Se știe că Șerban Cantacuzino fusese gata să închine țara austriecilor, dar cerea anumite condiții de feude în Ardeal și Banat, ca și respectul tuturor libertăților țerii, ceea ce a împiedecat mai ales negociațiile să ducă la bun sfîrșit. Este deci explicabil că imperialii, dupa suirea pe tron a lui Brâncoveanu, Încercau să înnoiască tratativele urmate pe vremea înaintașului său mai ambițios, mai întreprinzător și mai romantic, pe cînd noul domn era un om de o strictă realitate, care s-a ferit totdeauna să se hotărască într-un sens sau altul, și a făcut foarte bine, căci a păstrat, în mijlocul luptelor dintre austrieci, ruși și turci, integritatea țerii, deși în paguba persoanei sale și a copiilor săi, executați la Constantinopol ca trădători față de Poartă[1]. Revenind la audiența lui Marsili în 1691, vodă l-a oprit la masă și în cursul ospățului s-au ridicat toasturi, și pentru împăratul, însă „sotto voce”, încetinel: dealtfel Del Chiaro ni va spune că se obișnuia a se face confuzie între un împărat și celait, între sultanul considerat ca împărat și împăratul creștin. Se mai vorbește în același timp de alte lucruri în legătură cu Brâncoveanu, de acel Emeric Tököly pe care turcii îl așezară ca prinț în Ardeal, voind să facă din el un rege al Ungariei împotriva austriecilor.