Vin apoi albanezi, turci, tatari, poloni, ruși, sași, muscali, cîțiva italieni. Iată ce zice Bandini despre curte: e încunjurată de un zid supțire la răsărit, fără turnuri și fără șanț: cetatea nu mai joacă deci un rol militar. În celelalte părți e un simplu zăplaz de lemn. Casa n-are nici un fel de aparență, dar înăuntru este bogată. În ce privește aspectul general al orașului, celor ce-l văd de departe li se pare o „nouă Romă”, – cea dintîi însemnare a pitorescului lașului. Cît privește locuințile boierilor, cîteva dintr-însele sînt, după gustul acestui italian, „splendide”. În momentul cînd scrie dinsul, unii dintre ei se gîndeau să-și facă gospodării numai din piatră, din cauza focurilor, căci în 1646 fuseseră patruzeci de incendii, iar, în cel următor, cînd se scrie cartea, în patru luni, cinsprezece, arzînd și biserici. Casele sărăcimii sînt încă tot așa de nenorocite ca și odinioară. Trecînd în special la credincioșii lui, misionarul observă că erau 1 000 de unguri odinioară, dar acum au rămas numai 300: cei mai mulți dintre dînșii locuiau în jurul orașului. Pe lîngă aceștia, de un an de zile, domnul întrebuința și 130 de ostași calvini, unguri. Biserica catolică era de lemn și piatră. Pe lîngă dînsa subzista și o biserică parohială: era însă foarte puțin cercetată; laicii abia veniau.