Iată de ce, cum vedea că s-a încropit cu ce să-și acopere pentru doi-trei ani nevoile artei lui, căci pentru el, pentru omul din el, foarte puțin îi trebuia, închidea și pleca. Din cele 222 de bucăți, se vând, în mai puțin de trei săptămâni, aproape jumătate, își numără banii — treizeci de mii de lei... Și-i primăvară, codrul dă în frunză. Posada-l cheamă cu freamăt de izvoare — ce mai așteaptă? Pentru el banul n-a însemnat niciodată altceva decât posibilitatea de a lucra în liniște. În suma asta de treizeci de mii de lei el vede o nesfârșită întindere de timp liber înaintea lui, materie primă a creațiunii. Vremea — aur în care dorm atâtea juvaieruri... Și-i fericit. O, nespusul, divinul farmec al operei necreate încă!