În lumea creștină din Apus se vorbește de izbânda aceasta neașteptată, ca de o minune dumnezeiască. Dar pe regele ungurilor nu-l lasă să doarmă gloria domnului român. În deșert, pentru a-l îmbuna, cearcă Vladislav — cu jertfa dreptei lui mândrii — a-i arăta supunere, zicându-și în cărțile domnești: „Voievod din mila lui Dumnezeu și a regelui Ungariei”. În deșert caută a-i deschide ochii asupra puterii păgâne ce se ridică tot mai amenințătoare din Răsărit și-n fața căreia ar trebui să stea uniți, căci deopotrivă de mare e primejdia, și pentru unguri ca și pentru români. Pe Ludovic ceea ce-l doare mai mult, și-l pune pe gânduri de la o vreme încoace, e închegarea și întinderea din ce în ce mai largă și mai puternică a unei domnii românești, în contra regatului maghiar. Vlahii aceștia făcuți, neamul acesta de oameni hotărâți și dârji, ce izvorăsc mereu de sub poalele Carpaților și, cu zborul săgeților, își fac loc în lume, poporul acesta de ciobani și de plugari, cu voievozi mândri ce-și lărgesc hotarele și poartă războaie fără să-l întrebe pe el -iată ce-l tulbură pe craiul ungur și-l face să cate cu atâta ură spre țara Basarabilor. Și toate silințele domnului român de a-l împăca sunt zadarnice.