Deci, nici ministru, nici deputat, nici senator, Valeriu Braniște a murit aproape în uitare. Acum câtva timp s-a stins în Ardeal un Ioan Mihu, fruntaș al luptelor politice prin care s-a pregătit țara cea nouă, om integru și om de muncă, - nefiind, nici el, nimic între hotarele patriei pentru crearea căreia a crezut și a muncit. În Bucovina dispărea deunăzi părintele Morariu, care a fost mult timp sufletul generației sale: Parlamentul român n-a avut să plângă pe un membru al său, fiindcă, deși înscris în regulă într-un partid care oferă mandate legislative, el nu era nimic decât un funcționar arhiepiscopal. Acela din aceeași generație care s-a consacrat mai mult trecutului moldovenesc de mănăstiri și biserici, preotul Dimitrie Dan, a trecut neobservat la cele veșnice. În Basarabia, ținuți la o parte au fost și sunt toți cei cari și-au adus aminte că sunt "moldoveni" pe vremea când aceasta era crimă. Ca simplu particular s-a dus Justin Frățiman și în izolare s-a desfăcut sufletul acelui om de înalte concepții care a fost Pavel Gore. De ce ar fi util vieții parlamentare a României un Ștefan Ciobanu? Iar lungul șirag al nulităților, împestrițate cu cei mai răi români de pe vremuri, suie și coboară calea spre Senat și dealul Mitropoliei.