se miră Nora râzând. Lumea venea mai ales pentru concursurile de schi de la Predeal, care începeau peste două zile. Echipele de concurenți care se antrenaseră până atunci pe munți, în toată regiunea, începeau să coboare, să se adune. Pe bulevard, peste drum de poștă, trenul municipal, cu locomotiva lui scundă, cu vagoanele lui galbene, părea blocat în zăpadă, ca o jucărie. Șuierul locomotivei se auzea de departe, chemând călătorii întârziați. Multă lume se ducea să caute adăpost peste noapte la Dârste, la Cernatu și la Satu-Lung. — Dacă nu găsim în altă parte loc, spuse Nora, și dacă mai e timp după concert, poate că n-ar fi rău să mergem și noi la Satu-Lung, cu ultima cursă. — Nu. La Satu-Lung, nu, refuză Paul. — De ce? — E prea departe… E prea târziu. Un moment se gândise să-i spună cu sinceritate: “Sunt acolo amintiri de care nu vreau să mă apropiu”. Pe urmă însă își dădu seama că nici măcar nu era adevărat. I se părea că poate privi în ochi, fără teamă, fără primejdie, acele amintiri, pe care le simțea vindecate. Nu, trenul acesta nu ducea spre trecut… — Linia e întreruptă dincolo de Dârste, striga cineva de la fereastra unui vagon.