– Mă tem de lup, moş Nichifor, zise Malca, tremurând. – Ia mai sfârşeşte odată cu lupul cela! Altăceva n-ai de vorbit? – Stai dară să mă dau jos! – Ptru! ciii! Sai binişor pe ici, pe crucea căruţei. Ho… pa! Ia, acum te văd şi eu că eşti voinică; aşa mi-e drag să fie omul: fătat, nu ouat. Şi pe când Malca culegea nişte dumbravnic, să ducă lui Iţic, moş Nichifor stătuse în loc şi nu ştiu ce bichirea şi cisluia primprejurul căruţei. Apoi repede strigă: – Gata eşti, jupâneşică? Hai, sui, şi să pornim cu ajutorul lui Dumnezeu, că de-acum e tot vale mai mult. Malca, după ce se suie, întreabă: – Oare nu-i târziu, moş Nichifor? – D-apoi de acum suntem scăpaţi deasupra nevoii; acuş te pun în Piatra. Ş-odată dă bici iepelor, zicând: Alba-nainte, alba la roate, Oiştea goală pe de-o parte. Hii! opt-un cal, că nu-s departe Galaţii, hii!!! N-apucă a merge nici douăzeci de prăjini, şi prrr! se rupse un capăt! – Na, asta încă-i una! – Vai de mine, moş Nichifor, avem să înnoptăm în pădure! – Ia nu mai meni a rău, jupâneşică, că doar n-am păţit eu asta numai o dată în viaţa mea.