Ce era de neimaginat, de neregăsit, era tăcerea adâncă ce se făcea în el în acel moment. — Din fericire, nu durează, spuse deodată cu glas tare. — Ce? întrebă Nora surprinsă. — Nu știu cum să-ți spun. Căderea. Zborul. Șocul. E o singură secundă. Dacă ar fi două, poate am muri. Nora îl privi cu un surâs potolit. Cunoștea și ea acest delir al primei zile de schi și știa că va trece. Dar îi plăcea să vadă pe figura lui obosită această izbucnire de lumină, îi plăcea să asculte copilăroasa lui exaltare. — E amețitor, Nora. Nimic în lume, nici vinul, nici muzica, nici iubirea… nu, nici iubirea, nimic, nimic nu aduce atâta lumină. Mă întreb dacă e posibil, mă întreb dacă sunt eu, mă întreb dacă miracolul mi se întâmplă mie. “Ce tânăr e”, se gândea Nora. O speria puțin prea marea lui fericire, dezordonata lui bucurie. Se simțea lângă el prea rezonabilă, prea împăcată. “Poate prea bătrână”, își zise cu zâmbetul ei de profesoară. Paul voi să plece îndată după-masă. Abia aștepta să ajungă din nou pe terenul de exerciții. — Să ne grăbim cât e lumină. La patru se întunecă. Mergea înainte pe schiuri, cu pași lungi.