SERILE LA CABANĂ ERAU LUNGI, deși după ora zece se stingeau luminile, se închideau obloanele și toată lumea mergea la culcare. Dar începeau devreme, de cum se întuneca, și treceau încet. Lumina de amurg era albastră din cauza zăpezii, care încă mai sclipea câtva timp după apus. Pe urmă și această ultimă lucire se pierdea. Uneori ceața se lăsa fumegând dinspre vârf. Norii se strângeau mai aproape. Brazii deveneau negri. Întunericul era profund și dens. Muntele, care vuise toată ziua de strigăte și chemări, revenea la tăcerea lui de piatră. De nicăieri niciun sunet, niciun trosnet. Foarte rar se auzea de departe o răbufnire surdă, ca o zguduire de pământ, ca o cădere de copac. Ridicau cu toții capetele să asculte. Tăcerea părea că merge până la marginile lumii. Gunther juca șah cu Paul. Nora, în fotoliu, citea lângă cămin, cu Faffner culcat la picioarele ei. Numai Hagen nu avea pace. Uneori, pe neașteptate, își arunca pe umeri pelerina lui cenușie, își ridica gluga și pleca în noapte, cu felinarul aprins. “Se duce s-o caute”, spunea Gunther. Faffner tresărea, se ridica de la locul lui și mergea spre ferestre, spre ușă, zgâriind pragul, așteptând. La căderea serii, Nora devenea tăcută. “Sunt două Nurori”, gândea Paul.