Și mie! ciripiră fel de fel de glasuri, din toate părțile. Și altele venind la rând să se jeluiască. Veneau cinteze cărămizii și cocoșari speriați din somn; gaițe proaste cu albastru pe aripi și pitulici cu codița răsfirată pe spate; veneau turturele singuratice, și grauri poleiți în aur, și mierle negre ca tăciunii de brad trăsnit; veneau ghionoi pestrițe, stropite cu roșu la coadă, și codobaturi subțiri de pârău, și pițigoi cu puful galben, ciocănitoare verzi și cucuveici urecheate, și bufnițe cu picioarele îmbrăcate în pene, și ciuvici cu capul mare... Iar la urmă de tot, sosi și un țoi cu aripile sângerate și țipă în gura mare: ― Staaați!... Stați! Pe mine Loveț m-a împușcat chiar în dimineața asta... ― Loveț! Loveț! Loveț! țipau acum toate stolurile, de răsuna pădurea. ― Loveț e chiar aici, între voi, zise regina, ridicând o aripă. Uite-l! ― Hu-hu-huuu! strigară huhurezii, peste șapte dealuri. Și toate păsările se năpustiră asupra lui, îl năpădiră din toate părțile, cu aripile, cu ciocul, cu ghearele... * Loveț sări drept în picioare, asudat. Își trecu o mâna peste frunte și privi în juru-i cu spaimă și cu uimire. Apoi, dând cu ochii de țoiul ucis, își aduse aminte... Soarele ajunsese la amiază.