“Să ținem ochii deschiși, Nora, și să mergem. Cât vom putea. Până unde vom putea.” Nu-și simțea decât rana de la tâmplă, sângerând. Era singura senzație care mai stăruia în somnul greu cu care se lupta: “Și totuși merg, știu bine că merg, îmi dau seama că merg”. Se lovea uneori cu genunchii, cu mâinile de copaci, dar erau lovituri care nu dureau, care nu lăsau urme. Nu-și mai simțea schiurile în picioare. “Poate că le-am scos” dar nu ținea minte când. I se păru că aude de undeva un lătrat de câine. Avu puterea să zâmbească “Nu te amăgi, Nora. Nu crede, Nora.” Erau totuși lumini printre brazi. “Să fi ajuns la cabană?” Nu o recunoștea. Era o casă mică, numai cu două ferestre luminate. Un câine ciobănesc, mare cât un urs, lătra spre ea, din prag. “De ce nu sare la mine? Toate astea nu pot fi adevărate. Ar trebui să sară la mine.” Cineva ieșise afară din casă, bătu câinele pe ceafă și luându-l de urechi, potolit, veni spre Nora. Ținea în mâini un felinar, pe care îl ridică spre fruntea ei, și o privi câtăva vreme. Era o lumină care o orbea. Pe urmă, coborî felinarul și se întoarse în casă fără niciun cuvânt, fără nicio întrebare.