Printre cei zece oameni din cantonul Unterwaldului, care era să întovărășască pe Melhtal la Grutli în noaptea de 17 noiemvrie, se afla și un tânăr dela Wolfanchiess numit Conrad de Baumgarten. El de curând se însurase din dragoste cu cea mai frumoasă fată din Alzellen, și singur dorul de a-și mântui țara sa îl făcuse să intre în conjurație, căci era fericit. Așadar, nici vru să spuie tinerei sale neveste ce pricină îl depărta de ea. Se făcu că are o treabă la satul Brunnen, și la l6 seara, îi vesti că se duce de acasă pân a doua zi. Tânăra femeie îngălbeni. — Ce ai, Roschen (Roza), zise Conrad, nu se poate un lucru atât de simplu să-ți facă o așa impresie! — Conrad, zise juna femeie, nu poți lăsa pe altă dată treaba aceea? — Nu se poate. — Nu mă poți lua cu tine? — Nu se poate. — Apoi dar, du-te. Conrad se uită la dânsa. — Poate mă temi, sărmană copilă? Roschen zâmbi cu întristare. — Dar nu, nu se poate, urmă el, s-a întâmplat ceva care-mi ascunzi. — Poate greșesc că mă tem, răspunse Roschen. — Și de ce te poți teme în satul acesta, în mijlocul rudelor și a prietinilor noștri?