Viața lui a fost scrisă de Gavriil Protul, egumenul de căpetenie între ceilalți egumeni de la Muntele Sfînt, dar exista și o formă slavonă; traducerea românească mai tîrzie e făcută după aceasta. Nifon însuși, în ce privește originea lui, era din acea lume balcanică mai mult slavo-albaneză decît grecească. Dar, cînd a fost vorba ca Țara Românească să-și aibă în forma aceasta canonică un mitropolit, nu cine știe ce biet om scos dintr-o mănăstire, ci unul aducînd un nume mare, o tradiție istorică, o conștiință culturală, un prestigiu, acela care a fost în stare să împace pe Bogdan Moldoveanul cu domnul muntean din vremea lui, Radu cel Mare însuși, ieșind în fața oștilor gata de luptă și impunînd domnilor să-și întindă mîna, mitropolitul acesta a fost Maxim Brancovici, care a stat o bucată de vreme aici și s-a întors înapoi acasă la dînsul pentru a isprăvi ca mitropolit de Belgrad. Neagoe a luat de soție pe Milița, care-și zicea Despina, fiindcă era fată de despot, ca și Elena. Bizantinismul a pătruns deci la munteni tot pe această cale slavă. Acum, acest bizantinism aduce cu dînsul și idei împărătești, și Neagoe a fost, mult mai mult decît Petru Rareș al Moldovei, un domn de forme bizantine.