Am luat scrisoarea și am deschis-o neliniștit. În scrisoare îmi spunea că tată-său o mărită peste trei zile cu un grec bogat de la Sulina, un negustor fără simțire, dar cu chimirul gros. îmi zicea cel din urmă adio, ca și cum ar fi murit, și mă ruga s-o cred că nu iubea pe grec, dar eu trebuie să uit, nu Insă și pe Leone. în scrisoare am mai găsit și un ziar, L’epoca. Am dat peste cîteva rînduri subliniate cu creion roșu: Leone, deși soldat, luase parte la o manifestație a muncitordor, strigase: „Eviva la Libertà” și era osîndit la doi ani de pușcărie. * * * De atunci n-am mai auzit nimic de bietul Leone; cît pentru Linda, am uitat-o, cum se uită. Așa e lumea plăsmuită. Dacă n-ar fi uitarea, ce s-ar face omul? Biata lume! Numai cîteodată, cînd, zdrobit de durerea prezentă, mă gîndesc la trecut, Linda-mi apare frumoasă cum a fost, Leone-mi surîde, dar… visuri!