(Din Rugăciunea unui dac de Eminescu). Cu optzeci de ani înainte de Hristos, porunci profetul Deceneu, sfetnicul marelui rege Boerebiste să se stârpească viile pentru ca nu cumva ispita băuturii să smintească firea cea bună a poporului și să-l abată din vrednicia lui. Și dacii se plecară poruncii, căci pe cât erau de aprigi și de cumpliți în războaie, pe atâta de blânzi și de supuși regelui și profetului lor. Numai așa se înțelege cum au ajuns ei, pe vremea aceea de vifor și de întunecate frământări de neamuri, la o stăpânire așa de întinsă și la o putere așa de temută. Dacii erau oameni trupeși, bine legați, și robaci la muncă, purtau părul lung, lăsat în plete pe umeri și pe spate, retezat în dreptul frunții — barba mare, stufoasă, îl dădea o înfățișare aspră și posomorâtă. Îmbrăcămintea lor era o tunică până la genunchi, strânsă c-o cingătoare peste mijloc, ițari largi, legați la gleznă cu sfoară. Sau vârâți în opinci, pe deasupra o manta lungă fără mânici, încopcită pe umăr, -fruntașii purtau o căciulă țuguiată, cei de rând umblau cu capul descoperit. Femeile erau înalte, zvelte, mândre la port, cu o dulce mlădiere-n mișcări și cu multă blândețe și duioșie în chipul lor frumos, în ochii lor mari, galeși, umbriți de gene lungi.