Apoi iarăși sântem în inima de piatră a munților celor mai înalți, abrupți, scorburoși, și în umbra lor casele oamenilor cari muncesc. Pentru prima oară un cuvânt spaniol: la prăvălia Italianului Martinelli, pentru Mexicanii noi ai muncilor celor mai grele, vechile cuvinte iberice: „Se Labla (sic) espanol". Prin aceste adunături firmele par o glumă: „General merchandise”, „Mercantile Co.”, pentru două bărăci, și pentru o chichineață de scânduri „big hotel”. Trecem printr’un viscol. In câteva momente el s’a împrăștiat. Muntele singur mai păstrează zăpadă pe corogita-i piele ca de elefant bătrân. Apoi, pe când soarele căzând străpunge nourii suri, pustiul de mărăcini rămâne neted. De-o parte munții sânt albi de zăpezile adânci din faldurii lor, de alta ei apar clar-albaștri, cu văluri lungi de neguri câre samună a se ridica spre dânșii, pe când de sus un vast zăbranic vine să-i întunece.