Voicu însă uitase, parcă, pe ai săi. - Să te duci, maică, - îi zise ea în cele din urmă - să vezi ce e cu el. Duțu ținea mult la Voicu, care era cu cinci ani mai mic decât dânsul; acum însă era supărat pe el. - Eu nu mă duc - răspunse dar - dacă nu vine el. El știe unde are să ne găsească; eu însă n-am mai umblat pe la oteluri și te pomenești c-o să-i fie boierului rușine că are frate ca mine. Bătrâna era foarte mâhnită, căci ținea la Duțu, dar Voicu era mulțumirea sufletului ei și se simțea lovită ea însăși când el era grăit de rău. Orișice ar fi făcut Voicu era bine făcut, și ea nu era în stare să-l judece. Și avea dreptate bătrâna. Două zile în urmă Voicu a venit să-i spună că s-a învoit, în sfârșit, cu un antreprenor, care-i dă patru sute de lei pe lună și parte la câștig, și s-a mutat de la otel în strada Fântânii, unde au trei binale. El însă oprise birja, fiindcă era grăbit: trebuia acum să se pună pe lucru, pentru ca să arate ce poate, și să-și facă reputațiunea, care e cel mai bun capital.