Cînd lucrurile stau cum spuserăm pîn-aci, cum voiți să nu iubim pe Don Paladu? În judecata lui meschină, Don Paladu și-o fi închipuind că noi îl urîm. El nu știe – biet cap de întrunire pe culori! – că avem pentru dînsul cel mai cumplit amor. Cum Cervantes iubea pe Don Quijote, cum Victor Hugo iubea Măgarul, cum poporul iubește pe Nastratin Hogea, tot astfel noi avem un fel de iubire plină de pietate, pentru Don Paladu. El reprezintă zile de tortură sufletească, nopți de nedormire, atîtea și atîtea ore de zbucium în căutarea unei noi blestemății. Toma Blîndu, tramcalul, Niță Berechet, iahnia de mînătărci, toate acestea ne costă muncă sufletească, muncă creatoare, ceva din inima noastră. Tot ce se vede în paginile următoare, epopeea vieții lui Don Paladu, este un capitol – și poate din cele mai interesante – ale istoriei politice și morale a României la sfîrșitul veacului XIX. Oferim contemporanilor noștri această operă – cu toată francheța – ca să mediteze asupra ei, și nu numai să rîdă, căci nu e numai de rîs.