Nici căruța n-avea s-o mai vadă vreodată. În dimineața cețoasă, cenușie, siluetele noastre negre parcă se lipeau pe pustiul apropiat, iar corbii croncăneau pe cerul de vară ploioasă. Cu căciula-n mână, tata apucă hățurile de frânghie și-și făcu semnul crucii: — Doamne-ajută! — Să v-ajute Dumnezeu! Și Bărăganul ne înghiți, dar tata, fără să se sperie, dădu drumul din caval unor sunete sfâșietoare pe cuvintele: Au plecat olteni... Și-așa am lăsat-o pe biata mamă, pe care n-aveam s-o mai vedem vreodată. Trei sute de kilograme de pește grămădite în coada căruței, terezia pentru cântărit atârnată de coviltir, un sac cu mălai, un ceaun pentru fiert mămăliga, o pirostrie, o desagă plină cu ceapă, două velințe, un săculeț pentru strâns gologanii și o bâtă zdravănă ca să ne apărăm de-o fi nevoie, asta era toată averea noastră. Mergeam pe jos, pierduți, ca pe o mare, între cer și pământ. Calul venea după noi, tușind. — Dacă n-ai fi vrut să vii și tu, n-aș fi plecat pentru nimic în lume, nu... Era prima vorbă pe care mi-o spunea tata, așa deodată, în plină singurătate; n-am s-o uit până la moarte. De-atunci mă tot urmărește și-o să mă urmărească cât oi trăi. Va să zică răspunzător de toate astea eu eram, băiatul de paisprezece ani.