Îi recomandasem ca, la invitarea, pe care o avea în vedere, a șefilor de partide, să ia măsura de prudență de a-i aduna pe toți împreună și de a le cere să puie în scris răspunsul lor la oferta de colaborare, pe care generalul, cu multă părere de rău, ajunsese a o accepta. M-am dus la ceasul arătat, dar nu venise nimeni decît d. Cuza, foarte bucuros că se recunoaște în sfîrșit”Liga” sa, care făcuse atîta zgomot și cîștigase, prin metode pe care nu le pot întrebuința, oricît ar fi să pierd, aderenți numeroși, și cu o importantă reprezintare în Parlament – și se înțelege ușor că nu i-o invidiam. Ceilalți, ori nu dăduseră nici un răspuns, ca Brătianu, care făcea toate sforțările pentru a grăbi eeasul unei noi dominații, acuma fără un rege de care să se lovească uneori, fie și foarte rar, ci cu o regență în care credea că președintele Casației, Buzdugan, îl va urma, iar de Patriarh și de prințul Nicolae, orice ambiție ar fi la spatele lui, credea că nu trebuie să se teamă, ori ca d. Maniu care, încremenit în „constituționalismul” pe care se vede că l-a învățat la Facultatea de Drept din Budapesta, căci altă țară nu cunoscuse decît ca ofițer cezaro-regesc, cerea garanții de neutralitate în vederea unor alegeri libere.