” Spurcat gând! Cum oare să nu meargă, dus de el, cu pas din ce în ce mai grăbit înainte? Deodată el se opri. Ochiul lui, deprins de atâta timp cu scrutarea depărtărilor în timp de noapte, umbla și acum oarecum el de el, și departe, de tot departe, pe câmpul întins, el zărise două negrețe cari se mișcau, parcă fără ca să-și schimbe locul, cum nu se mișcă decât oamenii cari se duc și vin pe același drum cu tine. Orișice ar fi fost acele negrețe, e foarte greu să mergi înainte, când ești deprins să te ascunzi, îndată ce vreo ființă omenească se ivește în preajma vederii tale. Laie nici că se mai întreba dacă vin ori se duc cele două negrețe: îi era destul că le-a zărit, pentru ca toate să se răstoarne de-a valma în capul lui. Spaima e, fie chiar din senin venită, întunecătoare, și Laie o luă iar înapoi spre baltă, mai mult pe pitite decât mergând omenește. Abia ajuns în trestie, a început să răsufle în toată lărgimea lui și să se întoarcă la gândurile cari-l luaseră să-l ducă spre sat. Nu! prea era de nesuferit viața lui; smintit ar fi trebuit să fie ca să creadă că poate o femeie să aibă destulă virtute ca să fie legată de un om cu asemenea viață.