— înțeles, domle colonel! — Ei, nu te miști ? — Dar… — Ce, dar? — S’trăiți, domle colonel, nu mi-a mai rămas decît popa de spațiu… Și, întinzînd palma dreaptă, îi prezentă un rege de treflă. Colonelul, scos din fire: — Ce e asta, măgarule? Fofolea muri și învie. Popa de spațiu sălta în mîna lui de țăran ca pe jeratec. — Ce cărți ai lăsat pînă acum, dobitocule? — U-u-u-un pa-a-chet întreg… — Bate-te-ar Maica Precista să te bată!… M-ai făcut de rușinea tîrgului, scîrnăvie ce ești!… Sus! Ș-acasă! Colonelul plesnea de mînie și tăcea. Mitzi, abia stă- pînindu-și rîsul, tăcea. Ceva mai tîrziu bietul colonel răsuflă: — Ei, ei, ei, ce-au să gîndească oamenii de noi? Mitzi izbucni într-un rîs ascuțit, care, coborînd repede și cromatic, se stinse în oftaturi dureroase. I-a venit rău… Colonelul, speriat… freacă-i mîinile, freacă-i tîmplele… — Mitzi, nu fi copil!… Nu e nimica!… Popa de spațiu, Mitropolitul… Nimic, Mitzi, nimica!… — Nu știi ce drăcoaice sunt femeile, zise Bogdan, întrerupîndu-și povestea. Ce credeți că s-a întîmplat? — I-a venit rău, i-a trecut și-a jucat mai departe, jumătate leafa lui Mitzu, răspunse Vladimir. — Aș!… S-a prefăcut… Mijloc suprem, ca să scape și pe bietul Fofolea din gheara colonelului… Și, ceva mai tîrziu, lingușindu-se ca o pisică pe lîngă fripturica unui copil, s-a tot împrumutat peste jumătate din leafa colonelului — asupra căreia discuție nu mai încăpea—așa că rezultatul a fost: colonelul slujea și Fanșetta și Iolanda încasau leafa colonelului.