Împăratul bolborosi, se muie de la genuchi și căzu pe lespezile roșii de sînge. Un cimpoi în fundul grădinii. „Ș-apoi una!” „Ș-apoi două!” Un pîlc de robi, setoși de petrecere,’ zobeau pămîntul. Împăratul se deșteptă în odaia lui de culcare, înconjurat de sfetnicii credincioși. Făcu cu mîna unuia, celorlalți — să iasă afară. Șopti ce șopti cu el. „Afară!” Și boierul ieșea d-a-nderatele, încovoiat de mijloc. Așa, cu toți. Chemă pe împărăteasă. Biată femeie crezu că s-a isprăvit cu ea. Un fior rece, și nu mai simți nimic. — Ei? întrebă împăratul… Cu cine? — Jur! Din senin, măria-ta! Și se mototoli la picioarele lui. Împăratul p ridjteă ca pe un mort. O privi de sus pînă jos. ‚ — Ochii ăștia au văzut, gura asta mă minte! : Ș-o apăsă pe ochi, ca și cum ar fi voit să-i scoață, ș-o întinse de gură, ca și cum ar fi voit s-b rupă. — Ea mea?… Cu tine seamănă!… Toți mă mint în împărăția mea!… Dar voi afla! Și-i făcu cu deștul spre ușă. — Ieși! Ieși. Împăratul porunci să-i aducă pe Bîca, țiganca. Cum o văzu, se prefăcu că e vesel. — Bine ai venit, Bîco! — Bine să dea Dumnezeu, măria-ta!