Nu! Atât de mult se obișnuise cu traiul fără de griji, atât de mult se deprinsese cu gândul că n-are el să-și petreacă viața cu Persida, încât nu mai putea să încapă în mintea lui gândul că el are să fie părinte. — Spune-mi chiar acum ce vrei! zise el nerăbdător când Persida îl chemă peste zi la o parte și-l rugă ca deseară să potrivească lucrurile astfel încât să poată sta un ceas de vorbă cu dânsa. — Am să-ți spun multe, fiindcă au trecut luni de zile de când n-am vorbit cu tine, zise ea amărâtă, și trebuie să ne înțelegem în toată liniștea. — Nu pot să-i las pe oameni singuri, întâmpină el îndărătnic, apoi se depărtă. Persida stete câtva timp tulburată, apoi grăbi și ea în treburi. O mâhnea purtarea lui, dar ea n-avea timp să stea mâhnită și orișicum ar fi vorbit el, dânsa nu se îndoia că are deseară să vie mai devreme decât de obicei în iatacul lor. Era peste putință să nu vie: așa îl știa dânsa; așa zicea inima ei. Ea-l știa însă precum era odată, la Viena, mai nainte de a se fi întâlnit cu Burdea și mai ales mai nainte de a fi stat toate serile cu Oancea.