Șirul domnilor fanarioți în amândouă țările îi deschide Nicolae Mavrocordat: el se așează mai întâi în Moldova, pe la jumătatea lui noiembrie 1711, sărbătorit de boieri a căror limbă n-o știa, și care-s prea fericiți, că stau la masă cu fiul dragomanului turcesc, ajuns în scaunul lui Ștefan, și nici se mai întreabă de unde-i pâinea pe care-o frâng pe masa de praznic, „și foarte s-au bucurat într-acea zi toată curtea, și s-au sculat boierii de la masă, de au giucat în casa cea mare, că acolo se pusese masa...” Apoi, după cinci ani de domnie-n țara tot mai săracă a Moldovei, pentru credința lui neclintită față de turci — de turcii stăpâni — e înaintat la scaunul mai bănos, al Munteniei, în locul lui Ștefan Cantacuzino. Grecul deschide poarta binișor, zâmbește blând ochilor neliniștiți, netezește cu milă amestecată cu teamă fruntea celui obidit, și când vede cât de supusă și de blândă-i turma ce i s-a dat în seamă, își scoate frumușel foarfecele și s-așează pe tuns. Mai din ușor, mai cu fereală decât mulți dintre voievozii pământeni, și gândindu-se și la nevoile țării, căci era om cuminte dealtfel, stăpân patimilor lui, și foarte priceput în trebile domniei. Așa că în limpezișul unor timpuri mai așezate, ar fi fost — cu toată firea lui de grec — un bun stăpân și oblăduitor pământului acestuia.