Și de ce? Pentru capriciul unui băiat crescut și îngrijit de el? Dar cum crescuserăm noi, Irinel și cu mine, nu eram veri buni, ci frate și soră. Și de-ar fi rămas vorba numai pe condica civilă... dar cum era să calce el legile bisericești? Toată săptămâna, dimineața, seara și peste zi, la masă și la cursurile universitare, același gând. — E imposibil!... Mă mir cum nu am înțeles... Imposibil... Sâmbătă, pe la ora 6, văzui vechea noastră trăsură. În ea, unchiul meu, alături, Irinel. Privind de pe treptele pridvorului la părul alb și la buclele blonde, râsei, abia stăpânindu-mi lacrimile: — Imposibil! Irinel sări ușor din trăsură, se apropie de mine. Era veselă. Ne sărutarăm. Să mă credeți: mi se păruse că sărut în aer. — Dar ce ai, Iorgule? Ești așa de palid! Ai slăbit, ori mi se pare mie? Înainte de a-i răspunde ceva, unchiu-meu se grăbi, se grăbi: — Nu știu ce are Iorgu... mi se pare că e bolnav și nu vrea să spuie... O! o! nu știi ce am, unchiule? Nu știi ce am? Ți se pare că sunt bolnav? Nu vreau eu să spun? Și d-ta spui ce ai? Sfânt om... dar de-o ipocrizie... Credea că nu-l înțelesesem.