Călătorul iese din Moldova prin Camenița, cetatea polonă aproape de Hotin. Iezuitul Giulio Mancinelli a fost pe la noi între anii 1582 și 1586, în epoca în care tronul Moldovei era ocupat de Petru Șchiopul, bunul domn inofensiv, „matca fără ac”, și de Iancu Sasul, a cărui stăpînire de cîțiva ani a fost terminată prin acea scenă tragică de la Lemberg. Înainte de aceasta însă cîteva cuvinte asupra legăturilor pe care le-am avut noi cu acest ordin al iezuiților și cu ordinele propagandei catolice în genere. Am văzut că această propagandă se făcea la început prin dominicani, călugării predicatori și prin franciscani. Rolul dominicanilor a scăzut cu totul în timpurile mai nouă, dar al franciscanilor a rămas însemnat. Vechea lor propagandă se făcea prin frați din Ungaria, barați (de la barat după slavul brat, frate). Italienii s-au amestecat cu dînșii în a doua jumătate a veacului al XVI-lea. În timpuri mai nouă, însă, după 1600, propaganda se făcea de alți franciscani, veniți de la Marea Adriatică, din regiunile Albaniei și ale Dalmației, unde misiunile lor au avut totdeauna o foarte mare importanță, și cari înaintaseră prin Peninsula Balcanică pînă la Dunăre. În Bulgaria ei au găsit, dealminterea, pentru propaganda lor un substrat care la noi nu se întîlnea: acei vechi eretici cari se chemau bogomili sau pavlichieni, creștini ai Sfîntului Pavel –, Reicherstorffer și-a închipuit, un moment, că eram și noi, în Moldova, tot creștini pavlichieni, fiidcă s-a păstrat ceva din erezia aceasta în spiritul poporului –, și cari, rămași, de la o bucată de vreme, fără nici un sprijin și fără nici o orientare, și-au găsit refugiul, din cauza răspingerii lor față de ortodoxie, în catolicismul pauperist, popular, al franciscanilor.