El era șeful. Voinic, îndrăzneț și de 14 ani. Eu, cel mai mic din ceata de șeapte inși. Mama, somnoroasă, îmi răspunse necăjită: — Dormi aci, mai e pîn’ la miezul nopții. — Mamă, vine Bănică! În sfîrșit, să mă îmbrace. Aprinse luminarea. Pe geamuri, frunze albe și groase. Afară, ger. Trăsei repede pantalonii. Intrai într-un spențer de lînă albastră, apoi într-o scurteică blănită cu oaie. Mă încinse cu o basma roșie. Cizmele! Cizmele nu intrau. Cu picioarele în sus, și trage, și trage, și luptă, pînă cînd mama rămase c-o ureche în mînă. Plîngi eu, rîzi mama. Pînă n-a cusut urechea cizmei, n-am încetat din urlat. Mi-am scos tîrlicii și abia mi-au încăput cizmele. „Nu e semn bun”. Ca acum mi-aduc aminte de acest gînd. — Să nu te muște vrun cîne, păcatele mele… Vezi? Nu era semn bun… Am tras căciula pe urechi. Am înhățat bățul și, pînă să vie Bănică, am strigat de vro douăzeci de ori: „Bună dimineața la Moș Ajun!” Tata se prefăcea că nu știe cine strigă. — Ia să le aruncăm pisica în brațe… Oameni mari și la Moș Ajun… Și strigam mereu, îngroșînd glasul, cu ochii la cizme. Mă strîngeau, dar… nu făcea nimic.