O plăcere nu e să stai închis între patru pereți apropiați unul de altul și să nu ieși în lume timp de o vară, o toamnă, o iarnă și o primăvară pe deasupra. Chiar mai înainte de a mă fi prezentat la judecătorul de instrucție din Sibiu m-am împăcat cu gândul că are să fie așa, dacă nu chiar mai rău; în loc de a fi mâhnit de cele ce se petreceau, număram zilele care trec și mă bucuram că cele rămase sunt azi mai puține decât ieri. Cu sănătatea am dus-o destul de bine. Abia în timpul celor din urmă câteva luni am început să sufăr de ochi și de stomac. Deprins adică în timpul petrecut la Sibiu să umblu mult la aer curat și la verdeață, trebuia neapărat să tânjesc în curtea cea strâmtă unde nu aveam decât pereți albi în fața mea. Îmi mai era apoi greu că-mi știam soția și copilul în mijlocul unei lumi străine, cu care nu se puteau înțelege și de la care nu se prea puteau aștepta la bunăvoință. Ne vedeam, ce-i drept, în fiecare zi și stăteam mult împreună, dar partea cea mai mare a timpului tot despărțiți o petreceam, și dacă eu eram bine adăpostit în închisoare, lor li se puteau întâmpla atât de multe în mijlocul unei lumi pline de câini, gata în fiecare clipă să muște, și de oameni porniți mereu spre fapte rele, iar eu le vedeam toate mărite când grijile vii mă lipseau noaptea de dulceața somnului.