La cea mai ușoară adiere, rozele se scuturau, colorând pământul cu petalele lor albe, roșii, galbene. Grădina era plină de aceste flori cari creșteau și muriau cu o repezeciune uimitoare. Nu le culegea nimeni; erau lăsate în pace: să trăească și să moară, atât cât le era dat. Când vântul se pornia mai tare, luă în sbor foile risipite, învârtindu-le într’un danț fantastic, ducându-le departe, asvârlindu-le peste zidul grădinii, în praful depe drum. Și vântul par’că avea glas, par’că spunea : «Cine n’a iubit, cine n’a sperat cât timp rozele erau înflorite?.., Acum rozele au murit! Acum rozele au murit!»... Grădinarul, voinic și vesel, fumându-și cu poftă luleaua, curăța aleiele, mătura rozele scuturate. Iar fata lui, o floare mai trainică, venia în urmă-i, cânta, se gândia la Ianoș, la ochii lui albaștri, la rochia ei de mireasă .... * * * Rozele înfloriau ... La cea mai ușoară adiere, ramurile lor se mișcau cu acea înmlădiere ideală ce o au numai florile. În jurul lor plutiau parfumuri. Era cel mai frumos colț din grădină: tinerețea acestor roze albe, roșii, galbene, desfătându-se în lumină și în soare... Când vântul se pornia mai tare, împrăștia parfumul lor prin ferestrele deschise, din împrejurime, peste zidul grădinei, dealungul stradei, îmbătând trecătorii.