Dar nimeni n’o înțelegea. Titu Risipeanu se afla din întâmplare acolo. El avea o veche plăcere, care cu timpul se schimbase în manie, a veni de câteva ori pe săptămână la gară, pentru ca să privească sosirea trenului. Titu se grăbi să aducă o birje necunoscutei străine și, după rugăciunile ei, primi s’o însoțească până la hotel. Edviga era aproape să plângă de bucurie că întâlnise un om care cunoștea limba ei. Pe drum se împrieteniră repede. Ea îi mărturisi că vine de departe, gonită de vânturile nenorocirii. Cunoștea muzica, avea un glas plăcut și voia să se angajeze cântăreață într’un teatru de varietăți, sau chiar la un cafè chantant. Titu o sfătui să înlăture ideile astea, îi spuse ce vieață amară și rușinoasă duce o femeie în asemenea localuri și îi promise că-i va găsi un loc, onest și bine plătit, într’o familie. Și astfel: inima țăranului ajuns om de oraș cult și mulțumit, cu inima pribegei de lângă Alpi, se apropiară, se uniră, ca și cum s’ar fi cunoscut de când lumea. Dragostea lor era un roman în câteva rânduri : se iubiau fără flăcări, fără lirism, fără gelozie ; era mai mult o prietenie, cu momentele ei firești de voluptate.