El nu părea a fi un om urâcios, căci se supuse până la urmă dispoziției ei și râse cu ea de o seamă de lucruri întâmplătoare. Îi ceru voie s-o însoțească până acasă și ea primi, măgulită de asemenea tovărășie, mai ales când, trecând pe la Capșa, câțiva domni pe care ea îi bănuia scriitori sau actori, îi salutară adânc de la fereastră. A doua zi dimineața, Viorin sună la poartă și, oricât de greu i-ar fi fost Adrianei ca să-i explice mătușii ei această vizită, trebui să-l primească. — Aseară, domnișoară Dunea, te-ai purtat ca un copil. Ce e curios, este că abia după ce ne-am despărțit mi-am dat seama de asta. Dumitale îți place să glumești. Mie nu. Și cu toate astea, uite, ieri am făcut haz, odată cu dumneata. Dar să vorbim serios. Vrei? — Să încercăm. — Pentru început cântă-mi la pian Cântecele blondei Agnes. Adriana se scuză. Pianul Lucreției era închis și de altfel dezacordat. — Păcat. Așteptasem cu nerăbdare să te ascult. Dacă vrei să fiu sincer, uite, pentru asta am venit la dumneata. Adriana făcu un semn de neînțelegere și Viorin întârzie puțin explicația, ca și cum și-ar fi căutat vorbele. — Vezi, domnișoară, ce m-a surprins pe mine atunci la D… în felul dumitale de a cânta Cântecele blondei Agnes, era un accent, care nu-mi aparține, pe care îl puseseși dumneata, de la dumneata.