Durduind soseau călării ca un zid înalt de suliți, Printre cetele păgâne trec rupându-și large uliți, Risipite se-mprăștie a dușmanilor șiraguri, Și, gonind biruitoare, tot veneau a țării steaguri Ca potop ce prăpădește, ca o mare turburată. Peste-un ceas păgânătatea e ca pleava vânturată, Acea grindin' oțelită înspre Dunăre o mână, Iar în urma lor se-ntinde falnic armia română. Eminescu aici se ridică Baiazid cu turcii asupra românilor. Deci se lovi cu Mircea voievodul și fu război mare, că se întunecă de nu se vedea văzduhul de mulțimea săgeților. Și multă oaste pierdu Baiazid, și pașii pieriră cu toții. — Atunci pieri Constantin Dragușevici și Marco Krajevici. Se vărsă sânge mult de erau văile înroșite. Deci se sperie Baiazid și fugi de trecu Dunărea și puse iscoditori pe la toate vadurile”. Se așteptă, se vede, la o năvălire din partea românilor. Lucrul însă nu era cu putință. Mircea pierduse și el oaste multă și n-avea de unde să și-o împrospăteze numaidecât; apoi știa el bine că de aci încolo au a-l înteți valurile cele mari. Încărcat de glorie și de griji, se retrase la Argeș. Cum ar fi mai schimbat el cununa acelei biruinți pe-o rămurică de măslin! Dar pacea de care-avea atâta nevoie n-o găsea nici între ai lui.