Că de când îi tăiase picioarele, acu era vreo opt ani de zile. – Bună vreme, băieţele! – Mulţumim d-tale, bade! – Cine şade-n curţile ieste? – Ia, nişte voinici care au luat nişte fete de-mpărat, care le luase zmeii. – Da’ cum trăiesc ei, pe care fete au luat? – Cel mai mare a luat pe fata cea mare, cel mijlociu a luat pe cea mică. – Da’ cea mijlocie? – Aia au pus-o de păzeşte găinăria. – Da’ tu a cui eşti? – Mama-mi spune că-s a lui Călin Nebunul, cine-a mai fi acela… Da el, când a auzit aşa, numai el ştia inima lui, că dă, să ierţi mata, cinstita faţa matale! era a lui. – Da’ mă rog, bade, ajută-mi a da porcii-n ocol. Merg porcii, merg, când o scroafă nu vrea să intre. Călin Nebunul a trântit cu drucu-n scroafă. Ea a-nceput a ţipa alergând, porcii – toţi după dânsa. Decât a auzit ei ş-au ieşit afară ş-au început a striga, care-i acolo de bate porcii? Da’ Călin Nebunul intră-n ogradă. Ei, cum l-au văzut, l-au cunoscut. Şi s-au sculat îndată şi s-au pus în genunchi înaintea lui: – Iartă-ne, frate, că ne cunoaştem greşeala. Da’ Călin a zis aşa: – Ba nu, fraţilor, hai să facem o bombă de fier, şi noi să ne punem tustrei alături, ia-aşa, cum faci cruce.