Uite, vine don medic cu mașina... — Uuu! urlă religiosul și începu să se scuture. Apoi începu din nou: Cântă, sfântule, cântă! Își rotea ochii în cap sinistru, ducea mâna la piept și rămânea așa, rugător, iluminat, extatic, nemișcat, parc-auzea o muzică depărtată. — Așa-i el! îmi spuse bolnavul de alături. De când a dat boala asta peste dânsu, nu mai e om. — Da’ dumneata-l cunoști? Ce are? — Cum să nu-l cunosc?! Doar tot o pricină am cu el! Am fost într-o companie amândoi. Poate ai auzit de căpitanu Duilă... — Să nu-i moară mulți înainte! — Să-l văz mai rău decât pe Matei! — Omorî-l-ar șerpii! Așa întrerupseră bolnavii de prin diferite părți când auziră de capitanul Duilă. — Cum îți spun, urmă bolnavul, eram într-o companie cu Matei, la Duilă. Bătea de stingea, frigea oamenii cu untdelemn, îi ținea la butuci, îi gonea pân soare, în sfârșit, ce să-ți mai povestesc? D-aia am dezertat și eu. Când m-a prins, m-a ținut în puterea iernii treizeci de zile la beci, și acuma uite-mă-s! Pă Matei, nu-șt’ ce făcuse bietu om, l-a bătut până... să ierți... n-a mai fost omu stăpân pă el... D-atunci aude el sfântu-n cap! Țiu minte ca azi: pă când îl bătea, căpitanul îl înjura mereu de sfânt... Poate că d-aia i-a rămas vorba asta-n gând... Eram îngrozit.