Câș, cioară, cârrr! Și ceilalți, după sergentul-major: — Cârrr! Potoroacă se bucura grozav că găsise un „grad” din neamul lui și chiar răspândea vorba că sergentul nu seamănă cu tată-său. Chilul omului-tabacheră sosise și trecerea de la unul la altul printre cei patru tovarăși de masă... Iar Potoroacă, imitând cobza pe o baionetă, cînta mereu: Șapte gâște potcovite A plecat să se mărite... Și cânta, și juca, și se frământa, își sucea picioarele, dădea din mâini, apoi se trântea la pământ și se făcea mort. Atunci unul din sergenți lua baioneta-n mână și-l lovea de două-trei ori: — Scoală-n sus, gaiță! Uite, mă, a-nviat șoșoiu[7]! În vremea asta, chilul se golea, iar fostul proprietar al tabacherei cu potcoavă se uita lung cum sergentul-major îl potcovise. Amintirile grefei Tribunalului Ilfov erau toate în tabachera ceea. — Nu mai dai un chil, Guță? întrebă sergentul-major pe târgoveț. — Zău, parol dacă am vun ban la mine!... — Aș! Să poate?! Dumneata ești de famelie, cum să n-ai? — Am, nu poci pentru ca să zic, da’ suntără la don căpitan... — Stați, că vă dau eu un pont, răspunse sergentul din dreapta, întâiul direcționar al companiei. — Haidi, să te vedem ce pricopseală știi!