Vineri e vineri. Sâmbătă se bea aldămașul. Geambașul adevărat abia sâmbătă seara ori duminecă dimineața se-ntoarce dar acasă. Fercuș, care plecase cu nevastă-sa și cu cei doi copii mai mici ai săi, știind-o pe Garofița singură acasă, era cam îngrijat și s-a întors sâmbătă seara. Câte și mai câte nu e-n stare să facă un copilaș nevinovat cum era Garofița când rămâne singur?! De când cu zidirea casei, țiganii dormeau nopțile care pe unde apuca, unul sub cerul lui Dumnezeu, altul sub șopronul căruței, iar altul în grajdi, și Garofița își muta de colo până colo lada cu hainele cele frumoase și scumpe. Sâmbătă după-amiazăzi s-a-ntunecat cerul, iar pe-nserate a dat o ploicică răcoritoare. Garofița a luat iute lada și-a dus-o în tindă, ca să nu cumva s-o ude ploaia. De! fată cuminte. De ce adecă să-și ție dânsa hainele îndesuite în ladă după ce le-a adus o dată în casă?! Era mai cuminte să bată cuie-n perete și să le agațe de ele. Cuie-n perete încă nevăruit? Lucru neobișnuit. De ce adecă nu?! Cuie sunt destule prin preajma unei case noauă. De ce însă în tindă și nu în dosul cuptorului, unde hainele stăteau mai la adăpost?! Ea a bătut deci câteva cuie-n peretele din dosul cuptorului, a atârnat de ele un cearceaf, ca hainele cele scumpe să nu se atingă de muruiala peretelui, a așezat pe cuie cingătoarea ei cu două cătărămi împodobite cu diamante și-a atârnat hainele peste cearceaf.