Dedea el cu socoteala ce fel de oameni sunt cei ce i-au furișat peste noapte în curtea lui: ce-ar fi putut însă să facă! ? A tăcut și-a așteptat să plece persecutorii, care le căutau urma. Caii însă, care pot să fie goniți, treceau din mână în mână, încât într-o singură noapte li se perdea urma. Nu se îndoia dar nimeni că și-a perdut Sepi caii și că nici nu mai are să-i găsească. Mie-mi era însă mai apropiat gândul că el și-a vândut prin ascuns caii și cabrioleta ca să-și achite datoria de onoare, și-a mințit nu numai pe toată lumea, ci și pe părinții săi îndeosebi. Peste vreo zece zile am întâlnit pe prietenul meu de la Bârnozel, care mi-a spus că Sepi în adevăr și-a achitat datoria, și nu mai aveam nici o îndoială. - Vorbești prostii, îmi zise el. A venit seara aceea pe jos la mine și-a petrecut noaptea la conac. La mare nevoie, aș putea să-ți spun chiar anume pe cei ce 1-au jăfuit, argații mei îi știu pe toți cei de prin împregiurimi. Eram zăpăcit, dar tot nu puteam să cred. „Nu cumva! ? - mi-am zis - nu cumva a intrat în tovărășie cu hoții, dându-le caii să-i ducă departe și să-i vândă!