Persida tresări cuprinsă de frică, făcu un pas spre dânsul, apoi se opri cu inima încleștată. — Ce glumă proastă! zise ea așa pentru dânsa, dar nu destul de-ncet ca să n-audă și cei de prin apropierea ei, care se uitară fără de voie la dânsa. El luă butoiașul de pe umăr, îl lăsă încetul cu încetul spre pământ, apoi îl duse la picioarele ei. — Pune, te rog, mâna, îi zise, și vei vedea că nu e atât de greu ca să te temi că-l voi scăpa. Dau rămășag că-l ridici și d-ta de o palmă de la pământ. Persida ar fi voit iar să fugă: se dăduse de gol, și privirile celorlalți o ardeau oarecum. — Ce-mi pasă mie dacă e ori nu greu! răspunse ea înțepată. El se uită râzând la ceilalți. — Auzi?! grăi. Zice că nu-i pasă! De ce spui lucruri care nu sunt adevărate? Zi mai bine că nu vrei să-l ridici! Persidei îi venea să plângă. El era grozav de îndrăzneț, dar avea dreptate, și ea era umilită. — Te-nșeli, zise ea cu îndărătnicie, apoi se plecă, apucă butoiașul cu amândouă mâinile și-și încordă toate puterile, ca să-l ridice. Mult ar fi dat acum să-l poată lua și dânsa pe umăr.