Turcii înaintau încet. Bănuiau ei mreaja, dar nu știau unde. — Cercetașii lor cei nevrednici aduceau vești mincinoase, cei vrednici nu se mai întorceau. La pod, cum era gloată, se făcu îmbulzeală. Mulțimea se frământa în loc, huind ca marea. Deodată, ca și cum s-ar fi despicat cerul, un trăsnet s-auzi de sus, și-n aceeași clipală o ploaie de ghiulele căzu peste furnicarul ce clocotea în strâmtoare, și săgețile începură-a curge ca dintr-o ruptură de nor. Spahiii își struniră caii, să vadă dincotro vine moartea. De după un huceag se ridicau strigăte zorite de trâmbiți și de bucium. Ș-atunci o parte din oastea lui Soliman, repezindu-se orbește într-acolo, s-a nămolit în crivina luncii și n-a mai putut ieși, iar grosul a dat busna-nainte. Un șuier a săgetat cuprinsul, și codrul s-a prefăcut în oaste. Cu urlete de fiare, creștini și turci s-au azvârlit în luptă-nverșunată, și până către seară nu s-a știu ce se va putea alege din vălmășagul acela îngrozitor. Secuii, când au văzut ce seceriș de vieți se-ncinge, au rupt-o de fugă. Turcii începeau să se creadă biruitori, când, deodată, însuși marele Ștefan căzu asupra lor cu cei mai aleși viteji ai lui. Toporul abătu iataganele cu brațe cu tot.