Valea Jiiului vine din sus, cu apa largă, ca de argint topit, șerpuind încet, în falduri grele. E, neapărat, mult mai îngustă decât valea Oltului, dar pare mai lată, cu dealurile mai joase și arborii mai rari, grămădiți numai în unele părți. Porumbul s’a cules. Și lunca pare pustie supt ploaia care a gonit ciobanii; înălțimile sânt mai mult goale, cu pădurile de mult rase. În această jalnică zi de Sântămărie, scăldată în apele reci, numai unele stații mai adună pentru priveliște mulțimi înfășurate în mantii și zgribulite. Nu înțeleg cum s’au putut aprinde, cu oricâtă țuică, cei ce s’au luat la bătaie în margenea unei gări, și-au spart capetele și strigă cu injurături răgușite: „la Primărie, la Primărie!”. Cu toate ceasurile de noapte înaintată și posomorîrea cerului foarte negru, Târgul-Jiiului apare și acum vesel, bine clădit, gospodărește îngrijit, clădit strâns și cu rânduială, luminos. Spre ziuă, coviltirul norilor se rupe în șiroaie, care duduie ca niște mulțimi sălbatece alergând spre pradă, și dimineața înfășurată în neguri se înalță cu un zimbet de ghiață. Drumul de la Târgu-Jiiului la Tismana se desface îndată din largă șosea care duce la Severin. E tot o șosea, mai îngustă și mult mai rău îngrijită: ploile au căptușit-o cu un strat de noroiu apos.