La izbândirea acestui gând pășește cu multă luare aminte. Trimite înainte lucrători să abată stâncile și să taie un drum prin strâmtoarea cea lungă și prăpăstioasă a cheilor Dunării, din sus de Porțile de Fier, pe unde aveau să fie trase și cele cu provizii din Moesia; iar el cu oastea pornește în primăvara anului 101; la Viminacium, unde vine azi satul Costolați din Serbia, așterne-un pod de vase peste Dunăre și, în fruntea legionarilor, pășește, el întâi pe pământul Daciei. Așezările de câmp sunt toate părăsite. Țara pare pustie. Dacii sunt strânși în munți, în locuri apărate, de unde trimit iscoade să pândească mișcările romanilor. Traian cercetează bine locurile, știe că intră într-o țară primejdioasă, și înaintează încet, cu pază mare, lăsând întăriri în urmă, pentru ca nu cumva, la o retragere silită, să rămâie descoperit. Înainte de a intra în munți, îl întâmpină o solie din partea burilor, un popor supus dacilor: pe un burete mare scriau împăratului în latinește că nu-i cuminte să strice pacea încheiată și să le calce țara, și-l sfătuiesc mai bine să se întoarcă. Povața o fi vrut ea să fie îndrăzneață, dar solul, când a văzut chipul măreț al lui Traian, a înlemnit de spaimă ș-a căzut de pe cal.