Fusesem chemat și eu ca șef de grupare ca să-mi dau părerea, și am publicat notele luate îndată după o audiență în comun, care a învederat, ca și convocarea de odinioară a generalului Averescu, că e zădarnic să se aștepte de la corifeii politicei noastre o declarație francă. Venisem de la țară, nu numai dezgustat de tot acest joc sterp al ambițiilor, dar hotărît să las puținilor mei amici tot dreptul de a-și căuta o carieră unde vreau, dacă numai pentru carieră trăiesc; scrisoarea o păstrează încă amicul meu Munteanu-Rîmnic. Dar, cum regele cerea neapărat să i se dea concurs dlui Titulescu, am răspuns că mă pun la dispoziția lui Carol al II-lea fără a avea ceva de discutat cu viitorul șef al guvernului, față de care, întors la Vălenii de Munte, m-am îngrijit, cunoscînd omul, să-mi iau toate măsurile de precauțiune. Primind portofoliul Instrucției de la acela care, voindu-mă și vicepreședinte, ar fi dorit să nu iau un departament, așteptam acasă să fiu chemat pentru depunerea jurămîntului. Ce s-a petrecut pe urmă am reprodus-o în notele mele care au început să apară atunci, am repetat-o și în Parlament, de două ori, fără să mi se poată opune vreo tăgăduire: obiecția de dăunăzi, în Senat, a fostului viitor prim-ministru de atîtea ori că, nedorit de șefii de partid, m-am bucurat luîndu-i locul e tot așa de ridiculă ca și aplauzele de turmă brutală și interesată cu care această nerozie a cui nu înțelege și nu poate înțelege o viață ca a mea a fost subliniată.