– Eu? Nu mă gândesc la nimic. – Ba da, te gândeşti cum de eu n-am pierit ca ceilalţi. – Aşa e… – Dar de unde ştii că nu sunt o umbră? – O umbră? Începu să-mi zvâcnească inima. Eram pe malul lacului. – Da, o umbră… – Nu se poate… nu m-ai mângâiat… nu ţi-am sărutat mâna?… – Vrei să vezi? Şi până să zic "nu", bătrâna mă luă în braţe şi sări cu mine drept în mijlocul lacului… Ah!… privii în sus… o mireasă, ca o năluca albă, se înălţa la ceruri… lumină… îngeri… apoi adânc… întuneric… adânc… Şi de-atunci nu m-am mai întors la palatul de marmură.