Prin o firească reacțiune s’a produs dar în noi îndemnul de a face tot ceea ce ne stă prin putință, ca să scoatem pe Evreĭ din viața noastră culturală, iar aceasta nu din urăm, ci ca mĕsură de apărare nețională. Noĭ, care atâta timp am stat sub înrîurirea bizantină, ne-am jertfit existența națională, dacă n’am combate cu toată stăruința pe cea semitică. Chiar dacă am reușit însă să facem peste putință înrîurirea directă a Evreilor, stăm sub înrîurirea lor indirectă, care e covîrșitoare. Noi am crescut și trăim maĭ mult ca oameni de cât ca Românĭ și ne orientăm în toate amănuntele viețiĭ noastre după popoarele de la Apus, pe care Evreiĭ aŭ reușit să le semitiseze, și maĭ ales după Paris, care e un fel de Babilon jidovit. N’avem de cât să ne examinăm în toată liniștea pe noĭ înși-ne, ca să ne încredințăm, că chiar printre noĭ sunt ceĭ maĭ zeloșĭ propagatorĭ aĭ spiritului semitic și că jidoveștĭ sunt chiar și multe din apucăturile, prin care combatem înrîurirea jidovească. Nota caracteristică a spiritului semitic e lipsa de simțîmînt comun. Ne fiind în stare să ia parte la bucuriile și la durerile semenilor săĭ, Semitul privește toate lucrurile din punctul da vedere al folsului practic, pe care el însuși poate să-l tragă din ele.