Într-o audiență la rege, devotatul sprijinitor ardelean al Coroanei, d. Vaier Pop, spuind că Ministeriul nu și-a atins nici unul din scopurile pentru care a fost numit, ca să audă că totuși „a pacificat Ardealul”, a cerut măcar un lucru: ca la Interne să fie cineva a cărui nepărtenire și spirit de legalitate să nu se poată bănui. Eu însumi, ale cărui legături cu suveranul s-au încheiat, firește, pentru un timp indefinit, fiindcă n-aș consimți niciodată să pîrăsc zi de zi pe aceia în cari regele, odată ce-i menține, continuă a-și pune încrederea, am încercat pe cale de scrisoare să dau sfatul, fie și necerut, de a se numi la acest post de comandant în mijlocul furtunii urilor de partid un om de absolută încredere a Coroanei, un general, al cărui nume nu vreau să-l dau pentru a nu se înteți paza polițienească la care, într-o altă situație, este supus. Nu știu dacă rîndurile mele i-au ajuns regelui, ba nu știu măcar, fiecăruia fiindu-i frică să le dea, în ce mîni se află astăzi. Deocamdată guvernul căuta să arăte suveranului ce răsunet are în țară chemarea ca neutri a uneia din cele mai învierșunate grupări de luptători politici. S-au dus însă zilele cînd, după impunerea guvernului Maniu, unei regențe fricoase, strada urla de aclamații și servitorii ardeleni ieșeau cu florile partidului la piept.