Omul nu pricepu: — Ce e? Ce daraveră ai? îl mai întrebă avocatul. Crâșmarul se așeză pe scaun, căută să-și amintească cele dintăi trei cuvinte cu care începea să-și povestească, de-o săptămână, întâmplarea la toți, cuvinte de cari celelalte se țineau lanț, și începu: —…N-ai să crezi!… Nici să mă gândesc, așa să am parte de ceva pe lume, nici să mă gândesc, nici dumitale prin gând să-ți treacă, mă rog, că fusese ceva pregătit de mai nainte. Eu n-am cu nimeni nimica… Un sfrijit ca mine să-l doboare, da știi, dintr-o lovitură. Vine în cârciumă și cere un chil. „Bine, îți dau, da banii, ici, pe tejghea.” Că veșnic mă băuse și bani, canci!… Plătește un chil… Da venise trăsnit de-aiurea; că cine nu-l știe pe Mitu Becheru din Zlătari? Să dai, și să fugi! Asta pe la două după douăsprezece, ziua. Bea chilul — să-i dau altul! „Bine, altul; da banii pe tejghea.” Nu, că el nu dă banii. „Măi — zic — banii, altfel nu-ți dau.” „Ba să-mi dai, că-ți stric tot…” Și nici n-apuc bine să-i prind vorba, și pleosc ia două sticle de borviț de pe tejghea și le lățește pe dușumea. Și dă să se ducă.