Kiuciuc anâm, Pechi ister, sân gianâm! Moș Teacă bătea ritmul pe cele două giambarale ale cadânei și, ca în fața unei linii de bătaie, șoptea cadențat: „un, doi! un, doi!” Din când în când , îl auzeai: — Nu iuți pasul! Mai rar! Serganții priveau mereu. Deodată, nu știu ce-i vine în gând unuia din ei, și pe când Moș Teacă se plecase să șoptească pesemne ceva la urechea cadânei, strigă tare de afară: — Față pe al doilea rând, foc — de companie! În același timp, însă, o luară cu toții la fugă. Moș Teacă deschise repede ușa bordeiului și începu a striga: — Companie, stăi! Însă sergenții fugeau. *** A doua zi, Moș Teacă veni la cazarmă. — Sergent furier! Capra mănăstirii din cer, rătane! Te-nvăț eu să insulți supirioru-n exirsisu funcsiunii! Patru zile închisoare și să ți le treci pă foaia de pedepse! — Trăiți, don căpitan, n-am făcut nimica... — Nu vorbi, rătane! Basarabia și ibrișinu! Bietul furier! Cine-l pusese să umble noaptea cu chipiu alb?