Într-un an îl uitaseră și pe dânsul, dar Ana Maria îl găsi și-i vorbi astfel: — Eu sunt Ana Maria. Îți mai aduci aminte? Poetul credea că-i face cineva vreo glumă crâncenă, dar vecea era vocea cea veche, pentru care se topea și pe care n-o mai putea uita. Mângâie mâinile și obrajii fetei și-i zise: — Te duci de la mine? Ana Maria îi spuse fericită: — Nu, rămân aici pentru totdeauna… căci aici am găsit din nou tot ceea ce pierdusem. Slavă ție, Maică Precistă!