Vitrinele librăriilor, chioșcurile, toate sunt pline de opere proaspete apărute de sub presă. Întâlnești o sumă de nume de autori, pe care nici nu-i bănuiai că există. Toți fac gură, toți țipă, copertele apar din ce în ce mai fantastice, mai urlătoare, mai atrăgătoare. Numai de unul nu se mai aude, parc-ar fi dispărut de mult: e Caragiale. Și fiindcă socotesc că el n-a pierit decât în aparență, vreau să vă dau noutăți despre dânsul. L-am întâlnit și mai ieri. Același. Cu veșnicii ochelari, care îl ajută să nu vadă pe oameni tocmai așa cum sunt, cu veșnicu-i zâmbet ironic, în care se oglindește el întreg, Caragiale se arată aproape tot cum l-ați cunoscut odinioară. A mai încărunțit puțin, dar nu s-a schimbat mult. Pleacă la Buzău. Și m-am gândit că nu-i rău să-i cer câteva lămuriri: — Ce ai de gând să faci acolo? — Un lucru foarte serios: am luat în antrepriză birtul de la gară. — De ce? — Pentru că-mi place peisajul Buzăului. — Dar altceva ce o să mai lucrezi? — Altceva? Specialitate de patiserie și de ciocolată. — Vorbesc de literatură... — A, despre asta nu-ți pot spune nimic. Eu sunt comersant român... *** În altă țară, plecarea unui scriitor de valoarea lui Caragiale în lumea comerțului ar fi un eveniment de cel mai mare interes.