— Nu, Irinel, răspunsei eu, exagerînd tușea care devenise mai mult un tic. — Ce-mi dai să-ți spui? Și dupe ce iar se învîrti lovindu-mă cu rochia peste picioare, și rîse, și bătu din palme, mă întrebă foarte serios: — îmi săruți mîna cu respect, ca la o cocoană bătrînă, dacă ți-oi spune? — Da, Irinel. Și tușea obligată își jucă rolul. — Nu, mai întîi să-mi săruți mîna. Îmi întinse o mînă, pe care o sărutai trist și cu poftă. — Și p-asta. — Și p-aia, Irinel. — La Mehadia! Mi se urîse cu Slănicu. Se învîrti prin casă, de ast’ dată așa de repede, că rochile i se-nălțară pînă la genuchi. Eu mă înroșii, ea se înroși. Apoi, izbucnind într-un rîs argintiu, se repezi la mine și-mi zise: — Să jucăm o polcă… Eu cînt… Eu să fiu cavalerul… Eu să te port… Tocmai atunci auzii pe unchiu-meu. — Irinel!… Irinel!… Unde ești? Ea dispăru într-o clipă. Mă trîntii în pat. Luai Letopisețile. În loc să citesc, începui să mă gîndesc. „Irinel! Irinel!” Cel dintăi, repede, aspru, răutăcios, cel d-al doilea, mai lung, mai dulce, mîngîietor chiar. Desigur, a voit s-o dreagă, să mă înșele. Să crez eu că nu s-a gîndit la nimic.