M-am folosit de prilej și am vrut s-o îmbrățișez. Ei, credeți că s-a lăsat? Doamne ferește! S-a smult drâmboiata din brațele mele și mi-a sâsâit, supărată foc: — Ești obraznic, domnule sublocotenent. Știi? După asemenea experiență, urmăream cu și mai mult interes asediul lui Costică, deși, drept să vă spun, nu-i mai proroceam mare izbândă… Odată poftisem la mine pe un locotenent, băiat foarte cumsecade, la un ceai. Trăncănisem câte verzi și uscate, iar pe urmă îi pomeni și de Costică. — S-a zăpăcit de Marița? întrebă surprins locotenentul. — Da, și mi se pare că s-a zăpăcit bine de tot… — Asta o face foarte rău… foarte rău… — În sfârșit, de ce s-o facă rău?… El… — Aș… Marița nu e de el… De altmintrelea, n-are decât să-i ia dracul pe toți! adăogă scârbit. Văzui că nu vrea să vorbească și îl lăsai în pace. Povestirăm iarăși despre calul maiorului și alte asemenea lucruri interesante, iar vremea trecea. Se apropia ceasul îndrăgostiților. — Îndată o să ai și tu prilejul să-i vezi! îi zisei șăgalnic. Amorezii noștri se înființară… Locotenentul îi privea mormăind ca un urs trezit din somn. — Idiotule, idiotule! zise așezându-se iar pe scaun. Apoi se întoarse brusc către mine întrebându-mă: Tu încă nu știi că domnului colonel nu-i place să stea ofițerii tocmai subt nasul lui… — Subt nasul lui?