Nu se mai zice astăzi țara Argeșului, țara Prahovei, țara Ialomiței, deși s-a zis fără îndoială odinioară, și de acolo vin numele județelor și astăzi, căci județul Prahova înseamnă țara Prahovei și județul Ialomița, țara Ialomiței; de aici vin și o mulțime de nume de familii, Prahoveanu. Ialomițeanu etc. Iar dincolo, în Moldova, era țara Siretiului, țara Moldovei, de unde s-a făcut principatul Moldovei, și iarăși nume de familie ca Sireteanu arată că vechea concepție populară trăiește în masele de la sate și pînă astăzi. Deci, călătorul ar fi trecut prin partea de Țară Românească ocupată acum de unguri, pe lîngă orașele care abia se înjghebau pe lîngă cetățile în jurul cărora se strîngea o populație țerănească mai mult sau mai puțin liberă ori cea în general neliberă, din care făceau parte și românii. Dacă ar fi mers mult mai spre răsărit, ar fi întîlnit, am zice, o „zonă de supraveghere”, care se găsea în mîinile unor elemente ungurești desfăcute foarte de curînd. Fiindcă secuii nu sînt nici din vremea lui Atila, nici chiar din timpul venirii sașilor, ci au fost așezați de cavalerii teutoni la graniță, către pecenegii cari se găseau în părțile noastre. Ei au venit în număr mic și au găsit o cultură populară românească, de unde pînă astăzi au o îmbrăcăminte asămănătoare cu a românilor și își cultivă cîmpul în același fel; casele secuilor sînt făcute, nu după modelul unguresc, care e imitat după casa slavo-germanică, ci după sistemul caselor românești; prin urmare nu cu cotul la stradă, ci cu fața întreagă, cu stîlpi în tinda deschisă; desigur că și folclorul lor are o asămănare cu al nostru.