Nici de Puiu nu-și mai aducea aminte. Măria se pironea locului ceasuri întregi și privea la mânușița Puicii. Nimic alta nu mai putea prinde loc în sufletul ei. Ochii ei urmăreau linia palmei, apoi a fiecăruia degețel; câteodată se apropia și se uita bine-bine. În unele locuri, până și încrețiturile ușoare ale încheieturilor rămăseseră. Și mama își lipea buzele de zidul rece, ca și când supt pata aceea ar fi cutreierat sângele care putea răspunde cu căldura lui, la sărutările nebune ce se aș temeau deasupra. Zilele se strecurau, cădeau una după alta, ca picăturile de ploaie dintr-o streșină. Viața curgea domoală; de la moartea Puicii, Măria de-abia acum se simțea mai împăcată, singură cu amintirile ei. Serile, iarna, când focul pâlpâia în sobă, stătea ghemuită și, cu privirile în gol, urmărea întâmplările vieței ei, care toată se cuprindea în cei doi ani cât trăise Puica. Lucruri de nimic, împrejurări fără de nicio însemnătate se întrupau în mintea ei supt o lumină nouă, cu un înțeles deosebit, care mângâiau oarecum durerea… Multe primăveri trecură, hoinare, se trăgănară multe ierni; mahalaua în care era căsuța Măriei își schimbase cu încetul fața. Se zidiră case noi, în dreapta, în stânga; și, într-o bună zi, care nu-i fu mirarea când pe locul casei mici a arhivarului începu să se zidească alta, mare, cu două rânduri.