Pe urmă se mulcomiră toți trei, iar bătrânul pomeni să-i aducă ceva să se desmorțească băiatul. Mama alergă, deși ar fi vrut să stea să-l descoase la repezeală de tot ce-a pățit în atâtea luni de primejdii. — Întâi să te odinești, să te faci comod, să-ți vii în fire și apoi să ne povestești tot, zi cu zi, ceas cu ceas! hotărî tatăl. — Stai, stai, nu începe până nu vin și eu! strigă mama care intrase după zahamiță. De-abia acuma bătrânul se puse să-l examineze mai bine. Văzându-i decorațiile, se sculă în picioare, solemn. — Ei, iaca, mie nici nu mai e nevoie să-mi povestești nimic… Alea din piept mi-au spus tot… Bravo! De-acu pot să mor liniștit!… Așa te-am vrut… Totuși când mama sosi cu ceaiul aburind și când Turcoman începu, în fraze repezi, să schițeze crâmpeiele de război pe care le-a trăit, bătrânul își uită mereu-mereu țigara, încât trebui s-o aprinză de vreo câteva ori și în cele din urmă s-o arunce necăjit că-i proastă. Dar în sfârșit veni vremea cinei, apoi vremea culcării. — Să nu uităm, zise bătrânul, că băiatul a îndurat destule. Eu știu ce-i războiul… Acuma să-l lăsăm să se odihnească. Odaia lui era păstrată întocmai cum o lăsase.