E băiat bun, păcat de el, noi însă n-avem să ne facem neplăceri pentru dânsul. Bocioacă ar fi mai avut să zică ceva, dar nu voia să mai lungească vorba. Ținea să-i arate, înainte de toate, nevestei sale că el poate să scoată bani de la Mara. Lăsând deci supărările la o parte, mai cu voia nevestei sale, mai fără de voia ei, s-a dus la Mara după ce se întunecase, când știa c-o găsește acasă. Marta avuse dreptate. Îndată ce l-a văzut pe Bocioacă, Mara a și dat cu socoteala că el vine pus la cale de nevasta lui și s-a pus la pândă, ca să vadă ce vrea și cum are să-l apuce. Se sperie când Bocioacă îi spuse că se apropie recrutarea, și dac-ar fi luat-o acum de scurt, ea ar fi dat banii: mai era însă oarecum timp la mijloc, și ea putea să se gândească și să-și facă socotelile. Când el îi spuse că Persida e gata și ea să dea ceva, Mara își mai veni în fire. Tot fata ei, Persida! — E rău, de tot rău, grăi dânsa întristată. Tocmai acum, așa, pe neașteptate! Avându-și gândurile, nu-i dădea mâna să zică și de astă dată, în fața lui Bocioacă, că nu erau bani.