încă mai greu mi-a fost spre sfârșitul anului, când pe lângă băiețel mai aveam și o fetiță nou-născută. Nu avea decât vreo două luni când s-a îmbolnăvit de tuse măgărească. Medicul a stăruit ca soția mea să plece fără întârziere la țară, ca să schimbe aerul. Ea a plecat cu copiii și acum nu ne mai puteam vedea în fiecare zi, ba treceau zile și iar zile fără ca să primim știri unul de la altul, iar știrile nu erau totdeauna liniștitoare. într-una din zile ea stătea cu copiii la umbra unui copac din curtea șvabului, la care-și închiriase o odaie, și se uita cum rândunelele își hrăneau puișorii dintr-un cuib de sub streașina casei. Deodată ieși din podul casei la iveală un șarpe destul de gros, care se apropie târâș de cuib. Pe când rândunelele zburau de ici până colo scoțând țipete de deznădăjduire, șarpele a scos un pui din cuib și l-a înghițit în toată tihna. E ușor lucru să scrii aceasta și încă mai ușor s-o citești de pe hârtia nepăsătoare; ai însă, iubite amice, să-ți dai seama ce trebuia să simtă când o vede cu ochii ei femeia care are în mijlocul unei lumi străine doi copii mici și-și știe soțul în temniță.