Ochii lui însă erau mereu afară. Prea era frumos să stai așa în ploaie, să bălăcești în apă și să nu-ți pese de nimic. Deodată el alergă din nou la fereastră. - Madamă! - strigă ca ieșit din fire - ia vezi, madamă! Gogușor găsise undeva o nuia și dedea mereu cu ea în baltă, încât apa zbura, stropind, departe giur-împregiur. „Ah! ce bine e să fii copil de spălătoreasă”, zicea Gogu în gândul lui, în vreme ce madama își da silința să-l dumirească ce prost lucru e ceea ce făcea Gogușor. Nu se mai îndoia Gogu că are Gogușor să se îmbolnăvească și să moară, și parcă-i venea să plângă; dar era frumos să dai așa cu nuiaua în baltă, fie chiar și riscând să te îmbolnăvești și să mori. Seara Gogu era cu gândul la Gogușor și-o întreba mereu pe madama cum are să se îmbolnăvească, ce are să-l doară și când o să moară; iar noaptea l-a visat, dar nu mort, ci bălăcind sub streașină și dând cu nuiaua în baltă. Ziua următoare apoi, pe la nouă, când Gogu a ajuns iar la fereastră, Gogușor se afla în vârful dudului de lângă grajd și culegea dude. Ah! ce dude.