Ia gât el avea o fundă mare, tot vișinie, cu lungi ciucuri de fir, care atârna peste bumbii de argint. În cap, în sfârșit, purta pălărie de herghelegii, înaltă și cu bordurile mici, împodobită cu o mare pană de cocor. Mai puneți-i și pipa de spumă-n gură, dați-i în mână focoșul, un băț cu toporaș de argint la vârv, și-l aveți întreg, așa cum trăia aievea încât nu mai rămâne decât să-i ungeți mustața cu pomadă și să i-o răsuciți. Mare minune n-ar fi fost dac-ar fi avut, cum se credea el, mari succese la sexul frumos, un lucru la care și ținea mai presus de toate. Podgoria Aradului, câmpia din partea locului și mai ales lunca Crișului sunt „lume românească“, și văzându-l pe Zoltan atât de frumos gătit, românii mai îndrăciți din partea locului și-au născocit și ei port național, haine de aba cu găitane albastre, croite ici à la Avram lancu, colo à la Mihai Viteazul. Se uitau deci Zoltan și românii aceștia, când se-ntâlneau, cam chiorâș unii la alții, și n-ar fi fost adevărat dacă s-ar fi zis că sunt vii simpatiile între dânșii. D-l Botor Zoltan era cu toate aceste un bun prieten al românilor. Crescut într-un sat românesc, unde tatăl său avea un petec de moșie, el îi cunoștea bine pe români, vorbea și înjura pe românește tot atât de bine ca-n limba maghiară și ținea ca românii să-i zică „domnișorul nostru».