Pe urmă se scutură din această tristețe și adăugă scurt, cu îndârjire, ca și cum ar fi amenințat pe cineva: Dar îi voi avea! Nora zâmbi. — Când? — În martie. La sfârșitul lui martie. — Să avem deci răbdare. De ce să ne grăbim? E urgent? O paloare străvezie trecea peste figura lui, fără să-i acopere însă ochii, rămași clari. — Trebuie să vă fie foame, spuse el cu vădita voință de a schimba vorba. Vă rog să mă iertați că nu v-am întrebat până acum. Mă duc să văd ce se poate găsi. Ar fi vrut să-l oprească (“Nu, nu mi-e foame, mi-a fost, mi-a trecut…), dar el ieșise din cameră, lăsând-o singură. Era o odaie mare, cu pereții luminoși, albi și cu grinzi negre, fumurii. Pe un perete era o scoarță roșie și două carabine vechi. Fotoliile și un divan erau făcute dintr-o cretonă înflorată, de culori deschise, și tot din aceeași cretonă erau și perdelele la ferestre. Căminul era țărănesc, cu vatra deschisă larg, parcă ar fi fost o ușă de intrare spre altă încăpere. Întreaga odaie semăna în același timp cu o cabană de vânătoare și cu un hol. Pe o etajeră erau câteva cărți nemțești și un portret de femeie desenat în creion.