Am fost însă și pe la Th. Florescu și acesta mi-a spus că Morțun nu poate să facă nimic și mi-a dat o scrisoare pentru Vintilă Brătianu, de la care atârnă toate. Mama nu m-a lăsat însă să mă duc cu scrisoarea.» Aneta sări în picioare. Inconsecventă ca totdeauna, ea era de părere că mai bine să mor în temnița cea mai întunecată, decât să mă căciulesc în fața lui Vintilă. «Păstrează scrisoarea ca document - i-am zis Laviniei - și rămâi pe lângă Morțun.» «Avem s-o facem și fără Vintilă cel pătimaș» - grăi dânsa. Am și făcut-o. O fi fost adevărat că Morțun nu poate, dar mai erau pe ici, pe colo și alții care puteau să-i dea ajutor și pe la începutul lunii Octombrie, când maiorul se întorcea în țară, un oarecare domn Popovici, avocatul, a venit să-mi aducă salutări de la domnul secretar general Dimitriu și să mă ia cu dânsul la București. Am rămas deocamdată la Hotel Luvru. Vorba era de două-trei zile - până ce mi se vor fi făcut formele pentru punerea în libertate. Se vede că formele acestea erau foarte întortocheate, căci am stat și aici tot cam cât am stat la Domnești - fără ca să am însă aerul, lumina, verdeața, lărgimea și bunătatea de care ne făcea parte comandantul de acolo.