Unde-ar fi ajuns el astăzi dac-ar fi fost lăsat în pace!... "O lacrimă-i tremură-n glas, și graiul lui e un suspin", zice Michelet vorbind de poporul român. În adevăr, suferințile acestea au pus o blândeță divină pe figura țăranului nostru. Inima lui e plină de milă pentru cei nenorociți, și limba lui e dulce și plină de mângâieri. Câtă gingășie e în cântecul cu care-și adorm țărancele copiii: “Nani, nani, puișor” Și cu ce vorbe sfâșietoare, adânci ca și durerea din care-au izvorât, își petrec morții la groapă: “Dragile mamei sprincene, Cum o să fiți buruiene! Dragii mamii ochișori, Cum o să vă faceți flori!...” Într-o țară așa de frumoasă, c-un trecut așa de glorios, în mijlocul unui popor atât de deștept, cum să nu fie o adevărată religie iubirea de patrie, și cum să nu-ți ridici fruntea, ca falnicii strămoși de odinioară, mândru că poți spune: "Sunt român!"