Singur Petre tăcea. Brațele lui musculoase mânuiau lopata cu acelaș ritm puternic și regulat, dar gândul lui era aiurea. Plecase cam fără voia lui; tovarășii îl luaseră cu de-asila, căci o presimțire amoroasă îi neliniști sufletul de câtva timp. Voinicul acesta, cu trupul fermecător de viril, cu chipul blajin și altă dată vesel, ajunsese în starea unui om de oraș, abătut, sceptic și ademenit de filozofia tristă a zădărniciei existentei noastre. Însurat de un an și jumătate cu cea mai frumoasă fată din sat, hărnicia lui la muncă se îndoise, căci visul lui cel mai drag îi umpluse sufletul cu noroc și lumină. Despre dragostea lui cu această fată se vorbia în sat, ca despre o idilă. Dela o vreme însă, Petre bănuise că femeia lui îl înșeală. I se părea lui că la cârciumă băieții se uitau la el, cam batjocoritor, iar femeile, când îl zăriau trecând pe lângă gardurile curții lor, șoptiau în taină. Cum îi nălucise această bănuială, nici el nu-și da bine seamă, într’o seară, femeia lui vorbia în pragul ușii cu Gheorghe notarul. Ea râdea și, cum își mlădia trupul cam pe spate, parcă i-ar fi fost dor de strângeri în brate. Notarul se uita galeș la ea și rupea nervos frunzele unei ramuri de salcâm, pe care o ținea în mână.