S-a dus din nou în Apus, unde a fost primit ceva mai rece decît înainte: a mers în Italia, adresînd de acolo scrisori desperate către francezi, cari însă nu mai aveau aceleași dispoziții față de dînsul. A stat la Veneția un timp, cheltuind din larg – sistemul cel mai obișnuit pentru a fi crezut cineva bogat și a găsi creditori –, și de acolo, cu ajutorul venețienilor, a trecut la Constantinopol, reîncepînd uneltirile pentru domnie. Fiind însă tot așa de sărac și fără sprijin din partea vreunei ambasade, turcii, la un moment dat, l-au suit într-o luntre spartă și l-au înecat în apele Bosforului. Așa a murit, pentru a rămînea neîngropat în veci, fratele lui Mihai Viteazul. După plecarea lui Petru Cercel s-a împrăștiat și lumea străină care-l încunjurase un moment, toți oaspeții neobișnuiți cari țineau de persoana lui, fluturi ce jucau în raza trecătoarei lui lumini. A revenit Mihnea, fiul acelui Alexandru, despre care o mărturie, citată înainte, îl arată ca aplecat către catolicism; din parte-i, Mihnea s-a făcut turc mai tîrziu, dar a luptat împotriva lui Mihai Viteazul, pentru tronul muntean, rîvnind să fie beglerbeg în părțile acestea. Pe vremea lui Bongars însă, era un tînăr de douăzeci și cinci de ani, și amintirile lui Petru Cercel nu se împrăștiaseră.