Vin căpcăunii cu două guri, mamă? Un ropot de cai, fără de veste. Picioarele li se tăiară de la încheieturi. Popa își făcu cruce, și după dânsul toți bănănăiră semnul mântuirii. III Într-o goană nebună, pe deșelate, bătând gonacii cu iataganele, un polc de călăreți se-arată în capul Măgurii. Cât te-ai șterge la ochi, ceata sosi în fața mulțimii. — Sunt de-ai noștri, sunt creștini, strigară toți în toate părțile. Bine-ai venit, Potoape! Ce mai veste, haiduce? Caii deliilor erau în spume, în loc de frâie, ștreanguri și curmeie. Cuțite late la brâu. Căciuli țurcănești date pe ochi. Priviri de fiare. În fruntea lor, Dinu Potop, cu iataganul de mâna dreaptă, răspândind răcoare în jurul său de cotropitor, nalt cât un brad, cu fața crestată de luptă și de nedormire. — Veste rea, creștini de Dumnezeu, zise Potop, a flămânzit omida. Vin turcii mânați de arnăuții stăpânirii. Ard satele. Robesc copiii și femeile. Scrum în urma și vâlvătăi înaintea lor. Mâna pe topor și să luăm calea pădurilor. La strâmtoare să-i apucăm. Jur că voi mânca unul de viu cu carne și cu oase. Unii peste alții, porniră. O vălmășeală de care, de cai și de boi, de moșnegi, de femei, de bărbați și de copii, cu traiste de mălai, cu tingiri, cu tigăi și căldări.