Celelalte jocuri (brâul, sârba, căzăceasca, țâitura, joiana, bătuta, învârtita, ca la Breaza ș. a.) se mai amestecă, se mai schimbă după locuri. Unele sunt vijelioase, cu mișcări repezi și smâncite, cu încleștări de brațe și-nvârtejiri amețitoare, ce parc-ar da să-nchipuie o luptă, o răpire, o rupere de fugă. Un farmec deosebit au "chiotele" sau "strigătele" pe care le rostesc, în tactul jocului, cu glas trăgănat, jumătate vorbă, jumătate cântec, flăcăii cei mai deștepți din sat. Aici, la joc, își spun tare dorul și păsul inimii lor, în versuri scurte, făcute sau numai potrivite de ei, duioase și gingașe, pentr-o logodnică iubită: “Sucă-mi-te, suveicuță, Dacă știi că-mi ești drăguță; Sucă-mi-te, suveicea, Dacă știi că ești a mea; Și te sucă-ntr-un picior Dacă știi toarce fuior, Și te sucă-ntr-amândouă De știi țese pânză nouă!” glumețe și pilduitoare în pofida fetelor cari n-au rost la treabă: “Fetele dintre Vâlcele Spală iile-n ulcele, Și le-ntinde pe zăbrele, Și latră câinii la ele. Le ridică mai în sus — Latră câinii ca la urs.” înțepătoare și fără îndurare cu cele cari se țin numai de petreceri și nu-și văd de casă: “La argea nu știu să țes, La horă mă-ndes, mă-ndes!” sau: “La drăguța jucăușă Stă gunoiul după ușă; La drăguța-n joc voinică Spală oala tu, pisică!”