Uneori din direcţia lui se auzeau sunete sinistre care îi făceau pe oameni să creadă că acel loc e bântuit de stafii. Ca să îmblânzească stafiile – împleteau cununi din flori artificiale şi le depuneau la capătul scărilor. Nu îndrăzneau să urce, să vadă ce se află acolo. Acum lumina soarele, era senin şi bătrâna văzu că Monumentul nu era altceva decât o enormă clădire cenuşie ce se pierde în nori. O trecură fiorii. – E înfricoşătoare, se gândi ea. Privi în jur şi nu observă nici o fiinţă. – Ştefăniţă, şopti bătrâna, unde eşti, măi copile? – Sunt aici! Îi auzi imediat glasul. Urcă! – Unde aici?! Nu te văd! – Lângă Monument, bunico! Vino! – Ce cauţi tu acolo, copile?! Se îngrozi bătrâna. Nimeni nu are dreptul… Apoi porni să urce treptele. Nu urcă decât câteva. Picioarele îi deveniră de plumb şi simţi cum cineva o ia de subsiori şi o înălţă. Se pomeni plutind pe deasupra pieţei, pe deasupra nenumăratelor scări. Nu apucă să se dumerească că se şi află alături de Ştefăniţă. – Cine te-a adus aici?! Se repezi bătrâna spre copil. Să plecăm acasă! – Dar pe tine cine te-a urcat până aici? Zâmbi Ştefăniţă. – Păi… Cine?