El se învoi să facă scrisoarea, cu condiția de a lăsa fraza asta : «poate că inimile ni le-am desgheța la ochii d-tale frumoși» ; ar însemnă că-i fac o mărturisire de amor — și Grigore iar aduse vorba despre pumnii slugilor. După ce scrisoarea fu gata, Nicu o luă și ieși în grabă pe ușă, lăsând pe prietenul său nedumerit și singur. * * * Câteva case mai departe de locuința celor doi studenți, se ridică o clădire înaltă și măreață. Toată lumea din strada aceea știa că acea clădire era proprietatea domnului Vintilă Jarja, colonel în retragere, văduv, și tatăl unei fete de optsprezece ani, de o rară frumusețe. Fata colonelului se numia Silvia, era blondă, înaltă, cu talia subțire și fermecător de mlădioasă în toate mișcările ei. Ochii săi erau de un albastru așa de limpede, că te înseninau privindu-te. Totdeauna se îngânau pe buze-i surâsuri naive și drăgălașe, cari păreau nedespărțite de gura ei, ca mirosul de floare. Ea trăia, de obiceiu, singură, în tovărășia unei guvernante germane bătrâne și toată ziua ocupată să citească romane. Tatăl său, nevoind să se însoare pentru a doua oară, se folosia de ultimile puteri ale bărbăției sale, ducând o vieață liberă și nelipsită de plăceri.