— Porția a treia, lapte, chiftele! porunci maiorul plecând la alt pat. Veni rândul nebunului. Îl priveam cu curiozitate și cu frică. Se făcuse mai galben ca-n noaptea când se închuia. Îi tremura fiecare fibră, toți mușchii feței se contractau, dinții îi clănțăneau, iar cu mâna își făcea pe sub plapomă mii de cruci, fricos, pândind în toate părțile. — Hei, deșcă Matei, îl întrebă doctorul, cum merge azi? Te-ai hotarât să te astâmperi cu nebuniile, ori tot cântă sfântu? Nebunul avu o mișcare de groază, se strânse mic de tot și tot într-o clipă șopti: — Cântă sfântu! — Așa? Să vie mașina! Îl luară de mâini și de picioare, îl lungiră pe masă și-i aplicară mașina electrică. Se auzea un zgomot îngrozitor, ca o roată de piatră învârtindu-se între curele. Nebunul urla de ridica spitalul în sus. Doctorul râdea de se prăpădea. — Mai auzi sfântu? Deoparte, sergentului-major îi creștea inima, iar bolnavii ceilalți parcă erau morți. Cum l-au dat jos de pe masă, Matei și-a făcut cruce: — Sfântu! Sfântu! * * * Mi-au dat și mie drumul, m-am întors în „Divizia medicală” unde n-am mai găsit pe cel cu bronșita suspectă. M-am uitat lung la pat. — S-a dus... ast-noapte... acum o fi la otopsie... Îmi spuse un alt bolnav.