Grigore zărise pe fata colonelului într'o zi, pe când se ducea la școală însoțit de prietenul său. Ea sta la o fereastră a salonului și privia un cârd de vrăbii cari se certau zgomotos printre ramurile unui salcâm dintr’o curte vecină. Lui îi plăcu părul ei auriu și moale — un păr ce i-ar fi fost drag să-l mângâie. Nicu rosti o glumă răutăcioasă pe seama ei, dar Grigore se supără : — Dacă mai faci glume de-astea, nu-ți mai vorbesc. — Par’că ea aude? răspunde Nicu. — N’aude ea, dar aud eu. Grigore a mai zărit-o și în alte zile, tot lângă aceeaș fereastră, privind vag și trist în stradă. El ghicia că fata asta se simția prea singură, îi era urît; și în sufletul ei trebuia să se stingă, de timpuriu, visuri prea frumoase. Cu vremea se obișnuise, ori de câte ori treceâ la școala, să întoarcă privirile spre fereastră. Dacă Silvia era acolo, ca totdeauna pe gânduri, el simția o mulțumire. Când se întâmpla ca fata să nu fie la fereastră, Grigore simția tristețea și neastâmpărul caracteristic anemicilor, cari nu pot să îndure zilele fără soare. Silvia era departe de a ști că studentul acesta palid, cu părul lung, rău îmbrăcat, se gândește la ea, o urmărește cu ochii.