La dreapta, verdeața se rupe, și un înalt părete de piatră sură face căpătăiu tuturor clădirilor. În stânca aceasta se arată, tocmai sus, poarta neagră a sihăstriei Sfântului Nicodim, acel evlavios călugăr sârbesc care a venit la noi pe la 1370 ca să întemeieze după normele cu bună rânduială din Atos viața călugărească a Românilor. Cu cheltuiala sa, din banii strânși de la bunii creștini, și cu cheltuiala Domnului din Scaun, Vladislav-Vodă, bunicul lui Mircea, el clădi în acest colț de raiu, unde vara e strălucită și iarna foarte blândă, cea d’intăiu mănâstire mare pe pământ românesc, cea d’intăiu durată din zid: Tismana. Ea trebuie să fi fost mică, dar armonioasă, în felul cum arta bizantină s’a înpământenit la Sârbi, sau chiar în felul lavrelor Sfântului Munte. Aici se îngropă sfântul, pe care-l amintește astăzi o urîtă lespede de pe la 1840 într’un meschin grilaj, lângă biserica nouă, — și tot aici și celalt ctitor, Vladislav-Vodă. Din pietrele lor de mormânt!, din odoarele dăruite de dânșii, din clădirea însăși n’a mai rămas însă nimic. Dar la 1541, mântuind în ziua de 14 Septembre, Radu Paisie, care a clădit bolnița Coziei, făcu din nou, în același stil, Tismana, cu o ușă încadrată în flori de crin sculptate și cu păreți foarte înalți, de tot sus boltiți pentru îngustimea basei.