„La cel dintîi pas făcut în șesurile muntene te simți în țară latină. Țeranul vorbește latinește, – latinește de bucătărie, dacă vrei, dar în sfîrșit latinește. Moldoveanul și munteanul sînt români, adecă fii ai marii familii latine… Ciudată țară și aceasta, ai cării locuitori, la 600 de leghi de Franța, vorbesc o limbă care amintește urechii noastre dulcele grai (patois) al Languedocului, cari se intitulează ei înșii romani sau români, cari numesc țara lor, «pămînt românesc», Țara Românească. Urmare neapărată a acestei înrudiri de origine și de limbă, Franța e iubită aici ca o soră.”[28] După cîteva note de istorie, […] se descrie drumul prin Bărăganul plin de animale, unde englezii războiului au ridicat o fabrică pentru conserve de carne de porc, unde surugiul mînă sălbatec prin locuri fără drum, intre cîmpiile pe care pasc bivoli și mlăștinile dau friguri. La București, cu 90 000 de locuitori și trei sute de biserici, unde a auzit caraula strigînd cine-i acolo și a văzut pe negustorii de pepeni ucigași pentru soldații străini murind de sete, el amestecă de toate, de la vizitiul vorbind franțuzește care-l duce la un simplu han patriarhal, la dandiii ce se primblă supt ochii boierului de modă veche. Dîmbovița are „apă dulce”, nația calități ca ale italianilor și eleganță naturală, M-me Herbault vinde pălării și Alexandre rochii, se pregătește prin modernizare o fațadă ca la Brives-la-Gaillarde ori la Carpentras.