— Se pune în genuchi înaintea unei pietre sepolcrale și începe a se bate cu pumnii în cap și a plînge. — Se vede că în acel mormînt e depusă vreo rudă a lui de aproape! — Se poate, dar nu crez. — De ce? — Fiindcă el nu este de aci, din Tirol, și afară de aceasta am văzut de multe ori pe baronul și pe bela baroneasă plîngînd dinaintea acelui sepulcru. — Spui adevărul? — Adevărul cel mai adevărat, domnul meu. — Ai zis, mi se pare, că nu este din Tirol. — Da! — De unde este, dar? și care să fie naționalitatea lui? — Eu crez că este italian. — Și ce dovezi poți da pentru aceasta? — Mai întîi că nu vorbește bine limba germană, al doilea că de multe ori l-am văzut înaintea mormîntului din capelă rugîndu-se în limba italiană. — Îți aduci aminte ceva din rugăciunile lui? — Le-am auzit atît de mult, încît le pot recita întocmai ca dînsul, dar nu simț necesitatea. — Cît despre tine poate să fie precum zici, dar eu aș dori prea mult să cunosc patria și naționalitatea acestui eremit. — Fii liniștit, am o scriosare scrisă de mîna lui, care poate să-ți serve mai mult decît acele rugăciuni.