Voiam să învăț muzica, să ajung artist. Eram îndrăgostit de vioară. Când dintr’o prea mare iubire pentru mama, părăsisem acest vis, viitorul îmi apărea cu orizonturi strâmte, cu drumuri nesigure și strâmbe. Atât profesorii, cât și colegii mei observară că studiul medicinei nu era de loc potrivit cu temperamentul meu, peste fire de impresionabil și slab. Când intrasem pentru prima oară în sala mortuară a unui spital, îngălbenisem, fusesem pe neașteptate biruit de o nesfârșită tristețe. Mirosul caracteristic al acestei săli, mă urmărise multă vreme, în urmă, ca o halucinație a odoratului, cum urmărește pe unii criminali mirosul sângelui. Iar când luasem parte la prima disecație a unui cadavru, căzusem leșinat, văzând cum un profesor — care explica o lecție de anatomie, scosese inima mortului și o privia cu nepăsarea cu care ar fi privit un burete. Din această cauză, fusesem câtva timp bolnav de o ciudată stare nervoasă, care îmi producea insomnii și coșmaruri îngrozitoare, par’că aș fi dormit într’un cimitir. Un profesor mă povățuise să mă las de medicină și să mă înscriu la altă facultate. Auzise chiar că am înclinare către muzică și îmi făgăduia să se intereseze de aproape de talentul meu. Eu aș fi urmat povața, fără nici un ocol, dacă n’aș fi știut că mama — nu e din acele mame încăpățânate și orgolioase — ține cu orice chip ca fiul său să ajungă nici mai mult, nici mai puțin decât «doftor!» Puteam eu să mă împotrivesc dorinței acestei mame pe care o adoram ?