Bărbatul dumitale te conducea acolo, dimineața, cu mașina; te lua la prânz ca să dejunezi într-un restaurant drăguț; te aducea îndărăt la ora unu, revenea apoi seara, ca să te ia și să te ducă la frumosul dumitale cămin. După o lună (sau trei) te-ai îmbolnăvit și a trebuit să renunți de-a împărți „soarta muncitorilor“. Nu, bună prietenă, nu în același fel am cunoscut noi viața celor ce trudesc. Din cauza aceasta, nici nu iubim sau urâm, în același fel. Și când aici, la granițele Europei burgheze, asist la spectacolul muncitorilor care fug din Rusia muncitorilor, fiind mitraliați pe gheața Nistrului, urmăriți până în fața pichetelor de grăniceri români, lichidați pe loc sau uneori înșfăcați de „proletarii“ Ghepeu-ului și readuși cu forța în „patria muncitorilor“, – când asist, repet, la acest sistem „de-a organiza“ lumea nouă, dă-mi voie să iubesc și să urăsc oamenii într-un mod diferit de al dumitale. Lasă-mă, de asemenea, să zăbovesc la „amărăciunile mele personale“ și să continui a le „povești“ lumii, luptând singur, sub steagul „omului care nu aderă la nimic“. Dumneata spui că astea sunt „baliverne vechi“, adăugând între paranteze: („căci ele sunt vechi, vechi!). Da! „vechi, vechi“ și mereu adevărate! Din nenorocire!