Lucrul acesta nu-l știŭ din auzite: e cel din urmă proces în care am pledat, cea din urmă execuțiune, la care am asistat. Plânsetele celor douĕ femeĭ, căința fiiceĭ și blestemele mumeĭ n’aŭ găsit nicĭ ur rĕsunet in inima cumpĕrătorului, care procedase la urma urmelor, corect și profitase numaĭ de dreptul pe care-l avea în virtutea legiĭ ca cetățean al Statului ungar. Indignațiunea mea însă pare că-l atingea. Mĕ știe, gândiam eŭ, om civilisat șu cu óre-care trecere, ține să nu se pună în luptă cu mine și va fi accesibil pentru un act de generositate. “Mi-e milă și mie de sĕrmana vĕduvă, care a fost rĕŭ povățuită, și sînt gata să-ĭ las întréga avere-mĭ zise el; mĕ mulțumesc cu asigurarea hipotecară a pretențiunei mele." După grele și îndelungate negocieri am pus dar la cale o învoială, în virtutea căreia vĕduva rĕmânea stăpână pe întréga avere, fiica eĭ se mulțumia cu 50 florinĭ, iară d. Steinbach rămânea creditor ipotecar pentru datoria de 1200 florinĭ, dați cu camătă legiuită, 6 la sută. Vĕduva avea dar să plătĕscă 72 florinĭ pe an, ba chiar și din această sumă se maĭ scădéu 25 fl., chiria odĕiĭ despre stradă a caseĭ, în care d. Steinbach, om generos, voia să adăpostéscă o familie săracă.