* * * Multe îmi spune Filip. Eu îl ascult și caut să-l înțeleg. Ne-am împrietenit pe drum, venind în aceeaș trăsură, dela Rădăuți spre Solea. A învățat multe cuvinte românești dela tatăl său, care a călătorit adeseori prin România. Are o ținere de minte rară. Pe drum chiar l-am deprins să rostească și să priceapă câteva vorbe românești. Cuvântul Dumnezeu l-a impresionat ca un sunet dulce. După ce l-a repetat de câteva ori, s’a uitat spre cer și am înțeles că vrea să mă întrebe dacă cred într’însul. — Ce crezi că sunt în cer, Filip? l-am întrebat zâmbind. — Îngeri... și mama mea ... Filip e un adolescent religios; se duce la biserică, ascultă evanghelia și dă la săraci. Când îi spun că nu mai cred în nimic, el mă căește cu o privire plină de o nesfârșită milă. El blestemă cărțile cari le-am citit și m’au făcut să uit pe Dumnezeu. Și sufletul lui, credincios și bun, se apropiase de sufletul meu sceptic și trist! * * * Prietenia asta îmi făcea bine. Veniam să petrec o vară întreagă printre arbori și mi-era drag că întâlnesc și un frate. Căci îmi sunt frați toți acești nenorociți, buni și simpli.