— Da, draga mea, uite, așa-i cum îți spun... Tu ce zici, Elenuțo? urmă preoteasa întorcându-se brusc spre notăreasă, pe care întrebarea o tulbură atât de mult, încât nu putu rosti nici o vorbă. Pe urmă însă, îmbărbătându-se, spuse și ea cu glas tare și zâmbind, ca să i se vază bine dinții albi ca zăpada: — Mai bine să mor decât să rămân știrbă!... Și făcu un gest larg cu mâna, în vreme ce preoteasaguralivă începu iar a torăi: — Tac-pac... mai bine să mor!... Așa sunteți voi, cele tinere: frumusețe-ncoace, frumusețe-ncolo... Dar, la urma urmelor, ce faci cu frumusețea? Spune, ce faci?... Se trece, dragă, se duce cum se duce apa la vale... Să ai ce băga-n gură și cu ce să-ți învelești goliciunea, asta-i asta. Încolo, toate sunt mofturi și copilării. Toate le uiți, mai târziu, când ai dat față cu viața, când te-ai izbit de dânsa și când, mai ales, te-ai luptat cu dânsa. Ce frumusețe?... Eu știu bine, bine de tot, că am pățit, of, Doamne, ce n-am pățit? Am fost și frumoasă, și drăguță, și șireată, tot ce vrei... Și toate au trecut. Mi-au mai rămas, uite, știrbiturile astea și trăiesc totuși, poate chiar mai bine ca pe-atunci... Acu noi nu mai umblăm cu frumusețe și cu mofturi.