El avea, în cele din urmă, dreptate; ea se purtase ca o copilă răsfățată, rău-crescută. După ce jocul s-a curmat, ea ar fi voit să se apropie ca din întâmplare de dânsul și să facă ca și când nimic n-ar fi fost; pe când însă ea nu putea să scape de dl Brădeanu, un tânăr avocat, el avea de lucru în altă parte. Dl Bogyó Feri, pădurarul împărătesc, făcuse prinsoare cu părintele Ioan că are să ridice el singur butoiașul cu must de boabe alese, care se afla sub streașină, și să-l așeze în car. L-a și așezat, spre marea mirare a tuturora. — Puțină treabă! grăi Ignat, vecinul părintelui, apoi luă butoiașul din car și îl ridică pe umărul său, spre mai marea uimire a celor de față, care se adunaseră împrejurul lor. Națl nu era nici el dintre cei ce nu se miră. De! ușor nu era butoiașul acela. El se plecă, puse mâna, ca să-ncerce, ridică butoiașul o dată până spre genunchi, încă o dată până spre mijloc, apoi își încordă puterile și-l puse și el, întocmai ca Ignat, pe umărul său. Obrajii îi erau, ce-i drept, înroșiți de sânge, ochii îi ieșeau mai tare din cap, picioarele îi stăteau ca înfipte în pământ și partea de sus a trupului tremura sub povara cea grea, dar el ridicase butoiașul și-l ținea pe umăr.