O privii. Din chipul alb răsăreau ochii mari, rotunzi și albaștri, ce parcă nu te mai lăsau să privești altceva. De supt pălăria cu pană mare, neagră, fata ei avea ceva neobișnuit de fermecător. Ea se uită o clipă la mine, apoi își plecă privirile spre luciul apei. Simții o tulburare adâncă în suflet. Cu cât o priveam mai mult, cu atât îmi părea că femeia aceasta îmi era cunoscută: în sufletul meu găseam parcă urme dintr-o iubire depărtată. Unde s-o fi văzut? Vâsleam rar, luntrea luneca ușor. În dimineața aceasta părea că nu trăiam decât noi doi și lebedele ce înotau liniștite, ca și cum ne-ar fi urmat. Necunoscuta lăsă mâna dincolo de marginea bărcii, de-și muie degetele în apă. Vroiam să vorbesc, pe buze îmi veneau cuvintele și parcă îmi era frică măcar să șoptesc. Odată mi s-a părut că și dânsa vroia să spuie ceva. Fața însă i se liniști, rămase nepătrunsă, umbrită de genele arcuite și mari. Dar, cum treceam pe supt un pod care ne aruncă pentru puțin în umbră, m-am silit să pot întreba: — Mi se pare că te cunosc. Dânsa mă privi, zâmbi și-mi răspunse cu glasul încet: — Nu cred. — Ceva îmi spune că noi ne-am mai văzut.