Veni întâi o hulubiță sălbatică să se jeluiască. Se făcu tăcere. ― Loveț mi-a împușcat hulubul meu, care aducea mâncare la cuib unde stăteam să păzesc puii, zise ea. Și a trebuit să pornesc eu după hrană, și am lăsat puișorii singuri... și în lipsa mea a venit o nevăstuică și mi i-a mâncat. Și de atunci am rămas văduvă și singură pe lume... ― Loveț! Loveț, ucigașul! strigă tot poporul păsăresc. Iar Loveț se făcuse mic lângă regină, cu inima cât un purice. ― Pe mine, zise un sturz beteag care stătea strâmb pe-o ramură, Loveț m-a împușcat într-o aripă, când ciuguleam o caradașcă lângă un ciot de brad. M-am ascuns sub niște rădăcini ș-am scăpat cu viață. Dar de-atunci nu mai pot zbura și-mi târăsc zilele, ca vai de capul meu, pe sub tufișuri, după viermușori... ― Și mie mi-a rupt o labă! îndrăzni să strige, de departe, o veveriță nepoftită. Toate capetele se întoarseră. Iar huhurezii, care stăteau în cerc, mai la o parte, pe cununa unui frasin, se umflară de mânie spre ea ca niște curcani și o făcură să tacă. ― Și mie mi-a rupt un picior! glăsui o păsărică din grămadă. ― Și mie! Și mie!