– Frumoasă-ţi fie nevasta, că m-ai scos de la robie! zise Vâlva. Plecară, se duseră şi pe când se învăluia ziua cu noaptea ajunseră spre marginea pădurii de aur. Cum mergeau aşa pe cale, lui Petru începu a i se urî şi ca să facă şi el ceva, dete a privi la cununile cele frumoase. – Ce să fac cu trei cununi? începu a vorbi aşa singur. Destul îmi fie una. Ţiu pe cea mai frumoasă. Aruncă dar cea de aramă, apoi cea de argint şi ţinu numai pe cea de aur la sine. – Stai! zise Murgul. Nu arunca cununile. Descalecă şi le ridică că-ţi vor prinde încă bine. Petru făcu precum i se zise şi merse mai departe. Când era soarele de-o palmă de la pământ aşa de către seară când încep musculiţele a se aduna, călăreţul nostru ajunse chiar la marginea pădurii. Naintea lui se întindea un pustiu mare… mare… cât vedeai cu ochii nu vedeai nimic pe el. Caii se opriră în loc. – Ce e? întrebă Petru. – Nu e bine! răspunse Murgul. – Pentru ce să nu fie bine?! – Intrăm în împărăţia Sfintei Miercuri. Cât vom merge prin ea, nu vom da de alta decât de frig şi iarăşi de frig.