— Cât ai cere pe ea? țâfni, în sfârșit, către negustor, așa ca cu gura altuia. — Patru lei. — Pe coasa asta? întrebă țăranul batjocoritor. Nu se poate! O îndepărtă puțin și trase cu mâna o linie în aer, să vază cum ar veni dac-ar avea coderiște, apoi o ciocăni cu degetul arătător și, în cele din urmă, o îndoi pe genunche. — Hm… ei… va să zică, nu glumești? Negustorul se jură pe tot ce are mai scump că nu i-o poate da mai ieftin deoarece și pe el îl costă patru lei în cap. — Dar bine, domnule, nu vezi d-ta că nu-i călită cumsecade? — Te înșeli, e fabricată din cel mai fin oțel englezesc. — Ia nu te mai face caraghios! Trebuie să fii orb să nu vezi că e făcută dintr-una veche… — E o marfă minunată, care o să ție până la moartea d-tale. — Dacă cumva nu s-o rupe în otavă, zise țăranul râzând. — Coasă ca asta n-ai avut d-ta de când ești pe lume. Mă rog, n-ai decât s-o cercetezi mai bine și să vezi… — Aș, ce să mai cercetez? Coasa-i coasă, una ca și alta. O iau pe care îmi cade în mână.