La Teleajen, cetatea de strajă ai cărei pârcălabi plătiră cu viața ticăloșia domnului lor, primi veste că turcii, gătiți de război strașnic, vin prăpăd, și că de la Mircea n-a mai văzut Dunărea atâta sodom de oaste. Vulturul se rotește deasupra cuibului, când e vremea a vijelie. Cele dintâi zile ale lui noiembrie îl găsesc pe Ștefan la Vaslui, în ropotele marilor pregătiri. De pe culmile dealurilor buciumile cheamă-n toate părțile cu strigări stăruitoare. Chiote răspund în depărtări. Noaptea, până către ziuă, clipesc lumini pe măgurile de strajă. Și cete de călăreți izvorăsc de prin satele bogate, sub povața boierilor ce-și au partea de cinste, după câți viteji aduc în luptă. Pâlcuri de plăieși coboară din munți, pe drum întâlnesc turme, chervane-ncărcate — băjenia câmpului înfricoșat. Din zori până-n noapte curg spre staniștea oștilor darabani și glotași din Țara de Sus, bătrâni iscusiți, cercați în războaie și flăcăi sprinteni, în cojocele-nflorite, cu ghioaga pe umăr și căciula brumărie dată pe ceafă, a voie bună și a dor de luptă... De la poloni și de la unguri mai nici un ajutor n-au avut moldovenii, la o cumpănă ca asta. Și doar de valul ce-nainta, n-avea a se teme numai Moldova. Ștefan, prin iscoadele lui, știa toate mișcările vrăjmașului.