Să prefăcea că doarme (uneori dormea cumsecade). Își rezema capul în mâni, acoperindu-și fața cu degetele resfirate, ca să prindă vrun tătar. Dupe un ceas de amorțire tâmpită, ne apuca amețeala. Ne auzeam răsuflările. Ideea d-a nu mișca ne obosea și capul începea să ne tremure. Locul unde fundul țestii să înjugă cu șira spinării ne durea. De era vară, nădușeala începea să ne curgă pe obraji și pe dupe urechi, în jos, d-a lungul gâtului. Cu neputință ca cei mai slabi să nu miște o mână, un picior; sau, gâdelați de șiroaiele de nădușeală, să nu vrea să se șteargă. Dăstul! Nelegiuirea se pedepsea. Domnul Vucea tresărea vesel de pe catedră, se scărpina în barbă și striga mulțumit: – Ha, tătarul! Am prins un tătar! General de ordine, cinci și oprit! Când nu era prinsul era pârâtul de arșice. – Ei, ce drăcos mai are arșice? întreba Domnul Vucea. Și copiii, unii răi, alții din prostie, începeau: – Cutare a spălat pe cutare de zece capre ș-o mială. – Ha, tătarul!... – Cutare are un ciorap plin de solbe. – Ha, tătarul!... – Cutare are cinci ichiuri plumbuite, trei din dreapta și două din stânga. – Ha, tătarul!... – Cutare a făcut un "pui-de-giol" de douăzeci de capre.