Și se uita și el tot lung și fără de sfială la dânsa și la fratele ei, care nu voia, parcă, să-l vadă și ar fi dat mult dacă soră-sa nu l-ar vedea nici ea. Un lucru nu-i era nici Persidei cu putință: să treacă ulița, ca să apuce pe la colț. Ea clătină zâmbind voioasă din cap, dar își urmă drumul înainte, rămânând în partea despre mănăstire a uliței, încât Națl se uită dezamăgit în urma ei și răspunse la salutare abia după ceea trecuse. Lucrurile veniseră fără de veste și s-au petrecut atât de iute, încât el stătea buimăcit și nu-și dădea seama decât că mai nainte ea avuse pe frunte și mai ales pe tâmple fire de păr creț și răzleț, iar acuma părul îi ședea neted pe frunte. — Când s-a întors Națl acasă? întrebă Persida după ce se mai depărtară. — Tu trebuie să știi mai bine decât mine, răspunse Trică îndârjit. — De ce să știu? — Ești mai de mult aici. — Duminica trecută nu era acasă, grăi dânsa. L-ai mai văzut tu la Arad după ce am plecat eu? — Nu știu, răspunse Trică mai îndârjit. Nu-mi mai aduc aminte. Nu, nu l-am mai văzut.