De două ori, două piese. De patru ori, un pol. Vorbea serios și băieții o știau. Avea pasiunea de a-și cheltui astfel banii. Îi întâlnea pe stradă și le propunea cele mai năstrușnice afaceri. Era nebun – asta se vedea bine – dar avea o calitate: plătea imediat. “Nu cer credit. Uite, ai un pol dacă mănânci două kilograme jumătate de plăcintă cu carne.” Sau: “Zece lei pentru cine se urcă, duminică, pe al treilea felinar din grădina publică.” Îi privea atunci cum execută treaba comandată, serios, fără să surâdă, fără să aprobe, aștepta să se termine și pe urmă, ca un negustor care știe pe ce își dă banii, scotea hârtiile din buzunare, le număra cu băgare de seamă și plătea. În seara aceea, operația cerută era mai complicată. Locul era întunecos și era greu de înșirat șireturile acolo pe trotuar. — Am dreptul să mă duc peste drum lângă felinar? Întrebă unul. — Nu. Aici. Dacă vă convine, dacă nu… Oamenii se uitară întrebători unul la altul: păreau că măsoară greutatea lucrului și calitatea prețului. Pe urmă, cu un surâs ce voia parcă să spună: “Cu atât mai rău pentru tine, dacă ești nebun – noi banii n-avem de ce să-i pierdem”, se așezară pe trotuar unul lângă altul și începură treaba.