Scrisul basarabean era să plece întăi — pentru a decădea răpede, dar fără ca prin aceasta să înceteze și conștiința românească în această provincie — de la cineva care, cum spune el însuși, a fost totdeauna un desțerat: Mâhnit și pe gânduri șed posomorât Cu un dor nespus, Și-ntristat și dornic, trăind amărât, Mă uit spre Apus... Acolo îi viața! Acolo-i speranța! Să fim fericiți De-am fi toți uniți! Eu, tânăr fiind, Acolo lăsând Strămoșești mormânturi, frați ce mă iubea Și plină de grații pe Moldova mea Dornic părăsind. Născut poate în Iași, fiu de boierinaș moldovean, nepot de frate al marelui Mitropolit Iacov Stamati, cunoscător al acelor moravuri fanariote pe care le-a descris superb în dialogul cocoanei, cilibiului și dascălului învățăcel al școlii domnești din capitala Moldovei, Constantin Stamati rămâne dincolo de Prut la 1812, când era acum un om în toată firea. O despărțire fără revedere? O izolare? „Cordunul” cel nou al carantinei împărătești tăind comunicația cu țara rămasă „turcilor”? Planuri de noi cetăți otomane de-a lungul Prutului? Da, însă soarta a vrut ca relațiile, brusc și nemilos întrerupte, între cele două fărâmi ale Moldovei lui Ștefan cel Mare să fie reluate după câțiva ani abia. La 1821 izbucnește dincoace mișcarea grecilor.