— Vor vedea dumnealor cât prețuiesc hodorogii, zise el. Tinerilor le păru grozav de rău când aflară că boierii rămâneau de o parte, de bună voia lor. Fusese un prilej nimerit să le deie lovitura din urmă! — Nu vedeți voi că li-i frică? țipa Gheorghe Neagu. — Da, da, au înțeles singuri cât le prețuiește pielea de evgheniști, strigau ceilalți... Gheorghe Neagu se alese deputat. Ca să deie mai mare însemnătate învingerii, tinerii închipuiră o sărbătorire cum nu se mai făcuse până atunci în târg. Seara adunară măhălălile, le împărțiră masalale și, c-un taraf de lăutari în frunte, porniră acasă la Gheorghe Neagu. Acolo, luminile stinse. Lumea începu să strige: — Trăiască deputatul Gheorghe Neagu! Strigătele străbătură până în odaia boierului Neagu, care era bolnav în pat; când le auzi, bătrânul căzu cu fața în perne, plângând. Cineva aduse vestea că sărbătoritul e la cafenea. Mulțimea se întoarse. În fața cafenelei, uralele răsunau ca niște pocnete de pistoale. Deputatul fu ridicat pe brațe și silit să vorbească. Ca om politic ce era acum, Gheorghe Neagu rupse fățiș cu trecutul, blestemă bătrânii, arătând cum, pentru fericirea neamului, călca și iubirea datorită părintelui său și sfârși strigând la rându-i, cât îl ținea glasul: Trăiască tinerimea învingătoare!