Lipsesc informatori unguri de aceștia pe vremea Rákóczeștilor, strîns legați de domnii noștri, cari înnoiră, într-o formă mai acceptabilă pentru noi, planurile lui Gabriel Báthory, el însuși reluînd planurile lui Sigismund Báthory, de pe vremea lui Mihai Viteazul. După înfrîngerea și uciderea lui Gheorghe Rákóczy al II-lea și trecerea iute a lui Acațiu Barcsai și a lui Ioan Kemény, turcii, învingători, au luat din secuime pe un biet nemeș, Apaffy Mihály, și au făcut dintr-însul prințul Ardealului. Apaffy, cu toată neînsemnătatea lui personală, a avut o stăpînire foarte lungă, netulburată de nimeni, ca unul care a trăit supt aripa, ce-i ținea cald, a turcilor. În domnia lui, a intrat în conflict cu nobilimea ungurească, foarte neastîmpărată; care voia cu totul altfel de domn, și nemeșii din Ardeal s-au dus unde se putea căpăta ajutor împotriva lui, adecă la Poarta turcească, trecînd pe la noi și uneltind cu boierii și domnii noștri, ca Șerban Cantacuzino, un foarte însemnat factor politic pe acea vreme. Astfel o serie întreagă de călători au început a umbla pe la noi în drumul spre Poartă, și nu e imposibil ca unii dintr-înșii să fi scris. Pînă ce, mai tîrziu, Brâncoveanu a fost și candidat la situația de prinț al Ardealului, el care avea pivniți la Brașov, moșii la Poiana Mărului și la Sîmbăta, unde se vede încă palatul lui lîngă biserica ruinată, cu frumoase picturi din veacul al XVIII-lea.