— Să ai! Plantonul își făcu salutul și ieși. „Nu mai e meliție”, murmură Guță când se văzu singur. „De spui bucătarului să-ți facă mâncare, îți răspunde că n-are carne, de spui soldatului să-ți văcsuiască cizmele, îți răspunde că n-are vacs. Și pentru ce? Pentru că nu mai e cnut”. Se auzi o ciocnitură-n ușă. — Intră! răspunse Guță somnoros. Drept, ca un stâlp de telegraf, intră în cancelarie un soldat. Chipeș, cu câteva fire de mustață, el se opri în fața sergentului-major și vorba țigănească „să trăiți” trebui să s-audă. — La ce ai venit, măi băiete? — Pentru soldă. — Ce soldă, măi? Ești nebun? — Solda mea pe chinzina trecută. — Da ce, n-ai primit-o? — Nu. — Unde-ai fost când am împărțit solda la oameni? — Am fost... știți că m-ați trimes domnia-voastră la cocoana Lina de i-am dus niște cămăși, obiele... — Ei! Ei! Nu mântui odată? Ce te-ai pus să-mi înșiri „micul echipament”? De ce n-ai venit cum te-ai întors, să-ți dau solda? — Da nu știți că m-a oprit duduia de i-am cărat trei hârdaie de apă, tocmai de la podul cela, știi, cum mergi pe strada ceea — cum focu o cheamă? — faci la dreapta și ieși acolo... — Nu știu nimic.