Mersei cu curaj spre omul care mă chema și-mi scosei pălăria. — Spune-mi, piciule, o să fii așa de drăguț, să-mi duci biletul ăsta la casa de colo? Și fără să aștepte răspunsul meu, îmi arătă: Acolo, la stânga, a treia casă după colț: întrebi de Irina și aștepți să citească și să răspundă: da sau nu. Atâta tot. hai, du-te, băiatule, șterge-o... Alergai cu plăcere. La casa arătată, întrebai de Irina și îndată se arătă o fată foarte frumoasă, îmbrăcată de duminică, dar cu ochii plânși și cu privirea rea, bănuitoare. Îmi răspunse, întorcându-mi spatele: — Voi vedea... nu știu, spune-i că nu știu... Adusei răspunsul. Omul își mușcă buzele și scrâșni din dinți, în timp ce mușchii obrajilor se umflau, schimonosindu-i figura. Dar, numaidecât, pe urmă, pe față îi strălucea un surâs de călău cumsecade. Spuse cu voce domoală: — Stai să-ți dau gologanul tău! Scoase din buzunar o pungă de canava cu ciucuri și cu mărgele, din acele pe care le lucrează deținuții, și-mi întinse un ban de aramă. — Mulțumesc, domnule, spusei eu, nu primesc... Mirat peste măsură, lăsa să-i cadă mâna cu gologanul. — Nu primești? De ce? Fiindcă mama mi-a spus că nu trebuie să primești nimic, atunci când faci un servici cuiva... — I-auzi d-ta!