În felul acesta făcuse din ură o mare virtute, și una din mulțumirile vieții lui era să deie dovezi despre ura lui. Mai era și de o zgârcenie adeseori mojicească, încât să facea fie de râs, fie nesuferit. Noi, colegii lui de la Universitate, țineam cu toate aceste la el, căci era de bună-credință și cu inima deschisă, își spunea gândul fără încongiur, de puteai să pui temei pe el, și era o adevărată mulțumire sufletească să stai de vorbă cu el. Când s-au pornit mișcările pentru intrarea în război, el era în fruntea celor ce spărgeau fereștri și huiduiau pe neutraliștii urgisiți. Rău nu-i ședea, căci mai avea și mutră de zurba - - om scurt și îndesat, cu părul cam creț și totdeauna vâlvoi, cu privirea-ncruntată și răstit la vorbă. Rândul la oaste n-a voit, se-nțelege, să-l facă mai în dosul frontului, ca sanitar, ci a stăruit să intre-n linia luptătorilor. - Aceasta - i-am zis eu - nu se potrivește deloc cu principiul că fiecare de sine însuși are să poarte grijă. Dacă țineai la principiul acesta, trimeteai pe alții în foc. - N-ai dreptate, mi-a răspuns el. Ura e o patimă care orbește pe cel stăpânit de ea, și omul nu are numai interese materiale.