Prietenii fumau și beau ceaiuri. Era un cerc de tineri retrași puțin din lume și cam obosiți de vieață înainte de timp. Se adunau aproape în fiecare seară, la unul din ei, pentru a vorbi și a cugeta. Fiecare povestise ceva din «romanul vieții sale». Acum venise rândul lui Tudor Hlugeanu, un tânăr înalt, slab și cu o dulce expresie de tristețe în ochi. — Al meu e simplu! zise el către prieteni. — De sigur e o aventură de iubire. — Nu! — Sau poate o întâmplare din vieața ta de student. — Nici asta! — Atunci despre ce e vorba? — Veți vedea. Toți tăcură. În sobă focul ardea liniștit și da un farmec intim acestor clipe de mărturisiri. Tudor Hlugeanu închise ochii pe jumătate, își înclină capul pe umerii unui prieten, apoi începu : «Scrisoarea notarului îmi sosise la opt ore dimineața. Eram gata să ies de acasă, pentru a mă duce ca de obiceiu să mă plimb în grădina Cișmigiu. De cu seară mă simțiam indispus, mă închisesem de vreme în odaie, spre marea uimire a prietenilor mei; iar lumina lunii, străbătând prin fereastra deschisă, mă supără ca ochii unui curios, care se uită fix la tine, ca și cum ai fi un animal de menajerie sau o statue de muzeu.