Ziua următoare, cam pe la unsprezece, m-am pomenit cu ea intrată în sală. Toți se uitau mirați când la ea, când la mine, care eram foarte strâmtorat. «Haide, dragă, i-am zis, să trecem în biroul comisarului. Aici n-avem voie să stăm.» Ea se așeză pe una dintre canapelele din sală și mă pofti să iau loc lângă ea. «Tu vezi că santinela n-a îndrăznit să mă oprească - îmi zise ea. M-am uitat odată în ochii soldatului și-am intrat.» «Dar o să vină comisarul și-o să te poftească să ieși.» «Să vină - răspunse ea zâmbind. E datoria lui să facă aceasta. Am să-i întorc spatele și plec acasă. Stai liniștit! Tu ai petrecut un an de zile în temnița de la Vaț, și ungurii mi-au dat odată pentru totdeauna voie să te văd și să stau cu tine oricând în timpul zilei de la opt dimineața până la șase seara. La zile mari am luat masa împreună, în mai multe rânduri am petrecut ziua întreagă însoțiți de gardian pe insula din mijlocul Dunării. Oamenii aceștia te tratează ca pe cel mai nemernic făcător de rele, nu țin seamă c-ai îmbătrânit muncind și aducând jertfe de dragul neamului tău. Ei pot să facă aceasta, dar eu n-am să mă împac cu ele supunându-mă la măsurile luate de dânșii.