Am rugat deci pe părintele Serafim să-l prohodească pe mort după rânduiak bisericii noastre și, vestind familia mortului despre cele petrecute, voi avea mângâierea sufletească de a-i putea spune că noi românii avem inimă și pentru dușmanii noștri. Dă, iubite amice, zor cu facerea formelor, ca să mi-l poți aduce mai curând pe medic. ” Am și dat zor, dară formele erau multe și întortocheate. După îndelungate și cu deosebire amănunțite discuțiuni, cei în drept au ajuns în sfârșit să se dumirească-ntre dânșii că nenorocitul de la Dragoslave are să fie socotit drept prizonier de război. Urma deci ca medicul german să iasă la fața locului și să ia cuvenitele măsuri pentru aducerea lui la ceilalți răniți, tot prizonieri de război și ei. Abia ziua a patra am putut dar să plec din Câmpulung, împreună cu medicul german, luat pe răspunderea mea. L-am găsit pe rănit încâ-n viață, numai însă pentru ca medicul să-și poată exprima mirarea c-a putut s-o ducă timp atât de îndelungat și să ne-ncredințeze că n-ar fi scăpat nici dacă i s-ar fi lăsat sânge. Ceea ce se făcuse pentru el n-a putut decât să-i aline suferințele și să-i ușureze moartea. Prietenul meu era cu toate acestea nemângâiat: - Și tu tot mai stărui că e bun și drept dumnezeul căruia te închini, îmi zise el, răpus de amărăciune adâncă.