Cei care aveau mai multe le coseau una de alta, și-și făceau o manta lung, de găteală. În fiecare an, la o zi anumită, serbau cu toții pe zeul războiului, înfățișat printr-o sabie veche, pe care-o înfigeau deasupra unei grămezi mari de lemne, și-i jertfeau cai și oameni, câte unul la sută din robii prinși în războaie, pe robii aceștia, sortași morții, după ce-i stropeau cu vin pe cap, îi ucideau; cu sângele lor udau sabia la care se-nchinau, apoi le tăiau brațul drept, cu umăr cu tot, și-l aruncau încolo, departe de trup; risipite astfel, trupuri și brațe rămâneau pe câmp, de mâncare fiarelor și păsărilor de pradă. Când regele murea, îl spintecau, îi curățau pântecele, îl umpleau cu mirodenii, și-l purtau într-un car descoperit pe la toate triburile lor; cei care îi întâmpinau își crestau fruntea, în semn de jale, și-și înfigeau săgeți în brațul stâng, într-un mormânt larg îl așezau pe un pat de crengi între gratii de suliți, înconjurat de arme și odoare scumpe, iar ca să aibă cine-l iubi și îngriji pe lumea cealaltă, ucideau și-ngropau lângă el pe una din soțiile lui, un bucătar, un paharnic, slugi credincioase, cai și 50 de călăreți înarmați. Când pe la sfârșitul veacului al șaselea înainte de Hristos, Dariu, regele perșilor, veni în fruntea unei spăimântătoare oști, să pedepsească pe sciți, pentru năvălirile ce mereu le făceau în bogatele ținuturi ale Asiei, aceștia, dând foc fânațurilor și astupând fântânile, se traseră cu tot cuprinsul lor în desimea pădurilor depărtate.