Deși chemat înapoi la București de regență, nu m-am grăbit. La ce puteam fi bun, așa cum eram, părăsit de atîția dintre ai mei și despărțit și de activitatea parlamentară iar, în afară de aceasta, așa de profund dezgustat de ceea ce văzusem de o bucată de vreme? Vintilă Brătianu a venit să mă vadă, desolidarizîndu-se de la început de persecuția căreia îi fusesem supus cînd nu el era acela care purta răspunderea; mi-a declarat franc că nu simte nevoia vreunui concurs, că nu de aceea a venit la mine dar, cum vorbeam de Institutul de bizantinologie pe care-l făgăduise și pentru care nu vărsase nici un ban, mi-a strecurat ispita, pe care am răspins-o cu indignare, că multe lucruri s-ar putea face pentru instituțiile mele dacă, în chestia prințului, măcar acuma aș fi dispus a face concesiile la care, a doua zi după moartea regelui Ferdinand, mă arătasem cu totul protivnic. […] Cu slabul, deși îndărătnicul Vintilă Brătianu, a cărui stare de sănătate îl făcea nervos, național-țerăniștii vor începe o luptă ca acelea care au dezonorat viața politică a Ungariei și au adus însăși distrugerea statului astfel atacat: Camera era o arenă în care și fruntașii opoziției întrebuințau mijloace de care se pot servi numai cei mai dezmățați din agenții electorali, vechile parlamente de boieri neputînd prezintă un singur precedent.