Cînd însă era vorba să se scrie în proză isprăvile lui Ștefan, călugării din Putna puneau în zece rînduri istorisirea celor mai importante bătălii. Și e păcat. Luptele acelea le cunoaștem astfel, nu prin însemnările cronicarilor noștri, ci prin mărturii străine: prin scrisori contimporane, prin cronicile popoarelor vecine. Tot așa a fost și după moartea lui Ștefan. Cînd însă Petru Rares a stat pe tron, avînd lîngă dinsul pe sîrboaica Elena, capabilă de a scrie însăși, în ceasuri grele, rapoarte slavone către sultan, pentru soțul ei, lucrurile n-au mai fost așa; la influența cea veche a curentului slavonesc din mănăstiri s-a adaus, pentru a desăvîrși cultura moldovenească, influenta nouă adusă de mîndria acestei doamne. În ceea ce privește vechea viață culturală a mănăstirilor, mănăstirea Neamțului a dat în tot veacul al XV-lea manuscripte admirabile, care pe urmă au servit de model pentru cei cari scriau în mănăstirile vecine. Pînă în secolul al XVI-lea în bisericile din Maramurăș se întîlnesc cărți de format mare, cu literele foarte frumos rînduite, care sînt adevărate dovezi de civilizație pentru noi. Nu numai că se scria foarte frumos, dar se deprinsese meșteșugul de miniatură, care e principala artă de pictură a evului mediu. Un manuscript de origine moldovenească se găsește azi în biblioteca publică din München, și el înfățișează pe pagini întregi chipuri de sfinți de toată frumuseța.