Se știa prin toate satele că tânăra fată avea o inimă de aur pentru cei nevoiași, printre cari se socotea și familia ei. De astă dată, Mândrescu o lovea direct, zălogindu-i noatenul care-i era atât de drag. Nu mai era nici o îndoială; mânzul se afla la curte. Stăpânindu-și necazul, Mincu zise iubitei lui: - Așa că, iar trebuie să te duci la câinele acela... Ea îl învălui cu o privire înflăcărată: - Trebuie! - Și nu-ți pasă nimic? Nu suferi? - Ți-am mai spus-o: degeaba am merge împotriva vântului. Mai bine să ne plecăm capetele. Tu știi că sunt a ta pentru totdeauna, dar soarta noastră e în mâinile altora. .............................................................................................................................. Soarele era sus de tot, când Minca și cei doi mânji ai ei se întorceau la casa părintească. III. ȚAȚA MINCA SE „GREȘISE" La o săptămână după întâmplarea cu noatenul, părinții Mincăi, care se numeau Vădinoi, țineau sfat de familie. Foarte numeroși pe „Vărsătură", alde Vădinoi străluceau toți prin trufie și sărăcie. Ei admiteau să fie săraci, ca mai toți țăranii din partea locului, pe cari structura oligarhică a țării îi ținea într-o jumătate robie. Ei n-admiteau ca sărăcia lor să fie pătată de-o „rușine". - Vreau să sfârșesc cu rușinea asta!