Irinel se apropie de mine. Știam eu că ea trecuse pragul, dar că fericirea mea rămăsese dincolo. Înțelesesem că bătrânul o trimisese într-adins, prefăcându-se, și mai bine, că nu bănuise nimic. — Știi ce mi-a spus tata? În ziua de Sân-Petru o să ne vie un musafir. Un mare negustor. Ce mai era ș-asta? — Și ce ți-a mai spus? — Nimic... a, ba da... să tăiem Curcanul cel mai gras... să fie curat și frumos așezat în casă... că musafirul e deputat, bătrân... că e... nu știu mai cum și ce fel... După ce Irinel mă certă și râse de mine că tușesc ca fetele din pension care fac pe doctor să le dea fier și vin vechi, mai mult pentru vin decât pentru fier, plecă. — Uf! bine că e bătrân!... Dacă ar fi fost tânăr?... În ziua de Sân-Petru mă sculai cu o frică care mă facea să tresar la fiece zgomot. Ce... nu s-au mai văzut bătrâni smintiți însurați cu fete de 18 ani?... M-am plimbat trei ceasuri prin curte. Așteptam pe acest rival cu nerăbdarea cu care așteptam uneori pe Irinel. Mă înșel sau nu? Aceeași senzație, identic aceeași se petrecea în mine, așteptând obiectul urii ca și când așteptam pe acela al iubirii... Voiam sa-l văd... mai curând... într-o clipă... să-l cunosc... sa aflu cine era... Pe la zece ore, o trăsură se opri în dreptul porților.