Primește-l dar, pe acest stimabil amic, în consecuență, Al tău etc." Mă șterg bine de sudoare pe frunte și m-arunc într-o birje. Când să intru în strada unde locuiește amicul meu, iată-l, îmi iese în față. Opresc birja și sar jos foarte vesel. – Ei! mă întreabă amicul meu. Ai fost? L-ai găsit pe omul d-tale? – Da, zic eu, râzând. – Ei! ai reușit? ce ți-a zis? – Ce să-mi zică? că sunt un moftangiu, un caraghios, cu care nu vrea să se-ncurce... că sunt un măgar... și jumătate... Atât, în privința caracterului... Cât despre inteligență, a zis că am câteodată ceva spirit, dar superficial... că adică sunt un zevzec... – De unde știe astea? – Din scrisoarea d-tale. – Ți-a spus el că din scrisoarea mea? – Nu! știu eu că din scrisoarea d-tale. – Cum? – Am deschis-o. – A! domnule, strigă indignat amicul... Ai deschis scrisoarea!... Asta e o infamie! Eu, drept orice răspuns, îi trag două perechi de palme, mă sui și... mână birjar! Se-nțelege că după infamia ce am comis, orice legătură între mine și amicul meu a trebuit să se rupă... Ah! cât de rău îmi pare! am pierdut un atât de bun amic!...