Totuși întâmplarea veni să aducă un ajutor necerut. Ajutorul avea forma unui caiet de muzică, pe care îl adusese domnul Dunea, tatăl Adrianei, de la București. Fusese acolo în călătorie de afaceri și voind să-i facă fetei o surpriză, intrase la Feder și ceruse un caiet de note, cum ar fi cerut o pereche de mănuși. “Aș vrea un caiet de note, pentru o fată de 16 ani!” Vânzătorul îi dăduse un album alb, atrăgându-i atenția d-lui Dunea că “este tot ce poate fi mai nou”. Astfel Cântecele pentru blonda Agnes (op. 6) de Cello Viorin ajunseră la D… într-o după-masă de noiembrie, când în casa Adrianei cei patru prieteni se pregăteau pentru o lungă partidă de tăcere în jurul sobei de teracotă. Adriana deschise caietul cu neîncredere. Cello Viorin? Nu cunoștea. Citise parcă odată într-o revistă din București numele acesta curios, într-o cronică muzicală sau în programul unui simfonic, nu mai ținea bine minte, își aruncă ochii asupra primei pagini și, neavând curajul să descifreze, lăsă caietul deoparte. — Am să-l văd eu altă dată. — De ce nu acum? încearcă, propuse Gelu. Adrianei îi era lene să refuze rugămintea, să dea explicații, să insiste și se apropie de aceea de pian.