La 1830 el făcu, până la iarmarocul din Folticeni, o călătorie moldovenească din care se alese cu credința că acea cultură a Apusului, pe care, împreună cu cultul lui Napoleon, o atacau cu aprindere scriitorii ruși, a adus în Moldova numai atâta folos că a nimicit vechea evlavie și curăție și a creat un tineret de vorbe ușoare, de trufie multă și de vorbe desfrânate. La 1834 vestea morții soției lui, Tinca, îl află în Moldova, unde el cântă, în Străjerul taberei, începutul oștirii noi. Și în 1839 el a mers în Bucovina, unde alți Stamatești, poate niște rude, aveau moșie, la satul Stroeștilor. Aici a văzut Suceava și Putna, poate Cernăuții. A avut a face cu Ilie Ilschi, neam de mazil, al cărui părinte iscălea lângă șătrarul C. Stamati din 1760-70, pe un Stârcea și pe frații Hurmuzăchești, căpeteniile vieții românești, culturale și politice, din acești ani de criză a sufletelor. Prin Costachi Hurmuzachi a ajuns el, fost colaborator al Albinei lui Asachi, a tipări o poezie în Dacia lui Kogălniceanu, din 1840. La 1843 el publică la Iași Povestea poveștilor, editată tot de Kogălniceanu. De atunci n-a mai venit pe la noi. Trăia în Basarabia, unde o decorație cu care e înfățișat în portrete îi dăduse titlul de cavaler și unde prin 1850 era pameșcic, subprefect, pe la Hotin, credem.