Ce zor avem noi ca liberalii să discute într-un fel ori într-altul? Nu cumva ne prăpădim de dragostea lor? Nu cumva facem politică idealistă? Fraza stereotipă, ajunsă clișeu, „veniți cu un program, domnilor liberali”, este o urmă de metafizică, pe care nu noi o vom întrebuința. Ne place să avem niște adversari „luminați și conștienți”, zic utopiștii, care fac politică romantică. Noi zicem dimpotrivă: în lupta de clase, muncitorimea nu are să se ocupe să dea adversarilor instrucțiuni asupra celui mai bun procedeu de luptă. În război o armată se îndeletnicește cu instruirea vrășmașului? Sînt adversarii ignoranți, lasă ei să fie atacați tocmai din flancul cel mai slab. Atît mai bine; nu noi o să le vindem tunurile! * * * Și dacă liberalii nu se ocupă de principii, care-i primejdia? Mai ales în țara asta, unde programele n-au nici o însemnătate, pentru că ele sînt puse la coșniță cînd autorii lor vin la putere, noi nu putem pune temei pe fițuicile solemne din vremi de opoziție… Vroim discuții de principii? N-avem decît să le facem noi. Valorosul nostru prieten Morțun a expus în Cameră ideile noastre în mod strălucit, și nu avem nevoie să cerem liberalilor pomana unor așa numite discuțiuni de principii.