— Hai să ne luăm de talie, zise Boaca. — Hai! — Și să mergem așa ca și cum am fi unul… — Biiine! Și-și petrecură mîinile lor subțirele pe la spate. — Nu, pălinte, nu, nu asa,pălinte, zise Boaca rîzînd. Onea, mirat: — De ce zici așa? Boaca înghiți de cîteva ori și-i spuse încet, ca o taină. — Cînd eram eu mică-mică, că abia gongoneam mamă, tată și papă, și dormeam lîngă sobă într-un leagăn, așa zicea mama tatii: „Nu asa, pălinte, nu asa”. Și mama rîdea pe înfundate. — Da’ maica preoteasă nu e peltică… — Nu e… — Atunci, de ce-i zicea așa: nu asa, pălinte, nu asa ?… — Ca să-l mîngîie, se vede, or am visat eu… Nu știu… — Ai visat, Bocuțo… Și ea, încet și șiret: — Cînd ne-om mărita noi împreună… tu… ai să. fii popă… A!… nu mă dă decît după popă… Cînd ne-om mărita noi împreună, eu am să-ți zic uneori: „Nu asa, pălinte, nu, nu, nu asa!” — Cînd, uneori? — Cînd n-o fi așa… — Da’ cum să fie? — Să fie altfel decît așa… Copiii își despletiră mînuțile de pe trupurile lor, priviră unul la altul și se sărutară.