Atunci: lacrimi, țipete, melancolie, disperare, sinucidere — un roman întreg! Ce e de făcut? mă întrebi. Scumpe necunoscut, și eu am pierdut idealuri, ca și d-ta, dar nu m’am omorît. Cu aceasta se încărcinează decepțiile. Și apoi sinuciderea nu este un eroism : este o lașitate. Eroii adevărați îndură vieața așa cum e. Ei se revoltă, ei plâng, ei luptă pentru a o îmbunătăți, dar nu dezertează. Pe Werther îl plâng, dar nu-l admir. Și pentru că am renunțat de mult a mai căută idealuri, iubesc toate femeile. Orice femeie are ceva bun: fie frumusețe, fie cultură, fie delicateță de spirit, fie voluptate, fie virtute, fie bunătate. Ia de la fiecare ce are bun. Fii puțin copil cu ele ; sincer și gingaș totdeauna. Lasă fiecăreia câte ceva din sensibilitatea și spiritul tău. Încântă-le; nu le uită; nu fii ingrat cu ele; nu le vorbi niciodată de rău ; inspiră-le încredere și sentimente nobile. Fugi totdeauna de cele cari își tarifează sărutările. Orice s’ar zice, femeia rămâne eternul farmec al vieții: Les morts ne sont jaloux, dans leur paix solitaire, Que du murmure des baisers, zice poetul Haraucourt. Și adu-ți aminte că blazatul Müsset a mărturisit, în ora morții, că ar fi iubit și a douăsprezecea oară.