Curat că vântul m-a adus pe aici! Urma, după gândul lui Tașcă, că vreunul dintre cei patru să-l întrebe ce-a căutat la Alexandria, iară el să le spună, drept răspuns la întrebarea aceasta, că și-a dat banii, ca să arvunească ovăz. Nici unul însă nu-i nimeri gândul. - De - grăi hangiul într-o românească stâlcită - dacă vii de la Alexandria și te duci la București, p-aici nu ți-e drumul; dar niciodată omul, când pleacă de acasă, nu știe unde are să ajungă. - Așa e! - strigă râzând neamțul din colț - nu știe nimeni unde are să ajungă, nici ce are să i se întâmple. Eu, bunăoară, am plecat de la Vârșeț la Viena ca să caut pe un frate al tatei, și am ajuns umblând pe urma lui pe aici, unde nu mi-a trecut niciodată prin minte să vin. Hâhâhî! poate că ai d-ta vreun unchi care a murit bogat și-i umbli, fără ca să știi, pe urmă. Hangiul începu și el să râdă. - Mai știi?! zise. Vorbești în glumă și te pomenești că nu degeaba ți-e vorba. Casele acestea sunt fără stăpân. Stăpânul lor, un om foarte bogat, a murit fără copii și a lăsat cu limbă de moarte ca averea lui să treacă la doi nepoți ai săi, pe care nu e chip să-i găsească.