Du, Hirtenvolk, erschrecke nicht, Weil dir die Engel sagen…” 20 Ridicase vocea prea sus, și ultima notă, deși clară, îi aduse sângele în obraz. — Mama era jos în biserică. O văd și acum, lângă a treia fereastră pe dreapta. Zâmbea. Era singura ființă care zâmbea în toată Biserica Neagră. Mi se părea că mă aude. Mi se părea că-mi răspunde. Privea mereu spre fereastră. Pe urmă își abătu privirea de acolo și vorbi din nou cu acel accent de îndârjire pe care îl avea câteodată. — Un Grodeck adevărat nu zâmbește. Să vă uitați bine diseară la ei. Se adună tot tribul. Sunt zeci, sute de familii Grodeck. Niciunul nu zâmbește. Nora încercă să-l liniștească, să dea puțină pace frunții lui de copil chinuit. — Spune, Gunther, vrei să rămânem? — Nu. Dar vreau să vă întoarceți. — Se înțelege. Mâine seară vom fi aici, ca să aprindem împreună pomul de Crăciun. Înainte de plecare, Gunther le desenă o hartă a drumului. De la S.K.V. cobora o pârtie de schi, care-i putea duce până în centrul Brașovului. Era un drum regulat, cu panta ușoară (sașii îl numeau Familienweg’ 21) și bine marcat cu albastru și alb până la capăt, dar din el se desprindeau câteva drumuri mai mici spre Timișul de Jos, spre Noua, spre Honterus.