O flacără era de la pământ până în negura văzduhului; zidurile trosniră, se dăspicară și acoperișul casei se pleoști, căzu și acoperi pe Maria... Cerul posomorât s-a înroșit ca un fund de căldare. Câinii, speriați, urlă. Grânarii privesc și se închină și se minunează d-așa blestem neauzit. – S-o fi răsturnat candela de la icoane, că n-are de un’ să fi luat foc. – Așa și e, că biata Marie, de când nu mai știa de Sandu, ardea candela și ziua, și noaptea. – El se îecă, ea arse, ce urgie nemiluită! – Dar bietul copil, o fi cenușe... – Nu, se zice că l-ar fi auzit alde Kiruleasa țipând pe uliță și fugind spre gropile de nisip. – Mititica Maria, și l-a aruncat pe fereastră, și ea, ea, vai de trupșorul ei... ce chinuri... ce chinuri nespuse! A doua zi casa era un morman de cenușe. E duminecă; bărbații și femeile se duc spre biserică, dar cum se apropie de curtea Sandului pun ochii în pământ și lăcrimează. După leturghie se întorc în șiruri spre casele lor, triști și ofiliți c-au pierit doi dintre ei, țărani ca și ei, d-o vorbă și d-o lege ca și ei, suflete de creștini ca și ei.