Gogușor îl vedea și el pe Gogu, dar, obraznic cum era, nu-l băga în seamă. S-a zis însă de mult că adeseori n-aduce anul ce aduce ceasul. Nu-l băga în seamă, ce-i drept, Gogușor pe Gogu, dar în fața pesmeților nu putea nici el să rămâie nepăsător. - Ce e ceea ce mănânci tu? întrebă el într-una din zile, uitându-se drept în fața lui Gogu. - Pesmeți, răspunse Gogu sfiicios. Vrei și tu? - Nu-mi trebuie! zise Gogușor, uitându-se cu un fel de dispreț la bucățica ce-i mai rămăsese lui Gogu. De unde să-mi dai dacă nu ai nici tu?! Gogu alergă la madama, ca să ceară pesmeți pentru Gogușor. Pe drum însă el se răzgândi: dând cu socoteală că pentru băiatul cel răucrescut n-are să-i dea madama, el nu mai ceru, ci luă și se întoarse tot în fugă cu ele. Acesta a fost primul pas - făcut cu inima încleștată. - Sunt buni? întrebă Gogu, privind cu mulțumire cum Gogușor mănâncă pesmeți. - Mai ai? îi răspunse Gogușor. Gogu alergă din nou la madama, de astă dată cu gândul de a nu cere. Sosit însă în fața madamei, el nu îndrăzni să ia. - Madamă, - zise el strâmtorat - îmi dai, te rog, voie, să mai iau pesmeți?