Știa foarte bine că da, preuteasa este logodită. Cum oare să nu știe când el își avea prăvălia jos, cu intrarea despre uliță, iară ea avea sus, în fundul curții, doauă odăi, una pentru dânsa, alta pentru studenții pe care îi găzduia? Și dacă știa toată curtea, trebuia să știe și el, ba mai ales el, care de trei ani aproape, de când se mutase văduva în oraș, în fieștecare zi, deșteptându-se din somn, înainte de toate se întreba ce face preuteasa. Știa Ghiță, dar gândul că este adevărat ceea ce știe nu-și găsea locul în capul lui. Era o mișelie nemaipomenită! Trei ani de zile se uitase la ea ca la o icoană; trei ani de zile adunase ban cu ban roadele ostenelelor sale pentru ea și pentru copilul ei, pe care-l purtase în brațe și l-a văzut crescând în casa lui mai mult ca în a ei; trei ani de zile ea n-a ieșit niciodată din curte și nu s-a întors niciodată acasă fără ca să se oprească la ușa lui ori la fereastra lui ca să-l întrebe ce mai face: trei ani de zile - și acum să se mărite după altul? Era o mișelie nemaipomenită! O! dacă n-ar fi fost numai Bobocel, băiatul, ar fi știut Ghiță la ce fel de capăt are să ajungă aceasta, căci viața lui nu mai prețuia acum nici cât un petec de tot stricat.