Nora se duse spre etajeră și luă de acolo portretul. Îl privi de aproape cu multă atenție. Buzele erau slab desenate, fruntea înaltă, tristă ca a băiatului, părul ușor fluturător pe tâmple. În colțul dejos al portretului era scris cu creionul: Mittwoch, den 5 Mai 1932. Gunther. — Era o zi cu mult soare, spuse Gunther. Țiu foarte bine minte. Purta o rochie albă, prima ei rochie albă din vara aceea. Făcusem, în glumă, mai multe schițe fără importanță. Voiam să le arunc. Ea le-a oprit pe toate, și pe asta mi-a cerut s-o iscălesc. Îi plăcea să mă vadă desenând. Credea… credea că am talent. Credea că am să fiu pictor. — Și nu mai vrei să fi?, — Nu pot. — Totuși, dacă a ținut ea… Poate că ar trebui, în amintirea ei… Gunther se ridică din fotoliu cu o nouă izbucnire greu reținută. Nora lovise încă o dată coarde oprite, porți închise. Era uimitoare repeziciunea cu care băiatul acesta blond putea trece de la o expresie la alta, de la un sentiment la altul. Avea sufocări nervoase de o secundă, după care își regăsea luminosul lui zâmbet ironic. — Știi ce este o cardiogramă? Nora nu înțelese întrebarea și nu știu cum să răspundă.