Însă nu-i era cald. Îi părea că războiul țese de sine, că ițele joacă și nu vedea firele cum se cade. Lucrul mergea cam anevoia. – Măi Bujor! grăi naica Florea într-un târziu, de ce nu mai vii tu pe la noi? Ea de mult a fost uitat că i-a zis să nu-i mai treacă pragul. – Dară eu vin, naică Floare! – E mânios pe mine! zise Ileana amărâtă, când văzu pe Bujor ieșind pe portiță. Nici n-a voit să vorbească cu mine! Îi era să plângă, dar o zări naica Floare. – Ce faci, tu fată, în pod? – Caut suveica, mamă! Bujor a privit o dată pe neștiute la scară, a și văzut-o pe Ileana. "E mânioasă! își zise el. A fugit de mine." Asta îl amăra, nu vedea decât spete; chiar și gardul stricat al lui Petrea Popii îi părea o spată pe care ar trebui să o lege. Capitolul III Prescurile făcute din făină albă sunt puse în cârpă; luminele sunt legate și busuiocu este la îndemână. – Bătrânule! trage clopotul. Stan ia prescurile, luminile și busuiocul în stânga, pălăria în cap, bățul în mână și plecă la biserică. Este Joia Mare, zi în care va lua sfânta cuminecătură.