Intră el în casă. – Ei, zice, iaca ce mi-a spus baba ast-sfântă. – Iaca să şterg, dragă, cheia. Şterge cheia şi vin doi oameni de fier. – Ce vrei, stăpâne? – Vreau oul cel de marmură de sub pământ. – D-apoi, bată-te D-zeu să te bată (fie-i lui acolo! ); câte-ţi fac eu, până şi cheia iadului o ai, acum vrei să ne iei şi toată puterea noastră?… Vezi d-ta, vrăjitorul a vrut înadins, ca doar duhul cel necurat l-a gâtui. – Da’ eu te-aş omorî, da pentru că ştiu că asta nu vine de la tine, pentru asta te iert şi-ţi spun aşa: că baba cea sfântă-i vrăjitorul şi că azi are să vie c-un cuţit mare şi s-a face că pune mâna pe capul femeii tale ş-are să ţi-o omoare. Decât, când a auzit el aşa, of! numai tremura! Şi se duce omul cel de fier. Acu el îşi găteşte iataganul, şi când vine-n casă vrăjitorul, pune pe sufragiu şi îl dezbracă-ndată, ş-adevărat găseşte-un cuţit mare, ştii, ca un chip de cosor, şi-l ia cu iataganul şi-l face bucăţele. Acu era cu deplin fericiţi. Acu săracul nu mai ştia ce-i durerea, cum ştia-nainte, şi zice-ntr-o zi: – Ia hai, soro, să mergem să găsim pe fraţii mei cei doi.