Și astfel românii pun capăt și acestui război pe care nu ei l-au dorit. Regele e nevoit să încheie pace. — Ungurii părăsesc Vidinul. Strașimir vine iar împărat în Bulgaria apuseană, și Vladislav își reia Severinul. Toate se statornicesc așa cum au fost mai înainte. Ludovic înțelege că fără nici un folos au fost jertfite viețile ostașilor maghiari și secui, în strâmtorile Ialomiței, — el vede acum toată dureroasa deșertăciune a visurilor lui de cucerire, și, cumințit, se grăbește a-și întări mai bine hotarele dinspre țara Basarabilor, așa de primejdioasă pentru unguri, ridicând în dreptul Sibiului castelul Landskron, și-n ținutul Brașovului — Tőrzburgul (Castelul Bran). Ființa neamului românesc e pe deplin închegată. Poporul care a crescut în umbră, în spaimă și-n vijelii, a intrat acum de-a binelea în matca destinelor lui. Scos din adăposturile lui ascunse, el se revarsă, împins de asupririle maghiare, tot mai în larg, prinde încetul cu încetul, în spornica-i undire, partea bătută de soare a Carpaților și, binișor, lăsându-se de vale, cu apele munților lui, cu sfetnicii, cu limba și cu datinile lui, se așează-n câmpiile Dunării din ce în ce mai puternic, din ce în ce mai stăpân pe el, pe viața și pe pământul lui.