În cea dintâi și în cea de-a treia ședeau câte doi popi. Zoltán privi la ei numai cu coada ochiului, arătându-se a nu-i băga de seamă; după ce însă trecură, el privi îndelungat în urma lor, cercând a-și da seamă de scopul ce vor fi având acești oameni tocmai astăzi, duminecă, în oraș. Starea sufletească în care petrecuse ca de opt ceasuri și agitațiunea în care trăise de opt zile îl puneau în neputință să nu-i aducă pe acești oameni în legătură cu ideile ce-l frământau. El nu se mai îndoia că românii au întâlniri tăinuite și că lucrează în societăți secrete. Acesta era un lucru firesc, cel mai firesc între toate câte se potriveau cu soiul de idei ce-l cuprinsese. Preocupat de asemenea gânduri, el face câțiva pași înainte și începe să se plimbe pe dinaintea casei, așteptând cu nerăbdare să vadă pe vreunul din prietenii săi ieșind pe stradă. În acel moment vede pe peretele alb al casei sale, chiar între ferestre, trei cruci roșii, iacă așa: +++ Zoltán rămâne uimit la această vedere. Nu își aduce aminte să fi văzut ieri aceste cruci… El nu se mai îndoiește că aceste au fost făcute astă-noapte… Dar ce însemnează ele?… Ce sunt aceste?!..