Dar acum era hotărât să sfârșească, să se convingă. Își scoase mantaua, o cercetă amănunțit pe față, pe dos, prin toate îndoiturile și tiviturile. Nimic. O agăță într-o țâțână. Își scoase tunica. O cercetă. Nimic. Își cercetă cămașa, pantalonii, până și chipiul. Nimic. Răsuflă ușurat: — Slavă Domnului… știam eu că-i închipuire… De altfel nu-i întâia oară… De câte ori am auzit sau am văzut lighioane, am avut pe urmă ceasuri întregi impresia că mă mănâncă… Trenul mergea foarte încet. Se oprea ceasuri prin halte neînsemnate, uneori chiar în mijlocul câmpului, pufnea aprig, slobozea nouri uriași de fum și totuși de abia se târa. Turcoman însă a mers de-acuma liniștit. În stații se dădea jos, se plimba pe peron, printre oamenii îngrijorați, grăbiți. Totuși pretutindeni vedea oameni care se păducheau în câte-un colț și fura parcă în treacăt vorbe ciudate, în care veșnic reveneau păduchii… Într-o gară mai mărișoară, unde stătuse aproape două ceasuri, întâlni un prieten, civil, administrator de plasă de prin împrejurimi. De la cele dintâi vorbe izbucni: — Murim, dragul meu… ne prăpădim. Am sate întregi pustiite de păduchi… E cumplit… Urgia lui „Dumnezeu… Nu s-a mai pomenit așa ceva. Și niciun leac, nicio apărare… Doctorii sunt secerați ca și țiganii din bordeiele cele mai ticăloase… Degeaba toate încercările… Ne-au invadat dușmanii cei mai cumpliți, pe care nu-i poți potoli nici cu tunuri, nici cu muniții… Vieți omenești cer vrăjmașii aceștia, multe, zeci de mii, poate sute de mii… Căpitanul Turcoman încercă să observe că poate se mai și exagerează, că poate e ceva trecător.