Ghinea se simte deodată mai ușurat. „Bine c-am scăpat de bocluc!” își zice, strângând cu căldură mâna prietenului. Ralea se așază. Ghinea îi spune cu multe amănunte toată aventura, dar se sfiește să-i povestească de ce n-a urmărit-o mai departe. Îl știe pe Ralea batjocoritor. N-ar crede în ruptul capului că și-a uitat portofoliul acasă. Cum să-și uite cineva portofoliul? Mai curând capul decât punga. Ar umple numaidecât ministerul cu glume nesărate. Ghinea înghite și râde acru când aude că-i zice prietenul: — De ce nu te-ai luat după ea, frate Ilie?… Vezi, de aceea n-ai tu noroc în dragoste… Apoi îndată schimbă vorba: Tu iai ceva? — Da… mersi… am luat o ciocolată… Ghinea simte că i-a înădușit capul. Își aduce aminte că nu și-a scos încă pălăria, ca să nu vază blonda că e chel. „Mare zevzec am fost!” se gândește acuma, ștergându-și sudoarea. Ralea mănâncă și vorbește câte verzi și uscate iar Ghinea se întreabă mereu cum să-i spună că e încurcat și-i trebuie un pol. De vreo câteva ori s-a hotărât să-i ceară de la obraz, dar prietenul îl privea parcă atât de ciudat, că nu mai îndrăznește. — Oho, e târziu de tot și mâine-i biurou, face Ralea chemând chelnerul.