Miroase acolo a nisip, a balegă, a sânge și a parfum – miros răvășit, complicat, pe care nu l-am cunoscut decât acolo și pe care îl țiu minte cu o precizie ascuțită. Femei elegante se plimbau de la boxă, la boxă, să mângâie o coamă neagră, să șteargă fruntea pătată a unui mânz, să întindă zahăr cumpărat la intrare, calului preferat. Într-un colț, călare pe bara de lemn a unei boxe, femeia în tricoul argintiu conversa cu un cal negru, cu mâna petrecută frățește după gâtul lui. (Îmi amintea o imagine veche de carte poștală așa cum se trimiteau demult, în copilărie, de anul nou pentru felicitări, poză în care o amazoană și un bot de cal se priveau tandri sub o potcoavă de flori). Mai târziu aveam să aflu că Miss Arabela nu se afla acolo, în seara aceea, pentru buna ei plăcere, ci că era obligată prin contract să se plimbe în pauză prin culoare, în costumul ei de spectacol, odată cu clownii și scamatorii, pentru a da astfel culiselor un aer de activitate surprinsă. Asta îl măgulește pe spectator. M-am apropiat de ea întâmplător. Cred că tot întâmplător, vreau să spun fără nicio intenție precisă, i-am oferit o țigară.