Eu sunt însă un făcător de rele care de cincizeci de ani acum stărui cu îndărătnicie și am îmbătrânit în rele. Țin să spun aceasta pentru ca să nu fiu judecat cu toptanul și ca ceilalți să nu fie socotiți părtași la vina mea. Așa a înțeles, se vede, și comisarul regal, totdeauna leventul Bolentin, lucrurile, căci a fost de o rușinoasă violență, pot să zic chiar bădărănie, față cu mine. Nu mă mai slăbea Bolentinul din «bătrânule Slavici», îmi spunea că are să-mi fie rușine de faptele mele, mi-a zis «tâmpit», mă amenința că-mi va fi astupată gura cu pământ, că am să mă sting la Văcărești, știind că de față mi-e soția împreună cu fiul și cu două fiice ale noastre, striga, răcnea și gesticula și în cele din urmă a «proferat» vorbele: «când marile interese ale neamului cer, puțin importă dacă o familie își pierde capul». Am voit să cer cuvântul, ca să-i spun curții ce-am pățit în fața curții cu jurați din Cluj. Apărătorii au sărit cu toții să mă oprească rugându-mă să nu indispun curtea. Nu-și dădeau, așa se vede, seamă, că vorba nu era de mine, ci de demnitatea statului român, pe care președintele curții nu știa s-o apere.