Acolo-și făcuseră obiceiul să petreacă sărbătorile Paștilor, ale Rusaliilor și zilele de toamnă, când erau copți strugurii, cei mari și cei mici, claie peste grămadă. De data aceasta Paștile se nimerea să cadă deodată cu ziua de Sf. Gheorghe, și iarba era verde și deasă, copacii înfrunziseră, pomii erau încărcați de flori, albinele zbârnâiau printre ramuri și privighetorile începuseră să cânte ziua toată și toată noaptea. Spirică o vedea pe cucoana Lina gătind borșul, își vedea copiii ciocănind cu verii lor ouăle roșii, se vedea pe sine însuși făcând focul, ca să frigă mielul tras în frigare, îl vedea pe cumnatul său desfundând sticla de pelin… masă-ntinsă și-ncărcată, chiote și râsete, băuturi, adevărate zile de sărbătoare. - Păcat ar fi, mare păcat, cumnate, să ne învrăjbim pentru un lucru de nimic, îi zise dar într-una din zile lui Costel. Nu doară că cine știe ce, dar omul ține mai presus de toate la pacea casei sale, și o știi pe Lina cât e de stăruitoare când i-a intrat ceva în cap. Noi am putea, la urma urmelor, să rămânem amândoi în prăvălie și fără ca să mai fim tovarăși. - Cum ar fi adecă așa ceva cu putință? întrebă Costel. - N-ai văzut tutungerii în care-și are și câte un ceasornicar prăvălia?