Paginile “rezervate pentru vize” erau pline de felurite timbre și ștampile. Nora citi pe ultima filă: Vise sous le no. 1464 a la Legation de Belgique de Bucarest pour permettre au titulaire…”[1] Două ștampile mai mici, dreptunghiulare, arătau în josul paginii trecerea frontierei, la ducere și la întoarcere. “Hergenrath, 23 Juillet 1934. Controle des Passagers”[2]. Și apoi “Hergenrath, 12 Aout”. “Unde am fost eu între 23 iulie și 12 august?” se întrebă Nora. Se revăzu pe plajă, la Agigea, în plin soare, treizeci de zile singură, în timp ce la Eforie, Grig juca ziua cărți la Cazinou și dansa noaptea la buvetă… Uneori, când era marea liniștită, jazul se auzea până în cortul ei de la Agigea… În același timp, cineva trecea într-o noapte de iulie granița la Hergenrath, poate spre Bruxelles, poate spre un mic oraș de provincie, poate singur, poate cu o femeie, cineva care cinci luni mai târziu avea s-o ridice din zăpadă, pe o stradă din București, și s-o privească în ochi cu o indiferentă ridicare din umeri… Ar fi vrut să poată retrăi acele zile, 23 iulie – 12 august, dar nu în cortul de la Agigea, ci undeva nevăzută, în umbra acestui necunoscut. Ar fi vrut să poată ști ce s-a întâmplat în acele 19 zile și să vadă mica gară de frontieră în noapte, chipul vameșului, ștampila imprimând cu tuș roșu pe hârtie o zi ce nu se va mai întoarce… “Hergenrath, 23 Juillet.” Cuvântul avea ceva misterios, indescifrabil pentru Nora.