Și cînd eu, eu, Niță Candel, ordon… s-ascultati… să te duci chiar dacă… chiar dacă ți-aș zice să nu, tot să da… cînd ordon, ordon! Suprefectului i se muiară picioarele și căzu pe scaun. Avocatul Ciupei înghiți un pahar de vin, își netezi favoritele surîzînd și răspunse: — Cînd ordoni d-ta, d-le Niță, chiar să nu, eu tot da! Cînd ordoni, ordoni! — Cînd cineva, cineva ascultă… bîlbîi suprefectul, voind să se scoale dupe scaun și neizbutind… cineva ascultă ca tine, ca tine ajunge… adicătele… ajunge departe… Avocatul Ciupei se duse, închizînd binișor ușa salonului. D-acum încolo nici unul nu se mai ridică de pe scaun. Un vătășel, dupe ce d-l prefect îi zisese „îți ordon”, arătîndu-i sticlele, turnă necontenit vin în pahare. Vorbeau toți odată. Doctorul susținea teoria microbilor, lăudînd vinul ca cel mai bun „anti-anti-antidot contra microbilor cari plutesc în aer, iii… uite-așa, cu miliardele de milioane, chiar în casa d-lui suprefect”. Bătrînul Andrin zicea mereu: „Trăiască guvernul! acest guvern care nu se cheamă nici așa, nici așa, ci altfel cum am auzit eu… nu că e de rușine… da’ uite, îmi umblă prin gură și nu pot să spui”. Intelimarul: „Eu primar, domle Niță, da-nda, și pane! toți libertonii la dubă, da-nda”.