- Lasă-mă, - Îi zise apoi - că nu crezi nici d-ta ceea ce zici. Om ești, dar știu eu ce-i în inima d-tale?! - Știi foarte bine! - Da! acum știu, zise ea cu glas înăbușit, apoi îl cuprinse și ea cu brațele și își ascunse fața pe umărul lui. Ghiță era el singur nu mai știa cum, și dacă n-ar fi fost copilul, care se uita mirat la dânșii, ar fi ridicat-o în brațe și ar fi alergat cu ea cum alergi cu o trofee. - Care va să zică, nu te măriți cu el?! - Nu, răspunse ea, dar acum du-te, căci cine știe ce vor fi crezând oamenii… - Mă duc, strigă Ghiță, apoi îl ridică pe Bobocel în brațe și alergă cu el acasă, vesel și zâmbitor, cum sunt zorile de zi după ce furtuna a trecut și cerul s-a înseninat.