Acesta cum îl văzu, prinse a-l întreba: — Cu ce drept stai tu, Christoase, d-a dreapta lui Dumnezeu? — Cu dreptul veciniciei, căci noi una am fost înainte mult de facerea lumei și una vom fi pînă și după sfîrșitul veacurilor. — Chestiune de apreciere, răspunse advocatul. Dară eu nu-ți voi recunoaște dreptul ăsta pînă nu voi vedea negru pe alb: „Ai carte, ai parte”. Domnul Christos îi întoarse spatele, îl lăsă să hondrănească, și, văzînd mai cît colea pe Dumnezeu Tatăl, îi zise: — Tatăl meu, tu știi că între noi nu s-a iscat niciodată vro neînțelegere; voia ta a fost și voia mea, pacea și unirea au domnit pîn-a.cum în locașul acesta al fericirii. Astăzi însă o lăpădătură a firei omenești s-a strecurat în rai. El bagă zîzania între cei drepți, îi îndeamnă la neascultare și nu va întîrzia pînă a cuteza să ridice și vro răzmiriță — Și cine este acel ticălos? Dumnezeu făcu astă întrebare numai așa doară de florile mărului, căci el știa de una ca asta pînă încă a nu întră acest scaiet.e în rai. — Un încurcă-lume, răspunse Domnul Christos, carele după ce a învrăjbit pe tată împotriva fiului, pe soră împotriva fratelui și pe vecin împotriva prietenului, a venit acum să caute pete în soare și raiului.