Dumnezeu căuta un loc pentru Paradis. Acesta trebuia să fie un ţinut plin de dragoste şi bunătate. În timpul acesta, pe Pământ, trăia o fetiţă singură ca un ghiocel. Nu avea nici părinţi, nici fraţi şi nici unde să locuiască. Dormea prin şurile oamenilor şi se hrănea din milostenia acestora. Într-o zi, prin voia întâmplării, ajunse într-un sat uitat de lume. Chiar la intrare un om sărac i se aruncă la picioare: - Sunt mort de foame! Dă-mi ceva să mănânc! Deşi nu pusese nimic în gură de multă vreme, fetiţa îi dădu ultimul colţ de pâine ce-l avea. Intră în sat. Dintr-o cocioabă găurită de chirpici și fără acoperiș, un copil plângea: - Mi-e tare frig! Dă-mi să mă îmbrac cu ceva. Fetiţa nu stătu mult pe gânduri, şi-i dădu cojocelul de pe ea. Îl moştenise de la mama ei și-l purtase zi de zi de când se ştia. Se simţea aşa de bine când făcea asta! Nu mai simţea nimic: nici foame şi nici frig. Își strânse mai bine cămașa pe corp și plecă mai departe. Pe o străduţă văzu un băieţel care-şi bătea pisica pentru că mâncase din farfuria lui. - Te rog ajută-mă! mieună pisica. N-am făcut nimic rău!