Într-o casă de proprietari de la munte în părțile Buzăului — munți dezgoliți, joși, urâți, dintre cari se desfac râuri ― prin locuri care se zic pentru aceasta guri — la Gura Sărății, creștea, acum vreo zece-cincisprezece ani, o fată șubredă care, prin exemplul groaznic al surorilor ce se coborau pe rând ― la mormânt, era deprinsă a se gândi la nimicnicia vieții, la zădărnicia așteptărilor, la spaima neagră din groapă. Își vedea moartea apropiindu-se, nu ca mângâietoarea unei vieți obosite, stoarse de iluzii, slăbite de lupte, nu ca războinica ce vine să înfrunte puterea, ci ca hoața fără milă ce se repede asupra tinereții întâi, ce se înverșunează a rupe din rădăcină pomul pe care au înălbit abia florile lui aprilie. Dar, cu tot strașnicul gând ce-i locuia sub fruntea deschisă între vițele părului nesupus, ochii mari, strașnic de mari, se deschideau lacomi culegând în pripă câte priveliști putea să înfățișeze acel colț de pământ, auzul fin prindea toate vorbele ce zburau în toiul lucrului sau în zgomotoasa "bucurie, uneori brutală, a horelor; sufletul nesățios de viață, în a cărei trăinicie nu-i era îngăduit a crede, prindea în sine cât putea din traiul acelora cari mai aveau zile înaintea lor.