Avem, de o parte, un act contemporan plecat de la dinsul, care este desigur foarte important, căci din el se vede concepția lui politică despre viitorul nostru însuși. El dorea să creeze cum zicem noi: România mare, să unească Muntenia și Ardealul cu Moldova, să aibă toate ținuturile românești împreună. Nu pleca, firește, dintr-un sentiment național, care nu fusese cultivat prin nimic pînă atunci și pe care un străin putea să-l aibă cu atît mai puțin cînd nu-l aveau nici localnicii, – fiind înlocuit la aceștia printr-un atotputernic instinct, care poate să facă totdeauna minuni, chiar cînd lipsește ideea –, dar el pleca de la concepția oamenilor Renașterii. Aceștia aveau în minte Dacia pe care o cunoșteau din izvoarele vechi și, potrivit cu unitatea aceasta străveche a Daciei, ei numeau lucrurile contemporane cu numele antice și tocmai în legătură cu acel strîns nex între formă și fond erau aduși, de la Întrebuințarea deasă a numelui, să dorească lucrul. Numai în această calitate Despot era doritor de unitatea românească, și ni se povestește în izvoarele citate, cum, stăpînit de asemenea planuri, el pretindea a fi văzut trei îngeri îmbrăcați în alb cari-i aduceau trei coroane pe care era chemat să le reunească pe capul lui.