Putem zice că miniaturistica moldovenească era pe deplin stabilită la 1450. Erau și portrete în aceste miniaturi, cum sînt ale lui Ștefan, ca acela, foarte cunoscut, de la Humor, care-l reprezintă în genunchi înaintea Maicii Domnului. Legătura manuscriptelor acestora, din argint bătut cu ciocanul, este iarăși foarte frumoasă. Avem multe din legăturile acestea din veacul al XV-lea în tezaurul de la Neamț. Cîte unele s-au răspîndit pînă în Ardeal, de exemplu la Feleac, lîngă Cluj, unde în biserica din acest secol locuia vlădica românesc, o splendidă legătură dăruită de un vistier moldovean pe la 1490. Toată această literatură, toată această miniaturistică, toată această caligrafie, tot acest meșteșug de legare a cărților nu s-au ținut numai la Neamț, ci de acolo au trecut în toate mănăstirile, și vlădicii mari, cum a fost mitropolitul Teoctist, au ocrotit această mișcare. Venind acuma doamna lui Rareș, cu ambiția ei împărătească, în legătură cu această tradiție indigenă, s-a ajuns, pe lîngă strălucita dezvoltare culturală bisericească, și la o cultură de caracter profan, pe care țerile noastre nu o cunoscuseră pînă atunci. Întîlnim astfel o expunere a faptelor domnului, nu în stilul scurt, scump și sărac al analiștilor mănăstirești, ci o prezintare împodobită cu perioade retorice, cum era în istoriografia bizantină.