Eram o ceată de prieteni. Ne plimbam prin pădurea din Solca, vorbind despre femei și iubire. Paul S., ca de obiceiu, asculta, își fuma țigara și zâmbia din când în când. La un moment îl auzirăm rostind rar și meditativ: — Femei... iubire... Părea că e Hamlet, rătăcind prin cimitirul din Elseneur, și cugetând la moarte: «A muri... a dormi — a dormi sau poate a visa ?». Apoi adăugă: — Știți să ascultați și să pricepeți, băieți ? Azi voiu să vorbesc eu. Unul dintre noi a însemnat ziua aceea când vorbia Paul. Iată ce ne-a spus : — Acum trei ani mă aflam tot la Solca. Veniam, aproape în fiecare zi, să stau pe covorul de mușchiu, verde și moale, sub un brad. Până acolo nu străbătea nici un sgomot. Arareori, când se pornia câte un freamăt întins, vântul risipia notele depărtate ale unui flaut. Atunci știam că în aleea cea mare a început să cânte orhestra și lumea s’a adunat să petreacă. Bradul, de trunchiul căruia îmi rezemam capul, părea a fi bătrân de tot. Mai mult de jumătate eră gol; ramurile i se îndesau la vârf, ca niște brațe, rugându-se către cer. Eră foarte înalt. Mă atrăsese și mi-era drag cum ți-ar fi un moșneag care a văzut, a auzit și știe să povestească multe de ale vremii.