Bătrânul rămase cu ochii-nholbați. - Care va să zică, ea s-a măritat și-a adoptat dimpreună cu soțul ei copila! ? grăi dânsul ca într-un fel de aiurire. - Da, - zise președintele - și s-a constatat că d-ta ai depus banii. Nu mai rămâne acum decât să ne prezenți dovezi că ai făcut depunerea în vârtutea unei dorințe exprimate de răposatul ca ultimă a sa voință. D-l Vârlan stete câtva timp pe gânduri. În suta de mii de lei erau economiile vieții lui, biblioteca și aparatele lui. - Nu, - grăi dânsul în cele din urmă - asta nu se poate. Poate în mare nevoie să abuzeze omul de încrederea celor vii, dar de încrederea celor morți niciodată. - Dar noi, curtea, urmă președintele, avem să motivăm sentința și nu putem să te achităm dacă nu ne putem răzema pe dovezi neîndoioase. - Mă condamnați, grăi bătrânul, căci vinovat sunt, dacă nu de rea-credință, de ușurința cu care am procedat. Vina aceasta și-o spășise însă cu prisos, și nu mai rămânea decât să se-mbărbăteze ca să deie la o parte pe mișelul care-l adusese aici, ceea ce în clipa aceasta era și hotărât să facă. - Scrisori de un caracter cu desăvârșire intim, urmă el, nu pot fi puse la dispozițiunea judecătorilor.