Ea nu era numai prescurăreasă. Îi mersese vestea și ca descântătoare cu rost binecuvântat. Cei ce sufereau de junghi în coaste, de friguri, de dureri de cap ori de inimă la dânsa alergau, și mare minune ar fi fost dacă nu s-ar fi vindecat. Mai presus de toate erau însă buruienile de leac, rădăcini, cotoare, frunze, flori, mai rar semințe, pe care mai ales în timpul târgului de țară le vindea într-un colț al pieței. Nu pot să mă gândesc la timpul copilăriei mele fără ca s-o văd înconjurată de lumea pe care o dumirea care dintre cele puse de dânsa-n vânzare pentru care anume boli este leac bun și dându-le cumpărătorilor îndrumări cum au să se folosească de cele cumpărate de la dânsa. Întâmplându-se într-un rând s-o găsesc singură, m-am oprit din drumul meu și-am întrebat-o, după obicei, ce mai face. - De! - mi-a răspuns dânsa - mă lupt și eu ca toată lumea cu multe nevoi ale vieții și aștept să-mi vie rândul. Era răspunsul obicinuit al bătrânilor la întrebări ca cea pusă de mine, și eu îl găseam prea firesc după ce de atâta timp o știam babă. - Ți se va fi urât, că e cam de mult de când tot aștepți, i-am zis eu.