La o cotitură el apucă mâna ei. Ea-și lăsă mâna în a lui și se duseră câtva timp așa ținându-se de mână ca doi copii. — Ce vrei d-ta cu mine? întrebă ea în cele din urmă. — Ce vor toți oamenii când le place o femeie! răspunse el dezghețat. — Crezi d-ta că poți să mă iei de nevastă? urmă ea uitându-se aspru în ochii lui. El dete din umeri. — Puțin îmi pasă! grăi apoi. De iubit ne putem iubi și fără ca să ne luăm, ba ne iubim și fără ca să voim. — Și ce-ar putea să iasă din iubirea aceasta? — Nu-mi pasă, grăi el. Mă lepăd cu ea și de mama, și de tata, și chiar de Dumnezeu. — Eu nu mă lepăd, zise Persida hotărâtă, și n-am să mă arunc cu ochii închiși în brațele nenorocirii! — Pentru că nu mă iubești cum te iubesc eu! Persida se uită iar aspru-n ochii lui.Îl iubea, dar nu-i spusese niciodată că-l iubește și n-avea, în gândul ei, de ce să-l iubească. — Cine ți-a spus, grăi dânsa, că te iubesc? Am slăbiciune pentru d-ta fiindcă te văd zbuciumându-te pentru nimic. Cum aș putea să iubesc pe un om fără de minte, de care trebuie să mă tem în toată clipa?