Era însă în felul cum Ferco rostise vorba ceva ce-l jignea adânc pe Sepi. Îi intrase-n minte gândul că tatăl său, care era șvab și mumă-sa, care era șvăboaică, sunt oameni foarte cumsecade, religioși, curați la suflet și la trup, cu bună rânduială în toate ale lor, harnici și buni chivernisitori, oameni despre care n-are să vorbească nimeni cu dispreț. Lui i se umplea gura când rostea vorba șvab: de ce s-o rostească alții cu dispreț! ? Dac-ar fi fost alt om, s-ar fi uitat o dată în ochii lui Ferco, s-ar fi ridicat de la masă, i-ar fi trântit una, ori și-ar fi arătat puterea; el însă a rămas mâhnit și-ndurerat și a-nceput să peardă. Ferco nu-l mai slăbea din „șvab“ acum, pentru că-l vedea perzând. Sepi râdea și perdea, iar mie îmi venea să plâng, căci îi înțelegeam starea sufletească. În zadar îi trăgeam cu ochiul, în zadar făceam semne dându-i cu cotul ori călcându-l pe picior, în zadar îi șopteam pe furiș vorba: „Lasă-l în știrea Domnului“, căci el schimba mereu la fețe, râdea și perdea, până ce a perdut tot, și ceea ce avusese la dânsul, și banii pe care îi primise de la tatăl său ca să plătească arenda.