Mai grozavă însă era nehotărârea ei de acum, neliniștea și temerea neîncetată. - Fă, Doamne, să se aleagă într-un fel, suspină ea, cuprinsă de simțământul că în zadar se frământă, căci nu poate ști ce are să facă. Laie, îndată ce pânditorii se depărtară, ieși din dosul ușii și se întoarse cu câteva sărituri în casă. Ana se dete speriată înapoi. Îl crezuse dus, și acum, când vedea c-a fost aci, cu totul aproape de cei ce umblau să-l prindă, îi era ca și când ar fi văzut moartea trecând prin fața ei. - Care va să zică - șopti el plin de venin - n-ai așteptat decât să vie pentru ca să mă dai în mâinile lor?! - Ce voiai să fac? răspunse ea. N-ar fi avut decât să se uite bine împrejurul lor pentru ca să afle adevărul; și dacă pe tine te-a cuprins spaima în fața acestor oameni atât de blajini, nu poți cere ca eu să nu mă sperii în fața altor oameni mai isteți, cari ne vor veni mâine și vor cerceta mai bine. Nu ți-ar fi ție de nici un folos, vai însă ar fi de capul meu dacă m-ar prinde cu minciuna. Laie simțea că așa este, și mai înainte, când era muiat de foame și de osteneală, i-ar fi dat dreptate; acum însă, după ce-și potolise foamea și se mai odihnise, ieșise iar în el la iveală firea lui cea adevărată și nu se mai putea împăca cu gândul că ea o să aibă o soartă deosebită de a lui.