Despre Moldova, Bandini începe spuind că în Iași biserica catolică e foarte rău ținută, sămănînd a circiumă, fără îngrăditură măcar; în ce privește casa parohială, polonii de lîngă domn o întrebuințau pentru petrecerile lor, și Bandini riscă și cuvîntul de „lupanar”, iar odăile celelalte fuseseră prefăcute în grajduri: puțul era plin de hoituri și murdării, acoperișul de șindrilă spart, păreții crăpați. Acel care ar trebui să ocrotească pe catolici, secretarul domnesc, era „un mincinos, un șiret și chiar un dușman al bisericii”. Cu toate acestea Bandini a trebuit să i se adreseze lui pentru a fi primit în audiență. Audiența cea nouă a și fost acordată. Bandini găsește iar toată curtea în jurul domnului, care avea lîngă dînsul un medic permanent, evreu din Răsărit. La dreapta lui stăteau sfetnici, și Vasile Lupu, care avea o educație politică mult mai serioasă decît Matei Basarab – Matei era un boier de țară, pe cînd Lupu, fiu de curtean al lui Radu Mihnea, știa ceva din învățătura adunată în mintea bogată a lui Radu Vodă, – Vasile, zic, întreabă pe Bandini despre papă, despre aceiași „grădinari” și, în același timp, se plînge de decăderea cea mare la care ajunsese biserica catolică în Moldova. Domnul vrea să știe dacă prelatul are scrisori, și după aceea Bandini însuși se interesează ce episcop latin se găsește în țară.