Stătui câteva minute aiurit. Apoi sensația tristă care îmi rănise simțirea ca o lovitură brutală, îmi însenină mintea. Ispășii într’o clipă o veșnicie de păcate ! Chipul mamei, pe jumătate uitat, mi se reîntregi în gându-mi, ca o imagine de suferință. Dragostea ei nebună de mine — copil ingrat și pierdut! — îmi reveni în suflet, ca o lumină generoasă — singura dragoste adevărată în toată comedia de sentimente pe care o întâlnisem în vieață. Și mă înduioșă atâta părere de rău de traiul amar și zadarnic al bietei mele mume, de sfârșitul ei, neînchipuit de dureros, că-mi simții conștiința, judecându-mă cu o severitate prea crudă. Mă ’ntorsei acasă și aruncai câteva lucruri în geamantan. Servitorul îmi spuse că îndată după plecarea mea mă căutase «coconița Jenny». Dedei ordin servitorului să-i spue că am plecat și că n’am să mă mai întorc. Mă repezii apoi până la minister, rugând pe un prieten să mă înlocuească câteva zile. Colegii mei fură foarte surprinși, că în ziua aceea aveam «figura serioasă». Nu răspunsei nici la întrebările, nici ta râsul lor. Oamenii, fără să știe, ne insultă de atâtea ori durerile !... Luai o birje și pornii spre gară. Trenul pleca la C ... la două ore, și ajungea noaptea la unu.