În ce privește însă obiceiurile, datinile de guvernare, ca și aspectul orașelor și satelor, descripția curții, a caselor boierești și toate amănuntele privitoare la cultură, în general, știrile lui Pavel de Alep sînt mult mai numeroase și mai importante pentru Țara Românească decît pentru Moldova. Și aici el are o valoare de cronicar: cele spuse de dînsul despre suirea pe tron a lui Constantin Șerban și luptele acestuia și ale lui Mihnea Radu sînt de cel mai mare folos, chiar pentru istoria militară (retragerea lui Constantin în munte, încunjurarea Cîmpulungului cu tranșee, fixarea lagărului la Rucăr, unde credea să poată rezista, înrolarea soldaților la Tîrgoviște, de față fiind mitropolitul, care cere jurămînt ostașilor, scăderea birului pentru ca, în schimb, țara să fie datoare a susținea militărește pe domn). Dar ceea ce interesează mai mult în această parte e însăși icoana țerii, mai bogată decît a Moldovei, căci Pavel a cutreierat principatul muntean de la un capăt la altul, de la satele ialomițene la Baia de Aramă și de la Cornățelul din fața Silistrei pînă în regiunea Brâncovenilor, iar, dincolo de Olt, și pînă în regiunea Cernețului. Pe lîngă aceasta, știrile sînt cu atît mai interesante, cu cît n-avem, ca pentru Moldova, o expunere paralelă în Bandini.