Dar firea lui aprigă îl împingea mereu la lucruri nesocotite, și ceea ce a dobândit cu istețimea și vrednicia minții, a pierdut cu neastâmpărul și nesațul inimii lui. Zice iarăși Miron Costin despre căderea asta, de multă jale și de adânc înțeles învăluită: „Precum munții cei înalți și malurile cele înalte, când se năruiesc de vro parte, precât sunt mai înalți, pre atât și durăt fac mai mare când se pornesc, și copacii cei mai nalți mai mare sunet fac, când se coboară. Așa și casele cele nalte și întemeiete cu îndelungate vremi, cu mare risipă purced la cădere când cad. Într-acel chip și Gheorghe Ștefan Vodă când era logofăt mare, au fost șăzând odată în divan cu toiagul în gură: iar Iordache Cantacuzino cel bătrân, vel vistiernic: „Ce zici în fluier dumneata, logofete?” Iară el a răspuns: „Zic în fluier să mi se coboare caprele de la munte, și nu mai vin”. El a răspuns în pildă, și alții nu s-au priceput că el așteaptă oștile ungurești să vie preste munte.