Totuși, Boroiu nu i-a făcut lui Haramu nicio învinuire. Simțea că, dacă ar vorbi despre Ileana cu dânsul, nu s-ar putea stăpâni și l-ar omorî. Boroiu avea un pumn cât un mai, iar Haramu era slab și jigărit ca o mârțoagă nemâncată. Vorbeau când se nimerea. Haramu se simțea vinovat și mereu căuta să-l îmblânzească. Odată i-a îmbiat pe soră-sa de nevastă și i-a spus că-i dă șase locuri, și o casă, și o pereche de boi. Boroiu însă l-a privit drept în ochi și i-a răspuns tare, ca să-l audă bine oamenii din cârciumă: — Eu nu mă mai însor, Ioane… Rămân holtei cât oi trăi! Haramu a priceput și a tăcut. Așa a trecut vremea. Așa au trecut șase ani. Când a venit porunca împăratului să pornească bărbații la război, tot satul s-a bocit, numai Boroiu s-a bucurat. De moarte nu-i era frică, iar de ce lăsa acasă nu-i părea rău. Era singur cuc, cu inima deșartă și fără nicio nădejde. În ajunul plecării însă s-a pomenit cu Ileana. — M-ai iertat? a întrebat femeia cu ochii plini de lacrămi. — Te-am iertat, a răspuns Boroiu, cu capul în piept. Ileana ar fi vrut să mai vorbească și n-a îndrăznit.