Felicităm cu plăcere voința în bine a domnului I. Nădejde, cetind critica domniei-sale din Contemporanul, no. 6, sub titlul Partea științifică din „Învățătoriul copiilor”, întrucît curiozitatea sa nu cere altă mulțămire decît aceea de a-și colinda spiritul pe nesfîrșitul cîmp al științei, care-i suride pe acest timp de secetă cu atîta bunăvoință. Însă toată furia ursului îndreptată asupra cîtorva albine?! E vorba despre o carte de cetire, căreia, dacă-i lipsește perfecția, după însuși domnia-ta, credem că nu i se poate tăgădui o valoare relativă distinctă, cercetînd cărțile ce figurau și, poate, mai figurează încă în uzul învățămîntului primar. Și greu este, căci multe sudori ne-au curs de pe frunte, și multe nopți întregi ne-a răpit cartea Învățătoriul copiilor, pănă ce am adus-o în stare de a nu da științei decît foarte puțină materie de criticat. Credem că merită o soartă mai dulce, o privire mai blîndă, o menajare, cel puțin relativă, în locul pasionatelor rînduri, cu cari săgetați așa de aprig tendința spre bine a unor oameni cari, de la 1864 și pănă astăzi, am sacrificat mult din puținul ce am putut cîștiga, pe vremile acele, în folosul instrucțiunii de întâia cerință sau școală pentru începători. Adevărat, „cu greu se alcătuiește o bună carte de cetire, după cum dumneavoastră înșiși mărturisiți, chiar cînd știe cineva singur foarte bine lucrurile despre cari vrea să scrie; și cînd nu posedă nici cunoștințele trebuitoare, atunci face o faptă rea”.