După înfrîngere, mulți dintre fugari – pe |cînd Sigismund fugia pe Dunăre ca să ajungă, încunjurînd Peninsula Balcanică, pînă în Dalmația – au trecut pe la noi, unde au fost dezbrăcați de haine, după mărturia lui Froissart. Alții dintre luptătorii nerăscumpărați au rămas robi la turci. Unul dintre ei a fost și acest Schiltberger, care a stat vreo douăzeci de ani în Imperiu: scăpînd într-un tîrziu, a venit la întoarcere prin părțile noastre, pe care deci le-a văzut la 1396 în calitate de cruciat și după 1420 ca bătrîn drumeț obosit, care se duce spre casă. [2] Alți pelerini luau drumul, care era al pelerinilor ruși, poloni, lituanieni, dar mai ales al ortodocșilor ruși, către Cetatea Albă, străbătînd o parte din Basarabia, pe la localitatea, pe care unul dintre dînșii o numește „Mitirivi Chișini”, în legătură cu cuvîntul din limba slavă care înseamnă vamă, și cu Chișinăul,[3] care ar fi existat pe vremea aceasta ca sat. De la Cetatea Albă era prilej ca drumeții să fie duși la Constantinopol, de unde luau, sau drumul de uscat, mai rar, sau drumul de mare, pentru a ajunge la Ierusalim. În afară de călugări și de acești pelerini înarmați cari sînt cruciații, este, în sfîrșit, și o altă categorie de oameni cari au străbătut, fără să scrie, foarte adeseori aceste părți.