Nu putea dânsa să mai stea cu un făcător-de-rele, pe care, dacă nu azi, mâne îl luau, ca să-l ducă poate pe toată viața în temniță. În zadar erau toate, traiul lor era sfârșit! În curte însă se opri. Câinii din vecini iar începură să latre, cum latră câinii numai când simt om străin prin apropiere. Cuprinsă de temerea că acum vin, în adevăr se apropie prigonitorii lui, ea se întoarse repede în casă, ca să-l deștepte și să-i spună ca să fugă ori să se ascundă. - Ce-i? strigă el, sărind în picioare când ea-l atinse puțin, ca să-l deștepte. - Fugi! - șopti dânsa cu glasul înecat de spaimă - că vin să te prindă. El stete puțin buimăcit. - Nu se poate, grăi apoi; ar fi venit ei de mult dacă in-ar fi zărit când am venit. Deșteptat, cum fusese, din somn, el ar fi fost în stare să jure c-au trecut mai multe ceasuri de când se afla acasă: era peste putință ca ei să-i fi lăsat atâta timp. Câinii, însă, câinii lătrau a om străin, ba, ascultând mai cu dinadins, Laie auzi în cele din urmă prin liniștea nopții și pași de oameni ce înaintează încet și cu măsură.