Cea d’intăiu se desfășură la vale, de-a lungul Dâmboviței. Încă trei chilometri, și sântem în șchela cealaltă, Rucărul, ale cărui turnuri și case albe se ivesc îndată, la locul unde se întâlnesc trei Pietre mari, dintre care una poartă brazi pe coastele ei. Rucărul adăpostia odată pe vameșii Domnului muntean, oameni siguri și cu multă trecere. Astăzi, el are o școală, o primărie foarte mare, un otel cum nu mai poate arăta alt sat din România, ofrumoasă și lungă primblare pe lângă râulețul prins în maluri îndreptate și pietruite și foarte multe case de o gospodărie aleasă. Noua biserică se înalță mândră într’un colț, pe când cea veche se ascunde într-un cimitir întins, unde o cruce se ajunge cu alta. Doi meșteri din Câmpulung, plătiți de un negustor grec din părțile Castoriei, ginere de boierinaș muscelean, au clădit acest lăcaș foarte cuvincios, cu pridvorul răzimat pe stâlpi de cărămidă. Zugravi cu imaginație au înfățișat în acest pridvor judecata cea de pe urmă, cu mulți draci negri ca Țiganii și cornorați ca boii, cari au nume pline de înțeles: Zorilă, Negrilă, Trăgilă, Cocoșilă și Zghidarcea. Frumoșii copii din sat însă li-au spart frunțile, li-au scos ochii și li-au deschis burțile cu pietre, și grozăviile ladului nu par potrivite cu o așa de blândă țară, având atâta putere în oameni, atâta mândreță în îmbrăcăminte, atâta seninătate nevinovată în cuget.