De la Ruia îi lăsă să plece singuri mai departe. — V-aș conduce până la Brașov, dar nu vreau să-l las pe băiat singur. În ultimul moment, scoase din buzunar un obiect mic de metal, pe care îl dădu Norei cu un gest brusc nepregătit. — Te rog să păstrezi asta, în amintirea lui Gunther. Era un medalion cu un portret al tinerei doamne Grodeck, portret mic, rotund, care semăna cu cel de la cabană, deși părea să fie mult mai vechi decât el. Nora nu știu cum să-i răspundă. Fusese până și în gestul cu care îi întinsese acel neașteptat dar ceva aspru, care respingea dinainte orice cuvânt de prietenie. — Pe Gunther n-am să-l uit niciodată. Și nici pe dumneata, Hagen. Ochii lui albaștri erau reci, duri, fără zâmbet și fără tristețe. Nora așteptă să citească în ei un semn de înțelegere, dar nimic nu se lumină pe fața lui întunecată. — Mergeți cu bine, zise Hagen. Cunoșteau drumurile și nu mai aveau nevoie să se oprească la răscruci, ca să caute semnele indicatoare. Pârtia până la Crucur era fără accidente de teren. Cursa era înșelător de simplă și părea în primele momente că nu cere niciun efort. Paul se lăsa în voia schiurilor, care își accelerau singure viteza.