— Ascultă-mă, Paul. Sunt două mari primejdii la schi: să crezi că e foarte greu și să crezi că e foarte ușor. Schiul nu e nici atât de greu cât credeai tu ieri, dar nici atât de ușor cât crezi azi. Ceea ce faci tu nu e nici măcar un act de curaj: e o nebunie. A face schi nu însemnează să aluneci orbește la vale. Trebuie să fi stăpân pe viteza ta. Să poți opri când vrei. Să poți întoarce când trebuie. Dacă vrei să te sinucizi, spune-mi. Cunosc alte metode mai sigure. Vorbea cu vocea ei egală, calmă, de profesoară. Paul o asculta supus. — Spune ce vrei să fac, și voi face. — Trebuie să mă asculți. Trebuie neapărat să mă asculți. Vreau să fac din tine un bun schior. Poate că toată viața ta de aici încolo depinde de acest lucru… Nu i se părea exagerat s-o audă vorbind astfel, într-adevăr, dacă schiul era această mare lumină, pe care câteva secunde, numai, o trăise într-adevăr, poate că o întreagă viață putea începe din nou. — Ne întoarcem la plug? întrebă Paul resemnat. — Da, ne întoarcem. Și nu-l lăsăm până nu-l știm. O dată, de zece ori, de o sută de ori.