La picioarele lui se aflau niște cruci vechi, putrezite. Flăcăul, cu sarica aruncată jos, muncea cu o hărnicie impresionantă, neluându-ne în seamă. Floarea Codrilor i se adresă. El îi răspunse cu un glas cam morocănos: — Astea-s mormintele haiducului Gheorghiță și al ibovnicii lui, amândoi împușcați de potere chiar aci. — Dumnezeul meu! strigă Floarea, scoțându-și căciulița de astrahan. Și îngenunchind: — Am auzit, în copilăria mea, vorbindu-se de acești viteji. — Ea a murit înaintea lui; iar el în timp ce o apăra. — Și cine te-a însărcinat să le schimbi crucile? se amestecă unul de-ai noștri. — Nimeni! O facem de la noi. Cine vrei să ne puie? Zapciul? Apoi, ridicându-și sarica, ciomagul și fluierul, adăogă cu-n aer de prevestire rea: — Deh! poate că-ntr-o zi o să ne facem și cu voi milostivirea asta! — Cu noi? se miră Floarea. Deci știi cine suntem? — Ba bine că nu! — Ei, ia spune-o, atunci! — Ha! Haiduci! Nu-i de-ajuns? Și îndreptându-se spre turma lui, se așeză pe un bolovan din stâncă și începu, c-un glas bărbătesc și ca pentru sine, lunga baladă a haiducului Gheorghiță[1], al cărui mormânt îl îngrijise adineauri: „Foicică de crăiță! Cine-mi suie la Istriță?