— și începu să umble prin odaie, apoi după o pauză adăugă: dacă am avea, cel puțin, tutun. Eu par’că m’aș încălzi la o țigare. Grigore întrebă din nou : — Nu crezi c’am putea să mai cerem proprietăresei o porție de lemne, pe datorie? La sfârșitul lunii ne vin parale și plătim tot. Peste putință. Aseară m’am întâlnit pe scară cu proprietăreasa și, în loc să-mi răspundă la salut, m’a întrebat: când avem de gând să devenim băieți cinstiți ? Cum cinstiți, cocoană, i-am răspuns, dar nu plătim regulat? — Nu știu, mi-a răspuns ea, pentru mine e cinstit numai cine îmi plătește pe o lună înainte. — I-ai mai răspuns ? — Ba mi-am văzut de treabă; n’aveam poftă să mă cert c’o nebună. Vântul izbi de geamuri o puzderie de zăpadă. Cei doi studenți erau prieteni vechi, născuți în acelaș sat, din părinți săraci și nămețiți de nevoi. Erau băieți silitori, dornici de a învăța carte și de a ajunge odată Ia putința de a-și asigura un trai bun și liniștit. După ce terminaseră clasele primare, veniseră în oraș, spre a urma în liceu. Lipsiți mai totdeauna de cele trebuincioase existenței, suferind frigul și foamea, ei luptaseră cu neajunsurile cele mai cumplite, uitând toate și mulțumiți că ajunseră până în clasa a șaptea.