Nu știu cum îl chiamă. Cineva mi l-a arătat într’o zi pe stradă: — Uite, ăla e cămătarul, bogat și sgârcit, căruia unul din datornicii săi i-a zis odată: «Tu nu știi să trăești: ești nefolositor și ție și altora. Tu puteai să fii altceva: o piatră, o cărămidă, un lemn... Ești un om de prisos !» și vorba s’a prins. E un om de vreo patruzeci de ani, de statură potrivită, puțin șchiop, gălbinicios la față. Părul capului e rar și bate în galben, ca mătasea porumbului. Mustăți n’are, e spân. Când zâmbește, se văd două șiruri de dinți lăți și negri. Umblă totdeauna rău îmbrăcat, aproape sdrențuros. Iarna poartă un palton vechiu, împetecit pe alocurea, pe care îl păstrează de șaptesprezece ani. E un adevărat palton celebru ! Vara e îmbrăcat tot în hainele de iarnă, cu deosebire că leapădă paltonul. Averea și-a făcut-o împrumutând pe oamenii nevoiași și luându-le dobânzi îngrozitoare. Când bieții datornici nu putiau plăti la timp, el îi încurca în procese, le urmăria cu portăreii micile lor proprietăți, până când îi lăsa pe drumuri. Acum nu mai împrumută pe nimeni: și-a strâns milionul și trăește singur în mijlocul... aurului. În câteva dimineți l-am întâlnit mergând încet și șchiopătând, cu o paporniță sub braț, pe drumul către hală.