mai avem, zice d-nia-lui, abecedarul de V. Dogariu, tot fără figuri și altele”. D-l Pop Florantin face un pas urieș de la azibucoavnă pînă la aparițiunea abecedarelor; dovadă că nu știe prin cîte faze a trecut literatura noastră didactică, nici cîte forme de abecedare s-au strecurat de atunci și pînă acum, cînd apare d-nia-lui ca mare reformatoriu (?) de abecedare. Dar aceasta îl privește pe d-nia-lui. Noi să venim la metodul d-sale de „prioritate, urgență și generalitate”, după cum el numește însuși; adecă, la abecedarele cu figuri, în care stă toată măiestria metodului, ce susține cu atîta încăpățînare, că la cunoașterea literelor este de nevoie de a se sprijini memoria copilului pe ceva, „pentru ușurarea pasului celui mai greu”. Apoi tot cam așa se urmă cu trătajii și mai tîrziu cu azibucoavna, la arătarea și cunoașterea slovelor. Ce altă însemnează: azi, buche, vede, glagore, dobru, est, juvele, zalu, zemne, iji, i, cacu, lude, mislete ș.a.l., decît niște numiri sau niște cuvinte cunoscute, la slavoni, și luate ca mijloc de-a ajuta și sprijini memoria copilului pe ceva, ca să poată ținea minte slovele mai cu ușurință? Celor vechi, cînd întrebuințau numiri ca: azi, buche, vede, glagore..., la cunoașterea slovelor, pentru a ajunge la slovenire și cetire, deși se țineau ca orbul de gard, totuși li se mai putea da oarecare dreptate, căci așa era sistema pe care o primise de la slavoni, deodată cu împrumutarea alfabetului chirilic, și de care sistemă nu se puteau dezbăra așa de ușor, macar că întîmpinau foarte mare greutate.