— Mama a zis c-o să cumpere un frate mic, mic… Dar dodată o rup la fugă, strigînd: — Dodo! — Dodo! Mama tresare în odaia d-alături. Dacă s-o fi răsturnat leagănul? — Dodo! O bănățeancă voinică se repede speriată. — Ce e? Ce s-a întîmplat? Surorile, liniștit și una dupe alta: — Dodo, fetița nu s-a dășteptat… — … nu s-a dășteptat! Doica rîde cu hohot. Ele, foarte serioase, se duc să păzească pe fetița a mică de tot. Și vorbesc încet și cuminte: — Eu n-am văzut cînd a venit… — Nici eu… — Dar n-a venit pe poartă… — Nu, n-a venit pe poartă… E o teribilă problemă. Se uită una la alta, mirate, naive, sfinte. În ochii lor albaștri este atîta grijă… De unde a venit? Parcă li s-a făcut nițică frică. De ce? Nu știu nici ele, dar pleacă amîndouă să cheme pe doda, că fetița… nu s-a dășteptat! — De ce să nu-i dau, tată? Săracu moșu… un ban… noi avem mai mulți bani… Pe drum trece unul cu alune prăjite. — Ăla cu alune!… Cîte d-un ban? — Cinsprece… Una… două… trei… — Vezi, copilul tatii, cîte alune cumperi cu un ban? Și moșul e urît… tii, ce urît!