Știa și el multe și le avea notate în toată regula, dar adeseori își zicea: „O fi nevoit bătrânul să sufere pe moșie și un om ca Bughea“. Parcă Bughea ar fi fost om care-ntreabă pe cineva dacă-l sufere ori nu! A fost grea de tot pentru Vârlan ziua când Raumer, nemaiiertându-l firea să tacă, a venit să-i spună ce are pe inimă. Ce putea să-i răspundă?! Își ștergea nădușelile, tușea-n sec și-o scălda în șapte ape, rugându-l să fie cu răbdare, că toate se vor îndruma pe calea cea bună, apoi s-a îmbărbătat și 1-a chemat pe Bughea, ca să-l roage cu toată dragostea părintească să fie cu băgare de seamă, că lumea face caz mare și de cele mai mici lucruri. Bughea era cuprins de indignațiunea legitimă a omului care n-are să se teamă de nimeni. Auzi d-ta! ? un neamț, pripășit de prin țări depărtate, să-l controleze pe el, care s-a pomenit aici și a fost crescut anume pentru moșie! ? Un venetic să ducă vorbe-n lume și să se atingă de numele unui om cinstit, care a executat ordine primite de la superiorul său?! - Am să-i arăt cine sunt! strigă. Ori eu, ori el! Era o nebunie ceea ce zicea Bughea, căci, după contract, Raumer avea să primească la concediare leafa pe doi ani, 24.