Acolo ședea cu chirie avocatul Iosipovici care, dornic de muncă și de clienți, se scula foarte de dimineață. Ferestrele erau deschise. Un pici sprinten, cu ghiozdanul subțioară, tocmai ieșea pe poartă, plecând la școală. — Stai, Mișule! zise institutorul. E acasă tăticul?… S-a sculat? — S-a sculat de mult, răspunse copilul, strigând spre casă: Tăticule! Tăticule! Într-o fereastră apăru capul lui Iosipovici, tuns la piele, întrebător. — Eu sunt, domnule Iosipovici, glăsui Popescu, intrând în curte cu Șulăm de mână. Să mă ierți că te deranjez așa de dimineață, dar când vei auzi despre ce e vorba, ai să te iei cu mâinile de păr… — Poftim, poftim! zise avocatul intrigat, adăogând către servitoarea care deretica prin odaie: Aide, Leanco, isprăvește și închide geamurile, că vin niște clienți… Lângă scară, Șulăm se opri încurcat: — Cu marfa ce fac acuma? — Lasă bidoanele afară, jupâne, că aici nu fură nimeni, îl învăță institutorul. Pentru orice întâmplare, bătrânul luă cu sine baremi măsurile… Avocatul îi întâmpină în capul scării, frecându-și mâinile. Când îl văzu, Popescu simți un fior ciudat în inimă și deodată, trăznindu-i prin minte că Miliță Dogaru e președintele eforiei școlare, se gândi uimit: „Oare ce m-oi fi amestecând eu unde nu-mi fierbe oala?” — Încă o dată, domnule Iosipovici, iartă-mă că… bâigui institutorul cu un surâs zăpăcit, dar e un caz foarte… Știi, e într-adevăr ceva… interesant… Iosipovici îi conduse în biroul de unde servitoarea venea cu mătura și fărașul.