De o parte și de alta, se văd ușoare înălțimi depărtate; în mijloc, porumbiștea cu foile îngălbenite. Îndată însă linii de dealuri se ridică ‘n cale, și pădurea începe, ca să nu se mai oprească pănă la zidurile Tismanei, care e însăși mai înecată în păduri uriașe decât orice altă mănăstire a noastră. Deocamdată, stejari tineri se înșiră deși, cu înaltele trunchiuri supțiri. Vechea pădure e sfârșită, și pe o culme goală, plină de scânduri clădite, fierăstrăul taie scârșnind trunchiurile mari jupuite. Apoi vin ochiuri de lumină, perdele ușoare de aburi. Pănă ce, la urmă, stejarii bătrâni te înfășură, două ceasuri întregi, cu taina lor umedă. Unii au trunchiuri șicrengi tot așa de copleșite de mușchiu verde crescut ca o catifea, și dungi albe arată pe aceia dintre stâlpii codrului cari vor încheia în curând supt securea lucrătorilor lunga și mândra lor viată, lăsând vlăstarelor loc și lumină. Prin pădurea bătută de ploaie trec numai puțini drumeți, supt glugi, cu umbrele, călări, — și țăranii călări au adesea umbrelă, — sau în căruțe și trăsuri. Lipsește mai cu totul scârțâitura înceată a carelor cu boi. În luminișuri și prin curături pasc oi albe, înaintând cu un clătinat ușor al micilor trupuri rotunde, și vite răzlețe.