Ești nebun! Știi că „Regina“ nu te mai reprimește. Începu să-mi plângă soarta: mă vedea, iarna, fără mijloace de trai și fără prieten, adică fără el, care era singurul meu prieten. Eram în odaia lui. — Lasă-mă să te caut prin buzunare, îmi spuse el deodată. Nu-mi ascunzi ceva? Mă scotoci și nu găsi decât vreo zece lei. — Nu ți-ai scos pașaport? — Nu. — Lasă-mă să te caut în geamantan! Nu găsi nimic. Atunci începu să-i pară rău că pleacă fără mine, care rămâneam părăsit de toți. — Dacă ai fi avut pașaport, te-aș luat numaidecât. Dar nu e cu putință să debarci la Alexandria fără hârtia asta blestemată. Un pașaport românesc costa, pe vremea aceea, aproape tot atât cât drumul Constanța-Alexandria, în clasa a treia: douăzeci de lei. Drumul, fără mâncare, costa treizeci. Mihail mă întrebă din nou: — Ce-o să te faci acum? — Voi vedea, după plecarea ta. Se gândi îndelung, în timp ce eu abia îmi țineam râsul. Se ridică apoi și se duse să-l roage pe patronul de la „Regina“ să mă ierte că o ștersesem la Brăila fără învoire. Îi arătă că serviciul nu suferise nimic de pe urma scurtei mele lipse, fiindcă mă înlocuise el.