Scurteica fusese încă p-atât de lungă, dar o scurtase mereu din poale, ca să încăputeze mânecile. III Fum pe coşul Hagiului nu s-a pomenit. Ridice viscolul nămeţii până la streşini. Apele să îngheţe tun. Treaba lor! Hagiul nu vrea să ştie de crapă pietrele la gerul Bobotezei, nici dacă în iulie turbează cânii de căldură. Iarna tremură, vara gâfâie. Toată viaţa lui, de câte ori nepoată-sa – trăind aciolată pe lângă dânsul – îi pomenea, la Crăciun, să taie şi ei un porc, ca tot creştinul, bătrânul răspundea: – Îmi face rău, nepoată, s-aud guiţând… Îmi face rău… c-aşa sunt eu… milos… – Cumpără-l, nene, tăiat gata. Dacă aşa îl aducea din cuvânt Leana, înghiţind în sec, cu gândul la şorici, bătrânul răspundea liniştit: – Un porc… carne multă… Se strică… Două guri suntem… Venea Paştele. – Nene, să înroşim şi noi ouă… – Ce prostie!… Ouă roşii?… Nu e mai bine să le mănânci proaspete?… Ouă roşii, ouă stătute… – Să roşim puţintele. – De roşim puţintele, ardem focul degeaba, cumpărăm d-a surda băcanul… Cheltuială zadarnică… Vremuri grele! – Da… o ciozvârtă de miel… – Miel?… Ce fel miel?… Cum miel?… Miroase a oaie… Paştele prea e în vară… – Ce pustia de vară, nene Tudose, nu vezi că plouă şi fulguieşte?