Alcadu, lângă don Pedro, să bucura de plăcere ce dulce, văzând iubind pe persoana ci o iubea. Gubernatorul, înștiințându-să de faptile lui don Pedro, l-au umplut de laude: dar Chelestina ceri să o asculte și discoperi gubernatorului denainte a tot satul adunat fire și întâmplările sale, ucidire ce au făcut don Pedro și pricinile cari o fac vrednică de iertare. Toți sătenii, pătrunși păn la lacrămi de îndurare, să aruncă la picioarile gubernatorului cerând iertare celui ci i-au mântuit. Această iertare să dăruiești; și norocitul Pedro îmbrățoșa când pe Chelestina, când pe gubernatorul și pe fruntașii satului; când un bătrân, ieșind în mijloc, îi zâce: „Viteazule streine! Tu ești izbăvitoriul nostru. Dar, vai! îi să ne lipsăști de alcadul nostru, și această pagubă este poate mai mare decât facire ta de bine. îndoiești binele nostru în loc de a ne-l lua: râmâi întru acest sat; catadecsăști-te a fi alcadul, stăpânul, prietinul nostru: cinstești-ne, dându-ne voi a te iubi. într-un oraș, mincinosul și răul cari acolo au acelaș rang cu tine, sa vor socoti deopotrivă cu tine: aici, fiiștece lăcuitoriu cu fapti bune te va avé ca pe părintile său. După Dumnezău, pe tine te vom cinsti mai mult; și în toți anii, întru această zi, bătrânii vor veni să-ți arate pe fiii lor, zicându-le: iată cel ce au mântuit pe maică-ta.” Pedro să aruncă în grumazii bătrânului cari îi vorové așa.