Gonea, privindu-l, simți un fior ciudat prin inimă. I se păru că începe să înțeleagă ceea ce nu înțelegea. Aristică era vioi și tânăr, tânăr, încât părea că te înveselește cu tinerețea lui. Alături de dânsul, el era ca o gloabă mocănească lângă un cal năzdrăvan... Îi trecu brațul pe după mijloc și-i zise râzând: s— Hai, Aristică, să luăm o halbă!... Astăzi fac eu cinste... — Parol? strigă Aristică bătându-l prietenește pe umăr, dar apoi, ca și când și-ar fi adus aminte de ceva, strâmbă mofturos din nas și urmă: Au, au, au! Imposibil, neiculiță! Trebuie să mă duc, căci mă așteaptă... Știi, bre, un mic randevu... Cred că mă-nțelegi? Gonea nu putu sufla nici o vorbă. Un nod amar i se înțepenise în gât. Dar se silea să zâmbească larg, cu înțeles, deși presimțirea îi spunea că Aristică se duce după Margareta. Îl mai văzu o clipă răzbind printre lumea ce prinsese a forfoti iarăși pe stradă; umerii lui lați și ciolănoși cu grumajii de taur îl ridicau parcă din rândul celorlalți oameni... Și atunci o dâră luminoasă pătrunse în mintea lui Gonea: “ Puterea... puterea și tinerețea!...” Rămase câteva clipe aiurit. Abia acuma începea să-și dea seama cu tot dinadinsul de ceea ce va să zică putere și tinerețe, de farmecul ce se ascunde în aceste două cuvinte.