- Om tare la fire, urmă el. Zace de cel puțin două zile acolo și tot se mai ține. Nu-i vorba, de scăpat mare minune ar fi dacă ar scăpa, dar tot mai trăiește, în vreme ce cellalt a murit, după toate semnele, de cel puțin două zile. De! ce să-i faci? urmă iar. Știu c-o să zici că una e să mori la margine de drum și alta să-ți dai cea din urmă răsuflare la adăpost. Așa-i însă la război: câți dintre-ai noștri s-au prăpădit așa?! - Treci cu vederea că nu mai suntem în război, îi zisei eu. Aceasta-l scoase din răbdări. - Ei bine! zise. La urma urmelor, dacă ți-e atât de mare nevoia, am putea să improvizăm un fel de targă de crăci și să-l ducem până la cel mai apropiat canton, care nu mai poate fi departe. Mare mizerie! grăi prietenul meu, stăpânindu-și mânia. Cum, păcatele mele, să-njghebez targa dacă nu am topor, ba nici măcar un cuțit mai mare? Da! — urmă aruncându-mi o căutătură încruntată - să le vii și altora într-ajutor când n-ai o altă treabă și ești în stare s-o faci. Te pomenești însă că, perzându-mi timpul pe aici, n-o să mă mai pot întoarce acasă și tot nu mai fac nici o treabă… - Ei bine!