«Se înțelege - zise dar - masa o luăm totdeauna împreună.» Eu nu sunt om care umblă cu minciuna. «Să mă iertați - zisei - dar când e vorba de aceasta, nu pot să fac tovărășie cu D-voastre.» Eu mă știam ce pot și ce nu pot. «Facem noi tovărășie cu dumneata - grăi Dr. Linde cuprinzându-mă cu brațul. N-avem să ne uităm noi la dumneata când mănânci coada de purcel, nici dumneata la noi când mâncăm pulpa de vițel. Le împărțim toate frățește! Nu-i așa!? Fertig! Algemacht. Lucru hotărât.» Ce puteam să fac!? Îmi dădeam și eu seama că el are dreptate. Nu e în adevăr barbarie mai mare decât să mănânci bucate alese în fața celor ce-și omoară foamea morfolind coji de pâine. Dr. Linde m-a luat apoi ca maestru de ceremonie și m-a dus să mă prezinte celorlalți tovarăși. Greu lucru! Eu, cum mă știi, iar ceilalți tot oameni îmbrăcați în pijamale cu găitane de mătase. Erau însă între dânșii și unii de care n-aveam să mă sfiesc. Era acolo Dr. Ettinger, om de o rară distincție, care tratase pe una dintre fiicele mele în timpul unei boli grele și avea pe deasupra și giuvaer de fată, care-mi fusese elevă.