Nu era apoi nenea Iorgu omul lipsit de bună-creștere, care-n asemenea împrejurări își jignește prietenii, și primea cu plăcere. Gusta el bucuros și-o sardea, și-o felie de cașcaval ori de șuncă, și câte un pateu, și bea fie un țap de bere, fie o țuiculiță, fie un pahar de vin bun, unul, două, ba chiar și mai multe, căci era om plin de duh și neprețuit tovarăș la chef. Nefiind deprins cu asemenea îmbuibări, el pleca cam amețit, și dacă era asupra mesei, nu se mai ducea la birtul economicos, ci se-ntorcea acasă, din ce în ce mai posomorât în cele din urmă ursuz. Avea și el, ca orișicare om, păcatele lui, și când i se-ntâmpla să amețească își pierdea voia bună. Aducându-și adică aminte de nevoile cu care s-a luptat în timpul copilăriei și-n al tinerețelor sale, de sarcinile ce i-au încărcat în spinare cei cinci copii ai săi, de umilirile ce-a suferit din partea șefilor săi de tot felul, de toate neajunsurile îndelungatei sale vieți, el se pătrundea din ce în ce mai mult de simțământul că e mare canon să trăiești în lumea aceasta. Nici că s-ar fi putut zice că nu are omul dreptate. După ce a petrecut o lungă viață punându-și mereu sie însuși frâu, se cuvenea să-și petreacă bătrânețele în oarecare lărgime.