— Încearcă să le dai. — Nu înțeleg. — Spuneai adineauri că nu ai nimic de dat. Totuși, îți rămân câteva zile libere… dumneata le zici pustii… Dă-le cuiva… Poate se va găsi un om care să le primească și să facă ceva din ele… El se opri din mers, și sub bătaia felinarului sub care se aflau o privi pe Nora, probabil ca să-i citească în ochi tot ce i se părea neclar în vorbele ei. — Dacă e o invitație, e mai bine să-ți spun că nu o pot primi. — Nu e o invitație. E un sfat. Pleacă. Vei fi mai puțin singur. Vei uita, poate… — Ce? — Nu știu. Lucrurile pe care trebuie să le uiți. El ridică iar din umeri, cu același gest de negație, de îndoială, de inutilitate. — Să plec… M-am gândit și eu la asta. Ieri, am și intrat într-un birou de voiaj să cer informații… Luasem de dimineață pașaportul cu mine, pentru vize. De asta l-am și avut aseară în buzunar. Nora revăzu pașaportul albastru, fotografia, semnalmentele, pagina de vize, Hergenrath, 23 Juillet. Încă o dată i se păru că în numele acela de frontieră, în ziua aceea pierdută, 23 iulie 1934, era poate întreaga lui taină.