El n’a simtit, n’a cunoscut nici arta, nici natura, nici femeia, nici plăcerea dumnezeească de a face bine, nici prietenia — nimic, nimic. El sufere, credeti-mă, de neînchipuita durere de a nu ști să trăească, să fie fericit. De multe ori l-am văzut într’o cafenea, stând singur la o masă pierdut într’o depărtare întunecoasă și obositoare a gândurilor. Nu era cugetarea senină a omului mulțumit; ghiciai că omul acesta avea momente lucide, momente de meditațiuni dureroase, când se întreba: «De ce nu știu să trăesc ?» Alte ori l-am surprins întorcând capul și uitându-se după femeile frumoase. Era în colțul unei strade. O femeie tânără, cu un mers înfiorător de voluptos, trecu repede pe lângă milionar, lăsând în urmă-i un parfum fin, ce se agață de nervi și-i chinuește. Milionarul deschise ochii mari — ochi de fiară, care ar voi să s’arunce asupra pradei — și, dilatându-și nările, respiră de câteva ori nervos. Și vru par'că să se întoarcă după acea femeie, s’o urmărească, s’o ajungă, să-i ceară, în schimbul unui milion, ca să-l facă fericit, să-l îmbete, să-l omoare cu sărutările ei, cu strângerile ei în brațe, cu toate plăcerile pe cari le poate da o femeie. Citiam bine hotărîrea aceasta în ochii milionarului și m’aș-teptam din clipă în clipă să-l văd punând-o la cale.