Sarcina ce am luat asupra mea întorcându-mă la Câmpulung era cu mult mai grea de cum ne închipuiserăm noi. Era târziu după miezul nopții când am sosit ia Câmpulung, obosit de drum și de alte osteneli ale zilei, și abia pe la amează am ajuns să ies și să caut medic și să iau înțelegerea cu popii de la bărăție. Erau la Câmpulung mai mulți medici, între care și unul militar german, care rămăsese acolo cu vreo douăzeci de greu răniți, care nu puteau să fie transportați; nici unul dintre dânșii nu putea însă să plece decât după ce vor fi fost împlinite anumite forme. Unul spunea că nu poate să-și părăsească clienții, altul ținea să știe cine are să plătească, medicul militar român, care sosise cu primele trupe române în localitate, era de părerea că întreaga afacere privea Crucea Roșie, iară medicul militar german era, după părerea celor în drept, prizonier de război, care numai cu voia comandamentului românesc și sub paza militară ar fi putut să plece. Încă mai mare erau greutățile în ceea ce-l privea pe preot. Mi s-a spus adecă la bărăție că preoții catolici n-au voie să prohodească decât pe cei ce-n timpul vieții lor au făcut parte din singura mântuitoarea biserică romano-catolică.