Țăranii, cari luau parte la muncă, descărcând carele cu rândul, ațâțau cu ironia lor cunoscută pe acești sgomotoși voevozi, cari au fost totdeauna batjocura poporului româuesc. Iar peste toate aceste frunți ale bieților trudiți soarele cădea greu și arzător. Muiați în sudori, aiuriți de sgomot și de praf, pe fețele lor se citia melancolia aceleiași robii în care se născuseră. Toate aceste brațe musculoase, neobosite și puternice, se înmuiau sub lanțurile supunerii, fără să știe pentruce, dintr’o veche și neînțeleasă deprindere. Spre seară, un șuierat lung, — ca și cum ar fi fost țipătul suprem al oboselei — vesti întreruperea muncii. Țăranii porniră către sat. O pace nesfârșită, venită din afundul amurgului, aducea par’că o mângâiere pentru cei obosiți. Mașinile acoperite cu pânze mari negre aveau înfățișarea unor monștri adormiți. Țiganii se îndreptară spre pimnițile de unde li se împărția tainul lor de rachiu. Mergeau în grupe deosebite, urmând a se certa cu o furie care creștea din ce în ce. În fruntea lor, cei doi vătafi își arătau pumnii unul altuia. Ura ivită între ei de mult timp creștea. Cu mânecile cămășilor își ștergeau pletele albite de praf; femeile ar fi voit să se sfâșie sau să-și asvârle una într'alta copiii, cari sugeau goi sânurile lăptoase.