Slănina răbufni în nişte străchini şi le sparse cu mare zgomot, să se fi deşteptat şi pietrele. Şi pravoslavnicul făcu o cruce şi zise: – Întristat este sufletul meu până la moarte! Doamne, păzeşte-mă de ceasul acesta şi mă izbăveşte de cel rău! Omul din casă se deşteptă, aprinse o lumânare şi, văzând scara la gura podului şi o slănină trântită jos, ridică toată casa în sus, înhăţă un retevei şi se repezi pe scară. Pravoslavnicul, speriat, rupse învelitoarea ca să scape şi zise cu glasul tremurând: – Ruptu-ai sacul tău, Doamne; şi m-ai, m-ai încins cu veselie! Hoţul de păgubaş în pod, pravoslavnicul pe casă. Când să sară: – Şi şchiopii vor sări ca corbii! Şi bâldâbâc jos. Păgubaşul după hoţ. Fugi pravoslavnicul cu slăninile, fugi păgubaşul. Şi zvârrr! românul cu reteveiul după cucernic şi-l pocni în cap. De unde, hoţul să cază?! Şi de durere, gonea de-i sfârâiau picioarele! Şi trecându-şi mâna prin păr şi dând de sânge: – Unsu-ai, Doamne, cu unt, cu untdelemn capul meu! Şi bietul păgubaş, auzindu-l şi văzând că nu-l mai ajunge, se opri locului, încrucişă mâinile pe piept, dădu din cap şi zise şi el cu glas lung, făcând după glasul pravoslavnicului: – Adevăr zic vouă, că hoţul fuge mai uite decât păgubaşul…