Se poate zice astfel că o parte din șesul muntean a avut același caracter pe care l-a avut sudul basarabean; atitea documente din epoca lui Petru Rareș vorbesc de donații care se făceau în „pustiu”. Și tot așa în documentele ungurești anterioare întemeierii principatului muntean, de cîte ori se spune „desertum” pentru partea de sud a Ardealului, trebuie să-l înțelegem în același mod în care putem admite un „pustiu” în părțile de șes ale Țerii Românești. Vine o vreme cînd orice demnitar de la curte trebuie să aibă o moșie, cînd, pe de altă parte, acei care ajung, prin donațiuni domnești, să aibă o moșie cîștigă o importanță așa de mare, încît se ridică la situația de sfătuitori ai domnului. În secolul al XV-lea, mai ales în Muntenia, se găsesc o mulțime de boieri cari încunjură pe domn fără ca aceasta să fi însemnat că aveau o funcțiune. Sînt oameni cari s-au ridicat prin sînge, prin servicii, dar și prin stăpînire de pămîn