— Nu te vei fi așteptat, grăi dânsa zâmbind, să-ți vin așa deodată în casă. Marta stătea tulburată în fața ei: nu știa cum s-o ia, ce să-i facă, ce să-i zică, cum s-o primească. — Mă mir și eu, răspunse ea. Dându-și apoi seama c-a zis o prostie, ea adăugă: Nu pot să-mi închipuiesc ce vei fi având să-i spui bărbatului meu. Trebuie, fără îndoială, să fie vreun lucru mare și grabnic. — E, poate, mai bine dacă-ți spun, grăi Persida, apoi se opri. Nu știa, să-i zică d-ta, ori tu, ca odinioară. — Da, urmă peste puțin, cu inima deschisă, e mai bine să-ți spun ție, ca să vorbești tu cu el. Noi, femeile, ne înțelegem mai ușor și de tine ascultă bărbatul tău. Marta, fără ca să-și dea seama despre ce e vorba, se mai liniști și începu să se uite în ochii Persidei, în care nu mai vedea nici o răutate. — Uite, urmă Persida, care, femeie ca toate femeile, pornită odată, nu se mai poate opri până ce nu sfârșește, Trică a ajuns la anii de cătănie, în curând are să se facă recrutarea și-l iau și-l duc la război dacă nu se răscumpără. Mama o fi având bani ca să-l răscumpere, dar știi cât e de greu să scoți ceva de la dânsa.