Pentru a da un exemplu: domnii noștri pun, pînă în epoca fanarioților, în documente, înaintea numelui lor „Io”, cu un semn deasupra lui o, care înseamnă prescurtare. „Io” e „Ioan”, numele împăratului, țarului balcanic Ioniță, pe care urmașii l-au adaus la numele lor propriu, precum împărații din Roma își ziceau cu toții cezari, după numele lui Iuliu Cesar, ori precum craii slavi nu fac decît să poarte în însuși titlul lor numele lui Carol cel Mare. Dar, în Moldova, numele premergător de Ioan sau „Io” nu se întîlnește decît de la o bucată de vreme; la început se zicea: „mi”, adecă „eu”. Moldova avea, deci, fără îndoială și în a doua jumătate a veacului al XIV-lea boieri. Boierii aceștia erau de origine deosebită și de caracter deosebit. Unii veneau din vechii maramurășeni, rude ale domnilor. Se și pot recunoaște foarte ușor după numele de botez. Cutare nume se întrebuințează în Ungaria mult mai mult decît aiurea: Petru și Ștefan. Regatul unguresc fiind un regat apostolic, numele Sfîntului Petru e un nume favorit, iar numele de Ștefan e al sfîntului rege. Printre domnii noștri cei dintîi însă întîlnim pe Petru al Mușatei, pe fratele său Ștefan, pînă la Ștefan cel Mare însuși.