Cât pentru femei, vorba camaradului, ele atâta așteptau. *** Să tot fi fost miezul nopții, ora crimelor și a misterelor, când umbra rondului se arată-n fața santinelei adormite: — Bravo, sergent! — Era glasul lui Moș Teacă, al lui Moș Teacă, rondul cel neprevăzut și care-nlocuia pe un alt căpitan. Moș Teacă trecuse neobservat printre santinele, pentru că ele imitaseră operația hârdăului săvârșită de șeful de post. Un moment, sergentului era să-i vină rău, dar tăria vinului era mai mare decât a disciplinei. — He, he! strigă șeful de post. Don căpitan Teacă! Bine-ai venit sănătos! Ce vânt?... — Nu vorbi, sergent! — Ei, lasă-mă dracului! Faci pă ticălos acuma... Parcă ce? Pent că ești căpitan? Mai bine vino-ncoace cu noi. — Zău așa! strigară și cele două fete arestate, și veniră de se agățară de gâtul lui Moș Teacă. *** Nici până-n ziua de azi nu s-a cunoscut urmarea. Un singur lucru s-a aflat: a doua zi de dimineață păzitorii țivili ai arestului au găsit în camera femeilor un tablou înfiorător: sergentul de linie dormea lungit pe scânduri, una din femei dormea cu un chipiu de căpitan pe cap, cealaltă, încinsă cu sabia, iar șeful de post dormea ținând în brațe pe energicul căpitan Moș Teacă.