Un flaut sau un corn își ridica glasul o secundă și se pierdea apoi, acoperit de acel “da” general, pe care și-l transmiteau, ca un apel, viorile și violoncelele. Pe urmă se făcu tăcere. Se simțea glasul dirijorului nevăzut, care ridicase bagheta. Întâi flautul și pe urmă oboiul intrară timide în joc, cu ceva întrebător în glas, dar după primele note, viorile le făcură să tacă și, aproape în același timp, trompetele - neașteptate trompete triumfătoare. Era o frază puternică, sigură, bine legată, care anunța de la început victorie și lumină. Sub ea, flautul și oboiul mergeau subteran, auzite doar în momentele de respirație ale frazei mari. Când viorile și alămurile tăceau, tăcerea era protectoare: numai cu îngăduința lor, fragilul flaut, gânditorul oboi se puteau din nou ridica. Jocul nu dură mult. Coarde, instrumente de lemn și trompete fură acoperite de izbucnirea corului. “Jauchzet, frohlocket, auf, preiset die Tage!” 22 Cântecul era simplu, dar sărbătoarea începea cu aceste cuvinte. Era un mare strigăt de bucurie, care arunca dintr-o dată orchestra pe planul al doilea. Tot corul nu era decât un singur glas vestitor. Părea că înalță bolta, că deschide ferestrele, că face lumină. Nora căută privirea lui Paul. Ar fi vrut să știe că nu e singură în fața acelei vești.