, . — Că poate la noroc… cine știe?… poate… Irina trase cu urechea. — Se prea poate… și de ce nu? Se rupse gheața. Ce strica bietul purcar? — Ce să se poată, Ioane? întrebă prințesa. — Iacă, măria-ta, o minune… — O minune? care? — Să zic, să mergem tot așa. Asta să ție preț de trei zile și trei nopți, ș-avem să intrăm la o cotitură, și de vale lesele pescarilor și pe dreapta și pe stînga apei. Și cum ne-o fi norocul. Avem? Bine. Nu? Ne-am duuus… Prințesei îi tîcîi inima. — Ioane, treci mai colea. — Iacă, trec, măria-ta. — Ioane… — Măria-ta? — Ioane, să ții socoteală de zile și de nopți după zarea ce licărește prin vrană… — Să țiu, măria-ta… — Și la cotitură să țipi cît ăi putea… — Cît oi putea, măria-ta. — Să împărți mămăliga în trei și să mănînci cîte-o parte în fiece zi. Ai auzit? — Auzit, măria-ta. — Și eu am să împart smochinele în nouă părți. Două copilului și una mie. D-oi leșina, să-i spui că dorm, d-oi muri, să-i spui c-am adormit. — Ce să spuie, mamă? — O vorbă, maică… Împărțiră merindele. Prințesei îi venea zece smochine pe zi.