— Ești un tip fumuriu. Parcă vii din ceață. Pe divan erau cele două sticluțe, cumpărate de la farmacie. Nora le luă și se duse lângă noptieră, să-și panseze “rănile”, cum spunea exagerat, ca să glumească. Își dete la o parte halatul, cu o pudoare atentă, și își dezveli piciorul drept, numai până la genunchi, atâta cât era nevoie, ca să se bandajeze. Nu era propriu-zis rănită. Mai mult zgâriată, dar destul de rău, căci chiar după baia fierbinte pe care o făcuse, sângera încă ușor. El urmărea din fotoliu operația, așteptând parcă s-o audă țipând când apăsa tamponul cu iod pe glezna însângerată. Dar gesturile ei aveau ceva atent și obiectiv de infirmieră aplecată asupra unui pacient străin. Părul negru îi cădea pe frunte, fără cochetărie. Câtăva vreme, ea continuă să plimbe tamponul de vată, pe gleznă și apoi pe genunchi, cu totul absorbită de ceea ce făcea. Pe urmă se întrerupse, ca și cum și-ar fi adus deodată aminte de un lucru uitat. — Te-a plictisit telefonul de adineauri? — Nu. — Cu atât mai bine. Eu… eu sunt obișnuită. Își reluă delicata ei operație, spălând cu apă oxigenată și apoi cu tinctură de iod o mică zgârietură pe care n-o descoperise până atunci.