izbucni deodată Barberini, încercând să dea la o parte jurnalul. — Numai două minute, suflete, și am isprăvit, mormăi Alexandru fără să ridice capul. Actorul suspină iar și-l măsură batjocoritor, gândindu-se cât poate să fie de nesimțitor un burghez chiar când e directorul Liceului central. Disprețuise toată viața pe burghezi, ca orice artist de provincie. Dar pe Alexandru îl socotise o excepție. Erau prieteni din copilărie, amândoi piteșteni și amândoi stabiliți aici de vreo douăzeci de ani. De când ajunsese directorul liceului, Barberini începuse chiar să-l respecte, mai ales că toată lumea îl prețuia ca pe un dascăl deosebit de serios și conștiincios. — Așa se înșală omul în prietenii cei mai buni… șopti actorul, clătinând din cap de câteva ori. — Ei? făcu directorul în aceeași clipă, și înfășură ziarul cu grije, ca să-l vâre în buzunar. — Dragă, ce să-ți spun? zise Barberini, luând brusc o înfățișare tragică. Trebuie să-ți închipui!… Directorul d-tale! — Ce director? — Prietenul d-tale! — Adică directorul tău? zâmbi Alexandru. Barberini se înfurie: — E un ticălos, înțelegi? Un… un… Să-i fie rușine! Alexandru zâmbea mereu. — Nu-i glumă, te rog să crezi! urmă actorul, încurcat puțin de surâsul lui, dar din ce în ce mal mohorât.