Împrejurul lui ceilalți se odihneau. Sentino, cu ochii spre zidurile colosale ale Băncii, nu vedea nimic. Pe dinaintea lui trecu o țigancă tînără. Sentino ridică capul și o privi. De astă dată, privirile lui, stinse și risipite, se treziră și, ca și cum le-ar fi adunat cu o lupă, i se aprinseră în luminele ochilor. Privi lung la mijlocul ei subțire, mlădios și sugrumat în betelia rochiii zdrențăroase. Îi pipăi cu ochii sînul care tremura sub cămașea stropită cu var. Țiganca se depărtă, legănîndu-și talia în șolduri, fluierînd, trosnind din degete și plimbîndu-și mîna dreaptă, arcuită ca o seceră, pe dinaintea ochilor. Cînd dispăru, începu să cînte repede și ascuțit. Glasul ei tînăr și limpede era cald, era dăsfrînat. Sentino o privise așa de puternic într-o clipă, încît i se păruse că o întorsese din ochi și o adusese iarăși în dreptul lui, în locul în care i s-arătase. Și ochii ei îi păreau mari, adînci, învăpăiați. Ochi negri, peliță pîrguită de soare, dinți albi și răvărsați. În loc de o femeie, Sentino văzu mai multe mii; în loc de Bancă, poalele Vezuviului și dealuri cu vii. Din mlădițele vițelor cu frunze ruginite și cu ciorchini bășicați răsăriră mii de ochi cari îl priviră, mii de guri cari îi suriseră; ochi șireți, guri rumene și ferbinți, valuri de păr răvărsate pe grumaji rotunji.