— Ș-o să torci mult, mamă, pîn’ să vie tata? — Cîte strungărețe la spată, de două ori atîtea fire, cîte fire, atîtea fuse… — Atîtea fuse?… — Asta, urzeala, dar bătătura?… și tat-tău poate să nu vie… — Și tata… poâte să nu vie… Irina stătu pe gînduri. Se întristă. Se întoarse cu spatele. Muie deștele arătătoare în gură, le învîrti și zise: „Vine, nu vine, vine”… — Vine, mamă, că făcui de trei ori, și-a treia oară, zvîrrr! cap în cap înnemerii. Împărăteasa surîse. — Bătu-te-ar norocul de fată! Să nu fi făcut cu șoalda! Irina descheie de la gît un șir de mărgăritare bășicate și zise: „Vine, nu vine”… Împărăteasa se uită cu tot dinadinsul. Isprăvise caierul. Fata: „Vine, nu vine”… Și boabele de mărgăritar, scăpate din deștele ei rumenii, alunecau în jos unele peste altele… pic… pic… Împărăteasa o luă de mijloc, o puse pe genuchii ei și mormăi și ea „Vine, nu vine” pînă se isprăvi șirul. A de pe urmă căzu. Pic ! „Nu vine!” Amîndouă se schimbară la față. — Voi țese pînza! — Și va veni? — Cine știe… — Tu să țeși, eu să nălbesc. — Da’ de cămășile lui să nu s-atingă nimeni… — Nimeni… Nu mîncaseră toată ziulica.