Mulți alți călători au străbătut în ultimul șfert al acestui veac țerile noastre fără a fi lăsat vreo însemnare. Pe cărămizile bisericuții din vechiul Bucovăț de lîngă Craiova e scrijelat astfel numele Patriarhului Avram din Ierusalim[1], unul dintre atîția șefi ai bisericilor orientale cari au căutat și găsit ajutor pe malurile Dunării. Un maior von Raan (?) cerceta la 1790 Basarabia, țară moldovenească, și el găsea acolo case ruinate de greul războiului, chiar acele 300 mai bune, dulgheri fără mușterii și cele șase-șapte biserici care s-au păstrat și pînă azi. Largi sînt lămuririle pe care le dă un german din Frankfurt care la 1786 s-a coborît pe Dunăre, pentru ca apoi să descrie anume, într-o lucrare care pînă acuma n-a ieșit la iveală, Moldova, Țara Românească și Ardealul[2]. În cea dintîi, se descriu orașele atinse de călător, venit, pentru negoț, în coborîrea lui spre gurile Dunării, cu vasele de comerț ale agenției Dellazia din Principate. La Islaz și la Zimnicea sînt depozite de sare; din ultimul loc se duc mărfurile la București cu prețul de 16–20 parale de centenariu. Giurgiul, cu însemnătate comercială, ii amintește monedele bătute la Sadagura de ruși, cu bronzul tunurilor luate aici de la turci. Brăila e o cetate turcească umilă, cu ceva ziduri și trei-patru minarete ieșind deasupra mizerelor bordeie.