Toată noaptea s-a zbătut în culcușul lui, iar ziua următoare m-a purtat prin întinsa lor gospodărie, pe la iepele cu mânji, pe la lăptărie, pe la prăsila de porci, pe la oborul mânjilor, pe la grânar și pe la hambare și mi-a vorbit despre toate, numai despre gândurile care-l frământau n-a scăpat nici o vorbă. Abia după-amiazăzi, când am început să mă pregătesc de plecare, s-a uitat lung în ochii mei. - De ce să pleci? mi-a zis. Ai vreo treabă care nu poate să fie amânată pe mâne? Nu mă lăsa singr, că nu știu ce mi se poate întâmpla dacă n-am pe nimeni în apropierea mea. „Acasă la părinții lui și cuprins de simțământul că n-are pe nimeni prin apropiere”, mi-am zis, viu mișcat, și am mai rămas. Nu mi-a spus însă nici acum nimic, și ziua următoare, în curând după masă, am plecat acasă, tot cu cabrioleta trasă de cei doi zmei cu nările umflate și cu ochii plini de văpaie, dar astă dată fără de argat. - De ce să-l mai iau cu mine - mi-a zis - dacă pe drum n-am nevoie de el, iar acasă la voi se va fi găsind cineva care să poarte grijă de cai până la întoarcerea mea.