Fata colonelului, îmi răspunde el — Când? Azi noapte. Acum trei zile a fost la o nuntă, unde a stat până despre zi. Se vede că a jucat mult, a asudat și a răcit. Ieri nu s’a simțit bine, a început să verse sânge. S’au chemat trei doctori, dar de geaba ; doctorii n’au putut să-i oprească sângele. Azi noapte, pe la orele două, a murit. Nicu nu mai găsi nimic de adăugat; își frecă mâinile reci, apoi le vârî în buzunarele paltonului. Grigore păstra aceeași tăcere. Ochii i se pironise în jos și în suflet i se părea că se face un gol, se rupea o coardă a simțirii, muria ceva într’însul. De unde venia durerea asta ? El nu și-o putea lămuri bine — poate din părerea de rău că n’avea să mai vadă capul acelei fete frumoase, cu păr auriu, stând lângă fereastră totdeauna pe gânduri... Sufletul lui se deprinsese atât de mult cu imagina aceea de frumusețe ... Nicu întrerupse brusc liniștea : — De, frate, dacă nu muria, poate aveam parte de un braț cu lemne.