Acum dă mâna ici: îți făgăduiesc că am să mă întorc și-am să te caut. Afară numai dacă n-oi muri. Tot eram eu pe jumătate hotărât să fac călătoria asta în Manciuria, să văd cum e un război între namila aceea tembelă de rus și tenacele japonez, acest german al Extremului Orient. Iar de s-o întâmpla ca la întoarcere să te găsesc însurat și cumințit, am să mă bucur și eu pentru biata maică-ta. Adrian apucă mâna pe care i-o întinse Mihail, dar fălcile îi rămaseră tot încleștate. Nu era în stare să articuleze un singur cuvânt. Nici măcar n-a schițat un zâmbet când, din ce în ce mai impresionat, Mihail i-a strâns mâna și l-a mângâiat: — Ce păcat! O inimă așa de bună, atâta sinceritate și atât de puțină minte! N-ai să fii niciodată fericit, Adriane, băiete! L-a strâns puternic în brațe și s-a suit în trenul care se pusese în mișcare. — He! la revedere! Dar zi-mi, bre, măcar la revedere! Nimic. Doar doi ochi de animal bătut, care se uitau lung, lung, la fugar și numai la el. Aproape aceeași privire îl fixa acum pe Mihail, după ce acesta mai rostise: — Hai, zi! Facem pungă comună?