Mie mi se părea, din contra, peste putință ca el să nu fie încă om căsătorit. Nu numai că aceasta nu se potrivea cu felul lui de a vedea lucrurile, dar mai era la mijloc și moștenirea mătușii celei bogate, la care nu putea renunța cu una, cu doauă. Mă-nșelasem. Vreo doi ani în urmă 1-am întâlnit la Constanța, unde mă dusesem să fac băile de mare ce-mi fuseseră recomandate de medicul meu. Era tot omul pe care-l știam, ceva mai matur, trecut acum de treizeci de ani, deși nu pomădat și sclivisit, îmbrăcat cu deosebită-ngrijire și curat până-n cele mai mici amănunte, înmănușat, purtând cu un fel de nepăsare bastonul cu mâner de argint și oarecum înțepat, încât mă sfiam să întru în vorbă cu el. Deși trecuseră noauă ani de zile de când nu ne mai văzuserăm, el m-a recunoscut și, după toate semnele, se bucură că puteam să stăm iar de vorbă. Chiar de la început a trebuit să-mi dau cu socoteală că Margu avuse dreptate când îl socotise necăsătorit. El m-a poftit adecă să luăm masa împreună, ceea ce, fiind căsătorit, n-ar fi făcut fără să-mi spună că avea de gând să mă prezente soției sale. În timpul mesei m-am dumirit.