Nu mi-a rămas în cele din urmă decât să mă înjosesc și eu lepădându-mă de firea omenească. Aceasta a fost cea mai .aspră parte a pedepsei ce am suferit. Multe s-ar putea zice pentru dezvinovățirea celor ce au croit-o; rămâne însă mai presus de orice îndoială c-a fost o mișelie de a mă trimite acolo pe mine, omul de șaptezeci de ani, care a muncit mult în viața lui fără ca să fi pierdut fie măcar și numai o clipă din vedere curăția sufletului și demnitatea omenească. Am suferit-o însă și aceasta mărginindu-mă să zic: «Să le fie de bine!» Toate celelalte erau bune. Două zile în urmă Sergies a făcut ce-a făcut și mi-a adus de undeva o saltea de paie, minunată saltea. N-am ajuns însă să mă culc pe ea, căci în timpul plimbării noastre prin curte a furat-o cineva. Sergies mi-a dat apoi o rogojină, minunată și asta, iar ziua următoare a pus mâna pe altă saltea, ba mi-a furat de undeva și-o perină umplută cu paie. Pe la sfârșitul săptămânii aveam chiar și pătură, ca să nu mă mai acopăr cu haina mea. «Binecuvântat să fie bacșișul, că toate se găsesc!» - zicea neamțul meu. Bine și din ce în ce mai bine o duceam cu de-ale mâncării: azi borș cu fasole, mâine cartofi cu borș, poimâine varză acră fără bofș și iar d-a capo.