Irrra!... Un sergent se dăduse pe lângă „nemțescul” din fund. — Dumneata ești tot recrut, musiu? — Da, recrut... — Da’ cum de v-a adusără cu țăranii ăștia?! — Eu știu? în ziua de azi nu să mai dă nici o considerațiune unui băiat mai dă familie. Nici n-a vrutără să știe, m-a adusără dă la București pentru că am contat acum vo câteva luni cu domiciliu în Botoșani. Parol d-onor, m-am stenahorisit! [1] Și, dezgustat, sătul până-n gât de atâta ședere între sucmanele jegoase, scoase o tabacheră roșie cu o potcoavă de metal deasupra și începu a-și face țigară. Când isprăvi, își aduse aminte și de sergent. — Poftiți, faceți țigară? — Vă mersi... ca să nu vă refuz. Și, la rândul lui, sergentul începu să răsucească o țigară groasă... ca dintr-al altuia. * * * Se auzi în curte un semnal. Din toate părțile începură să alerge ofițeri, sergenți, soldați. Fiecare se grăbea să-și găsească o treabă, și din gură-n gură auzeai aceleași cuvinte: „Vine don colonel”. Colonelul urca scările încet, greoi, cam adus de mijloc, cu o mână pe sabie și cu alta-n vânt; barbișonul sur, adus înainte de vârf îi atârna solemn de la bărbie. Toți își luară poziția.