― Glumești, prietene ! Desigur, a craniu poate să semene schița ta, dar nu-i defel un rac !... ― Mustețele ! zise Edgar, mustețele !... Îmi pare că le-am redat destul de bine. ― Foarte bine, dar nu le văd ? ! Îi întinse hârtia, căci desenu semăna, să juri, cu un cap de mort. Edgar luă desenul supărat și voia să-l arunce în foc, când deodată îngălbenii. Examină curios hârtia, luă o lumânare și se așeză tocmai în colțul celălat al odăii. După câteva minute de atenție, scoase portofoliul și o vâră înăuntru cu grijă, apoi se adânci pe gănduri. Prințul Glinka, văzând situația, plecă fără să mai zică nici un cuvânt. O lună după această întâmplare, dânsul primi vizita lui Bob. ― Ei bine ? ce mai e nou Bob ? Ce mai face stăpânul tău ? ― Rău ― răspunse el ― stăpânul nu se plânge, dar e rău bolnav. ― Cum se poate ! A căzut la pat ? ― Nu, nu-i la pat. Chiar din pricina asta boala se înrăutățește. ― Nu înțeleg, Bob. ― Stăpânul a devenit cu totul gânditor. Acum are capul plecat, umerii gârboviți, e galben la față, și toată ziulica nu face decât să numere și iar să numere.