Pasămite şi acesta era fiu de împărat, şi încă fiul împăratului locului aceluia. Se împrieteniră şi se duseră la palaturile împărăteşti. Împăratul nu ştia cum să mulţumească streinului că i-a scăpat copilul de la moarte. Îi dete voie ca să vie în palat oricând va voi, fiindcă el nu priimi nici o altă răsplătire. Streinul fiu de împărat, de câte ori mergea la împăratul, de atâtea ori el cerceta şi băga de seamă la tot ce era pe acolo. După câtăva vreme, el zise odată tovaroşului său: – Tovaroşe, mi s-a urât cu borfăşia, să facem şi noi o hoţie care să se mai simţă. – Ce vrei să facem? – Iaca, să mai mergem şi pe la haznaua împărătească, că doară n-o fi foc. – Da ce stai d-ta de vorbeşti, omule? D-apoi acolo, aoleo! ce de păzitori mai sunt! – Noi să mergem pe unde nu sunt păzitori. Se hotărâră, şi într-o noapte şi plecară. Ei îşi luară şi uneltele trebuincioase. Şi fiindcă fiul de împărat ştia toate meşteşugurile, el cunoştea şi zidăria. Se apucă şi, numai din două cazmale, scase câteva cărămizi, cât putea omul să intre. Aceasta pe de la uliţă, pre unde nu păzea nimeni. El intră, umplu două căciuli cu galbeni şi ieşi.