Vedea că s-au schimbat lucrurile, dar nu putea să-și dea seama ce s-a petrecut între Voicu și Olga, care era supărată de-i venea să plângă. Văzându-l pe Voicu sfiicios, ea-l luase drept un om blajin, cu care poate să facă tot ceea ce voiește. Nu era dar câtuși de puțin supărată când a rămas singură cu el; își închipuia că are să se joace cu el ca șoarecele cu pisica. Era însă prea tânără pentru asemenea joc, el o luase prea serios și lucrurile au ieșit cu totul altfel. Ar fi voit deci să mai stea cu el pentru ca s-o poată cârmi și era supărată că aceasta nu mai e cu putință și el rămâne cu impresiunea pe care o primise. Nici că era bună impresiunea aceasta. Prea iute se petrecuseră lucrurile. După ce atâta timp își făcuse planuri de căsătorie, Voicu se înfipsese încetul cu încetul în gândul că e foarte greu să câștigi o femeie. Olga i-a părut dar femeie admirabilă, de care nu îndrăznea să se apropie, numai însă câtă vreme ea a fost rece, scurtă la vorbă, oarecum neapropiată; acum vedea într-însa copila ușuratică ce se arunca orbiș în brațele celui dintâi venit numai ca să scape de disciplina părintească și să poată trăi mai liber.