Birja, trecând din greu prin noroi, se oprește în sfârșit în apropierea unei cocioabe de pământ, care șade singuratică într-un peș, pe un maidan. Comisarul postează pe sergenți, pitulați, în dosul cocioabei, după regula strategică consacrată la călcări de vizuini; le face semnul clasic al lui Harpocrates, ș-apoi trece, urmat de d. căpitan și de d. Popescu, să bată la ușă... O fetică zdrențuită vine să deschiză. În sălița luminată de pălpăiala a câțiva tăciuni de pe vatră, miroase strașnic a carne cu prune: o țigancă bătrână pregătește de cină. Țoți trei vizitatorii se dau înapoi pe prispă punându-și mâna la nas. — Unde-i mă-ta, fa? întreabă d. comisar. — Trebuie să vie acuma, zice copila uitându-se sperios cu ochii ei mari la cei trei domni. — Aprinde-un muc de lumânare și hai de ne du în odaie, s-o așteptăm. Fata stă la-ndoială. — Haide! se răstește d. Turtureanu... și toți trei intră, împingând pe fată-nainte. — Da ce e? întreabă bătrâna, ridicându-se de la vatră, unde sta stârcită. — Avem treabă cu fie-ta, cu Țâca... — Lipsește ceva dintr-o casă... știe ea ce lipsește, adaugă d. Lefter. — Vai de mine! boiarule, zice bătrâna... N-are Țâca obiceiul... La toate casele boierești o cunoaște pe Țâca... la toate cocoanele mari o știe pe Țâca... — Haide!