Locandierul, care venise și el în teatru, atras mai mult de curiozitatea de a vedea pe creditorul său cum o să facă să plouă bani, rămase cu totul uimit cînd în setea sa de monedă văzu căzînd pe lîngă Paganini acea ploaie de aur. După săvîrșirea concertului, artistul nostru, de multa emoțiune ce simțise, căzu într-un fel de delir, încît se văzură siliți oamenii teatrului a-l duce la ospel mai mult leșinat. A doua zi, Paganini aștepta pe creditorul său ca să vie să-i desfacă contul, dar acesta nu se arătă, ceea ce-l făcu ca să trimită să-l cheme. Veni numaidecît, dar cînd i se ceru contul, el răspunse: — Domnul meu, ieri aveam mare trebuință de bani, fiindcă nu cunoșteam că am în ospelul meu pe zeul din mitologie; astăzi însă, cînd am probe evidente că întreceți chiar pe acel zeu, nu mă mai simț atît de mult voios ca să desfacem contul și putem lăsa aceasta pentru oricînd veți voi dv. Atunci Paganini îi zise: — Ei bine! domnule, să-mi prepari un prînz de cincizeci persoane și să-mi trimiți numaidecît un valet ca să-mi facă invitațiunele necesarii. După acel concert, care fu unul din cele mai splendide ce dete pînă atunci, Paganini se vîndu unui speculant anglu pentru o sumă considerabilă de bani și acela îl speculă pe contul său, dar fu mult acuzat de artiștii dupe atunci pentru această contractare, care proba cît de mult era posedat de setea aurului.