Ea venise din Chiev, și acolo, cu toate că, de fapt, erau împrejurări foarte restrînse, cu simpli cneji, total la dispoziția regelui Poloniei, rămăsese vechea ordine rusească, și pînă în a doua jumătate a veacului al XV-lea prinții aceștia de Chiev își ziceau „țari”, cel puțin în cronicile relative la dînșii: cronica noastră însăși o spune. Chievul în vremea aceasta era, dealtfel, din ce în ce mai mult stăpînit de influențe occidentale și nu se putea să nu aducă un mare aport de cultură, în Moldova. După moartea lui Ștefan, fiul său, Bogdan, a găsit cu greu o nevastă. A vrut să ieie pe o fată a regelui Cazimir al Poloniei, pe sora lui Ioan Albert care năvălise în Moldova și fusese bătut de domnul român, pe sora lui Alexandru, cneazul lituanian, a lui Sigismund, menit odată să fie instalat în Moldova, pe sora lui Vladislav care a stăpînit la începutul veacului al XVI-lea în Ungaria, pe sora cardinalului polon. Bogdan era un om urît: i s-a zis Orbul, ceea ce înseamnă Chiorul, căci fusese rănit la un ochi. Meșterii, cum se vede pe frescă, îl înfățișează într-adevăr cu un ochi închis, rănit. Frumos nu era, și această alianță nu reprezintă ce putea fi mai strălucit pentru o principesă crescută în mediul polon, orientat tot mai mult după gustul și luxul Renașterii, așa încît principesa n-a fost bucuroasă să se încheie o asemenea căsătorie; apoi, oricîte garanții dăduse Alexandru cel Bun soției sale catolice, Rângala, cu toate acestea și catolicismul a contribuit să se sfărîme această socoteală.