Eminescu a fost pregătit sub toate raporturile pentru a croi un drum nou în literatura Românilor. Nici odată nu s’a văzut la noi un temperament de artist completat de-o cultură așa de vastă și de-o originalitate atât de marcantă. In poesia noastră dulceagă și destul de ofticoasă, versul lui Eminescu se detașează într’un relief isbitor. Simți îndată că ai de aface c’un reformator. Primele lui poesii sunt un strigăt puternic de revoltă artistică. E o necunoscută vibrare de gândire și de sentiment. Altă limbă, altă viață, cuvintele au suflet, coloare, formă, fie-care epitet e o explozie de lumină. Ce vigoare extraordinară și ce frumuseți ritmice, neatinse încă până la el! Eminescu citea în original pe clasicii antici, ș’avea o evlavioasă admirație pentru operile lor mari, liniștite, perfecte. „Când mi’i capul mai amețit, ne spunea el odată, o pagină din Sofocle mă înseninează”. Cunoștea în perfecție limba germană. Iși făcuse studiile universitare în Berlin, ș’avea o deosebită predilecție pentru filosofii Nemți, în special pentru Schopenhauer, care nu puțin va fi contribuit la întunecarea prismei de vedere a decepționatului poet, și la vecinicul lui dor de Nirvana...„setea liniștei eterne” din Satira IV și din economia morală a mai tuturor poesiilor lui. Ce păcat că în viața asta, așa de scurtă și plină de dureri, n’a găsit și el un suflet care să’l iubească, să’l înțeleagă și să’l îngrijească de-aproape, ca pe un copil străin și nenorocit!