Pe piatra funerară era scris un singur cuvânt: Mulțumim! Era un ultim semn din partea oamenilor cărora cadourile farmacistei le salvase viața. În primăvara următoare oamenii care aveau grijă de mormânt observaseră ceva ciudat: întreaga poieniță înverzise și se umpluse de flori, dar pe locul unde fusese înmormântată farmacista nu răsăriseră nici măcar un fir de iarbă. Încercară să ude pământul, dar … nimic. Își făcuseră cruce, chemară și un preot, dar … nimic. Speriați fiind, nu mai veniseră să îngrijească mormântul sterp și ocoleau poienița cu pricina de la mare distanță, făcându-și cruce. Anii treceau, iarăși în galop. Cincizeci la număr. Oamenii care o cunoscuseră pe farmacistă se prăpădiseră de mult. Le luaseră locul nepoții lor care nu mai știau toate poveștile strămoșești. Într-o zi de primăvară, doi copii ce se jucau prin sat văzuseră un pui de iepure și se luaseră după el. Iepurele, sprinten, alerga în fața lor, ducându-i tot mai adânc în pădure. Într-un final intră în poiana pe care oamenii bătrâni o ocoleau cu frică și se opri sub un tufiș. Copiii, neștiind ce e aia teamă, îl urmară. Făcură câțiva pași și apoi se opriră cu respirația aproape tăiată: în mijlocul poienii, o bucată de pământ de lățimea unui om era acoperită de sute de tulpini de plante mici, cu frunze ascuțite și flori albastre de culoarea cerului!