În acest timp stau în picioare, ținînd sus păharul, cu gestul larg. La curte domnul însuși se așază singur la o masă mai înaltă purtînd cuca; boierii, cu capul gol, i-ar fi sărutînd picioarele. Drumul îl ia Lescalopier prin Popești (Vopecht), unde, într-o casă de țerani, era să ardă Tavannes, domnul trimițîndu-i pe hirurgul său. Apoi se ajunge la hotar, la Bran, desigur: hotarul e însemnat printr-o bară în latul drumului. Garnizona, straja, stă sus, într-un castel. În Ardeal, călătorul află francezi, pe „Blandrat”, Biandrate, Piemontes, care i se prezintă de Báthory, ca fiind „François comme moy», pe Normand, care negocia căsătoria, pe care o strică vestea că Henric a fugit din Polonia pentru a ocupa tronul francez, vacant prin moartea fratelui. Va veni îndată Gilles de Noailles cu doi poloni, în calea spre Dunăre. Cu localnicii se vorbește „en bon gros latin”. Din orașe se pomenesc „Milesvar”, Sibiiul, cu casele „zugrăvite pe dinafară”, „Deva Iulia”, Alba Iulia însăși, „bourg grand marchant et peuplé comme une ville”. Ruinele antice îl interesează, cum vor interesa mai apoi pe vestitul Bongars. De la acest călător francez, care era un diletant, un turist, trecem la altul, a cărui călătorie are un rost precis. E vorba de unul dintre cei mai importanți oameni de știință din a doua jumătate a veacului al XVI-lea.