Numele domnilor, ca și faptele lor, se amestecă în pulberea acelor lupte. Ei vin și se duc din porunca sultanului, și în bogățiile pe care le agonisesc văd viitoarele domnii, pentru ei sau pentru ai lor. Constantin Mavrocordat, fiul celui dintâi gospodar fanariot, domnește, între anii 1730—1763, de șase ori în Muntenia și de patru ori în Moldova. Câți bani „de haram”, cum zice turcul, i-or fi trecut prin mână! Și câtă jale, câte schingiuiri și bătăi pân' la sânge și pân' la moarte, înfățișau banii aceia! Domnii sunt încunjurați de greci, biserica e împănată de greci, — școlile, puține câte sunt, dregătoriile, negoțul — toate cheile vieții noastre sunt în mâinile grecilor, și toate se vând: slujbele, egumeniile, strângerea birurilor, care de mult nu mai au nici o măsură — domnul însuși vinde la mezat mânăstirile domnești. Boierii și clerul se mai „chivernisesc” ei — dar de țăran e greu, că nu i-au mai rămas decât brațele, și nici pe acelea nu-i stăpân. Când pacea de la Pasarovitz (1718) dă nemților Oltenia, pe care pacea de la Belgrad (1739) avea să ne-o întoarcă îndărăt, dregătorii lor, trimiși ș-o ia în stăpânire, rămân umiliți de sălbăticia în care trăiesc oamenii, într-o țară așa de mândră și bogată.