Nu mai tînăr, foarte alb, cu o geană de păr lăsată romantic pe frunte, căci fusese poet și scrisese o imposibilă Negriadă, lucrată însă după toate regulile epopeii clasice, cu barba albă de episcop ardelenesc, sever, dar nu aspru în privirea lui sigură, Aron Densușianu, făgărășeanul mutat în lașul unde la generația mai veche nu se evaporase încă învățătura strict și dîrz „romană” a lui Simion Bărnuțiu, se ținea la o parte de viața publică, evita și prieteniile, în același timp cînd absoluta lui izolare și evidenta lipsă de orice ambiție vulgară și de orice pofte nu-i puteau face dușmani. Desprețuitor față de Alecsandri, boierul, favoritul soartei, în folosul lui Bolintineanu, al cărui avînt, chiar într-o așa de neglijată haină, îl fermeca, neînțelegător față de tot ce venise pe urmă, el, suplinitorul la română al rotofeiului bașbuzuc Vizanti, era la locul lui la catedra de limba latină. Știa latinește bine, știa cu iubire limba care pentru dînsul valora întîi ca amintire a strămoșilor. Cuteza să ne deie ca text epigramele lui Marțial și manevra așa ca să nu ne atingem de nici una din spurcăciunile, numeroase și grozave, dar spuse cu o marmoreană seninătate, ale originalului, – și ce spaimă pe el cînd o studentă, propria lui nepoată, nepregătită și venită tîrziu, a luat bucata de alăturea și se îndărătnicea, neînțelegîndu-i sensul, să-i tot dea înainte!