Il apucă somnul, dar nu găsi niciun pat cald în care să se întindă. Începu să plouă. I se făcu frig și începu să clănțăne tremurând. Dar nu găsi niciun acoperiș sub care să se ascundă. Auzi lupii cum urlau. Şi i se făcu o frică ca niciodată! Dar era singur în pădure și nu avea cine să-l apere. Trecură zile. Zile pline de foame, frig, sete şi spaimă. Se rugase neîncetat lui Dumnezeu. Rugă din suflet înfierbântată cu lacrimi. Nu mai avea putere să alerge, nici să meargă. Abia se mai târa cu palmele rupte. Din voia întâmplării ajunse iarăşi pe cărarea ce ducea în orășelul lui. Şi într-un târziu acasă. Se aruncă în braţele părinților, prietenilor, câinelui, casei. Sărută bucata de ciocolată, osul din cuşca câinelui, blana pisicii ... Din ochi lacrimile-i curgeau fluviu. Era atât de bucuros: îşi găsise în sfârşit fericirea!