Din luptele acestea a ieșit pururea biruitor viteazul bătrân Matei Basarab. Dar bucuria și adevăratele foloase erau ale turcilor. Puterile voievozilor se măcinau între ele; după fiecare luptă, și biruit și biruitor trebuiau să trimită câte-o nouă sumă de bani, ca să fie din nou întăriți în domnie. La Constantinopol se păstra întotdeauna, în iatacul vizirului, câte-un domnișor „de sămânță”, și vai de „vechilul” care nu putea da cât și de câte ori i se ce cerea! Că soarta lui era în mâinile turcilor, și foarte ușor se putea-ntâmpla ca, odată cu domnia, mazilul săși piardă și viața. Văzând de la o vreme cei doi gospodari câtă stricăciune și risipă-și aduc unul altuia, au făcut pace și s-au întors cu grijă spre multele nevoi dinlăuntru. Ș-au avut și dinspre partea turcilor liniște și îngăduire, cum n-au avut alți domni. La fiecare trei ani își cumpărau alt firman; c-așa umblau acum domniile, numai pe trei ani. Își plăteau regulat haraciul, care sporea din ce în ce, trimiteau daruri scumpe ocrotitorilor de la Stambul și căutau, pe cât puteau, să-mpace și țara, de care li-era milă, dar și pe greci, de care se temeau. Așa c-au dăinuit în domnie Vasile Lupu 19 ani și Matei Basarab 21 — o adevărată minune pe vremile acelea viclene și neastâmpărate.