Duțu era topit, umilit ca cel mai nemernic dintre toți muritorii; nu-i rămânea însă decât să treacă șoseaua și să-și prezinte fratele. N-ar fi fost Ciungu omul care era dacă n-ar fi văzut că și la dreapta și la stânga și peste drum toți stăteau cu gurile căscate și se uitau ca la o minune. De! Mai rar dogari ca Ciungu, și încă mai rar rotarii cari au frate ca Voicu, și, la urma urmelor, fiecare-și zicea în gândul lui: „Asta e dintr-ai noștri! ” Ciungu era, ce-i drept, mitocan, dar știa ce se cuvine: cu oameni ca Voicu nu sta de vorbă în uliță; îl pofti deci pe vecinul său de peste drum, dimpreună cu frate-său și cu mumă-sa, în casă, la o dulceață servită pe tavă de argint și la o cafea turnată în cești înflorate. La asta nu se așteptase Voicu: n-avea însă încotro; a intrat o dată în horă și nu-i rămânea decât să joace. Mult ar fi dat, însă, dac-ar fi putut să scape cât mai curând și, strâmtorar cum era, se simțea grozav de stângaci mai ales când trebui să dea față și cu muma fetei. Deodată însă el se dezmetici, adică drept vorbind își pierdu și puțina stăpânire de sine ce-i mai rămăsese.