Și, fiindcă el își perduse capul, nu mai era cine să ție buna rânduială, și alergau toți de-a valma împedecându-se unii pe alții și scoțând lucruri de nimica în curte, în vreme ce alte lucruri mai scumpe stăteau uitate prin odăile în care pătrunsese focul. Un singur om era liniștit, Andrei, care, intrat în curtea lui Baciu, pusese câțiva oameni să scoată caii și vitele din grajd și număra acum pe casnicii lui Baciu, ca să vadă dacă au scăpat ori nu cu toții. Lipsea, parcă, unul. Niță, băiatul lui Baciu, un copil de vreo cinci ani, nu era nicăiri. - Unde e Niță?! strigă el tare și răspicat. A scăpat cineva pe Niță? Nimeni, din mijlocul învălmășelii, nu-l băgă în seamă. El alergă la Ana, nevasta lui Baciu. - Băiatul, Niță, unde e? Ea se cutremură în tot trupul și își puse mânile în cap. - Vai de mine! A rămas dormind în casă. Iar văpaia ieșea pe fereștri. Andrei cel plăpând și moleșit se cutremură și simți că sângele i se încălzește și vinele i se încordează, că inima îi crește și fruntea i se umple de sudori: auzind vaietele copilului, el se avântă spre casă și se aruncă în foc.