Ea se uită într-ai lui, de gândeai că i se topesc... ― ...dar, doamnă, nu te iubesc, nu pot. ― Va să zică îți sunt chiar nesuferită. ― Deloc... dar iubesc. De n-aș iubi pe altcineva, desigur că te-aș iubi pe d-ta, căci ești atât de frumoasă ― și afară de aceea îi semeni ei, puțin, dar totuși... ― Dar nu-i de trebuință ca să mă iubești pentru ca să-mi iubești desperarea mea, zise ea. Vin oriunde aud că ești, numai ca să te văd. El se uita la ea și-ncepu să râdă, dar fără răutate. Îi părea așa de ciudat ca o femeie să-i pretindă în acest mod iubirea. ― Și ți-o repet dar, adaose, ești cea mai grațioasă femeie din lume și nici îți poți închipui cum îmi e de simpatică toată arătarea d-tale, și chiar de-aș simți aplecări care să-mi nesfințească amorul meu, am o voință tare. Doamnă, te iubesc și nu te iubesc, te ador și nu te ador. Închipuiește-ți că ne-am iubit odată, că acea iubire s-a stins și că în locu-i a rămas amiciția. Crede-mă că m-aș arunca în foc pentru d-ta, că de câte ori te văd mi s-aprind creierii și nebunesc ca, un copil, dar inima... inima... ce vrei să-i fac, doamnă, ca să tacă...