Nu de nasul unui asemenea om era Uța, care mai avea și zestre de două sute de galbeni. Uța însă nu se uita la roate, ci la ochii și la mustața lui Duțu; de aceea, certată, necertată, mai pe față, mai pe furiș, ea stetea de vorbă cu Duțu de câte ori numai putea. Ce păcat era adică dacă stetea de vorbă cu el? Trecuseră doi ani și mai bine la mijloc, și Uța, care nu-și făcea inimă rea când tatăl ei o certa, nu s-ar fi simțit nenorocită dacă ar mai fi trecut alți doi tot așa. Acum însă, de când cu întoarcerea lui Voicu de la Paris, Ciungu nu-și mai certa fata, ba stătea și el de vorbă cu Duțu. Ce-i drept, mai multe roate nici nu făcea, nici nu vindea vecinul de peste drum, dar avea frate arhitect, și un om harnic ca dânsul frumoasă rotărie își putea face dacă avea un capital de două sute de galbeni și ceva credit pe deasupra. Mare lucru ar fi fost dacă acum, până în Paști, ar mai fi trecut Voicu pe la frate-său, ba ar fi stat așa, ca din întâmplare, de vorbă și cu vecinul de peste drum. Așa dedea cu socoteală bătrâna, care avea o deosebită slăbiciune pentru Uța.