Pașalău nici nu apucă să pășească bine pragul, și feciorul îl și descheia la palton, în aceeași vreme în care îi și smulgea pălăria din cap; apoi, întorcându-l în loc, pe călcâie, ca pe-o păpușă, îl dezbrăcă, lăsându-l în redingotă. Pe urmă feciorul se înclină mai adânc: — Mă rog, poftiți! Il luă de mijloc, îl trecu printr-un antreu lustruit așa de tare, că lunecă de două ori pe spate, apoi îl aruncă într-un salon. Pașalău rămase buimac, în mijlocul odăii îmbrăcată toată în albastru, cu oglinzi mari, drepte, de sus până jos, cu două policandre atârnate de tavan — o lumină orbitoare. În oglinda din față omul se văzu bine, deși la-nceput nu-i venea să creadă că e el. Pentru întăiași dată se privea întreg, bine și amănunțit. Niciodată nu se văzuse atât de subțire, că parcă redingota măslinie — el o crezuse neagră cum e cărbunele — îi ținea oasele strânse la un loc, să nu se risipească pe jos. Și nasul lung i se scobora așa de adus înăuntru de vârf spre gură, ca un clește ce-ar fi vrut să-i smulgă ceva — cuvintele care acum simțea el bine că n-o să-i vie pe limbă. Ochii șterși: cărunt, zgribulit… Tare-mbătrânise!… I se părea că-i la un vrăjitor.