O! ispititoare nădejde a oricărei sărmane copile de la țară, sunt fericită că n-ai fost și a mea. N-am vrut să-mi pironesc ochii pe un gherghef, de dragul unui vis pe care viața-l tăgăduia în jurul meu. Ochii mei, care ar fi trebuit să lăcrimeze, aplecați pe un gherghef, i-am lăsat să se umple de lumina câmpiilor, pe unde îmi mânam oițele; i-am lăsat să cerceteze albastrul cerului, adâncul prăpastiilor și desișul brazilor. Și dacă am lăcrimat, a fost din pricina asprimii primului meu iubit: vântul! Vântule! Vântule! Putere prietenă a omului liber! Crainic ce străbați depărtările cu valul tău primenitor; De-ai fi zefirul ce mângâie fața, Sau crivățul ce biciuie obrajii, Ori de-ai bate-n vijelie Ca să ne mărturisești inima-ți bună, Rămâi pururea puterea prietenă a omului liber, Care unește inimile! Vântule! Vântule! Prietenul omului, De ți-ar fi cărarea cu dragoste plină, Presărând petale în loc de sărutări; Sau fie că avânturile tale ar umfla buciumul Tuturor mâniilor, tuturor bucuriilor, Ești pururea crainicul tristeții mele, Al suspinului meu după doru-mi îndepărtat. Tu ești purtătorul strigătului de durere Al lacrimei fierbinți, al râsului răsunător… Tu ești puterea, prietenă omului liber, Vântule! Vântule! — Știi tu, îmi zise într-o zi Groza, după o goană nebună peste câmp, știi că odinioară vântul era cât p-aci să devie socrul șoarecelui?