Valeri plânge sus și îi e frică să-l vadă. Numai Gelina îi vorbește de mai multe ori pe zi și, când se urcă sus, se uită la mine și mai lung și mai neclintit. Cea din urma fază. Aseară a strigat Sașei: "Fugi... du-te... odăița din fund... să nu te vadă fetele!" În sfârșit astăzi, pe la șapte ore, pe când cobora scara în vârful degetelor, o clipă i-a zvâcnit inima. Bătrânul vorbea tare. L-a auzit bine, și cele din urmă cuvinte îi sună și acum în fundul urechilor: "Mi-zera-bil grefier, mi-a lăsat banii și mi-a răpit onoarea!" Un hohot de râs și-apoi nimic. El a fugit, da, a fugit, și bătăile inimii nu i s-au potolit decât după ce a venit Candian. E fericită sau nefericită asemenea viață? Iată întrebarea care-și puse Cosmin reîntorcându-se la "Costandin", hotărât să bea, să bea mult, să fumeze și să uite tot. E unsprezece ore, noaptea. Cosmin se așează la o masă din fundul grădinii și cere o sticlă de vin negru. N-au mai rămas decât prea puțini oameni, și toți beau, râd, discută, strigă. Prințul n-a plecat. E la o masă între doi ofițeri. O țigară stinsă i-atârnă pe buza de jos. Din când în când strigă la sublocotenentul care-l trage de barbă: "Lasă-mă... uf!