S-a dus și s-a încurcat. Șase ani sunt o bucată bună de viață și șase ani se împlineau peste câteva luni de când ei nu se văzuseră: cum, Doamne, să nu se încurce?! Ici un sfert de ceas, colo altul și încă unul: nici nu simți când te apucă seara. Apoi dacă e vorba, nici nevastă, nici copii, nici treburi de vreun mare zor nu-l așteptau acasă, și tare era bine pe acolo pe la Obor, unde-și petrecuse copilăria. Ce păcat că nu mai putea să trăiască în lumea aceasta, unde toți îl întâmpinau râzând cu bucurie, toți îi vorbeau cu inima deschisă, toți umblau în voile lui, toți se făleau cu el, încât până seara, întreagă mahalaua știa că s-a întors fratele lui Duțu și vărul lui Tudor de la Paris. Nimeni însă nu-l putea opri de a se întoarce cât mai des în ea. Așa zicea Voicu când se întorcea la otel. Ziua următoare Voicu a început să bată pe la ușile miniștrilor și mult are să alerge cine a pornit o dată în calea aceasta, mai ales când nu-i purtat de cineva care are iarba-fiarelor ca să-i și deschidă ușile la care bate. Își închipuise Voicu că toți miniștrii au să se sperie când vor afla că el e Voicu Dieu, care a luat premiul întâi în toate clasele și se întoarce acum cu diplomă în țară: miniștrii însă nici că-l știau cine e. Iară el venise în postul Paștilor anume pentru că era în ajunul campaniei și ținea să nu se plimbe, ci să-și înceapă cât mai curând lucrarea.