Ei însă nu se plimbau, ci se așezau în bătaia soarelui pe sub ziduri, mai ales de-a lungul bisericii. Pe ici, pe colo câte unul mai îndrăzneț se uita cu ochi stinși și răsuflând din greu la mine, apoi își rotea fricos privirea, ca să vadă dacă nu cumva e prin apropiere vreun gardian, care îl vede întinzând mâna pe cerșite. Mă știi că nu eram om căruia îi este dată mulțumirea de a potoli fie chiar și numai pe o clipă foamea unei atât de mari mulțimi de flămânzi. Răpus în toate acestea de milă, am scos punga. Cea mai mică din hârtiile din ea era una de doi lei, prea mult pentru oameni ca mine. «Haide! Fie și asta!» mi-am zis însă și i-am întins-o unuia dintre copii. El și-a retras mâna. «Ce să fac eu cu ea? - mi s-a tânguit. O bucată de pâine, fie chiar și numai o cojiță uscată.» M-am încredințat în urmă că acesta nu era «gestul» lui: cei mai mulți făceau așa. De ce? Pentru că îndată ce se afla că au bani, mâncau trânteală și li se luau banii. Am văzut în mai multe rânduri chiar scene și mai caracteristice. În anumite zile, rude ori prieteni au voie să-i vadă pe deținuți, să vorbească cu dânșii prin zăbrele în fața gardianului și să le dea primeneli ori de ale mâncării.