Se vede că umblase mult prin orașe, negăsind unde să se adăpostească, neavând ce să mănânce, neștiind ce să facă. Avea aerul de a fi fost gonit și bătut. Nimeni nu-l văzuse când intrase în curte; sfios, se apropiase de ușa deschisă a bucătăriei și cum nu era nimeni înăuntru, ar fi putut în bună voie să înhațe codrul de pâine ce se afla pe masă. Dar, pe semne, făcuse el o experiență tristă cu bucătăriile astea deschise, unde poți fi surprins pe neașteptate; și încremenit într’o temere înțeleaptă se uită melancolic și desnădăjduit la codrul de pâine. Bucătăreasa găsindu-l în poziția asta înduioșetoare, i se făcu milă și-i dete să mănânce tot ce avea prin oale și prin farfurii. Câinele mâncă cu o lăcomie sălbatică, apoi se retrase într’un colț al curții și adormi. Era slab, îi numărai coastele prin piele; părea deșirat. Avea însă ochii nespus de triști și blânzi; se uitau c’un fel de durere aproape omenească. Animalul acesta îți da o idee despre ceva foarte nenorocit și-ți făcea o milă adâncă. Proprietăreasa caselor, unde locuiau un student veterinar, un pianist polonez și acela care scrie aceste rânduri, ne vesti, râzând, că a mai venit un nou chiriaș.