doi câte doi, scutură capetele copleșite de muști și de vespi veninoase, făcând să bodogănească tălăngile greoaie. „Domnul Avram”, — prin aceste părți oamenii se chiamă Avram, Moise, Sălăvăstru, Ghedeon, Aron, Izichil, — așteaptă pe capră, făcând să fluture în șagă largul biciu care pocnește îndemnător. Strada pe care o urmăm se chiamă pe o placă de lemn „Strada Frontierei”, și ea urmează pănă în graniță, legându-se și cu șoseaua ce vine de, 1a Pitești. Acest minunat drum a fost mântuit în 1891 supt conducerea a doi ingineri români, antreprenorii fiind Italieni. El se razimă adesea pe puternice întărituri de piatră, străbate poduri desăvârșite și e apărat prin vergele de fier unde se deschid râpe. Nu e o linie care să se înfunde drept înainte între firele telegrafului, care aici are altă cale, ci, încolătăcindu-se ca o biciușcă răpezilă, el înfășură deal și munte cu panglica-i albă. În urmă nu-l mai recunoști în șuvița zburdalnică care se joacă prin funduri de văi și se prinde de gâtul aspru al stâncii; înainte, când îl vezi alergând nebunatec în veșnice rotocoale, nu-ți vine a crede că în curând vei fi colo sus pe înălțime. Aici, prin chefurile-i neașteptate, drumul însuși e o mare plăcere.