Sărăcia rămase locului unde căzuse ca vai de ea. Oaia finului fătase un miel; acesta, după ce se mai mări, îl miţui şi pe dânsul ca pe mieii ceilalţi şi îi trimise miţele acasă. Ţăranul, şi mai curajos, intră în casă, şi merse iarăşi drept la Sărăcie: – Dă-te, rânjit-o, mai la o parte, că am să pui miţele astea acolea. Şi fiindcă Sărăcia tot cam întârzia, o lovi o dată cu miţele de-i merse fulgii, şi o dete peste cap, mai către uşă. Pe toamnă se pomeneşte cu un alt argat că-i aduce un burduşel de brânză. – Baciul de la stână, zise el, a adunat laptele de la oaia finului, l-a făcut brânză şi l-am adus acasă. – Spune cumătrului, răspunse Neagoe, că finul d-sale îi sărută mâinile şi să ne vedem sănătoşi. Apoi se întoarse repede în casă şi îndreptându-se către Sărăcie, îi zise: – Dă-te, Sărăcie, la o parte, că am să pui burduful ăsta în locul tău. – Da unde să mai mă dau? răspunse Sărăcia. – Ieşi afară, dacă n-ai loc, şi te du în oţelele puştei vrunui vânător că acolo ţi-e locul. – Ba aia-a vorbă! mai pune-ţi pofta în cui. Şi lovind-o cu burduful în cap, o făcu mototol după uşă.