Supărarea îi răpea și grija gospodăriei. Mâncarea era afumată, friptura arsă. Dumitru, oarecum nemulțumit, tăcea, dar o dată nu se putea opri să nu-i spună: — Să luăm o slugă, Mărio. — Cum vrei. A doua zi tocmiră o femeie. Din ziua aceea Măria lăsă tot în grija slujnicei. Ușurată de grija casei, care oricum o mai ferea să cadă cu totul pradă deznădejdei, stătea acum ziua întreagă adâncită în gânduri, privind lădița cu rufele Puicei. De acolo nu se mișca decât până la fereastră, să urmărească, cu Îndărătnicie, toate mișcările băiețelului arhivarului de peste drum. II privea cum se joacă, tresărea când îl vedea căzând, și se ridica tulburată, când îl vedea că plânge. Împinsă de dorul ce-i sfredelea pieptul, în cele din urmă se ducea în grădiniță și-l chema la parmaclâc de-i umplea pestelcuța cu bucăți de zahăr. Odată bărbatu-său îi bănui: — Ascultă, Mărio, nu mai îndopa pe băiatul arhivarului cu zahăr; m-a întâlnit tată-său și mi s-a plâns că nu mai mănâncă nimic acasă. Într-o seară băiatul veni la parmaclâc. Măria îi luase mâna și i-o alinta. Copilul, ispitit de mult s-o întrebe ceva, îndrăzni: — Fetița matale, unde-i? — S-a dus. — A murit? —…Da… da, Puiule.