Hubăr ar fi primit mai bucuros o palmă în fața măcelăriei. Carevasăzică, nu cinste, ci un fel de dar de milă i s-a făcut. Și aveau dreptate cojocarii: feciorul lui umblase în adevăr hoinar. Deodată, fără de veste, ca din senin, s-a reivit în sufletul lui toată amărăciunea de odinioară, și dacă atunci, când feciorul lui a plecat fără de veste de acasă, își făcea el însuși mustrări, acum nu mai putea să-l ierte pentru rușinea pe care i-a făcut-o. Trebuia să se răsufle, să-l mustre pe feciorul său, să-și facă datoria de părinte. Trebuia și totuși era mai bine dacă nu-și făcea datoria chiar acum, când feciorul său era foarte simțitor. Puțin îi păsa, ce-i drept, lui Națl de părerile ce-și vor fi făcând fruntașii breslei și lipovenii despre purtările lui în timpul celor doi ani de călătorie. El știa, dar nu putea să spună nimănui cât de greu i-au fost acei doi ani și ce mare lucru a făcut el în curgerea lor. Inima i se umplea de cea mai neagră amărăciune când își aducea aminte toate suferințele prin care a trecut și se gândea că în zadar au fost toate: nu era bine ca tocmai tatăl său să-i mai aducă aminte de acei doi ani.