Nicu rămase pe o clipă într-un fel de aiurire. Îi semăna leită grațioasa cantatrice cu doamna Cardini a lui: aceeași față, aceiași ochi, aceleași buze, aceleași brațe, aceeași talie, aceleași pulpi. Ce păcat! ? el o cunoștea, slavă Domnului, destul de bine, până în cele mai ascunse amănunte. „Ei! drăcia draculu - zise peste puțin -, dar asta nu seamănă, ci e chiar ea! Spurcăciunea naibii! ”. Îi venea să se ascundă sub vreo masă, ca nu cumva ea să-l zărească și să alerge la dânsul, și se uita sperios împrejur, parcă toată lumea îi striga, râzând în hohote: „Care va să zică de dragul ăștia ai umblat tu pe la Focșani și ți-ai cheltuit banii pe la București și-ai subscris polițe și alergi ca un smintit pe aici. Subțire cavaler! Deștept băiat! ” S-a mai uitat o dată spre scenă, apoi și-a luat capul între umeri și-a ieșit ca pe furiș din grădină, hotărât acum să se întoarcă, nici acum însă nu la Sinaia, ci acasă, și să-i spună mamei sale că tot are ea dreptate când vrea să-l știe căsătorit.