Şi fiindcă nici o rază de lumină nu pătrunde prin funinginea nopţii, toate vietăţile de pe lac dorm pitulite prin stufăriş în speranţa că visele lor vor fi colorate. Doar mica broscuţă Veruza stă cu ochii larg deschişi pe o frunză de nufăr. Poveşti de Emilia Plugaru - Broscuţa Veruza şi floarea de nufăr – Eh, oftează ea, sunt atât de nefericită… Atât de nefericită. – Ce s-a întâmplat? Întreabă îngrijorată floarea de nufăr. Până mai ieri te ştiam o broscuţă fericită. – Credeam că dormi, şopteşte broscuţa. Iartă-mă dacă ţi-am tulburat somnul. – Cum să dorm, scumpă Veruza? Eu adorm doar după ce te aud cântând. Minunatul tău "oac-oac" e cântecul meu de leagăn. – Adevărat? Se bucură Veruza. Acuş o să cânt… – Lasă… Hai să mai vorbim! Noaptea e atât de întunecată încât nu-mi arde de somn. Deci, ce s-a întâmplat? – Nimic deosebit. Atâta doar… Astăzi am aflat că sunt o broscuţă urâtă. Iar eu mă socoteam frumoasă… Eh… Cât de mult am greşit. – Nu ai greşit, Veruza. Cine a îndrăznit să te facă să crezi că eşti urâtă? – Păi… Dimineaţă, când încă soarele zâmbea, doi copilaşi stăteau pe malul lacului şi citeau o poveste.