Iar dacă în România de peste Milcov se găsesc cîteva comune în districtul Neamț și Bacău locuite de unguri catolici, colonizați în timpul lui Ștefan cel Mare și care-și păstrează religiunea, ceea ce dovedește marea toleranță a României, pentru aceia, precum știm, în Iași esistă un seminar catolic (??) al statului nostru; pentru ce și altul în București? Care este necesitatea seminariilor catolice, cînd dintr-ale noastre se azvîrlu tinerii afară? Dar mulțimea de preoți ce vin în țară pe toată ziua ce cată? Noi știm că preoții noștri abia cu mari greutăți capătă cîte unul voia de a trece frontiera în vecinătate, precum în Turcia, Transilvania și Bucovina; așa și preoții greci și bulgari pierd cîte o lună pe la porturile noastre pănă să capete voia să între în țară, și atunci încă numai într-un mod condiționat! Catolicii sunt privilegiați, de dînși[i] nu se ocupă nimeni, ei întră în țară ca în țara lor, fără să fie întrebați care le este misiunea. Ar trebui să se ceară de la S. S. Episcopul catolic o listă de cîți preoți are nevoie pentru comunitatea catolică, și regimentele de iezuiți să se trimeață la urma lor, pentru că în România chinoviu catolic n-a esistat; istoria nu ne arată că ar fi esistat vreodată.”