NORA SE TREZI DIMINEAȚA, mirată că nu-l găsește pe Paul lângă ea. Purtase în somn tot timpul greutatea trupului lui, un trup morocănos, primind fără gratitudine mângâieri, pe care nu le înapoia. Simțea încă pe sânul stâng mâna lui dreaptă, grea, cu toate degetele deschise. Dacă ar fi dat deoparte cuvertura, nu s-ar fi mirat să-i găsească urma imprimată pe sân, ca un tatuaj. Din sala de baie se auzea apa curgând în chiuvetă. Îl strigă pe nume, dar nu primi niciun răspuns. “Să fi plecat?” Sări din pat, îmbrăcă în grabă un halat pe care îl găsi pe marginea patului, înfiorată de răceala țesutului (“Ar trebui să poarte un halat mai gros acuma, în decembrie”), și merse într-acolo. Nu era nimeni. Robinetul fusese uitat deschis. Pe placa de sticlă, sub oglindă, pensula de ras era plină de săpun. “Cum s-a grăbit să plece!” clătină ea din cap. Se întoarse în cameră și zări pe birou o hârtie, pe care erau scrise câteva cuvinte, întâi cu creion roșu și pe urmă cu creion albastru – probabil că în graba scrisului vârful se rupsese. “Când pleci, cheia o pui afară, sub preș. La 11 vine femeia să facă curat.” “Când pleci.” Era așa de sigur că va pleca!