Poate că viața i-a fost scurtată și din cauza temperamentului lui focos, și pînă și frații domnului au fost bănuiți pentru otrăvirea lui. Lumea a crezut că a murit – fiind tînăr și viguros – pentru că ar fi fost otrăvit. În ce privește pe Brâncoveanu, Del Chiaro are toată simpatia pentru dînsul, ca pentru un domn foarte bogat și foarte darnic, deși nu tocmai milos față de țară. Darnic față de Dumnezeu, dar, cît a putut lua de la oameni, a luat. Vorbind de intrigile țesute contra lui, scriitorul italian face apărarea domnului, găsind pentru dînsul termini mișcați. Se rostește mai puțin bine despre Ștefan Cantacuzino, vinovat pentru căderea lui Brâncoveanu și pentru catastrofa familiei lui. Cu acest prilej dă o mulțime de lucruri pe care numai un contemporan care a trăit în intimitatea domnului le putea ști. Astfel despre împrejurările triste care au prins pe Brâncoveanu, despre fata lui, Stanca, ce abia murise, – și avem scrisoarea foarte duioasă prin care domnul anunță moartea acestei fiice a lui. Trecînd în rădvan lîngă crucea amintitoare a morții părintelui său, Brâncoveanu vede o găină neagră care zboară peste rădvan, ceea ce, după superstițiile poporului, însemna o teribilă nenorocire apropiată. După aceste informații de istorie să trecem la partea descriptivă din opera lui Del Chiaro.