Se scoboară de pe cai; Vasile sărută pe Timuș care făcuse cum putuse pentru a merita această dovadă de iubire. Vodă, om care cunoștea mai multe limbi, ține un discurs; Timuș, foarte simplu, habar n-avea cum să răspundă, dar era însoțit de pisarul său, un polon, Wychowski, care făcea toate cuvîntările. Pe urmă alaiul întră în oraș. Timuș purta o haină roșie-cîrmuzie și o mantie de mătasă cu soboli. În ceea ce privește înfățișarea fizică, era „un individ tînăr, stricat de vărsat, nu tocmai mic de stat, destul de voinic, dar grosolan”. După dînsul veneau carătele lui, o căruță cu bagaje și patru sute de alte căruți simple, cu care făcea negoț de sare, întrebuințînd prilejul nunții. Ofițerii lui aveau cai buni, împodobiți cu argint, cu aur și mărgăritare la șea și hățuri; ei înșii erau îmbrăcați polonește. În momentul cînd intrau în oraș, începu să cînte muzica turcească, și în același timp, vechea noastră muzică turcească, aceea care a întovărășit și pe Mihai Viteazul cînd și-a făcut întrarea în Alba Iulia: viers românesc din strună țigănească. Tunurile tunau. După aceea oaspetele e dus la apartamentele speciale ale domnului, unde-i e înfățișat acel care era bucuria și mîndria lui vodă, moștenitorul tronului, tînărul Ștefan, care mai tîrziu a ajuns și el domn al Moldovei, un domn alintat, furtunatec și nenorocit.