Vor, sărace copile, ca la o sută cinzeci de pași să iau cu săgeata un măr de pe capul tău. — Și pentru ce nu vrei tu, tată? răspunse copilul. — Pentru ce? Dar de n-aș nemeri mărul, daca săgeata te ar lovi!.. . — O! tu știi bine că nu e primejdie, taică, zise copilul zâmbind. — Wilhelm, strigă Guessler! — Mai îngăduie, domnul meu, mai îngăduie nu sunt încă cinci minute. — Ai greșală, vremea a trecut; Wilhelme, hotăraște-te. Copilul făcu un semn de încurajare tatălui său. — Aide! murmură Wilhelm cu jumătate de glas! Oh! nu! niciodată! — Luați feciorul, strigă Guessler. — Tata vrea, zisă copilul, și se smulse însuși din brațele lui Wilhelm ca să alerge la copac. Wilhelm rămase nimicit, cu brațele în jos, cu capul plecat pe pept. — Dați-i un arc și săgeți, zise Guessler. — Eu nu sunt arcaș, strigă Wilhelm, ieșind din amețeala sa, nu sunt arcaș, sunt arbaletier. — Adevărat, adevărat! strigă grămada. Guessler se înturnă spre soldații ce oprisără pe Wilhelm, ca să-i întrebe. — Așa este, ziseră ei, avea o arbaletă. — Și ce s-a făcut cu ea? — I s-a luat când l-am dezarmat. — Să i-o dea, zise Guessler.