Desnădăjduit, am ascuns țigarea in căptușala pălăriei și . am plecat la școală. Frica mă stăpânia însă, dar bucuria se mai micșorase. Seara, când m’am întors acasă, mi-era groază să dau ochii cu tata. Dar l-am văzut râzând și vesel, câștigase procesul. Ce noroc! Ca de obiceiu, am mâncat o felie de pâine cu unt, am luat câteva chibrituri, fără să mă vadă cineva și am plecat să mă joc cu băieții. Seara aveam totdeauna o oră liberă pentru joc. Eu însă am intrat pe furiș într’un șopron din dosul caselor, unde se aflau câteva mobile vechi, o trăsură sfărâmată și foarte mulți șoareci. Am scos țigarea din căptușala pălăriei și am aprins-o. La început am simțit un miros de hârtie arsă, apoi un cărbune mic, strălucitor s’a format în vârful țigării și fumul a început să iasă subțire, mlădiindu-se. Și am fumat în liniște, cu plăcere nespusă, până abia mai puteam să țiu, în vârful degetelor, cel din urmă rest al țigării. Fumul plutia în aerul greu și mucegăit al șopronului, ca un nor albăstriu. M’am uitat câtva timp la el, cum se resfira și se pierdea cu încetul. E o plăcere să privești fumul, acest lucru neînchipuit de ușor, de subțire și de mlădios.