întâmpină Spirică. - Noi suntem însă amândoi croitori, stărui Costel. - Cu atât mai bine, răspunse Spirică. Lucrăm la aceeași masă, fiecare în socoteala sa. N-ai decât să te mulțumești tu lucrând cu șase calfe, căci mă mulțumesc și eu să lucrez cu trei și să iau pe seama mea ce rămâne de la tine. - Dar dacă nu rămâne nimic? grăi Costel. - De așa ceva nu mă tem, îl încredință Spirică. Muncesc de atâta timp în prăvălie, știind ce intră-n ea și ce iese din mânile noastre. Costel ar fi voit să lucreze el singur fie chiar și cu zece calfe, dar o știa pe Lina, care îi era soră mai mare și deprinsă a le orândui toate după buna ei chibzuință. Acum, în ajunul sfintelor sărbători, nu-i dădea mâna să se pună în pizmă cu ea. - De! - zise dar - să vedem, poate că e bine și așa. Cam așa a și rămas apoi, deși lucrul era neobicinuit. Știind cele trecute, Spirică nu se-ndoia că cumnatul său va lucra și-n viitor dimpreună cu calfele sale pe la miezul nopții și nu-i va lăsa câteodată și lui de lucru. Gândul acesta nu-l supăra însă. Mai vârtos se bucura că va putea să-și petreacă timpul ieșind la aer cu copiii săi ori stând de vorbă când cu unul, când cu altul dintre prietenii săi.