Toți trei aveau chipuri la fel de suferinde și haine la fel de jerpelite. Adrian îl întrebă încet, în grecește, pe Mihail: — Aici nu se mănâncă decât pâine goală? Mihail a dus un deget la buze și i-a răspuns în aceeași limbă: — Nu e politicos să vorbești într-o limbă pe care cei de față n-o cunosc. Bun. Înțelegea. Mihail îi răspundea așa, dinadins. Îi plăceau misterele și se amuza pe socoteala lui. Din fericire, plăpumăria închizându-se, Craioveanu veni să-i strângă mâna lui Adrian. Dădu mâna întâi cu domnul Leonard, care avea o mână înspăimântător de lungă, albă, moartă. A întins-o fără să rostească o vorbă. Adrian n-ar fi îndrăznit să jure dacă omul acela știa să vorbească sau era mut. Apoi, prins de neliniște și când a mai băgat de seamă că și Craioveanu, așezându-se între el și Mihail, părea la fel de dispus să stea tăcut, Adrian, a tăbărât repede pe plăpumar: