Protopopul vedea bucuros oameni la casa lui, deși acum mai ales dacă nu erau de la Buteni: asta a simțit-o Gheorghe îndată ce-a dat ochii cu stăpânul casei și mai ales cu stăpâna, care le-ar fi dat, dacă ar fi atârnat de dânsa, voie să-și împrejmuiască cimitirul fie chiar și cu ziduri de piatră, numai să plece cât mai curând. Prea îi păreau așezați, cumpăniți la vorbă, oarecum călare pe Ducipal oamenii aceștia. Ar fi și plecat fără multă zăbavă dacă nu s-ar fi nimerit ca nepotul protopopului să fie și el aci. Era Pavăluț al moșului și stătea ca pe spini. Nu era chip să se mai stăpânească Gheorghe, care-l vedea și i se uita în ochi și dădea cu socoteală că nu se simte în largul lui. — Ei! întrebă el, când mai vii pe la noi? E cam de mult de când n-ai fost, și oamenii se uită toate duminicile în strană, ca să te vadă. Păvăluț era om, cum se zice prin partea locului, cam albineț și avea subțire de tot pielița pe obraz: când roșea, se vedea rău de tot că se cam rușinează. — Am să viu, zise el. S-a nimerit așa că nu m-am putut duce până acum, dar am să merg.