Dar de Băiet Sărac calea-valea, căci lui ea nu-i era decît soră; feciorul de împărat însă, cînd văzu fata şi-i auzi glasul şi-i înţelese tragerea de inimă pentru zmeu, se făcu nu ştiu cum, mînios mare minune. - Ei! apoi dacă nu vrei să vii, te-om lua cu sila! zise el, gata să ieie toată curtea-n spinare şi să plece cu ea pe celălalt tărîm. - Mai domol, grăi fata, că, dacă e vorba, n-am decît să scot un cui din peretele ăsta de sticlă, şi se surpă curţile în capul vostru. Mi-e milă însă de tinereţele voastre şi vă sfătuiesc să nu prea staţi mult pe aici, că vă pomeniţi cu logodnicul meu şi n-are cine să vă bocească. Băiet Sărac scoase acum azima cea de cenusă din traistă şi grăi: - Soro! ia gustă din azima asta şi mai zi că nu-ţi sunt frate. Ea întinse mîna şi zidurile de sticlă se defăcură, iar după ce luă azima şi gustă din ea, simţi că e făcută cu laptele mamei sale şi o cuprinse un dor de casă încît să-i plîngi de milă. - Haideţi! zise ea grăbită, să fugim, că de ne găseşte aici, vai şi amar de capul vostru!.