Nimeni nu va citi, pe obrazul lui palid, neașteptatul strigăt, nevăzuta lumină… Se opri în fața telefonului și privi cu emoție pâlnia de ebonit, în care peste o clipă avea să vibreze glasul lui Ann, glasul ei trezit din somn, puțin tulbure la început, dar clarificat apoi de surpriză. Mâna îi tremura formând pe discul aparatului numărul cunoscut, acel număr pe care și-l interzisese sub jurământ și pe care îl făcea totuși de sute de ori, mașinal, pe imaginare discuri, pe fereastră, pe birou, pe dosare. Telefonul sună lung, de câteva ori, fără răspuns. “Greșeală probabil”, gândi Paul, și nici un era de mirare, în halul de nerăbdare în care se afla. Reluă operația de la început și formă numărul cifră, cu cifră, încet, rar, ca un începător, cu acea grijă atentă pe care o recomandă indicatoarele din cabinele telefonice. Soneria își repetă chemarea ei regulată și, ca și cum la capătul celălalt al firului s-ar fi aprins o lumină, Paul văzu cu ochii închiși aparatul de telefon aproape de patul lui Ann, lucrurile cunoscute din jur, micul elefant de argint, scrumiera de lemn ars (“tek de Guyanne”, își aminti fără, rost numele lemnului), portretul din perete al lui Ingrid, fotoliul roșu, covorul, întreaga odaie în care soneria chema fără sens, fără răspuns.