Lângă Paul, la brațul lui, era liniștită. Când, din depărtare, zări întâile lumini ale centrului, când, apropiindu-se, prinse vag o frântură din cântecul orchestrei și din rumoarea scăzută a plimbării, ea își îndreptă din instinct umerii, încetini pasul și se ascunse absentă sub borul gamenului. Trecu printre mese gravă și preocupată, lăsându-se ușor pe brațul cavalerului ei și aruncând deasupra tuturora o privire indefinită, ce părea să se îndrepte departe spre Vii. Veneau de acolo o adiere umedă de apă și plantă, un zgomot depărtat în care se putea distinge, după imaginație, uruitul unei căruțe, șuierul unei sirene de vapor sau foșnetul total, nedistinct al valurilor și al trestiei. Adriana se hotărî pentru ultima impresie, închise ochii și îi șopti vărului ei, cu un glas de confidență. — E frumos… — E frumos, observă la rândul lui Paul, scurt. Abia atunci, reîntoarsă parcă dintr-o invizibilă depărtare și cu mișcarea grăbită pe care o au oamenii când îi surprinzi visând și îi întorci la realitățile mărunte ale vieții, ea își propti scaunul, se rezemă de spetează, plimbă o privire circulară asupra pieței, schimbă cu răceală câteva saluturi și într-un sfârșit se așeză. Părea indiferentă: era mulțumită. Fusese văzută tocmai de cine trebuia.