Dormisem puțin și agitat. Ce aveam, nici eu nu-mi dam seamă. O tristețe fără margini, o stare de suflet chinuitoare prin neînțelesul ei. La urma urmei pricep ca durerea să fie cinstită, să ne lovească pe față. Singură fericirea are dreptul să fie neînțeleasă, că de-aceea e fericire. Cu toate astea, îmbrăcându-mă, nădăjduiam că arborii din Cișmigiu îmi vor redă curând dispoziția, când, tocmai atunci, factorul poștal îmi aduse o scrisoare neplătită. Recunoscui scrisoarea notarului, un băiat bun, cuminte și inimos, care servia bietei mame drept secretar. O vârîi în buzunar și ieșii în stradă. Știam mai dinainte cuprinsul scrisoarei: veșnicul «mi-e dor de tine, Tudore!» al bătrânei mele mume și-apoi, cuvinte ca de-al-de astea : «Vino c’o să mă prăpădesc!... și, de când mă tot uit la drum, să te văd venind, mi s’au întunecat ochii!» În realitate frazele erau întocmite de șiretul de notar, care — pricepeam eu — vrea să s’arăte că e meșter la condeiu. Băiatul ăsta privia adânc în viitor și-ar fi ajuns departe, dacă nu-i lipsiau mijloacele. Mi-aduc aminte, de când stăm cu el pe aceeaș bancă, în clasa treia primară, ce dragoste avea de învățătură și cât de clar și limpede i s'ar fi deschis mintea, dacă n’ar fi fost silit să-și întrerupă școala... Dar deși cuvintele erau meșteșugite de el, într’însele vorbia inima mamei.