Când avea deci câte o bucată bună, el îl poftea pe fiul său, studentul, care venea bucuros să-i ție bunului său tată de urât. Bun, bucuros era dânsul și când Ioana și-a dat părerea că e păcat să stea gol iatacul în care dormeau mai înainte ucenicii. După ce el s-a mutat apoi acolo, erau doi care-și dedeau silința să-i facă bătrânului plăcută viața. Ținea nenea Iorgu și acum să se ducă la cafenea, ca să stea de vorbă cu prietenii săi, dar nu mai mergea singur, ci dimpreună cu fiul său, și tot el plătea, dar fiul său coma - - ori ceaiul cu rom și cu gogoașă, mâine cafea cu lapte și cu o bucată de cozonac ori cu pesmet de Brașov. A început apoi nenea Iorgu să le dea „revanșă” celor ce-l poftiseră ori îl pofteau la un aperitiv, iar serile Ioana îi punea și câte ceva cald pe masă. El era tot cel de mai-nainte, dar felul de a viețui îi era cu totul altul. Omul nu numai mâncând și bând trăiește. El, care-și petrecuse zilele vieții la ghișeu, era deprins să fie totdeauna bine și curat îmbrăcat. Nu i se părea nimic mai frumos decât haina veche și bine păstrată.