— Știi ce se întâmplă astă-seară la Brașov? întrebă ea deodată. Răspunse tot ea râzând. — Se cântă, la Biserica Neagră, Oratoriul de Crăciun. — Suntem în 23? se miră Paul. — Da. Rămase câtăva vreme cu privirea ațintită spre Brașovul nevăzut de dincolo de ceață. Părea că măsoară distanțele. — Ce zici? Ar fi o nebunie dacă am coborî astă-seară la Brașov? — Poate nu o nebunie, spuse Nora. Dar cu siguranță o îndrăzneală. — E așa de greu? — Prea greu nu. E lung. — Și nu vrei să încercăm? — Ba da, Paul. Dacă facem mai întâi o dimineață serioasă de antrenament. El acceptă toate condițiile. După cursa lungă pe care o aveau de făcut, concertul de seară devenea o răsplată. Gunther primi fără plăcere vestea plecării lor. — Mâine suntem înapoi, îl asigură Nora. Tot timpul dejunului, băiatul rămase încruntat. Abia spre sfârșit se lumină. — Am cântat și eu în Oratoriul de Crăciun. În cor, desigur. Eram în clasa șaptea și fusesem cerut de la școală. Cred că mai țiu și astăzi minte unele lucruri. Se gândi puțin, și pe urmă, întorcându-și privirile spre fereastră, ca și cum ar fi privit acolo pe cineva, începu să cânte: “Brich an, du schönes Morgenlicht, Und lass den Himmel tagen.