„O fi sughițînd”. Un vechi gînd care tresări din impresiile și credințele copilăriii. Cum ar fi mai frumos? Cu batista la ochi, sau cu privirea neclintită asupra unei lumi depărtate și fericite? Și jos cuvintele: în ziua de Crăciun. Pe Strada Polonă, nimeni. Pomi încărcați de zăpadă, în apropierea unor case mari, o țigăncușe ghemuită într-un palton vechi, cu buzunarele scoase afară. Crezui că e bolnavă. Trecui drumul. Mînca un codru de pîne albă și întindea, cu poftă, de niște costițe de porc. În fața ei un cîne gras și curat. Un danez șoriciu. O privea. Cu ochii dupe friptură. Frumoasa lui zgardă dovedea că e un… bogătaș… Și ce lacom!… Fulgii de zăpadă cad liniștiți. Cînele se uită, îi scînteiază ochii. Are aerul d-a-i zice: „Bre! ce lucruri bune mănînci tu!” — Nu ti-e frig? o întrebai eu. — Țu…’ — Nu ti-e frică de cîne? — Țu..’. — Dacă ți-o lua friptura? — Poi, slujnica lui mi-a dat-o. — Ce-o fi vrînd el? — Carne. Oase, nu vrea oase, că i-am dat oase. Fetița, murdară, ghemuită, mestecînd repede. Cînele, gras, mîndru, stînd pe picioarele de dindărăt. Un bogat care rîvnea la un sărac. — Fetițo, vrei un franc? — Un franci… Ce ochi mari și frumoși!