— Vezi să n-o uiți. Cum apăru în curte, porcii îl grămădiră, spuindu-și fiecare păsul. — Hîidea! N-ăți fi mîncat d-un an, juvine! zise Ion, și plecă buimăcit de somn. Se duse, se duse, porcii înainte și el după ei, pînă ajunse la o fîntînă cu apă rece. Fagii își scuturau jirul. Porcii se puseră pe treabă, și mîncau cu clăbuci la gură. Ion se tolăni la umbra fîntînii și-mbucă mămăligă și pește pîn’se umflă. — Uf, că bine mi-ar prinde un căuș cu apă rece! Și căușul și apa, la nasul lui. Soarele ardea. Setea-l birui. Se sculă bombănind. Lăsă căușul în fîntînă și dădu să-l scoață. — Măăă! da’ greu e! Se opinti. — Ca niciodată!… Și trase din toate puterile. Cînd colo, aruncă pe iarbă un pește cu solzii.de aur;ce străluceau de-ți lua ochii. , , . — tu mi-ai fost? Bună ciorbă! Peștele se bătea de moarte, cînd în coadă, cînd în cap. Dădu să puie mîna pe el. Minune! Peștele începu să vorbească. Ion se cruci. — Ioane, nu-ți mînca norocul! — Ce, mă?-, — Ioane, fie-ți milă! ; — Iacă, mi-e;… — Nu ti-e lene? — Ba…’ — Ioane, ia-mă binișor și du-mă-n apa de lîngă poarta, palatului, că mult bine ți-oi prinde.