O mare activitate a misionarilor franciscani s-a desfășurat pentru a ciștiga populația țerilor noastre la catolicism, și în secolul al XIV-lea. Foarte deseori domnii români au trebuit, din motive politice, să iscălească „petece de hîrtie” în ce privește aderența lor la biserica romană, supt apăsarea Ungariei sau supt influența Poloniei, permițînd stabilirea de episcopi catolici la Siretiu, în Moldova, la Severin și chiar la Argeș, în Țara Românească. Numele lor sînt foarte bine cunoscute; activitatea lor mai puțin, fiindcă erau reduși la un cerc de credincioși foarte restrîns. În Moldova erau locuitorii din orașele care abia se întemeiau pe vremea aceea: Suceava, Siretiul, celelalte fiind de creațiune ceva mai nouă; iar în Muntenia episcopii din Severin și Argeș aveau supt păstorirea lor numai un mic număr de coloniști veniți de dincolo de munți. O populație românească de aici care să fi trecut la catolicism, se poate zice că aproape nu exista. Domnii jurau pe sfinții catolici mai plăcuți regelui Ungariei spre a cîștiga în felul acesta simpatiile vecinului mai puternic și folositor în acel moment, pentru ca, pe urmă, după încetarea presiunii regale, să uite și de sfinții catolici și de toate punctele de deosebire dintre ortodoxism și catolicism. Mai tîrziu în Moldova s-a întemeiat o nouă episcopie catolică, pe lîngă cea din Siretiu, – unde lucrau și călugării dominicani sau predicatori –, episcopia din Baia, lîngă biserica lui Alexandru cel Bun, făcută pentru soția lui lituană, Rângala.