Am deci pretutindeni legături și de pretutindeni amintiri. Când am văzut, deci, că izbucnește războiul, altfel simțeam cu soarta românilor de acolo nu ca cei ce numai din auzite îi știu pe români. Altfel văd eu și astăzi lucrurile, mizeria ce se întinde acolo, vărsările de sânge și pustiirile făcute de maghiari. Altora li se va fi părând interesant lucrul acesta, dar pentru mine e înfiorător, căci știam ce are să se întâmple. Prudența cerea acum nu să taci, ci să înfrunți orice primejdie, stăruind cu hotărâre bărbătească pentru ca ai tăi să rămână oameni cu minte. Cel mai de căpetenie interes al nostru era - am zis-o mereu - ca românii să iasă din acest război crâncen ca un neam de oameni cumpăniți și vrednici de încredere. Cercetați D-voastre și vă veți încredința că domnii Vaida- Voievod, Maniu și alții dintre fruntașii alăturea cu care am luptat au stăruit tot ca mine, au zis același lucru. Fruntașii bucovineni de asemenea. «Da! - o să zică domnul comisar regal - dar aceia se aflau sub călcâiul maghiarilor.» Parcă noi aici la București nu ne aflam sub călcâiul nemților. Ne era iertat să asmuțim contra lor? Era în interesul neamului românesc să nu mai zgândărim focul.