Din avanposturile regimentului 14 dorobanți se pregătea să pornească în patrulă sergentul Nastea, cu soldații Ion a Vădanii, Pricop Gheorghe și Cardaș Vasile. Ieșiseră singuri, când locotenentul întrebă cari dintre dânșii aveau puterea să mai umble, în urma ostenelilor îndurate. Strânși la un loc, în șanțul plin cu apă, își pregăteau muniția. Sergentul se sculă anevoie, se duse la un soldat care adormise cu capul pe raniță și-l trezi ușor: — Bre, a Măndoaiei!. Scoală. La lumina felinarului din mâna sergentului, soldatul se ridică buimac, căută să-și îndrepte șălile. — Dă-mi cartușiera ta… pe-a mea am pierdut-o… Soldatul parcă nu înțelegea. — Ce-i, domn’ sergent?… Care?… Ce-o fi? — Mă duc în patrulă. — Aha! Își căută centironul și-l întinse sergentului, apoi căzu înapoi pe raniță ca o piatră. Nastea luă cartușiera și se întoarse. — Mă băieți, camarazii dorm ca bolovanii… tare-s truditi… A Măndoaiei nici nu știa ce vorbește. Cardaș își ștergea baioneta; apoi, într-un târziu: — îs și ei oameni, domn’ sergent! — Mai bine-i de ceilalți! adaogă a Vădanii. — De cari? — Ia, de cei care s-o dus pe ceia lume! — Mă, băiete, ți-o veni rându, n-ai tu teamă. Pricop prevesti: — Poate că-n noaptea asta chiar!