De-aci — ură de moarte. Zvonul că vin turcii hotărăște pe răsculați să se retragă din capitală. Ipsilanti o ia spre Târgoviștea. Tudor spre Pitești. Pe drum, el pedepsește aspru pe toți cei dovediți c-au jefuit. În oastea lui de strânsură sunt mulți bulgari și sârbi, care-au intrat între răsculați numai pentru prădăciuni și omoruri. Tudor îi strășnicește, fără nici o cruțare. Își face dușmani — știe; dar „de când a îmbrăcat cămașa morții, cum zice el, nu se mai teme de ea, ci o așteaptă-n fiecare zi”. Și iat-o că sosește. Într-o seară de mai, cum sta el în tabără, sfătuind cu ai lui, se pomenește cu Iordachi, căpitanul lui Ipsilanti, însoțit de câțiva greci înarmați. Cearcă să lupte, dar când vede că nimeni nu-l apără, își lasă brațele-n jos și zice cu durere; „Luați-mă, că nu mai sunt de nici un folos acestor oameni”. Era vândut. Câțiva olteni se repăd să-l smulgă dintre căpitanii lui, dintre vânzătorii lui, — să-și smulgă pe Tudor al lor. Ei își primesc moartea, cum ar primi o binecuvântare. — Apoi nu se mai vede nimic. Un singur bătrân, cu fruntea în țărână, aiurit, nebun de durere, plânge, fără lacrimi. Tudor e dus la Târgoviștea.