O jumătate de oră după sosirea lui, venia și cea așteptată: Edviga. Idila lor era simplă și puțin poetică. Beau împreună câteva pahare cu bere, ascultau lăutarii, cari nu uitau să cânte și cupletele tirolezilor din Vânzătorul de pasări, în hatârul Edvigei; apoi plecau acasă. După o oră se despărțiau. Edviga, o bălană de douăzeci și opt de ani, pornise într’o bună dimineață din Salzburg, orașul ei natal, pentru a se pierde în lume. Era una din acele ființe pribege, a căror vieață rămâne totdeauna necunoscută. Întâmplarea o asvârlise în țara noastră, cu aceeaș nepăsare cum aruncă valurile pe mal o scândură dintr'o corabie sfărâmată. Norocul însă n'o părăsi și Edviga putu să găsească un loc de îngrijitoare de copii, într'o familie de Evrei bogați. Duminicile, seara, avea câteva ore libere, pe cari le petrecea împreună cu iubitul ei. Întâlnirea lor în berărie devenise poveste veche. Îndrăgostiții păreau oameni liniștiți și foarte simpatici. Chelnerii îi serviau cu plăcere, oamenii de prinprejur le pizmuiau fericirea, lăutarii le cântau cântece sentimentale, iar casierița, nevasta patronului, o Poloneză de cincizeci de ani, oftă adânc și-și reamintia anii ei. Se cunoscură la gară, în ziua când Edviga venia în România. Biata fată, necunoscând altă limbă, se adresă în nemțește hamalilor să-i aducă o birje.