Unii, de groaza acestei morți năprasnice, încercau să se întoarcă la mal; cei de pe bușteni și plute făceau semne deznădăjduite. Și bulgarii se întreceau la țintă asupra lor – împușcăturile răpăiau întruna peste capetele noastre. Dar înotătorii răzleți fiind greu de nimerit, mai jos de pontonul al doilea începură să-i secere cu mitralierele. Împrejurul fiecărui cap ce se ivea din valuri, gloanțele cădeau în apă ca niște stropi mari de ploaie. Și, unul câte unul, oamenii se duceau la fund. În cele din urmă, Dunărea fu limpezită de acest furnicar omenesc. Bateria de deasupra noastră începu să bombardeze linia ferată și gara din față: două obuze, dărâmând un perete, făcură explozie înăuntru. Alte obuze izbiră în cele câteva șlepuri rămase în fața gării – un cazan mare cu petrol luă foc, înălțând de pe șlep o trâmbă de fum negru. Iar pe sub coastă, sute și sute de oameni așteptau, cu albituri în vârf de băț, hotărârea bulgarilor, care parcă nici nu ne vedeau. Priveam, cu inima împietrită. Soarele în apus trimitea raze piezișe pe câmpiile din față, pustii, ale țării. Strângeam revolverul în mână și-mi cumpăneam hotărârea între viață și moarte. Într-un târziu, simții o mișcare în jurul meu.