Ce se gândește afurisitul de Prichindel, văzând că nu-i chip aminteri să scape de babă? se ridică de mijloc și zice: – De! băbuțo, ce să-ți spui?... Cum mi s-a speriat și mie somnul, parcă-parcă mi-ar plăcea să mă plimb pe lună. – Păi, atunci, ce stai?... Haide! – Da, da nu pe jos... – Da cum, mă?... călare? – Călare, firește; călare, merg. – Uite, măi! tu ești cam țicnit pesemne... Da un' să-ți găsesc cal acușica?... Ce, acilea sunt grajdurile lui tat-tău, să bați numa-n palme și să-ți vie bidiviul gata la scară?... îmi pare rău de boiul tăul... ce nu te gândești când vorbești?... nu șade frumos! – Păi, eu "cal" am zis?... am zis "călare". – Adicătele, cum vine vorba' asta? – Și mie-mi pare rău de dumneata, că-mi spuseși adineauri că știi multe și le-nțelegi pe toate, și atâta lucru, bag seama, nu pricepi... – Ce să pricep, mă? – Dumneata vrei să mergem la plimbare... – Ei! da... – Ei! eu merg bucuros, da numa călare merg... Ei? – Ei? – Ei! ia-mă dumneata în cârcă, și hai să ne plimbăm... Uite, ce lună! – Nu ți-e rușine! zice baba; coșcogea flăcăul zdravăn, în floarea vârstei tale, să te bucuri tu la o biată șontoroagă de bătrână ca mine, fără putere... să te ducă-n cârcă oscioarele mele!...