De astă dată vine un sol ales dintre fruntași, îngenunchează, întinde mâinile, cerșește pacea, dar nu cu închinarea țării. Traian face un semn, și oastea pășește înainte. Încă un urcuș greu, peste dărâmături de stânci și sub o cumplită grindină de săgeți — și iată că în sfârșit nebiruiții legionari răsuflă în larg, pe înălțimea unui tăpșan descoperit, în fața mândrei cetăți a lui Decebal. Dacii se năpustesc din cuibul lor și mai încearcă o luptă îndârjită, dar sunt zdrobiți și de astă dată. Atunci porțile cetății se deschid și regele apare. El vine încet, abătut, și, cu ochii în pământ, întunecat de durerea umilinței, se pleacă înaintea biruitorului, ș-așteaptă. În urma lui, în genunchi și cu mâinile întinse, în mută rugăciune ca-n fața lui Dumnezeu, stau căpeteniile și norodul cetății. Văzând împăratul atâta supunere, se-nduplecă și încheie pace. Decebal se leagă: „A înapoia toate armele, mașinile, meșterii și fugarii primiți de la romani, a-și dărâma toate întăririle, a părăsi ținuturile cotropite de la vecini și a cunoaște de prieteni și de dușmani pe prietenii și pe dușmanii poporului roman”. Traian puind temei pe cuvântul regelui, lasă numai o mică pază în cetăți, și se întoarce cu oastea la Roma, unde poporul îl sărbătorește și-i dă numele de „Dacicus”.