Scrie-mi când pleci la nenea Vasile. Al matale supus fiu, Aurel” Închise scrisoarea, o puse la cutie și se-ntoarse în tabără. La câțiva pași de el, căprarul de adineauri muștruluia pe un soldat: — Așa te-am învățat eu, boule?! Ei, bată-te ‘Mnezeu să te bată! Te ia mama dracului când ți-oi da un pumn! Marș de-aicea, că apâi vezi... cum sunt eu astăzi, atâta-mi trebuie: să mă scoată cineva din țâțâne! Doar nu sunt melitar de ieri, de alaltăieri, numai copil de trupă am fost cinci ani! Întoarse capul și zări pe Aurel. Căprarul se făcu stacojiu. Aurel plecă; dar în loc să se ducă în cort, se duse drept la cantină. * * * Era duminică. Toată cantina era plină de soldați, de căprari și de sergenți. — Dar tu, mă? Ce cauți aici? Poate vrei un rachiu! Toți râseră de copil, care plecă ochii-n pământ și rămase înlemnit. — Pun rămășag, zise un sergent, bețiv număru unu, că te-mbeți dintr-un degetar de rachiu, măi potcă! — Ba beau și o litră! răspunse copilul, scoțând pieptu-nainte cu un fel de trufie, cum văzuse la sergentul-major de la compania a opta. — Mă! strigară toți. Auzi mucea! S-a-ntors lumea pă dos.