Domnul surâde grațios și se retrage. ― Tot sunt buni de ceva și ăștia de la Ploiești, își dă părerea vecina mea. În sfârșit, trenul a pornit. Aproape de Chitila, șeful de tren își face apariția: ― Biletele... Doamna are bilet întreg. Domnii de pe culoar au arătat fiecare câte un carnețel de culoare închisă. Atât. ― Dacă aș fi eu director general ― zice vecina mea, care a observat acest amănunt, ― i-aș strânge pe toți într-un vagon, pe ăștia care merg gratis, ca să nu ne mai incomodeze pe noi, cei cu bilete adevărate... Dincolo de Chitila, cei doi domni de pe culoar intră, s-așază la locurile lor și, numaidecât, după obiceiul pământului, încep s-o fixeze pe vecina mea cu liniștită impertinență, ca pe un tablou expus acolo anume pentru agrementul călătorilor masculini. Doamna se uită pe fereastră, își mai potrivește coafura, se preface că citește... La urmă, își razimă capul în colț, închide ochii și rămâne așa, nemișcată, multă vreme. În gara Ploiești, cei doi domni se coboară. Am rămas iar singuri. ― Vezi c-am avut dreptate? zice fără veste vecina mea, deschizând ochii. ― Credeam c-ați adormit... ― Aș! Unde e chip s-adoarmă o femeie, când se uită toată lumea la ea... Dar bine că s-au dus.