Era-n el ceva a fată mare. Când se-ntâlnesc prieteni vechi, care nu s-au văzut de mult, e multă sămânță de vorbă și se dau toate celelalte la o parte. Stând de vorbă cu mine, cu administratorul, om tânăr și el, și cu prietenul meu Ferco, Sepi a uitat și gândul cu care venise, și pe cei doi zmei, care-și mușcau zăbalele și săpau groapă bătând cu copitele-n pământ. Pe puste, cărora nu din senin li se zice puste, oaspeții, chiar și dacă n-ar fi ca Sepi, sunt totdeauna bine văzuți, ba adeseori sunt opriți cu de-a sila la masă. Peste câtva timp dar cei doi zmei au fost deshămați și trecuți la grajdi, iar cabrioleta a fost trasă sub șopron. Am luat cu toții o masă frugală, ca la pustă, rachiu de drojdii, ca să se deschidă pofta de mâncare, câteva felii de șuncă, tocană de berbec, tăiței cu brânză dulce, cu smântână și cu jumere, spinare de iepure și clapon fript la tavă, iar printre toate, din când în când, câte un pahar de vin de Măderat, să-l tot bei de dimineața până seara și de seara până dimineața, ca să te-nveselești, dar nici nu te moi, nici de dureri de cap nu te plângi.