Până chiar și în cărțile noastre de citire rostul viețiĭ comune e presentat din acest punct de vedere utilitar. Văzênd, cum limsa de simțîmînt comun ne duce spre descompunere socială, uniĭ dintre conducătoriĭ viețiĭ noastre publice, care se gândesc și la viitor, stăruie cu multă hotărâre, ca simtîmêntul patriotic să fie cultivat în școală, prin serbărĭ naționale, prin conferințe publice, prin publicațiunĭ periodice și prin fel de fel de alte mijloace, care pot să aibă efectul dorit în societate, în care sîmțămêntul comun e bine desvoltat și are numai să fie conservat. I mijlocul unei societățĭ pornite spre destrămare însă toate acestea sunt banalitățĭ, cum banalitate e sfînta cuminecătură pentru cel ce și-a perdut credința. Cu vorbe frumoase, cu forme deșerte, cu declamațiunĭ patetice nu se maĭ poate vindeca societatea noastră de boala, în care am aruncat-o prin propagarea uneĭ culturĭ stricate. Nu e, înainte de toate adevărat, că patriotismul ne lipsește. Românul cel adevăra, săteanul, a dovedit cu prisos, că-șĭ iubește țara și neamul, și o dovedește aceasta și astă-zĭ prin îndelunga luĭ răbdare. Eară noĭ ceĭ-l’alțĭ ar trebui să fim smintițĭ, ca să nu iubim țara aceasta, în care putem să ne facem toate chefurile – ca nicăierĭ aĭurea în lumea aceasta.