Ștefan aduce Sucevei lui steaguri ungurești și slava biruinței, în schimbul vitejilor pieriți. Crainicii călări buciumă-n țară vestea cea bună. În vremea asta, pe valea Oituzului, o ceată de ostași, în neorânduiala trudei și a fricii, grăbesc spre hotar ducând, în mijlocul lor, un rănit pe targă. Sunt ungurii ce veniseră trufași să ia Moldova-n stăpânire, iar bietul rănit dus pe targă „prin poteci ascunse” e însuși regele Matiaș. Zice-aicea cronicarul nostru: „Așa norocește Dumnezeu pe cei mândri și falnici, pentru ca s-arate lucrurile omenești cât sunt de fragede și neadevărate; că Dumnezeu nu în mulți, ci în puțini arată puterea sa”. Ștefan se grăbește a întări legăturile cu polonii, ca cel puțin despre partea lor să n-aibă a purta grijă. Trimite lui Cazimir o parte din steagurile izbânzii de la Baia, cu făgăduința că în curând va veni el însuși pentru jurământul și-nchinarea, mereu cerută de cunoscuta îngâmfare leșească. Ș-acum, din nou în Ardeal. Ca un vifor trece cu sprintenii lui călăreți, și bântuie scaunele secuiești. Petru Aron iese din ascunzătoare, momit de câțiva boieri, — vulpoi bătrâni, — cu chip că iarăși îl vor domn. Credincioșii lui Ștefan pun astfel mâna pe ucigașul de la Răuseni, și-i taie capul.