— De ce plîngi, mamă? — De nimic!… Ion, din ălălalt capăt. — Da’ ce făcui eu, neiculiță? — Ce e asta, mamă? — Luntre, sufletul mamii… — Și un,’ ne ducem, mamă? — .Hei!departe… undeva — E frumos, mamă? — Frumos, frumusețea mamii… — Da’ ce făcui eu, neiculită! — Pe un’ ne ducem noi, mamă? — Pe apă, mamă… — Și pe urmă? — Iar pe apă… — Iar? Și pe urmă? — Pînă dăm în mare… — Și marea ce e, mamă?« — Tot apă, odorul maichii. — Tot? — Da’ ce făcui eu, măiculiță? — Și pînă unde ne ducem noi, mamă? — Pînă la Dumnezeu, maică. — De ce plîngi, mamă? — Așa îmi vine, de mă uit la tine și te văd frumos și cuminte… — Uită-te și la ăla… Cine e ăla, mamă? — Un rob, să ne slujească, maică… — Cine ni l-a dat, mamă? — împăratul… — împăratul? — Ce făcuși, Ioane, ce făcuși? Că porcii, porci, scroafele, scroafe, că biata mama știe… la jiri… la fîntînă… ș-acasă… Își făcu Ion socoteala singur și trase cu ochiul pe furiș la prințesă și la coconul cu părul de aur. Cîrlionții lui luminau mai tare ca lumina ce străbătea prin vrană.