Dar femeia urmă, aprinsă: — Molimă, molimă, că eu am fost de câteva ori, și-am văzut, șiam spus și femeilor din sat... Dar Mitru îi tăie scurt: — Ajunge: nucul o să rămâie acolo, pe coastă. Ni-i doar hotar. Ruja tăcu și se luă cu treaba casei. Trecură câteva zile. Dar în gândul ei toate lucrurile astea se încâlciseră, se înnodaseră, apoi, ca și când niște degete iscusite ar fi prins capătul firului, așa se limpeziră toate și se depănară potolit. Se hotărâse, știa ce are să facă. Nimeni nu-i stătuse ei în cale. Nici santinelele căzăcești de pe malul Prutului. Îi adormea c-o sărutare, când nu putea cu vutcă, și trecea dincoace cu caii. Și un hodorog ca socru-său avea să i se împotrivească?! În ziua când i se desluși bine ce avea să facă, se duse la crâșmarul satului. Nevasta acestuia, femeie bătrână și uscată ca o scândură, căreia îi mergea numele că știe să facă vrăji, se bucură când o văzu, căci Ruja de o bucată de vreme se luase bine cu dânsa. — Ei! Ruja mătușii. Ce mai faci? — Rău, mătușă... — Ei. — Păi da... Nu mă-mpac cu de-alde socru-meu. — Cum asta? Ruja se plecă și-i vorbi ca-n taină: — Nu-s stăpână la mine în casă... Vreau să fac un șopron, nu, că nu-i loc; vreau să îngrădesc ceva, nu, că nu-i place; vreau acum să sădesc vie, nu, că să nu-i tai nucul.