– Sînt pierdută! îmi zise ea. – Cum asta? Ce s-a mai întîmplat? – N-am să-ți spun decît lucruri rele. Iartă-mă, prietene, așa este voința celor ce dispun de noi. Mizerabilă alcătuire a societății… Dar să schimbăm vorba. Tu ce faci? Te ții bine? Ești încă tînăr, nu pierde curajul… – Dar tu ești. Îmi pare, mai tânără… – Da, dar tu n-ai suferit. Tu nu știi nimic. Dă-mi voie să nu mai vorbim despre asta. Mîine du-te la poștă; vei avea o scrisoare poste-restante. Acum altceva. Ce ai de gînd să te faci? Vrei să urmezi -cu școala? Ai optsprezece ani. Peste trei ani te însori… Eu credeam că a nebunit… Cînd m-am despărțit de ea mi-a zis: – Asta va fi cea din urmă… uită-mă! Am voit să mă întorc înapoi, dar fereastra se și închisese. Toată noaptea nu putusem dormi. Gîndul meu era vecinic la Linda, la cuvintele ei pe care atunci nu le-am înțeles, la Leone, căruia cine știe ce i s-ar fi întîmplat. Ce putea fi ca Linda să-mi ascundă mie? Nu puteam pătrunde acest mister și mă mulțumeam să aștept ivirea zilei. În sfîrșit, s-a făcut și ziuă și m-am sculat. Cea dintîi grijă a mea a fost ca să mă duc la poștă.