Brașovul se mai văzu o dată sclipind cu luminile lui de seară, și pe urmă dispăru în ceață. — De acu nu-l mai vedem până la primăvară, spuse Hagen închizând obloanele. Ultima noapte pe care Nora și Paul o mai aveau de petrecut pe munte semăna foarte bine cu noaptea sosirii lor la cabană. Vântul arunca valuri de zăpadă în ferestre. Faffner lătra spre pădurea împietrită de ger. Lângă focul din cămin, Nora recita cuvintele care o întâmpinaseră în prima seară: “Mancher auf der Wanderschaft Kommt ans Tor auf dunklen Phaden…” Gunther nu o lăsă să termine. — Nu, nu. Acum e târziu. Acum nu mai vine nimeni. Întoarcerea iernii, după câteva zile de soare, îl găsea pe Gunther nepregătit, fără apărare, fără rezistență. Scurta primăvară îi dăduse o însuflețire nervoasă, care acum îl lăsa dezarmat. Asista în tăcere la pregătirile de plecare ale Norei și ale lui Paul, care își strângeau lucrurile în rucsacuri pentru a doua zi dimineață. Obrajii îi erau arși de soare, dar fruntea redevenea palidă. Cearcăne adânci de oboseală și de febră îi făceau și mai albaștri ochii lui clari. — Trebuie neapărat să plecați? Punea întrebarea cu nepăsare, încercând să ascundă suferința de a-i vedea plecând.