– Ei, oameni buni, cred că acuma aţi priceput! – Priceput, cucoane, cât se poate de bine, răspunseră mai toţi. Dumnezeu să vă ajute la cele bune! – Ba eu tot nu, cucoane, răspunse moşul Ion Roată. – Dumnezeu să mă ierte, moş Ioane, dar dumneta, cum văd, eşti cam greu de cap; ia haidem în grădină, să vă fac a înţelege şi mai bine. Moş Ioane, vezi colo, în ogradă la mine, bolovanul cel mare? – Îl vedem, cucoane. – Ia fă bine şi adă-l ici, lângă mine, zise boierul, care şedea acum pe un jilţ în mijlocul ţăranilor. – S-avem iertare, cucoane, n-om putea, că doar acolo-i greutate, nu şagă. – Ia cearcă şi vezi. Moş Roată se duce şi vrea să ridice bolovanul, dar nu poate. – Ia du-te şi dumneta moş Vasile, şi dumneta, bade Ilie, şi dumneta, bade Pandelachi. În sfârşit, se duc ei vro trei-patru ţărani, urnesc bolovanul din loc, îl ridică pe umere şi-l aduc lângă boier. – Ei, oameni buni, vedeţi? S-a dus moş Ion şi n-a putut face treaba singur; dar când v-aţi mai dus câţiva într-ajutor, treaba s-a făcut cu uşurinţă, greutatea n-a mai fost aceeaşi. Povestea cântecului: Unde-i unul nu-i putere, La nevoi şi la durere; Unde-s mulţi, puterea creşte, Şi duşmanul nu sporeşte.