Nu simțea nimeni că patronul e dus rău de tot cu gândul, că stăpâna casei nu e ca de obicei și că se ivește pe ici, pe colo câte o lacrimă în ochii râzători ai Tincuței. Abia când a venit rândul la turnarea plumbului și-a adus pe ici, pe colo câte unul aminte de Pantelemon, care a turnat și el odată plumbul topit și i-a ieșit de tot anapoda. - Minciuni! ziceau unii. - Mofturi! ziceau alții. Cine mai poate să pună vreun temei pe asemenea minciuni?! Mai ales Tincuța nici nu mai voia să toarne ca de obicei plumbul. De ce să-l mai toarne, când atât de bine știa că nu-i adevărat ceea ce iese din el? „Uite! își zicea d. Ceplac. Așa se slăbește credința în inimile oamenilor: vine câte un om hain ca mine, se pune împotrivă, și nu mai crede nimeni. ” - Toarnă, fată, - stărui - că nu știi ce-o să iasă. Tocmai acum s-a întors Chiriac, lihnit de foame și istovit de multă umblătură prin viscol și prin troieni, aducând cu el pe Pantelemon. Au stat o clipă cu toții uitându-se unii la alții, apoi să vezi chiote și gălăgie și zarvă și-mbrățișări - în adevăr să ridica casa-n slava cerului.