Pe lîngă adînca părere de rău pricinuită tuturora prin moartea prietenului nostru Arghir Parua, evenimentul acesta întristător a avut și o mare însemnătate: pentru întîia oară în țara noastră s-a săvîrșit o înmormîntare civilă. A fost o dovadă aceasta că muncitorii din București, tari în credințele lor, nu șovăiesc nici chiar în fața unei manifestări atît de îndrăznețe cum e afirmarea liberei cugetări. Ce va fi zis burghezia, ce va fi zis popimea ignorantă și fățarnică nu știm; un lucru numai e foarte sigur: ei n-au putut vedea cu ochi buni acest început de dărîmare al cultului pravoslavnic. Ceea ce trebuie să-i fi uimit mai mult este că manifestanții erau muncitori, oameni din popor, pe care biserica se întemeiază mai mult. Cînd necredința a intrat și în popor, religia își poate face testamentul. Drum bun! * * * S-a mai încercat odată în țara românească să se facă o înmormîntare civilă, aceea a lui Nicolae Zubcu-Codreanu. Guvernul de atunci însă, guvernul așa-zis liberal, și-a trimis popii lui, care au năvălit asupra mormîntului croncănind cîntecele lor stupide, pentru batjocorirea memoriei aceluia care. În viață, fusese ateu convins și nestrămutat. De atunci nu s-a mai încercat o înmormîntare fără ciocli și fără jandarmi, fără popi și fără colivă.