Un singur lucru îl mai muia pe Voicu: perii cărunți, cari se făceau din zi în zi mai deși. Când se gândea la aceștia, el tot se uita fie chiar și numai din curiozitate la portretele Firichii. - Uite! - îi zise într-una din zile bătrâna, scoțând la iveală un portret - de ce adică n-ai lua-o pe aceasta? Ce boboc de fată! Familie bună… zestre de opt mii de galbeni… Voicu se uită cu un fel de jale la portret. O cunoștea, așa, de pe stradă, cum atât de multe îi erau cunoscute: era Olga, fiica cofetarului Bondoc. Adevărat boboc de fată, dar una dintre multele cari nu se mai uitau la dânsul. - Bine, mamă, - grăi dânsul — și d-ta m-ai lăsa s-o iau pe asta? - Adică de ce să n-o iai? răspunse bătrâna. Nu ți-e destul de tânără, destul de frumoasă? N-are destulă zestre? - Ba mi-e prea tânără și prea frumoasă pentru zestrea ce-o are, zise el. Nu vezi d-ta că asta e o mofturoasă care nici nu se uită la oameni ca mine? Bătrâna se uită adânc jignită la el. - S-ar simți - grăi dânsa - foarte fericită dac-ar găsi un bărbat ca tine.