El luă lumânarea și trecu în odaia de alături, ca să vadă ce-i acolo. Era mare și asta și goală. Într-un colț se aflau grămadă câteva chile de porumb. El încercă cealaltă ușă, care ieșea la scară. Era încuiată, dar cheia nu era în ușă, și nu era lucru mai ușor decât ca cel ce avea cheia să o descuie și să treacă la el. Și dacă era vorba, tot așa putea să facă și colo, unde cheia de asemenea nu se afla în ușă. Îi venea să se întoarcă în birt, dar îi era greu s-o facă și-i era urât să scoboare scările și să treacă, așa singur, prin sala cea mare. - Ei, comedia dracului! zise el, și-l vedea parcă pe Sfredeluș râzând cu neamțul în fața lui. Dar ce ar fi putut, la urma urmelor, să i se întâmple? Omului primejdia tot numai de la om poate în lumea aceasta să-i vină, și Dracul, așa zicea Sfredeluș, tot prin oameni își face răutățile; ca să se asigureze dar că om nu se poate apropia de el fără ca să-l deștepte din somn, luă masa și o puse în fața ușii de la stânga, așa ca să se răstoarne când cineva ar deschide ușa.