Ba a fost amestecat și în viața familiară a nobilimii rusești, pentru că, murindu-i întîia soție, fiica lui Șerban Cantacuzino, s-a însurat cu o principesă rusă, avînd copii cari au trăit în Rusia fără să piardă speranța de a ajunge cîndva domni în Moldova. Cu toate acestea ar greși cineva dacă ar crede că lucrarea lui Dimitrie Cantemir, care, dealminteri, a fost scrisă tot în străinătate, nu în tinereța lui, nici în timpul cînd a fost domn în Moldova, nu este destul de bine informată și că are numai informații care vin de la străini. O informație de la străini o are, și foarte bogată. Dimitrie a trăit la Constantinopol atîta vreme, într-o situație cu totul superioară, în contact necontenit cu tot felul de lume, chiar și cu diplomația apuseană; a stat în legătură cu ambasadorul Franciei și a cetit nenumărate cărți turcești și arăbești. Avea o cunoștință de limbi orientale cum n-a avut-o nimeni pînă la austriacul Hammer, la începutul secolului al XIX-lea. Cartea și-a scris-o în latinește, limbă pe care o știa perfect, și pentru relațiile lui culturale cu Apusul a fost făcut membru al Academiei din Berlin, iar lucrarea despre care vorbim a scris-o anume pentru Academia din Berlin.