Abia plecase rândașul, când curtea răsuna de durduitura trăsurii. Cocoana Alina se întorcea singură, deoarece coconu Costică se dusese la o întrunire, de unde n-avea să se întoarcă decât pe la șapte. Poate orișicine să-și închipuiască starea cocoanei Alina. Gogu al ei bolnav?! Atât copil avea și dânsa. Ea știa câtă bătaie de cap și câtă cheltuială a avut ca să-l scoată băiat de șapte ani; ea știa prin ce chinuri îngrozitoare a trecut când 1-a născut. Ar fi luat otravă dacă ar fi trebuit să mai treacă o dată prin asemenea chinuri și să mai aibă atâta bătaie de cap. Iar Gogu al ei era bolnav, greu bolnav. Era deci lucru firesc dacă-i făcea madamei cele mai grele mustrări: ar fi trebuit să stea în chioșc până ce nu se oprește ploaia; ar fi trebuit, dac-a plecat o dată, să fie cu băgare de seamă, ca să nu cadă copilul. De ce adecă îi dădea casă caldă, pat moale, hrană bună și plată mare pe deasupra dacă nu putea nici măcar să fie sigură că n-are băiatul să-i cadă în baltă?! Madama începu iar să plângă, dar atât de amarnic, încât Gogu se deșteptă. - Dar nu am căzut, mamă, deloc nu am căzut, grăi băiatul, care ținea ca lumea să nu-l socotească motolog, cum îi zicea Gogușor, și ca mama lui să n-o învinovățească pe nedrept pe madama.