— Mă duci d-ta, întâmpină ea. — Vorbă să fie! șopti el încet. Te-aș duce eu dacă te-ai lăsa... Am ce să prind în brațe. Să te iau pe sus și să te duc, încât să ni se piardă urma! Persida ar fi voit să se desfacă din brațele lui și să-i dea brânci, ca să-l arunce cât colo. Era de necrezut îndrăzneala lui. El însă o ținea ca-n clește de fier și o ducea din ce în ce mai zburiș, încât era o frumusețe să-i vezi și, încetul cu încetul, privirile tuturor se îndreptară asupra lor. — Mă obosești de-mi scoți sufletul, șopti ea supărată acum și de privirile îndreptate asupra ei. — Nu-i adevărat, răspunse el, d-ta nu obosești nici până mâine dimineață, dar ți-e greu că lumea te vede jucând cu mine. Apoi el o lăsă de unde o luase, îi mulțumi frumos și își căută altă pereche. Persida, roșie ca floarea de mac, ar fi voit să fugă, să se ascundă, să scape fără de veste din această societate neînfrânată, dar în clipa când el se depărtă, alți trei săriră s-o poftească la joc. Așa e la joc: cine a intrat o dată e bine prins, și cu cât mai mult joacă, cu atât mai vârtos se simte pornit a da înainte.