De-abia e în strada Mitridate și pană în acea a Justiției mai avea de străbătut două: a lui Gambetta și-a lui Popa Prescură… Iuți pasul. Ploaia se-ntețea și, după câteva clipe, auzea cu groază cum îi lipăiau picioarele în apa strânsă repede, prin adânciturile lăsate de tăbliile sfărâmate ale trotuarului. A ajuns. O casă la stradă, cu o poartă mare de fier. Înainte de a intra în curte, Pașalău se opri privind în toate părțile dacă nu-i văzut, apoi ridică repede picioarele pe rând, le șterse cu cele două colțuri ale pardesiului, și încet-încet sui scările, gâfâind, ca și când ar fi călcat postii. Bătu mai întăi în geam; dar în sala luminată strălucitor, nu răsări nimeni. Atunci își aduse aminte de sonerie; se uită, caută. O găsi, e la-ndămână, în stânga, lângă ușorul ușii, dedesuptul unei tăblițe, pe care, lui Pașalău, i se păru că scrie „curaj”! Și, într-adevăr, ridică mâna, de-abia atinse bumburuzul alb și-și trase degetul, ca și când s-ar fi fript. Ușa dinăuntru, de la sală, se deschise, apoi cheia se-nvârti și-n broasca ușii cesteilalte, și un fecior în livrea se plecă puțin, ca și când i-ar fi fost frică să nu i se umezească frizura de aerul jilav de afară: — Poftiți, domnule!