Tocmai de asta vorbeam ieri cu Alexandru... Amicul meu vede că-l privesc cu ochii unui om care nu-nțelege și: — Cu Alexandru... cu Marghiloman... EI nu e de părere să se-ntindă prea mult coarda economiilor; el crede că trebuesc studiate mijloacele de a crea izvoare de producție. Du reste, asta este și părerea șefului și a lui Nicu, în fine a tutulor. O trăsură trece pe dinaintea berăriei unde ne aflăm Ia masă. În trăsură este un domn cu barbete... Parcă l-aș cunoaște... L-am văzut tot în trăsură, mi se pare, la o paradă, când s-au deschis Camerele... Amicul meu salută foarte familiar pe domnul din trăsură, care, uitându-se în altă parte, nu bagă de seamă și nu răspunde la salut. — Aha! zice amicul meu. A venit și el... Azi, mâne, se isprăvește cu formarea cabinetului. — Care el? — Nu l-ai văzut când l-am salutat?... Costică. — A! ăsta e Costică Arion? zic eu; îl credeam mai tânăr. Amicul meu râde cum se râde de un ignorant. — Nu Costică Arion... Costică Ollănescu. — A!... Ei cum s-aude că o sa se combine, dacă nu intră și d-l Take Ionescu? — Apoi, dragă, dacă până Ia urmă nu l-om putea convinge pe Tăkiță, lucrul este hotărît așa: Șeful, prezidenția și finanțele; Maiorescu, justiția; Alexandru, externele; Costică, instrucția.