Smulsă din sacsie și făcută praf!.., — A a a a !... — Un afurisit de copil al proprietăresei, găsind ușa odăiei deschisă, a intrat înăuntru, mi-a răsturnat călimările, mi-a spart un pahar și mi-a rupt floarea... Când am dat cu ochii de camelie, par’că aș fi avut înainte-mi corpul mort al unei surori. Și... iacă, de-aia sunt trist... de-aia... pentrucă nu știu dacă mă ’nțelegeți, mi-era dragă, mi-era scumpă floarea asta, par’că aș fi cules-o din sânul meu !... Glasul lui Costin se făcu înduioșetor și naiv, ca al unui copil. — Nu i-ai cerut proprietăresei să-ți cumpere altă camelie? întrebă unul din prieteni. Fluture răspunse : — Alta !... Alta nu mai e aceeaș !... Ceeace îți place, ceeace iubești nu se poate înlocui cu ... alta. Prietenii căzuseră pe gânduri. Ce curioase nuanțe de sensibilitate se ascund în unii oameni, cari par lipsiți cu desăvârșire de sentimentalism și de imaginație !... Nu rămâne veșnic un necunoscut sufletul omenesc ? După ce se sculară dela masă, unul dintre prieteni exclamă cu puțină uimire : — Să fii trist pentru o floare !... Altul adăugă, zâmbind: — Adevărat... Fluture!