Nora îl privea dormind. Se prefăcuse multă vreme că citește, dar acum, când se știa în sfârșit apărată de somnul lui, își ridicase ochii din carte și îl privea. Trecuseră de Câmpina, poate chiar de Comarnic. Nu mai ardeau în vagon decât luminile albastre de noapte, toată lumea părea că doarme, cu o singură răsuflare regulată. Uneori, de la un vagon din urmă, venea un sunet de harmonică, repede acoperit de zgomotul roților. Nora îl aștepta să revină. “Mai e cineva care veghează în trenul ăsta…” Se simțea în veghea ei ca într-un adăpost. Paul adormise cu capul lăsat ușor pe spate și rezemat cu tâmpla de fereastră. “Cât e de tânăr și cât pare de obosit!”, își zice Nora. Sub pleoapele închise, îi simte încă acea privire cețoasă din noaptea trecută. Numai zâmbetul amar s-a șters de pe buze, aproape fără urmă. Îi place să privească această gură împăcată, care nu o poate nici mângâia, nici răni. “Tu ești făcută să fi infirmieră de noapte”, spunea Grig. Nora își aduce aminte de acest cuvânt, care, probabil, trebuia să fie o jignire. “Bietul Grig! Niciodată n-a știut cum să mă jignească.” Adevărul e că Grig nu suferise niciodată obișnuința ei de a-l privi în somn.