“Abandonată” era un cuvânt care îi dădea copilărește lacrimi. Din fericire, el e prea obosit sau prea neatent, ca să observe. — Mă gândeam și eu să plec, dar nu știam unde… Poate la Predeal, la tabăra de schi de la Onef… Dacă aș fi găsit tovarăși de drum, aș fi preferat să urc în grup mic la o cabană… La Ialomicioara, sau pe Postăvar, sau la Bâlea… În sfârșit, undeva departe… De ce nu vrei să fi dumneata tovarășul meu? Înțelege bine: ce s-a întâmplat între noi până acum… Nora ezită un moment. Ar fi vrut să spună “astă-noapte”, dar era o preciziune care o speria. — … e șters, e uitat. E “neavenit”, cum spuneai dumneata la tribunal. Eu îți fac o propunere de camarad. Plecăm cu bocanci în picioare, cu sacul de drum în spate. — Plecăm… repetă el șters. Când plecăm? — Astă-seară, răspunse Nora și abia atunci își dădu seama că întrebarea lui putea să fie o acceptare, deși era pusă vag, cu aceeași eternă ridicare din umeri. — E adevărat? Primești? Vrei să plecăm? — Nu, Nora. De ce insiști? E inutil. Totul e inutil. Glasul lui o descuraja. Era ceva definitiv căzut, definitiv frânt, în oboseala cu care vorbea el.