Se simțea nespus de fericită, totuși, adeseori serile, când ea își făcea socotelile, iară el petrecea cu prietenii săi în joc de cărți, o cuprindeau temeri grele, își punea de gând să-l strângă pe Națl, ca să nu mai risipească câștigul, care de aici înainte nu mai era numai al lor, și ca din senin își aduse aminte de Bandi, a căruia urmă se pierduse, și de nenorocita lui mumă. Trebuia să-l caute pe băiat, să-l găsească, să-l aducă la dânsa: nu era, la urma urmelor, în lumea aceasta nimeni care ținea la dânsa ca el și putea să-i fie la cârciumă de un folos de neprețuit. Și trebuia să vorbească, în sfârșit, cu Națl, care de un timp încoace se ferea parcă dinadins de dânsa. Simțise și el că Persida e mai voioasă și își dăduse seama ce anume a deschis atât de mult inima ei, și un fior de bucurie l-a străbătut și pe dânsul. Numai pe o clipă însă. Foarte în curând el și-a dat seama despre sarcinile ce cădeau asupra lui. Om acum, care nu se simțea legat prin nimic și făcea tot ceea ce îi plăcea lui, el vedea în norocul ce-l aștepta o grea nenorocire, prin care ajungea să fie legat de mâini și de picioare pe toată viața.