Orișicare om adevărat trebuie neapărat să fie cuprins de înduioșare când, mai ales pe-nsărate, aude vreun clopot care sună ca cel de la biserica la care umbla-n timpul copilăriei sale. Își aduce aminte de viața trăită atunci în toate amănuntele ei și simte din nou starea sufletească a zilelor de mult trecute. Mie îndeosebi îmi este peste putință să nu mă gândesc în asemenea împrejurări și la Baba Dana. Lumea îi zicea Prescurăreasa, fiindcă popa, socotind-o femeie iertată și curată la suflet, primea drept bine plămădite prescurile ieșite din mâinele ei. Barbu, soțul ei, era crâsnic, trăgea clopotele, purta grijă pentru curățenie și buna rânduială în biserică, și-i ducea popii cădelnița, și noi, băieții de la școală, ne simțeam foarte fericiți când el ne dădea voie să tragem clopotele alăturea cu dânsul și drept recunoștință măturam prin biserică ori îi dedeam într-altele ajutor. Pe Baba Dana eu numai babă o știam. Chiar și în timpul copilăriei mele dânsa era babă știrbă, cu fața zbârcită, cu părul cărunt și cu ochii mărunți și pătrunzători. Tot babă a rămas și după ce eu m-am făcut băietan, iar când am ajuns flăcău, ea mi se părea mai puțin bătrână de cum mi-o aduceam aminte din timpul copilăriei mele.