strigă făcând un pas spre ușa de la stânga, unde se răsturnase masa cu un zgomot de care răsuna casa întreagă. În ușa deschisă stetea frate-său, drept, nemișcat, așa cum îl știa el. Acolo stetea, dar Tașcă nu mai tremura, nu se mai temea, îi era parcă așa trebuia să fie. - Am — zise el încet - să fac socoteala și să despart cinstit al ei de al meu. Făcând apoi încă un pas înainte, el se opri buimăcit. Nu era nimeni, nimic nu era în ușa deschisă. Vedea ușa dată înapoi, vedea masa răsturnată în fața ei, auzise zgomotul ce-l făcuse masa în căderea ei; fusese o părere numai! - Ce prostie! - zise el dezmeticit - am pus masa anume, ca să se răstoarne când ușa se mișcă, și s-a răsturnat fiindcă vântul a mișcat ușa. El se duse ca să ridice masa și să închidă iar ușa, dar se opri din nou, cuprins de fiori reci. Ușa era închisă, iar masa stetea rezemată de ea, așa cum o pusese el. El însuși a văzut-o deschisă, el însuși a văzut masa răsturnată, el însuși a tresărit și s-a coborât din pat în auzul zgomotului făcut de masă în căderea ei: și ușa era închisă, masa nu se răsturnase.