Nunta pornește de joi – cum am văzut în povestirea italianului – și ține pînă duminecă, cu ospețe și danțuri. Rudele miresei, în loc să pregătească numai rochia cu care ea se va înfățișa în ziua cea mare, se apucă de lucrează împreună cu mireasa la pregătirea mesei; astfel ziua aceea se zice a „cernutului“, căci se cerne făina pentru cozonacii și plăcintele care se vor servi oaspeților. În zilele premergătoare ceremoniei nunții sînt și adevărate întreceri de cavaleri. Căci pînă pe la 1820 în marginea Bucureștilor, cum vom vedea că o spune călătorul Lagarde, se făceau întreceri între tinerii boieri supt supravegherea domnului cu sulița (javelot) și vodă împărțea daruri, tot așa de prețuite ca acelea de care se învredniceau cavalerii din evul mediu în așa-zisele „joutes” înaintea damelor. Se vorbește de masa mare care se întindea după nuntă, masă la care erau permise o mulțime de glume, oricum mult mai delicate decît cele ce se mai obișnuiesc și astăzi în Apus. Cînd era să plece mireasa, i se bătea vălul cu un cui pentru a o mai reținea o bucată de vreme în mijlocul nuntașilor. În sfîrșit, cînd se făcea ziuă unul din oaspeți imita cîntatul cocoșului, și acesta era semnul plecării.