Punga poruncește... buzunarul poruncește... Când îmbătrânește omul, cum am îmbătrânit noi cu Aglaia, nu-mi mai arde de nebunii. Atunci îi pare bine că trăiește... Dăscălița Aglaia își înăbușise lacrimile și asculta în neștire vorbele preotesei. Se uita curioasă la gura aceea largă, la buzele lătărețe care se mișcau repede și fără nici o noimă și în colțul cărora se bolboceau în răstimpuri buburuze de spumă alburie, la limba care se ivea uneori printre gingiile umede. I se părea că e pe altă lume, într-o lume ciudată, unde nu se vede altceva decât cei trei dinți găunoși ai preotesei și obrajii rumeni, sănătoși, ai notăresei, unde nu se aude altceva decât vocea hodorogită a preotesei... Și se simțea atât de singură și de nenorocită, cum nu s-a mai simțit niciodată... 3 După-amiazi durerea se făcu stăpână deplină pe dânsa. Avea friguri și i se părea că o mână rece, aspră, îi netezește fără încetare șira spinării, strecurându-i fiori în carne, în oase, în suflet. Iar mâna aceasta părea că e mâna preotesei care-i spunea mereu: “Să ai ce băga în gură și cu ce să-ți învelești goliciunea... Încolo, toate sunt mofturi și copilării. Toate, toate! Până și frumusețea, până și tinerețea...” Se trânti, îmbrăcată cum era, pe pat, închise ochii, își împreună mâinile pe piept și așteptă așa, singură nu știa ce.