Aceștia, vreo două sute de inși, s-au cotizat și au ales un comitet, care în frunte cu Eminger a luat asupra sa sarcina purtării de grijă pentru hrană. S-a înființat sub conducerea harnicilor și pricepuților frați Zografi o cantină, unde putea oricine să găsească cu prețurile de piață unt, brânză, măsline, fructe, ouă fierte, tutun, țigări, foițe, chibrituri… Acelora care îi făceau comitetului declarația că sunt lipsiți de mijloace li se distribuia diminețile câte o ceașcă de lapte. Cei cotizați primeau pentru 2 lei 80 bani: dimineața ceai, ceai cu lapte ori cafea cu lapte, fiecare cum voia și cât putea să consume, la prânz supă, un fel de mâncare cu carne și fructe, de obicei struguri. Șeful gospodăriei era marele maestru în ale mesei Braunsdorfer, care știa să aleagă și să alcătuiască listele de bucate, iar bucătar luase comitetul pe unul de la vagonul restaurant al companiei internaționale, tot mare maestru și el într-ale lui. Chelneri erau destui între noi pușcăriașii improvizați, și în rândul lor intrase și neprețuitul negru Bob Hopkins, care servea cu multă îndemânare și ne distra cu mutrele și cu neîntrecutele lui glume. Să tot trăiești pe la Domnești. Mai ales eu puteam să uit că mă aflu în pușcărie.