Treceam cu vaporul legănat de valuri verzi despre Lindau la Constanța, de unde aveam să iau calea ferată, ca peste Zürich, Berna și Geneva să ies în Italia. Puțin după plecare, ochii mi s-au oprit asupra unui om de vreo treizeci de ani, înalt și mlădios, oacheș și cu fața cam posomorâtă, bărbat de o rară frumusețe, care, deși îmbrăcat în bluză de pânză și cu șapcă de muncitor în cap, avea în ținuta, în căutătura, în mișcările, în întreaga lui înfățișare ceva aristocratic. Văzând că-l caut mereu cu ochii, el s-a apropiat de mine și în curând am făcut cunoștință. — Jules Guidai, chimist asociat al casei „Barague» din Paris, mi s-a prezentat el în o nemțească foarte corectă, dar rostită cu un accent pentru mine cam ciudat. Peste puțin m-am încredințat că era om de o inteligență superioară și cu o foarte largă cultură, dar socialist oarecum exaltat. Citisem pe ici, pe colea câte ceva despre socialism și discutasem adeseori cu socialiștii, dar stăruiam în gândul că vederile socialiste sunt greșite, ca să nu zic chiar primejdioase, și nu se putea să nu intrăm, noaua mea cunoștință și eu, în conflict de vederi. Am petrecut cele vreo trei ceasuri, cât am călătorit împreună, în discuțiuni din ce în ce mai animate și mai sugestive și am răscolit întreaga viață socială.