Acum, o dată pe an, cei mici erau mari, iară cei mari se făceau mici: ucenicii ședeau în fruntea mesei, calfele se înșirau mai în coadă, cucoana Sofița servea, iară d. Ceplac turna vin în pahare. Era lucru frumos, dar nu și mare la început când patronul și stăpâna casei n-aveau copii și se lucra-n atelier cu câte trei-patru calfe și tot atâția ucenici. Au venit însă unul câte unul copiii și-au crescut, iar atelierul a crescut și el, de s-a făcut adevărată fabrică. Acum erau cinci copii, trei băieți, Mitru, cel mai mare, absolvent al școalei comerciale și căldărar și el, iar ceilalți doi în liceu, și două fete, dintre care Tinea cea mai mare, trecută de optsprezece ani. Iar în atelier și-n prăvălie lucrau totdeauna peste douăzeci, cu ucenici cu tot, cel puțin treizeci de oameni, dintre care unii căsătoriți, și țineau patronul și stăpâna casei ca de data aceasta nimeni să nu-și strice rostul, ci să vie fiecare, ca în trecut, cu toți ai săi, cu nevastă și cu copii, dacă-i are. Acum era dar nu numai frumos, ci totodată și mare lucru seara de Sân Vasii, praznic în puterea cuvântului, și cucoana Sofița nu mai biruia cu fetele ei la masa cea de tot lungă, ci era nevoită să-și ia și ajutor.