Petre își îndoise puterile ; luntrea par’că sbura. Când ajunseră la locul de unde porniseră, moș Tudor luă pe Petre de braț, îi smulse cuțitul dela brâu și cu vorbe bune căută să-i domolească furia. Casa lui Petre era așezată pe deal. — Asta nu gândiam s’o petrec, mai rosti moș Tudor, ți-nându-se de pașii lui Petre, care urcă dealul. Barbu rămăsese în vale, lângă luntre. Când ajunseră în fața porții, Petre se opri, respirând greoiu. La lumina lunii, figura lui se zăria palidă ca a unui mort, ochii lui deveniseră sălbatici. Intrară ușor în curte. Moș Tudor îl ținea de braț. — Stăi, întâi să ne uităm pe fereastră, șopti bătrânul. Razele lunii băteau în geamurile neacoperite de perdele. Amândoi se apropiară în vârful picioarelor de fereastră și priviră înăuntru. Femeia lui Petre, cu sânul desgolit, își legăna copilul în brațe, care plângea încet. Glasul ei îngâna un cântec de leagăn, adormitor și melancolic. La icoana din părete, candela ardea. În toată împrejurimea, tăcere și singurătate. Moș Tudor se 'retrase dela fereastră, și ținând mereu de braț pe Petre, îl depărta câțiva pași de casă. — Asta ți a fost bănuiala? întrebă el, clătinând din cap... Ai năucit, omule !