Poți să fii un om cinstit, un ziarist celebru, un poet de talent, dacă umbli într’un palton vechiu, ești mai puțin decât ești, sau nu ești nimic. Un bogat, râzând prostește, îmi spunea într’o zi, vorbind drept Eminescu: — L’am văzut o singură dată ; purtă un palton lung și vechiu — săracul! Într’o seară, schimbând o sumă de idei și cuvinte cu un bătrân simpatic și înțelept, îmi repetă adeseori fraza asta, bună de ținut minte. — Ei, tinere, în societatea noastră ajungi mai lesne c’un palton nou și o pereche de mănuși chic! * * * Dar ajungă cine o pofti și cine se’mbată de visurile zadarnice ale gloriei!... Ce-mi pasă mie !... Vorba e că un palton vechiu nu ține de cald. Iată de ce-mi pierd vremea să înșir aceste vorbe triste. Ah ! frații mei de gânduri și de sărăcie, spuneți-mi dacă sub condeiul meu nu vorbește inima voastră !... Spuneți-mi, dacă nu lânceziți, ca și mine, în dureroasa nostalgie de țări cu soare etern, care te scapă de paltoane vechi și de tuse — o muzică cu sonorități de mormânt!... Spuneți-mi încă dacă au drept să poarte paltoane îmblănite, călduroase și moi, bogătașii cari nu cugetă, nu simt, nu muncesc; burtăverzimea asta rea, vanitoasă și ignorantă !