Nu trecuseră, ce-i drept, săptămânile fără ca să fi dat și ea cu ochii de prichindelul de Gogușor, care începuse în cele din urmă să intre până prin salon, ca să vadă ce-i acolo. - Asta ți-e băiatul? o întrebă pe Chiva, uitându-se cu un fel de milă la copilul slab și oarecum pipernicit. - Sărut mâna, coconiță. - De câți ani e? - O să împlinească șapte după Sf. Dumitru! Sărmanul copil! Gogu, băiatul cocoanei, era cu vreo patru luni mai tânăr și cu cel puțin trei degete mai înalt. - Cum îl cheamă? - Sărut mâna, coconiță, Gogușor. Coana Alina se roși. Auzi d-ta obrăznicie de mojic. Tot Gogu și ăsta, ba mai are și nerușinarea de a-i zice Gogușor! Dar ce putea să-i facă?! Era, la urma urmelor, femeie harnică, spăla bine și călca frumos. Putea Gogușor să-și facă cheful în curtea boierului, și avea unde să și-l facă, deoarece curtea era largă, ba mai era și o grădină în fundul ei. Nu-i vorbă, rândașul și vizitiul, bucătăreasa și femeia din casă se cam plângeau de năzdrăvăniile lui Gogușor. Dar Chiva era și ea odată femeie. Cum adecă?! Copilul e copil și nu poți cere să nu fie, și dacă avea ea dreptul de a-și aduce copilul, avea și copilul dreptul de a fi în largul lui.