Era un burlac, fără copii, trăind mai mult pe la prieteni. Din când în când mai trimetea ceva pe la ziarele moldovenești din acești ani 1850. La 1863, manuscriptele lui ajunseră în stăpânirea lui I.M. Codrescu, proprietar al tipografiei "Buciumul român", care începu o ediție, sub titlul de Muza românească, oprită la vol. I. Cartea se ceti puțin, dar îndestul ca să facă pe autor, în 1866, membru basarabean al Academiei. Nu primi această cinste, care-l făcea să se teamă de prigoniri. În curând se auzi că a murit, dar sfârșitul lui zăbovi până la 1870. II Stamati era un foarte harnic cetitor, de cărți franțuzești firește, fiindcă nemțește nu pare să fi știut, și cercul unei cetiri românești era foarte îngust; cât despre literatura rusească, deși a tradus dintr-însa o schiță satirică, după Sincovski, el pare s-o fi cunoscut foarte puțin numai. Cetind, el lua condeiul în mână și traducea sau prefăcea, fără să arăte autorul, - între altele, și fiindcă nu credea că încercările sale vor fi vreodată tipărite. Întrebuința un grai liniștit, bătrânicios, dar plin de cuvinte pe atât de potrivite, pe cât de rare; uneori câte un vers bine închegat sclipește din mijlocul mării moarte a stihurilor îngânate, ca o dâră de argint în plumbul topit: Căci eternul suflet nu îmbătrânește; Sau: Te văd în oglinda lacurilor line, Și, suflând zefirul, glasul tău îmi pare, Ori, iarăși: Și s-aude vântul suspinând din munte Așa a "imitat" - e cuvântul întrebuințat de dânsul - după Lamartine (trei "Meditații"), după Hugo (măcar două bucăți), după Alfred de Vigny (p. 508 și urm.