Era, parcă, ceva nesuferit de urât, și ea mi-a scris că n-o mai iartă firea să rămână acolo, că trebuie neapărat să se întoarcă, m-a încredințat că e nesuferit acolo zăduful, că pădurea e mâncată de omizi și plină de șerpi, că satul e plin de câini răi și că nu întâlnește în calea ei decât oameni ursuzi, cu care nu poate să se înțeleagă. Cu atât mai greu și mai urât era pentru mine, în sufletul căruia toate se plăsmuiau umflate. Vei fi dând, poate, cu socoteală că nu ar fi trebuit să-mi iau la Vaț și atunci încă mica familie. Lucrul acesta îndeosebi nouă ne era cu desăvârșire peste putință și, dacă e vorba, chiar și la Vaț găseam nu numai maghiari, slovaci și șvabi, ci și oameni. II Iubite amice, Îmi vine să-ți aduc aminte de vorba «Fă-mă, mamă, cu noroc și apoi m-aruncă-n foc». S-a nimerit adică, norocul meu, că director al penitenciarului din Vaț era domnul Kovâcs, un om acum bătrân, care a stat și el, când cu revoluția de la 1848, timp de vreo opt ani în temniță și astfel cunoștea din propria lui intuiție amarul zilelor trăite la «răcoare». Aflând că a venit la Vaț și soția mea împreună cu copilul nostru, el dădea cu socoteală că mi s-a croit o prea aspră pedeapsă și mă socotea vinovat de a fi pierdut din vedere că soția mea, deși nevinovată, are să sufere de pe urma faptei mele chiar mai mult decât mine însumi.