Și fiindcă madama nu se supăra, Gogu își lua din zi în zi tot mai mult avânt, încât 1-ar fi întrecut în cele din urmă chiar și pe Gogușor dacă lucrurile ar fi mers un timp oarecare tot așa. Nu-i era însă dat lui Gogu să ajungă om deplin. Într-una din zile madama grăbea, ca de obicei, să-și sfârșească capitolul. În graba ei cea mare, nu băgase de seamă că pe cer se adună nouri din ce în ce mai grei. Din chioșcul acoperit cu tinichea și încungiurat de verdeață deasă nici c-ar fi putut să vadă cele ce se petrec pe cer. Nu era dar ea vinovată dacă puhoiul i-a venit fără de veste. Ea sări speriată în picioare. Nu-i vorba, adăpostită cum era, puțin îi păsa de puhoi: băiatul însă? unde era băiatul? Ea-l strigă. Era o prostie, fiindcă Gogu, chiar și dacă ar fi auzit-o, acum, prin ploaie, nu putea să vie la dânsa. Nici ei însă nu i se putea cere să se ducă acum, prin ploaie, ca să-l caute. Era lucru de la sine înțeles că se va fi adăpostit și el undeva și nu-i rămânea decât să stea acolo până ce nu se va fi oprit ploaia.