Ionică scoate atunci cea de noauă lei ș-o pune în palma lui Vasile. Vasile o ie cu bucurie, o stupește și zice: noroc să de Dumnezeu! Apoi o pune în pungă și zice Catrinei: —Catrină-hăi! Ia așază-te tu oleacă, bre, cole cum știi tu, ia ridică-ți poalele să vadă și prostul ista ce facem noi, ca să învețe a face și el… — Vai de mine și de mine, zise Catrina, cu mîna la ochi, de rușine, asta-i încă una: parcă vorbești de pe ceea lume, bărbate. Nu cumva te-ai apuca de făcut năzbîtii de față cu oamenii? Strînge-ți mințile acasă, zăludule! —Ia taci, bre Catrină, taci! Iaca ceea de nouă lei, să-ți iei mărgele și cercei. Ș-odată o prăvale pe pat, îi ridică poalele frumușel și zice: Apropie-te, măi Ionică și deschide-ți ochii în patru și te uită, ca să vezi și tu… Și dă-i și dă-i, de-i mergeau petecele…Catrina, văzînd și ea pe bărbatu-său că-i așa de nătărău, a închis ochii ca mîța și s-a făcut moartă-n păpușoi… Dar Ionică cel prost, holbînd ochii mari, a rămas înlemnit, cu gura căscată și numai nu-i curgeau balele ca la cînii cei turbați! —Ei, măi Ionică, zise Vasile, cu limba scoas-afară și gîfîind, după ce s-a mîntuit, nici acum nu te-ai dumirit ce-ai să faci cu nevasta, după ce te-i însura?