Țeranul, spune el, e glumeț, ducîndu-și viața pe timpuri grele prin această virtute superioară a simțului relativității lucrurilor care este umorul, ironia. Sînt oameni sinceri, dar, spune el, nestatornici. Statornicia însă e în legătură cu o situație stabilă, cu averea pe care ai să o aperi, și toate acestea lipseau omului nostru. Cantemir ni spune apoi un lucru foarte important care trebuie să puie pe gînduri: că țeranii nu sînt bețivi, și mai ales că nu beau rachiu. Velnițile, patronate de domni, ale boierilor noștri și ale arendașilor străini, acelea au făcut pe săteni în unele părți să se dea la băutură, dar pe vremea lui Cantemir beția nu era una din bolile cele mari ale nației noastre. Cîrciumile erau foarte rare, doar prin orașe, – cum am spus, subterane, – iar nu la stradă, aținînd calea. Despre rachiu se spune că nu le place decît ostașilor, și se bea numai din păhărele înainte de masă, ca aperitiv. În ce privește legăturile nelegitime cu femeile, judecătorii erau cam toleranți, singura lor datorie fiind să ceară șugubina, sau deșugubina[3], amenda imoralității. Se mai spune că moldovenii sînt oamenii cei mai primitori de pe lume; ei cheamă la masa lor chiar oameni de pe stradă, afară de o singură excepție: cei din ținutul Vasluiului cari, cînd li vine un străin, se îmbracă în haine stricate și apar ca cerșituri la ușă.