Dar mai ales ținuse să se despartă de Paul și să rămână câteva clipe singură, pentru ca să poată cumpăra în taină câteva surprize pentru pomul de Crăciun, mici fleacuri pe care abia diseară le va scoate din rucsac, la aprinsul lumânărilor. Se întoarse la Coroana însuflețită de alergături și speriată de întârziere. — N-ai uitat nimic, Paul? Ai cumpărat tot? Ești gata de drum? Plecăm? El era în stradă, la marginea trotuarului, rezemat de un mic automobil albastru, la care se uita cu o ciudată privire fixă. — Ce e cu tine, Paul? De ce nu răspunzi? Ce s-a întâmplat? O cutremura privirea aceasta descurajată. Era privirea lui din seara primei întâlniri, acea privire obosită care nici un avea destulă putere ca să ceară ajutor. — Nu plecăm, Paul? Nu mai vrei să pleci? El răspunse cu vechea lui ridicare din umeri, care spunea că totul îi este indiferent. “Ce repede își regăsește omul ăsta gesturile lui pierdute!” gândi Nora. Era automobilul lui Ann. Paul trecuse pe lângă el fără să-l vadă, dar pe urmă, din pragul hotelului, întorsese deodată capul, ca după un trecător care te-a salutat și nu i-ai răspuns. Da, era automobilul lui Ann. Mersese spre el cu o explozie de bucurie.