Dintre ruși e descris sumbrul Duhamel, crescut nemțește, care zîmbește numai o dată pe an, de ziua țarului[33]. O stăpînire rusească de cîțiva ani îi pare o necesitate[34]. Se trece la oraș, cu puțina clădiri, căci capitalul e mai remunerat prin doblnzi. Lumea bună marge la „grădină” (Șoseaua), deschisă vara de la 8 la 10 seara, iar în restul timpului da la 1 la 3 după amiazi. Călătorul cunoaște teatrul, – unde n-ar voi doar „fadul” vodevil francez –, foarte bună opera italiană, cercetată însă mai mult pentru „a trece seara”, dar preferă balu mascat. Pe larg se descrie balul dat generalului rus Lüders într-o sală formatăl din două altele și din casa unui boier la mijloc; două muzici cîntă, luminația e strălucită; pretutindeni armele Rusiei. […] Aspru e tratată „aristocrația” de parveniți, ale cărei titluri sînt contestate. I s-a spus că la origine poate fi cite un vînzător de portocale, sau un țigan. În general spiritul forțat al omului care crede că poate imita gluma rece pariziană e plin de o înfumurare prostească. În timpul Războiului Crimeii – ceea ce se vede prin pomenirea armatei de ocupație în București, a căimăcămiei lui Alexandru Ghica, a prezenței la Constantinopol a emigraților italieni, unguri și poloni –, un străin de o speță puțin obișnuită în ce privește cultura și caracterul, putința de a înțelege și prețui o altă viață națională, foarte deosebită, a străbătut, în calea de la Viena la Constantinopol, teritoriul muntean.