Peste fața Ilenei trecu un fel de suflare dureroasă. - Uite! - zise ea vorbind rar și cam în silă - tata nu e așa. De’la un timp încoace el pare a-și fi schimbat gândul. - Care gând? - întrebă Andrei - și cum și 1-a schimbat? - Să vezi, răspunse ea căutând oarecum vorbele. Mai-nainte vorbea și el ca noi. În urmă râdea de vorbele noastre, iar acum se supără când ne aude vorbind. Andrei rămase câtva timp nemișcat și cu răsuflarea oprită, ca omul prins fără de veste asupra unei fapte rele. Înțelegea parcă de ce anume se supără tatăl fetei și-l vedea în gândul lui pe Viorel cel deștept. El făcu un pas spre Ileana, îi luă mâna și se uită stăruitor în ochii ei. - Ce-l face să se supere? întrebă vorbind mai încet. Ileana nu știa încă să-și ascundă gândurile. - Zice că ești om fără de rost, răspunse ea. Dar ce-mi pasă mie de asta?! Andrei începu să tremure. Îi venea să intre în pământ de rușine și-ar fi voit să fugă și să nu se mai uite înapoi. - El are dreptate! grăi dânsul cu hotărâre. - Ba nu are, răspunse ea cu-ndărătnicie. Iarba crește la plointe și se usucă în timp de secetă: ceea ce e-n inima omului e fiindcă trebuie să fie, și n-ai nici să te miri, nici să te superi că este.