Țara mai datoria 500 de cai și șoimi. De fapt, se dădeau caii, dar mai ales șoimii și coruii, cari se luau de la munte ca și de la șes, cum se vede din prețioasa condică a lui Constantin Vodă Mavrocordat. În ce privește amănuntele veniturilor, afară de birurile care se luau, cum am văzut, numai de la țerani, iar boierul era responsabil de moșia lui, sătenii fiind împărțiți în cisle solidare – de aici: „a da bir cu fugiții“, – și afară de vechile dijme: desetina, goștina, pe oi, pe porci, pe stupi, afară de folăritul pe foalele, bășicile de brînză, mai erau și alte impozite, pe care fanarioții le-au introdus din bielșug, precum fumăritul pe fumul vetrelor. De la o bucată de vreme, și mai ales de la Brâncoveanu, semnalăm darea care apăsa pe vitele cornute și care se chema văcăritul, dar care nu convenea mai ales boierilor, așa încît erau siliți domnii cu jurămînt să se îndatorească a nu mai pune acest impozit, pentru a căpăta apoi, la nevoie, dezlegare de la mitropolit. Văcăritul a existat și pe vremea lui Brâncoveanu: se poate chiar zice că sistemul de impozite al acestuia s-a sprijinit mai ales pe văcărit[3]. Acuma, după notele turcului, pentru oierit să dădeau 10–20 de aspri pe an.