Alți trec în Moldova, în Serbia, ba autorul crede că în Siberia chiar. Secuii moldoveni se tot înmulțesc. Numai în Polonia, unde serbia e încă mai grea, nu trece nimeni. Iubirea de libertate e așa de mare la acest neam, încît cutare bătrîn țeran de la Șinca-Mare, a lui Șincai, spunea murind, și autorul, ca medic, era de față: „Mor bucuros că nu las nici muirea, nici copiii în robie”[10]. Și ce buni acești oameni: agricultori destoinici, cărăuși și călăuzi siguri! „Că românul e, în toate privințile, om, aceasta am încercat-o mai mult decît o dată, cînd locuiam între ei. Cum i s-ar face inima de bună, de l-ar trata ca pe un frate!… Oricît de aspră ar fi nația, am văzut la mulți din ei, timp de doi ani, cît am fost între dînșii, trăsături care ar fi strălucit și la cel mai civilizat om. Cît n-a stricat ura și apăsarea față de această nație a monarhiei, odată așa de strălucită (herrlich) și de mare! Oricum să fie, nația românească are, și în ce privește mulțimea, ca și dreapta stăpinire a țerii, meritele ei proprii” (als auch wegen des rechtmässigen Besizes des Landes die eigenen Verdienste“[11]). Pe la Bîrgău, Rodna și muntele Căliman, Hacquet venise în Bucovina, de unde prin Moldova sosise în Ardeal.