Cum mergea, își aminti deodată că pe locurile acelea mai călcase și dimineață. Lupta i se desfășura parcă înaintea ochilor: reduta, plutoanele alergând, ofițerii avântându-și săbiile, apoi căzând deodată ca fulgerați… Și repede își aminti că sublocotenentul Cristodorescu fusese omorât: și Vulpe, cornistul, și căprarul Bujăniță, și sergentul Toma — ba nu, pe sergentul Toma îl rănise numai și-l duseseră în urmă, la ambulanță. Iar el scăpase neatins; doar o înțepătură de baionetă, care mai nici nu-i străbătuse postavul tunicei. Poate că oțelul pătrundea mai adânc dacă, în clipa când i-a văzut fulgerarea, un pat de armă n-ar fi culcat pe turc la pământ. Cine să-i fi venit în ajutor? Poate Stoilă, că lupta alături. Stoilă? Nu. Stoilă căzuse de mult, împușcat în picior. Atunci cine? Și din toate chipurile care și le amintea niciunul nu-i răsărea lămurit; la urmă se amestecaseră companiile, sergenții Îndemnau soldații din alte secții, și într-un târziu, îi adunaseră un maior pe care nu-l mai văzuse și care le striga întretăiat, ca și cum se îneca: „După mi-ne, băieți, după mi-ne, băieți”. Așa i-a adus prin rovinele semănate de morți, înapoi… Deodată își dete seama că, furat de gânduri, înaintase prea repede. Amintirile i se șterseră, capul i se învălmăși, îl apucă parcă amețelile, se întoarse în loc, neștiind încotro s-o ieie; pe urmă merse la întâmplare.