Părinții lui îl conduse, mama singură îi făcuse patul, îngrijise de toate. — Vezi, ce egoist m-am făcut, le zice Turcoman, cu un glas parcă le-ar fi cerut iertare. Am torăit numai despre mine și nici nu v-am întrebat câte-ați suferit d-voastră? — Am suferit, dar ce-are a face cu greutățile voastre, murmură bătrânul. Mama însă, cuprinsă parcă de-o îngrijorare mare, începu să se plângă. — Ne mănâncă, păduchii, bradul mamii drag… Ce-i aici să ferească Dumnezeu pe toată lumea… Cu miile se prăpădesc și leac nu-i. Vai de sufletul nostru… Încotro te-ntorci numai de ei dai… Ne prăpădesc, și ne omoară… Turcoman avu o înfiorare. Bătrânul păru a o fi simțit, căci interveni: — Aș, nu te uita la femei… Ele-s fricoase… De, boale de război. Omul se ferește, se păzește și trece. — Să te păzești, dragul mamii, să ai mare grije, adăogă mama înfricoșată. Turcoman rămase singur, căzu pe gânduri o clipă… Dar apoi își reveni repede. — Bah, parcă-s copil! Cum aud de păduchi, cum mă moleșesc. Am devenit chiar ridicol! Își așeză revolverul pe mescioara de noapte, își potrivi puțin prin casă lucrurile. Căldura din odaie îl cuprinse în brațele ei moi. Se simțea fericit. O, de câte ori n-a văzut el în suflet odăița aceasta, cu pătuceanul curat, cu lumina dulce în clipele când ațipea pe câmpuri sau prin cine știe ce corturi și noroaie.