Dacă nu pot să-ți vorbesc cum se cuvine, adio! O să vorbim după ce vei fi scăpat de aici. Nu cumva - adăugă peste puțin - era mai cu minte să-ți spun acestea în auzul comisarului! ?» Eu ascultam uitându-mă mereu la ușă. Santinela stătea însă smirnă la intrare și simpatica figură a comisarului nu se ivea. «Eu cred - i-am zis - că era chiar mai frumos.» «Nu, dragă - răspunse ea. Ar fi fost un fel de insolență, o provocare, și femeii nu-i șade bine îndrăzneala. De ce să mă expun în fața unui om pe care nu-l cunosc și care ar putea să mă insulte? E mai bine așa. Mi-am ușurat sufletul și acum puțin îmi pasă dacă vine» - adăugă uitându-se spre ușă. «Văd, însă, că tot nu vine - grăi - și bine face, căci mai am ceva. E vorba de scrisorica lui Jean Th. Florescu. Ești și tu de părere că n-are Lavinia să se folosească de ea?» «Chiar și dacă n-aș ști, că ești tu de părerea aceasta.» «Ei te știu cine ești - stărui dânsa - știu care-ți erau legăturile cu tatăl lor, care era și el cineva, au stat cu tine la masa lor familială atât la București, cât și la Florica, și nu mai e nevoie să-i rogi pentru ca să-și dea silința de a te scoate de aici.