Eu am trăit aproape toată copilăria mea printre arbori, așa că e firesc să-mi aduc aminte adeseori despre ei. Nu numai că-mi plac, dar îi și iubesc, ca pe niște singuratici, totdeauna neclintiți și tăcuți. Astă vară am stat printre ei și mi-au făcut mult bine. Sub ramurile lor înfrunzite, ce par ca niște brațe ocrotitoare, sufletul își readună ceeace a pierdut printre oameni : iluziile. Uneori frunzele îți vorbesc. Freamătul e limbagiul lor, ce-ți spune despre multe, dacă știi să-l înțelegi. Ați observat ce turburare produc vorbele unor oameni în sufletele acele cari și-au întocmit, după îndelungi meditațiuni și citiri, o estetică a simțirii ? Cuvintele grosolane, cugetările meschine cad peste aceste suflete, ca niște lovituri de ciocan peste clapele unui clavir. Niciodată însă tăcerea arborilor sau singurătatea unui colț de natură nu contrariază armonia visurilor sau simțirilor noastre. Din potrivă, ele deschid orizonturi largi cugetărilor cari se găsiau sfioase și se ascundeau în mijlocul lumii. O, frumoșii brazi depe munții Alpi! Ei nu turburau aerul ca discursurile politicianilor noștri de aici, ci-l umpleau de mirosul lor puternic și dătător de vieață!... Nu știu dacă zilele trecute amicii mei s’au dus să voteze listele viitorilor consilieri comunali, dar dacă m’aș fi dus și eu, vă încredințez că aș fi votat o listă a mea, întocmită de opt grădinari bavarezi, cu cari mă împrietenisem la Reichenhall, chemându-i să-mi prefacă orașul, în câțiva ani, într’un parc uimitor de frumos.