Juncul întinse gâtul, pornind greoi și nevinovat. Soarele ardea. Ajunși aproape, juncul făcu o mișcare înapoi și păru că vru să scape de tirania ștreangului. Mirosia a sânge... animalul ghicise moartea. Măcelarul încercă să-l tragă înainte, dar el opuse o rezistență îndoită. Se încinse o luptă de forțe... Vita păru biruită, și aplecând grumazul căzu în genunchi. Ochii ei se rugau ... Această cerșetorie de vieață, pornită din privirile naive ale unui animal, înduioșa inima măcelarului, îi stinse nesațiul de sânge — și o iertă. * * * Anii trecură. Măcelarul tăia înainte. Uitase întâmplarea cu juncul, și vechea plăcere cerea a fi mulțumită cu aceeaș furie sălbatică. Era ca o ereditate, venită de departe... Vânzarea cărnii — fie vie, fie moartă — aduce bani: măcelarul se îmbogăți. Într’o noapte îl chinui urîtul de a dormi singur, și fără a mai pregeta, se însură. Luă o femeie frumoasă. O iubia; dar adese ori, în loc de sărutări, avea pentru obrajii ei pumni. Patima lui brutală era dorința de a stăpâni, de a înfricoșa. Tirania este o plăcere, ca și bunătatea. Cei cari tortură, cei cari ucid, simt poate aceleași voluptăți, ca și cei cari mângâie, ca și cei cari iubesc. Măcelarul purta lângă inimă cuțitul.