— Nu, nu, nu te-ai făcut… erai pe cale să te faci… Mitzi îl înțelese. Privirea îi scăpără. — Colonelule! O ofensase. Colonelul o sărută pe frunte și ieși ca un viteaz din sofragerie. Dupe un ceas se întoarse și găsi pe Mitzi așa cum o lăsase. — în sfîrșit!… M-am împrumutat ș-am plătit p-acel muțunache!… El, c-un surîs fals de păpușe japoneză: „De ce atîta grabă, domnule colonel?… Nu era o datorie de onoare”… Zic: „Știu, prințule, dar era o datorie care dezonorează!” Și i-am trîntit ușa-n nas… Oh! cărțile, cărțile!… Mîncară… Mîncare or foc?… Mitzi, cu ochii în farfurie, înghițea cu noduri. — Mitzi, ascultă colea… Vrei tu să fim ca mai-nainte? — Cum să nu!… — Juri? Ea stătu pe gînduri… „Ce vrea? Să nu mai joace?” — A! nu ce crezi tu! -Jur! — Pe fiecare lună să-ți dau jumătate din leafa mea… O pierzi? Să nu mai joci pînă la sfîrșitu lunei… — Oh! cît ești de bun, Mitzule dragă! Și-i petrecu mîinile albe și subțiri pe după gît, și-l sărută apăsat pe amîndoi obrajii. — Ca să-rui dovedești că te vei ține de jurămînt… azi, acum chiar, să mergem la vizite… A-a-a-a… Cu mîine, cu poimîine, cîșlegiu Crăciunului și postul Paștelui, și noi, nicăieri, ca niște urși… — Vizite?