De ce? Că-i păcat. Tăcu puțin, apoi urmă: — Că vezi și dânșii îs ca și noi. Ne dușmănim toți la un loc, da fiecare-n parte ce avem? Eu cu Vanghele am mai multe de descâlcit decât cu cei pe cari i-am ucis. Că se cheamă că cu ista-s dintr-un sat. Da cu cela? Nu l-am văzut de când sunt. Nici acuma nu știu fața celor pe cari i-am omorât… Vai de capul lor!… Trebuie să ne batem, nu zic, să ne batem cu toții, da cu unu-n parte să n-ai nimic… Eu când ucid pe unu nu zic: „L-am ucis pe ista”, eu spun: „unu mai puțin”; c-o fi acela sau altu, totuna-i… Cel care n-avea arma ce putea să mai facă? Soldații tăcură iar. Sergentul Nastea își petrecu cartușiera pe centiron, își încarcă arma și porunci: — Haidem! Dar Pricop nu se-nvoi cu părerea camaradului: — Ce spui tu! Mă, turcii dacă nu-ți poate face alta, te mușcă de picior, ca și cânele… Așa făcea și acela dacă nu-l omora Vanghele! — Atunci turcu ar fi fost vinovat, nu Vanghele, răspunse Cardaș. Și porniră. Sergentul trebuia să străbată linia avanposturilor, apoi, împrăștiindu-și pe cei trei oameni în santinele, să străpungă, cercetând cât or putea mai-nainte, spre Grivița.