Viŭ s’a păstrat tot d’a-una în inimile nóstre simțimîntul, că străbuniĭ noștriĭ aŭ venit aicĭ, ca să menție ordinea, să îmblânå éască sufletele și să apere hotarele lumiĭ stăpânite de moravurĭ maĭ dulcĭ. Eroiĭ noștri dar toțĭ aŭ fost apĕrătorĭ de țară, de neam și de lege, marĭ prin înțelepciunea cu care aŭ sciut să susțină dreptatea, și prin bărbăția cu care aŭ respins pe asupritorĭ, iar nu prin destoinicia lor de a stórce măduva din ósele altora. Chiar Mihaiŭ-Vodă Vitézul, căruia ceĭ lipsițĭ de judecată îĭ fac atâta nedreptate, a fost numaĭ aprig și neobosit apĕrător. El n’a pornit lupta contra Turcilor, ca să strice legătura încheiată de Mircea cel înțelept, ci ca să le impună și Turcilor respectarea eĭ, și n’a trecut nicĭ în Ardeal, nicĭ în Moldova, ca să cuceréscă, ci ca să alunge pe niște usurpatorĭ, carĭ îĭ eraŭ dușmanĭ, și să restabiléscă starea legală. A avut și el sórta luĭ Francisc de Guise și a fiiuluĭ sĕŭ Henric, a luĭ Vilhelm de Orania, a luI Henric III, și a luĭ Henric IV; sórta lui Wallenstein a avut-o, căcĭ așa era timpul în care trăia; mișelesce a fost ucis, dar Turciĭ n’aŭ maĭ îndrăsnit să-și facă cuib pe pământul românesc și Pórta s’a lepădat de gândul de a preface țara în pașalîc.