Este vorba să se facă un clopot nou la biserică din banii ce Mitrea Boarului i-a dăruit pentru vecinica odihnă a tătâne-său. Când a venit acasă, copiii erau culcați; Stan a privit la ei, a ascultat răsuflarea lor, apoi s-a dezbrăcat, a stins lumina și s-a culcat și el. Când a venit Bujor, l-a trezit din cel dintâi somn. – Cine e? – Eu! – Cine, eu? – Eu, tată! – Hm! Bujor!? Dar ce vrei acum noaptea? Bujor stete o vreme fără de răspuns. Îi părea că tot ar fi mai bine să tacă. – Vorbește, măi, dacă m-ai trezit din somn! – Deschide ușa; aș vrea să-ți spun ceva! – Spune numai. Și așa te aud eu! – Vezi d-ta, taică, să mă crezi... fiindcă... – Scurtă vorba, măi! – Tată, eu nu mai rămân la Mitrea Boarului. – Ei, apoi bine faci și tu o dată în viața ta. – Auzi, tată! Eu nu rămân, chiar nu rămân. – Apoi vezi bine că nu rămâi dacă nu vrei să rămâi. Ce vorbă! După aceste vorbe Stan se-ntoarse la perete, cu inima îmbucurată că fiul său iese de la Mitrea Boarului. Vecinii nu prea trăiau bine unul cu altul.