Eu însă căzusem în ticăloșia multora din tineri : mă orășenisem, părăsisem universitatea, luasem o bună slujbă la ministerul de instrucție, întrețineam o amantă ; ba chiar căzusem într’un fel de pesimism de bulevard, bătându-mi joc de fondul simplu și sentimental al sufletului meu, cu care venisem în lume. Cu tot dorul mumei, mi-era peste putință să mă hotărăsc a mă duce în satul meu. Și erau mai mult de patru ani de când nu văzusem pe mama ! Peste firea mea țărănească, se așternuse o fire străină, artificială și bolnăvicioasă, hotărîtă de mediul stricat al prietenilor de cafenea și al femeilor pierdute. Nu mai eram copilul liniștit, modest și silitor din clasele primare; nu mai eram triumfătorul cinstit dela bacalaureat; mă schimbasem cu totul. Câteva relațiuni meschine, câteva deprinderi rele, un amor ridicul și nenorocit, îmi răsturnase întreaga mea natură sănătoasă și bună, prefăcându-mă în așa chip, de nici eu nu mă mai recunoșteam. Cartea îmi devenise urîtă și-i tăgăduiam folosul ei în vieață, m’ademeniau vanități peste vanități; aveam o sete nepotolită de bani, de dorinți mari... Prietenii buni îmi deveniseră dușmani, morala lor mă revolta. Mă amețise traiul trândav neonest, stricat, cu aparențele lui dulci și strălucitoare. Șirul acesta de reflecții se întrerupse în momentul când intram în grădina Cișmigiu, pe poarta din dreptul Ateneului vechiu [1].