Vedeam căzând oameni din copaci. Mulți. Nu știu cită vreme a ținut până am trecut livada, două minute sau un sfert de oră. Ne trânteam jos, trăgeam, iar porneam. Când am ajuns la șanțuri, șepcile militare așezate frumos pe grămezile de pământ „iar jos, în șanț, morți de mult, și peste dânșii cad acum mulți de-ai noștri. Un soldat trece ca furtuna pe lângă mine cu baioneta la armă, un glonte îl lovește în genunche, îi țâșnește sângele. Sar șanțul, dar îl aud văitându-se: „Mamă, mamă!”… „Brancardier! Brancardier!” Alt soldat îl ia în cârcă și-l duce înapoi. Intrăm în pădure, alergăm nebunește printre copaci. Pe la mijlocul pădurii, altă ploaie de gloanțe. Șrapnel. Se prăbușeau copacii, pârâiau ramurile. Simt că mă împiedec și cad lângă o rădăcină ieșită din pământ. Vreau să mă ridic; nu pot. N-am simțit să mă fi atins vreun glonte, credeam că m-am lovit de vreun copac. Îmi pipăiesc șalele, simt căldură la mână, văd că e însângerată. Mă gândeam că poate mi-a intrat vreun gândac în cizmă, fiindcă mă înțepa grozav. Dar și la picior mă lovise o schijă de granată. Toți țipau: „Cartușe, cartușe!” Pe urmă a început să mă învăluie o ceață parcă. Îmi ziceam că mor.