Tii! ce bine vorbise! — Voi, băieți? — Noi, coane Matei. — Ne cunoaște, nea Bănică? — Aș, nu, mă, de unde?! Dar așa e obiceiul casei. Băturăm picioarele în prag, întîi Bănică, apoi toți după dînsul, și suirăm scara cu căciulile în mîni. În fundul ceardacului, un pat lat. Conu Matei, într-un halat năutiu cu flori roșii, sta grecește. Pe cap, o căciuliță de plisă cu fireturi. Negricios la față, ras, numai cu o dungă de bărbuță albă, de la urechi în jos, încheindu-se la beregată. Și niște ochi mari, negri și buni, cu toate că dasupra lor avea două smocuri de sprîncene scurte și dese. În picioare, lîngă el, trei fetițe… ah! ce frumoasă era cea mai mică! Conu Matei ne întinse mîna, cu degetele frînte în jos. Noi o sărutarăm, pe rînd, cu sfială și cuminte. Boieru începu: — Ședeți, băieți… (Noi, în picioare, nu ne mișcăm.) Aveam și eu un băiet… (în ochii lui douălacrămi) ar fi fost acum ca tine… (și arată pe nea Bănică) n-a vrut Dumnezeu… (Eu încremenisem cu ochii la cea mai mică.) După el s-a dus și mă-sa… semăna cu el, dar ochii ei erau albaștri… Vă e frig?… (Și pantalonașii ei, cu o palmă mai lungi decît rochița… cu cerculețe și cu flori cusute în gherghef.)