Noii mei tovarăși de suferință nu știau însă acestea și puteau în toată nevinovăția să zică: «Iată ziaristul, iată dascălul român, iată scriitorul care face, ca membru corespondent, parte chiar și din Academia Româină». Îmi făceam, fără vina mea, de rușine neamul. Norocul meu a potrivit însă lucrurile așa ca să se strecoare și aici oameni ca Sergies și ca Iohan care să mă ia sub ocrotirea lor și să spună că eu sunt om de capul meu și n-am să fiu socotit deopotrivă cu alți scriitori, dascăli ori ziariști români, care s-au lepădat de mine ca botezatul de Satana. Am fost rânduit să stau într-un frumos salon, în care se aflau două paturi de bronz, amândouă cu saltea de sârmă, cu altă saltea de păr de cal, cu cearșaf curat, cu perini de puf, cu plapumă, nu scânduri, dragă, nici perină umplută cu paie, nici pătură de lână aspră stogoșă. La un perete mai era o lată canapea cu arcuri de sârmă, bine și gros căptușită. Am fost deci rânduit aici pentru că se aflau numai doi clienți în salon și mai era pe canapea loc și pentru al treilea, adică eu. La ușă am fost primit de doi domni foarte politicoși, pe care îl cunoșteam: unul, Dr. Linde, care fusese adus și el de la Domnești, ca să i se facă formele, iar celălalt, cunoscutul antreprenor de zidiri Harței, cu care mă împrietenisem la Bușteni, unde a zidit marele hotel pe terenul vândut de mine unei societăți al cărei acționar rămăsesem.