Dacă totuși am trecut peste această hotărîre și am luat prezidenția Camerei, a fost ca o protestare contra loviturii, de închipuită iibăcie dar, de fapt, de o neînchipuită naivitate, a ardelenilor cari, dînd Internele generalului Averescu, fără a mai întreba celelalte grupe din „bloc”, credeau că pot imobiliza pe omul înzeit de foștii lui ostași – lucru pe care nu l-am înțeles îndeajuns, sufletul popular avînd totdeauna tainele sale neașteptate – și a se folosi dincoace de Carpați de o astfel de popularitate, zădărnicind în același timp uneltirile dlui Goga, al cărui suflet, răpit unei nobile poezii, era mînat furtunos către ținte politice pentru care se credea menit înainte de toate și unde nu putea îngădui să ajungă oameni de la el, cari nu crezuseră și dînșii în necesitatea unității naționale. D. Vaida trecînd în fruntea Guvernului, locul de președinte al Camerei era liber. N-am ascul