Apoi iar, ca și cum și-ar fi adus aminte de o nenorocire mare, se cufunda în gânduri, și nu mai spunea nimic câte o jumătate de ceas. Numai își ridica ochii din când în când, și împreunându-și mâinile ofta de te’neca plânsul: „Of, Doamne!...” Și iar punea ochii în pământ și tăcea. Avea convingerea puternică că e pierdut, pentru el nu mai e de trăit și ca într’o zi are să moară de foame. Ideia că n’are cu ce trăi îl chinuia și zi și noapte. De multe ori mi-a spus, blând încet, c’un glas ce părea vine dintr’o altă lume: „Tare-aș vrea s’adorm odată, și să nu mă mai deștept”. A adormit în sfârșit această jertfă glorioasă a unei societăți frivole și nepăsătoare. Intr’o țară cu atâtea nulități triumfătoare, un poet atât de mare și de cinstit nu putea să moară de cât într’un spital de nebuni. Câte reflecții nu ne cuprinde în fața acestui dureros sfârșit! Oameni ca Eminescu răsar la depărtări de veacu i în existența unui popor. Este oare un păcat așa de mare de a rupe hotarele de gândire ale contimporanilor tăi, ș’a te ridica cu mult de-asupra timpului ș’a societăței în care te-ai născut?...Pedeapsa e din cale-afară grea.