Trică o simțea și aceasta și era cu atât mai neastâmpărat, căci seara trecea fără ca dânsa să-i facă vreun semn. — Să mă aștepți, îi zise ea, în sfârșit, după ce calfele se sculară de la masă, că am să vorbesc ceva cu tine, dar să adoarmă mai înainte jupânul. Asta nu se mai întâmplase niciodată, și Trică începu să tremure. El, noaptea, după ce a adormit jupânul, singur cu dânsa? — Unde să te aștept? întrebă el. — Fă-ți de lucru pe afară, răspunse ea, că eu am să mă duc în cămară și o să mă vezi când merg, apoi vino după mine. Da! asta putea s-o facă chiar și mai înainte de a fi adormit jupânul. Nu era nimic mai firesc decât ca ea să-și facă de lucru în cămară. A așteptat cu toate acestea până ce soțul ei a adormit și abia apoi a ieșit tiptil și fără de lumânare, ca o hoață, iar inima îi bătea fără ca să aibă, la urma urmelor, de ce. Bătea și a lui Trică, însă având de ce. Fiecare cu gândurile și cu slăbiciunile lui omenești. Neștiind cu ce fel de gând umblă dânsa să-l vadă prin ascuns, el se amețise și nu se mai putu stăpâni: fără ca să voiască și fără ca să-și dea seama, o cuprinse cu brațul peste mijloc după ce intrară în cămara plină de lăzi, de oale și de saci.