Știindu-vă pe atât de bună, pe cât sunteți de frumoasă, împreunăm mâinile, în semn de rugăciune și vă cerem un ajutor mare — să ne dăruiți un braț cu lemne! — Și cui vrei să trimitem scrisoarea asta ? întrebă Grigore uimit. — Cui!... par’că nu ghicești!... fetei care-ți place ție. — Vecinei noastre ? fetei colonelului ? — Da. — Și cine să-i ducă scrisoarea ? — Eu o duc. După o pauză, Grigore întrebă cu glasul mirat: — Și ești sigur că ne va da un braț cu lemne? — Sunt sigur. — Mă, o să te dea slugile afară... Cum o să ajungi tu până la ea? — Tu fă scrisoarea; restul nu te privește pe tine. Am auzit eu de la cineva că sunt toți oameni milostivi: și fata și tatăl ei. Nu se poate să nu se înduioșeze la scrisoarea noastră. Și dacă fata mă va întrebă: cine este camaradul d-tale ? Eu îi voiu răspunde: «poate că l-ați văzut: băiatul acela palid, cu părul lung»... Grigore zâmbi, dar printr’o privire șireată păru că răspunde prietenului său : ești nebun dacă îți închipuești că un țăran ca mine se poate gândi la o fată așa de frumoasă și bogată.