Dincolo de Dunăre se întrebuințează tot sarea românească. Minele nu se caută, de frică să nu crească turcii pretențiile lor. Aurul se scoate de țiganii aurari, rudari. Rudarii erau datori să dea cinsprezece ocă de aur în ziua Crăciunului, și uneori vedeai țigani cari se duceau să cumpere aur de la juvaiergii ca să poată îndeplini datoria lor față de domn și de armaș. Sînt vine de fier și în drumul Brădiceni-Tîrgoviște. Despre agricultură se vorbește foarte puțin, pentru că ea nu juca rolul pe care l-a jucat mai ales de la 1829, cînd s-au deschis granițile; se fac două arături pe an; meiul se culege în iunie, iar porumbul în august. De la descrierea țerii Del Chiaro vine la orașe. Cel pe care-l cunoaște mai bine este, firește, Bucureștii. Ni spune că e așezat într-o regiune foarte noroioasă, dar că străzile au poduri. Casele sînt izolate și formează insule. Ele sînt încunjurate de uluci, pe care le crede că se numesc „bolovani”. Arhitectura nu-i pare extraordinară, dar livezile sînt de toată frumuseța. Apa, rea, se scoate din puțuri, nu din Dîmbovița. Populația o socotește la 50 000 de locuitori. Mai interesante supt raportul arhitectonic sînt bisericile. Citează Mihai Vodă, Radu Vodă, Mitropolia.