In sfârșit le-a venit rândul. Doctorul, un om cât un uriaș, blând, ras, cu ochelarii pe după urechi, cu părul cărunt, lung, dat frumos în sus pe frunte, le face prietenește semn cu mâna să vie. Bătrânul își mai îndeasă încă o dată pumnul în coasta băietanului și pornesc. Feciorul calcă în urmă, șontâc, trăgându-și piciorul alene. Când intră în cealaltă odaie, doctorul se proptește în fața moșneagului și-l întreabă: — Ei, moșule, ce beteșug ai? Moșneagul ferește în lături și își arată feciorul: — Pe mine m-o ferit sfântul, da băietu mi-i bolnav. — Băiatul? Doctorul se uită mirat la flăcău, îl măsoară din creștet până-n tălpi. Sub sticlele ochelarilor îi sticlește o luminiță de înțelegere, apoi vorbește: — Hm! Nu prea pari să fii bolnav, cârlane, ian apropie-te. Băietanul face un pas, se uită stingherit, întâi la doctor, pe urmă la tătâni-său. Bătrânul clipește o dată din ochi și băietanul se rupe și mai tare din mijloc și scâncește: — Valeu! Doctorul îl întreabă: — Ce ai în stânga, de stai așa plecat, băiete? Bătrânul sare cu gura: — Să vedeți, d-le doftor, că boala asta o are el de mult, săracu de mine… că într-o vară o căzut de pe-un stog… — Din vârful lui, îngână băietanul.