„Chioara”, împletind la cârlige, întrebă ca o bună tovarășe, la curent cu dragostele prietenului ei: — Nu te mai joci cu Sultana, fata rotarului? — Ba da, dar o doare burta… — Și Maria după care te prăpădeai? — Nu se mai poate mișca… — Dă-te, atunci, pe lângă Catrina. Te mănâncă din ochi. — M-o fi mâncând ea din ochi… dar nu se lasă mâncată. I-e teamă… — Cu toate astea, știi vorba cântecului ăla: Femeia-i o cățea mereu gata la iubit, Bărbatul o fiară ușor de zgândărit. …Așa că tu poți găsi cât îți cere inima. Ciobanul se supără: — Și de ce aș fi, mă rog, „o fiară”? Pentru că-mi place aia? Și atunci ce să-mi placă? Gura unei știuci? Pielea unui arici? Ori ai vrea, poate, să mă plimb gol prin urzicile înalte până la bărbie? Sau să mă frec, ca tine, cu zăpadă? Sau să mi se întâmple să-mi intre vreun par în burtă, dându-mă de-a berbeleacul pe coaste, ca tine, care încă n-ai pățit nimic? În sfârșit, iată – după spusa mamei – cum se scurseră clipele tulburătoare care urmară după supărarea ciobanului cu căpățână de „berbec de Astrahan”. Fu clipa când „clopotul ceresc” bătu începutul vieții mele.