„Și, fiindcă a întrebat Crăia Ta pentru mîntuirea noastră, să știe Crăia Ta că noi cu ajutorul lui Dumnezeu sîntem în viață și sănătoși, și să dea Dumnezeu ca și Crăia Ta să fie sănătoasă și Dumnezeu să-ți înmulțească zilele și anii Crăii Tale”. Aceasta este traducerea în românește, pentru că actele de stat se alcătuiau în limba slavonă: limba românească nu juca decît rolul de a da anumite interpretații. Cînd și cînd la margenea documentului slavon cuvinte românești se amestecau în textul slavon. În românește se scriau însă scrisori particulare, și avem una încă de la 1521, pe vremea lui Neagoe Basarab, vestita scrisoare a lui Neacșu Lupa către brașoveni. În afară de aceasta se scriau în românește minute de tratate și instrucții pentru ambasadori. Pentru vremea lui Ștefan cel Mare știm că tratatul de pace cu regele Ioan Albert a fost redactat și românește, și slavonește, și latinește. În sfirșit, pe vremea lui Petru Șchiopul sînt o sumedenie de acte românești: însemnări de ale domnului, contracte, instrucții, scrisori particulare, păstrate, printr-un hazard fericit al istoriei, prin prezența lui ca fugar în Innsbruck și Bozen. Pe urmă, pentru epoca lui Mihai Viteazul, despre care o să vorbim mai tîrziu, numărul de documente românești e mai mare, și avem chiar cîte un document oficial.