Gândul că ne vom regăsi din nou, mă susține în lupta ce-o dau acum cu icoana mamei, care mă cheamă acasă. Chelnerul aduse vinul, desfundă sticla și turnă lichidul. Sotir ridică paharul, ciocni cu Adrian și zise, cam pe ton ironic: — În sănătatea prietenului tău din Cairo! — Sotir, tu nu mă crezi! făcu celălalt cu ciudă. — Ba, aș vrea să te cred… Dar, tu nu crezi că te înșeli? — Cum nu cred că mă-nșel cu tine! — Cu atât mai bine. Și ai vrea tu să împărți cu mine acest amic din Cairo? — Asta e dorința mea cea mai mare, deoarece, între doi oameni care se iubesc, o lume întreagă de amici încape. Dar, ia spune-mi Sotir: tu ești lipsit de-o bună prietenie? — Ba, nu-s lipsit, răspunse Sotir, sprijinindu-și bărbia în palmă, nu-s lipsit: o am, înainte de toate, pe a mea, care-i mai sigură și apoi… — Și apoi? — Pe aceea a nectarului ăsta! făcu el, sorbind o înghițitură și plimbând vinul cu voluptate prin gură. Ochii lui Adrian se măriră: — E groaznică destăinuirea ta! Ce vrei să mă faci să înțeleg? — Vreau să te fac să înțelegi, fără a te exaspera prea mult, că un om născut pentru prietenie își duce viața ca o floare în seră… dacă n-are un foc nestins.