Ce e Urusov, se poate spune uşor. Un om harnic şi modest, urând uniforma, despreţuind orice alte discursuri decât ale sale, şi chiar pe acestea înainte de a le ţinea, - aşa-l judeca boierimea şi "inteligenţa" din Chişinău, cel puţin după asigurarea prinţului însuşi. "Bun prieten al jidanilor", i-ar fi zis opinia publică, prea expertă acolo în chestii jidoveşti ca să se poată înşela. Ce crede însăşi excelenţa sa despre sine, se vede uşor: că e un om superior, care ştie să răzbată-n sufletul suveranului său, care se pricepe a pune la locul lui pe miniştri, care-şi dă seama de datoria sa omenească de a iubi pe toţi oamenii şi de datoria sa oficială de a ocroti deopotrivă pe toţi supuşii măriei sale împărăteşti. Atâta şi nimic mai mult. Poate că i se pare că e puţin. De fapt, sunt azi în Rusia oameni pentru cari veacul al XIX-lea n-a trecut asupra ideilor şi sentimentelor în legătură cu politica. Ei sunt, deşi călătoresc de la Kaluga la Chişinău şi de aici la Tver, nobili francezi din Parisul veacului al XVIIIlea, ucenici ai lui Voltaire în stil, ai lui Rousseau în idei, contemporani ai "enciclopediştilor". În cer poate că nu e nimeni, pe pământ sunt oameni pe cari trebuie să-i priveşti cu o nepărtenire care se poate numi mai bine indiferenţă şi cu un zâmbet în care scapără ironia.