Dar aceasta ar însemna mai mult decît o sinucidere!” Luă condeiul, se așeză la masă și începu să scrie cu cerneală roșie: „PROGRAMUL SINUCIDERII MELE În momentul cînd scriu aceste rînduri eu nu mai sînt printre cei vii. Scriu cu sîngele meu acest manifest, cel din urmă poate, și în care cetitorii vor afla cu cea mai adîncă părere de rău încetarea din viață a valorosului nostru amic și colaborator Mișu Spanachidi… Da, eu am murit; dar numele meu va rămîne. Cauza morții. Pînă în momentul de a pune sub tipar cauza fatalului act este încă necunoscută. Se bănuiește că un mister se ascunde aci. Parchetul, sesizat de mai mulți vecini și de opiniunea publică alarmată, a descoperit o scrisoare olografă și scrisă chiar de autorul ei, din care rezultă că sinucisul n-a fost asasinat. La Cameră. Se crede că mai mulți deputați, amici ai defunctului, vor interpela guvernul asupra acestei barbarii. La urmă se va vota o moțiune, prin care se va cere ca înmormîntarea să se facă pe socoteala statului. Onoare acestor reprezentanți ai țării!” Dar de-abia sfîrșise de scris aceste rînduri, cînd auzi o bătaie în ușă. Spanachidi tăcu. O a doua bătaie, de astă dată mai tare.