Gepizii, o ramură din neamul goților, se folosesc de împrejurarea asta și se așează în siliștele Daciei. Trăiesc și ei din jafuri până pe la jumătatea veacului al șaselea, când iată că din nesecatele izvoare ale Asiei, un alt popor se revarsă asupra Europei. Prin vadul deschis de huni se lasă acum avarii. Pe Volga întâlnesc pe bulgari (volgari) și-i supun. În valea Niprului dau de slavi, îi mătură și pe aceștia din sălașele lor, și-i duc în hiolă peste amestecul de neamuri ce se frământă în lăuntrul Împărăției Romane. O parte din slavi, răznindu-se din gloata cea mare, se preling unii pe șes alții se mistuie-n munți, unde dau peste adăposturile daco-romanilor — ostroave de viață neașteptată în măreața pace și neclintire a înălțimilor acestora. — Îmblânzit de spaimă și de foame, alungat și el din culcușul lui și rămas fără nici un căpătâi, slavul se apropie umilit de pragul stăpânului acestor munți, care cu bunătate-i deschide ușa, ca unui străin pribeag și om al lui Dumnezeu, îl adăpostește-n bordeiul lui sărac, îl ospătează la masa lui cumpătată, caută a-i înțelege vorbele, ajutate de gesturi, de privirea dulce a ochilor albaștri și astfel, în locul acelorași dureri, istoria înseamnă cea dintâi atingere între sufletele acestor două neamuri.