Și în afară de aceasta era, pe vremea Brâncoveanului, un chioșc sau foișor încunjurat cu cele mai frumoase straturi de flori, unde domnul se odihnea și obișnuia uneori să ieie prînzul. În ce privește orașele celelalte, ni se vorbește de Tîrgoviște, unde se văd rămășițile vechii mănăstiri a sașilor, și Del Chiaro este cel dintîi care pune în legătură această mănăstire cu Sf. Ioan de Capistrano. Iată apoi Cîmpulungul, cu bîlciul de la Sf. Ilie punctul de vamă al Dragoslavelor, viile din Pitești, apoi Rîmnicul-Vîlcii, Craiova, mănăstirea Hurezului, iar, la răsărit, Buzăul și Focșanii, – toate însă foarte pe scurt. În ce privește populația, părerea italianului este că românii sînt viteji, dar vitejia lor e puțin obosită de o îndelungată sclavie. Sînt oameni cu cel mai bun caracter și foarte capabili de a izbuti în toate profesiile, dacă li s-ar da o învățătură bună. Și se citează un servitor al familiei Cantacuzino care făcea desemnuri „așa de frumoase de păreau săpate în aramă”. Se menționează dibăcia cu care lucrau meșterii la fabrica de sticlă, care dădea un produs mai bun decît cel din Polonia: ea exista încă din vremea lui Matei Basarab. Ni se pomenește de frumuseța tiparului nostru, care într-adevăr era foarte elegant, și de felul cum se execută clișeele, supt îndemnul lui Antim din Ivir, care învățase arta lui la Muntele Athos pentru a învia apoi viața artistică a țerilor noastre.