― Cum, Bob, ți-e frică să atingi un rac mort. Apucă-l de această ață, dacă vrei; dar dacă nu-l iei cu tine într-un fel oarecare, am să fiu silit să te lovesc. Neavând ce să mai spuie, Bob luă racul de capătul sfoarei și începu să se suie pe copac cu o nemărginită băgare de seamă. Suirea era grea din cauza fricii racului. Negru îmbrățișă cum putu mai bine trunchiul și se înălță cu greutate până la cea dintâi ramificare. ― Acum încotro trebuie să apuc, stăpâne ? ― Mai sus, mai sus, Bob. Negru se supuse. Se urcă, se urcă, mereu și nu se mai văzu în desișul frunuelor. ― La ce înălțime ești ? strigă Edgar. ― Așa de sus că văd cerul printre crengile copacului. ― Atunci privește trunchiul și socotește ramurile de sub tine. Câte vezi ? ― Douăsprezece ramuri, stăpâne. ― Suie-te cu o ramură mai sus. Bob strigă că a atins ramura a treisprezecea. ― Acum, Bob, ― țipă Edgar ― mergi înainte pe aceste ramuri, atât de departe căt poți. Dacă vezi pe ea ceva curios să ne spui. Prințul Glinka privea la scena aceasta cu multă îngrijorare. El începuse să se convingă că prietenul său e nebun, căci ceea ce făcea nu era fapta unui om sănătos la minte.