Bătrânul nu-i zise nimic, numai într-un târziu, după ce tot era gata, la o cină, îl sfătui pe nepotul său: — Puteai lăsa hambarul și ridica grajdul în altă parte. Caută, Mitrule, ce-ai apucat de la cei bătrâni să păstrezi, că-s lucruri trainice. Dar Ruja îi apucă repede vorba din gură: — Eu i-am zis, moșule, că doar hambarul se clătina. Și râse, râse săltat, așa ca atunci în câmp, când îl mângâiase cu creanga. Într-o zi Toader se întorcea călare. Ruja îl zărise și-l aștepta în mijlocul ogrăzii, cu mâinile în șolduri: — Bună ziua, moșule. Iii! da stricat ți-i roibul la picioare... merge încrucișat. Femeia se apropie de cal, puse mâna pe dârlogi, îl struni de-l opri în loc, apoi își înfipse privirile ca și atunci când Toader îi oprise murgul. — Știi ce, moșule? Să-ți aduc eu un sur. — De unde? — Treaba mea. Moșneagul dădu calul în lături. — Femeie, vezi tu nucul cela? — Ei? — Să știi că te spânzur de el, cum era să spânzure frate-meu pe tatâne-tău, când oi afla că ai adus cai străini în ograda mea. — Elei! într-a dumitale, nu, da-ntr-a mea... Toader Odobac o măsură cu privirea. — Încearcă.