Da ce om! Uit-te: mi-l aduc aminte ca astăzi. Regulat îl vedeai prin curtea cazărmii cu mâinile la spate, ori ciugulinduși bărbuța, și n-ai fi bănuit cât cucu că-i militar, și încă de-ai lui Pazvante, dacă n-ai fi zărit mondirul cazon pe el! Era șeful gorniștilor. De dimineață pornea cu puii la instrucție și nu se-ntorcea decât la vremea mesei. Apoi, după masă, iar așa. Și, cât ți-i ziulica de mare, auzeai sunând goarnele pe maidan. Un lucru ciudat: când mergea în fruntea gorniștilor și mai ales în fruntea batalionului, i se însenina fața. Nu mai era îndoit de spete, mustața și-o ridica în sus și făcea niște pași de credeai că o să cufunde pământul. Gorniștii lui erau ăi mai vestiți la toate garnizoanele pe unde trecuse. El compusese marșurile alea după care soldatul calcă scurt și apăsat fără să vrea. Gorniștii ăilalți îndrugau ca de mort! — Ăla-i marș? Parcă-i de cavalerie! Mă mir că nu cântă de nuntă! Și doar oameni erau și ăia. Numai vezi că avea Moșul un fel de manelă a lui aparte. N-ai fi auzit vorbă proastă din gura lui! Ori să pedepsească el, ori să bată cum aud că obicinuiesc alții ferit-a Sfântu!