Femeie de o delicateță rară, ea a simțit lucrul acesta și a început să-și facă, cuprinsă de o vie durere, pregătirile de plecare. „Adio! parcă zicea. Adio pentru vecie. ” El ce putea să-i facă?! Acum era mâhnit, peste puțin se bucura că scapă, dar în cele mai multe clipe îi era rușine, și atunci îi venea să alerge și să caute vreun camarad care îi mijlocește un împrumut de vreo mie de lei, ca să iasă cu obrazul curat din încurcătură. Un om ca dânsul găsea totdeauna, fie chiar și cu camătă ceva mai mare, ajutor la strâmtorare. „Uite! - îi șoptea însă la ureche un glas tainic - vezi, așa se încurcă oamenii tineri”. Nu! el era om cu virtute, care nu se dă; a lăsat-o să plece, cu durerea-n inimă și cu rușinea-n obraz, dar a lăsat-o parcă n-ar fi fost niciodată nimic între el și ea. După plecarea ei, însă, umbla buimac, ca omul care nu mai știe ce să facă. Să plece, în sfârșit, la Sinaia?! Abia vreo șaizeci de lei îi mai rămăseseră. Să ceară bani de acasă? Îi era greu. Tot numai la un camarad putea să-și găsească scăparea. Lua vreo cinci sute de lei, cu care o ducea mai pe sărăcie vreo două-trei săptămâni, apoi scria acasă.