Deci, invitat, poate și călduros rugat, de suveran, șeful partidului n-a putut accepta. Personalitatea acestui bărbat de stat ajunge pentru a impresiona pe regele, numai programul însă îl poate încătușa pe suveran. Și programul acesta umblă încă năuc prin multe minți luminate și încrezute. Ponosul Prezidenției de Consiliu ar fi revenit dlui Mihalache. D-sa l-a refuzat. Cum n-a putut-o face dintr-o modestie pe care succesele sale imense și neverosimile l-au făcut s-o dezbrace de mult, nu știu care ceas din istoria românilor și-l rezervă și acest conducător de nație. Deci a rămas d. Vaida Voievod, care se numise pe sine homo regius – amintire din vremea lui Khuen Hedervâry – și care consimțea să fie continuat în funcțiuni care-i permit a face un bucluc pe zi, ca acela, răpede exploatat de presa ungurească, prin care asigura că lupta românilor din Ungaria a fost plătită de guvernele din București. D. Vaida Voievod a primit, păstrîndu-și Cabinetul aproape cum era, cu acei domni, de pe ambele coame ale Carpaților, cari, data aceasta, cuprinzînd și [pe] d. Guști însuși, se vădeau a fi național-țerăniști de aceeași apă. Doar ministrul de Război, trecut printr-o guvernare nefastă, a fost înlocuit cu șeful Statului Major, iar dd.