Iată un început de poveste, Baba Mărina în care Ardeleanul complet necunoscut Ioan Daloga are, nu limpeziciunea de la oraș, cam banală, a lui Ispirescu, nici, firește, poezia înduioșată a lui Eminescu, nici autenticitatea discretă a lui Slavici și Mera, ci acea oprire pe loc, acea răscolire împrejur, acea sintaxă de o mucalită întortochere care formează șireata cochetărie și marele farmec al lui Creangă. Stilul e plin de adevărate descoperiri, ca în «câți Crăciuni a crăciunit și câți Sânvăsii a apucat». Și, ca și la Creangă, care știe însă osebi cele două feluri de scris, cu altă origine și alt scop, scriitorul trece de la basm la nuvela sătească, la schița din viața contemporană a țăranilor: BABA MĂRINA Poveste din popor Într-o înfundătură de vale urâtă, surpată și deloasă din care doară nu mai vedeai fără în ceriu și-n pământ — așa de afundă și surpată era — cică de mult, de mult, dară tare de mult — poate că încă pe vremea când mierța de bani era cu doi crițari și toată baba de era cât de săracă avea pe lângă casă câte o găină, care-i oua la zi câte un ou și-o bucată de slănină, — cică pe acele vremuri, după cum vă spun, era în înfundătura aceea de vale surpată un sat; știi... sat ca toate satele, cu case, cu oameni, cu livezi, cu grădini și cu câte de toate certuri și rândueli se află pe la sate.