În primul moment alergase în pădure pe urmele celui plecat, dar se întorsese după câtva timp, abătut. Era prea târziu ca să-l mai găsească, și urmele se pierdeau în ceață. Nu voia să mănânce nimic și nu primea nicio mângâiere. Era într-adevăr bolnav, ochii îi erau arși de febră, și când cineva încerca să pună mâna pe el, trăgându-l de ureche – gest care de obicei îl potolea — câinele urla de durere, de parcă i s-ar fi atins o rană vie. — Îl doare, spuse Gunther. După atâta timp, încă îl mai doare… Sunt cinci ani de atunci. Era în septembrie, cred… Da, în septembrie… Mă întorceam cu mama din oraș. L-am găsit pe Faffner în curte, într-un lac de sânge. Trăsese cu carabina în el, și pe urmă îl lăsase acolo, crezându-l mort. Înțelegeți? Cu carabina… — De ce? întrebă Nora. — Pentru că mama îl iubea. N-a suferit niciodată ființele pe care le iubea mama sau care o iubeau pe ea. Le-ar fi ucis pe toate, cu carabina sau altfel… Grodeckii știu uneori să ucidă și fără carabină… Ucid cu discreție, și pe urmă poartă doliu cu demnitate. Faffner, ca și cum ar fi înțeles că e vorba de el, se apropiase de cămin.