Scriu aceste rânduri pentru cei cari n'au ce să mănânce. Acum câtva timp, un ziarist monarhist din Franța, vorbind despre boala contelui de Paris, povestia că acest biet rege exilat și fără tron s’a stins încetul cu încetul, din cauză că stomacul său nu putea digera. Agonia a fost neînchipuit de dureroasă. Dar boala asta n’a venit pe neașteptate. Contele de Paris suferia de mult timp de lipsa poftei de mâncare în așa grad, încât numai văzând orice fel de bucate, îi și făcea desgust. Presupuneți că acest moștenitor la tronul Franței ar fi avut altă soartă și ar fi fost chemat într’o zi să guverneze poporul francez. Cine știe la câte dispoziții sufletești ciudate n’ar fi dat naștere stomacul său bolnăvicios! Politica acestui monarh, atitudinea lui față de popor și de armată, vieața lui intimă ar fi fost adeseori hotărîte după lipsurile de apetit, după constipările sau alte stări ale stomacului său, care i-a cauzat moartea. Și cum Istoria ne arată că adeseori răsboiaele desfășurate pe planeta noastră au luat foc, spre pildă, din pricină că un diplomat stângaciu a călcat rochia unei prințese, poate că poporul francez ar fi fost îndrumat spre gurile unor tunuri mai teribile decât ale Prusienilor, pentru că suveranul său, într’un moment de durere de stomah, ar fi declarat răsboiu, cine știe cărei națiuni.