Călare pe armăsar sirep, cu capul ridicat și cu buzduganul în mână, gata în fie-care clipă să se încaere în luptă, și să-șĭ pună viața în joc, - așa ni-l închipuim, căcĭ așa-l scim pe barbarul medieval – e omul stăpânit de un singur gând: că el este el însuși, singur în felul lui, maĭ presus de toțĭ și de tóte, și că i se cuvine să-ĭ țină în supunere pe toțĭ și tóte să le stăpânéscă. Intrupare a egoismului nelimitat, el e rîvnitor, nesățios în poftele luĭ și desfrînat în satisfacerea trebuințelor sale. Aspru și nemilos, el calcă în picióre orĭ în copitele calului séŭ holdele semĕnate de alțiĭ, rumpe, frînge, dărâmă orĭ dă pradă foculuĭ bogățiile, pe care nu le póte lua cu sine, schingiuesce și omóră pe ceĭ ce nu vor să i se dea robĭ, îșĭ consideră soția ca sclavă, e gata să intre în luptă și cu frațiĭ, și cu fiiĭ, și cu părințiĭ sĕĭ spre a-șĭ susține întâietatea și nu e mijloc de care nu se folosesce spre a-șĭ asigura succesul. Noĭ Româniĭ nu am suferit nicĭ odată în mijlocul nostru asemenea barbarĭ. Am fost prădațĭ adese-ori, dar n’am prădat nicĭ odată; am fost robițĭ, dar n’am robit pe nimenĭ; am fost cucerițĭ, dar n’am cercat să facem cucerirĭ; am fost siluițĭ să ne lepădăm de lege și de ném, dar nu am siluit pe nimenĭ să priméscă legea orĭ némul nostru; am suferit mult și am răbdat în delung, dar n’am făcut pe nimenĭ să suferă.