Mi-e de ajuns. El avu din nou ridicarea lui din umeri dezamăgită. — Îți mai cer, adăugă Nora, să uiți gestul ăsta de om sfârșit. E așa de greu? — Nu știu, Nora. Cred că-ți pierzi vremea cu mine. — Totuși, ieri când am plecat de aici erai un om vindecat. — Credeam că sunt. Dar e de ajuns să-mi iasă în cale o umbră, pentru ca totul să cadă la pământ. — Sunt amintiri așa de greu de uitat? — Nici măcar nu știu dacă sunt amintiri. E o groaznică oboseală. E o silă imensă. E un dezgust adânc. — Mai adânc decât Prăpastia Lupului? Se întoarseră amândoi încă o dată spre prăpastia care se deschidea în față. — Vezi, zise Nora, cât e de adâncă, și tot ai trecut prin ea. Nu vrei să mai treci o dată? Sosiseră la cabană odată cu seara. Gunther, mai palid decât oricând, îi aștepta la fereastră. Hagen, care plecase în întâmpinarea lor pe alt drum, nu se întorsese încă. — Trebuie să aprindem lumina din turn, ca să-i dăm de veste că v-ați întors. De ce ați venit așa de târziu? Toată ziua v-am așteptat. Credeam că nu mai veniți. Credeam că v-ați pierdut.