Ci sângele lui Tudor nu s-a vărsat în zadar. De-aci încolo pânzele ni-s astfel întinse, că toate vânturile ne mișcă-nainte, chiar și vânturile vrăjmașe. În primăvara anului 1828 Rusia își ridică iar oștile împotriva turcilor, și iar își fac tabără din țările noastre, rămase fără domni și fără nici o apărare. Înaintează biruitori până la Ardianopol unde sub privirile-ncărcate de griji ale Angliei și ale Austriei, se încheie pacea din 2 septembrie 1829. Ni se redau, prin această pace, toate vechile noastre orașe de pe malul Dunării, cotropite de turci și, între alte măsuri privitoare la îngrădirea țărilor, se hotărăște ca domnii să fie întăriți pe viață. Toată lumea știe ce se ascunde sub această „dragoste rusească”. Poarta nu mai poate plăti despăgubirile de război decât peste cinci ani. Amândouă principatele rămân în vremea asta sub oastea și oblăduirea muscalilor; împuternicitul lor, generalul Kiseleff, e, pentru norocul nostru, un om cinstit și un minunat cârmuitor. Se înființează în locul vechilor divanuri, adunările obștești care, alcătuite din fruntașii clerului și ai boierimii, aleg domnul și întocmesc legile țărilor și îndreptarea lor cea nouă. „Regulamentul organic”, închegat aproape în întregul lui sub privigherea ocrotitorilor de la Petersburg, desparte, cu îngrădire de lege, pe locuitorii țării în boieri și țărani, hotărând celor dintâi toate foloasele și toate scutirile, celor din urmă toate sarcinile și nici un drept.