monșer, muscalii nu pot să iasă așa lesne din vizuina în care i-a băgat Tractatul de la Paris. — Mai știu încă o noutate, dar este atît de frumoasă, încît sînt sigur că o să te facă să sări de bucurie. — Spune-o, Găinescule! Spune-o! — Țara noastră o să să facă împărăție! — Împărăție! — Da, amice, împărăție; și încă împărăție, știi colea, zdravănă! — Și pe cine o să avem împărat? — Pe fiul lui Victor Emanoil. Rege latin, ce frumos lucru!… Să mai vezi atunci pe ciocoi cum o să se ascunză în găuri de șerpi; iar noi ăștia, liberalii, o să fim în fruntea mesii. Să trăiască regele latin! — Numai de nu s-ar face și el ciocoi, căci Dîmbovița noastră face minuni: oricine gustă din dulcile ei unde parcă bea din fîntîna Letei [19]. Vine neamțul cu sinceritatea lui proverbială, vine englezul cu orgoliul său ce de multe ori atinge brutalitatea și francezul cu sentimentele cel mai frumoase din lume și, cum șed două-trei luni în București, devin mai ciocoi decît ciocoii noștri!… — Așa este, nene Rîmătoriene, ai dreptate… — Și da și nu, dar să lăsăm această convorbire căci… Spune-mi mai bine, cum o duci cu șefia ta de masă?