A fost o noapte cumplită aceea, — în istoria vieții noastre, — una din acele nopți care pregătesc moartea popoarelor bătrâne, „În ce chip când se apropie de ziuă încep a cânta cocoșii, și jigăniile temându-se să nu le apuce lumina zilei prin locuri primejdioase pentru dânsele, fug de se ascund în vizunii, într-acest chip și Caragea petrecând, ca întunericul nopții în cei cinci ani trecuți ai domniei lui slobodă hiară nesățioasă, hrăpind din țară și fățiș și curmeziș și dosiș, întru al șeselea începând a se lumina de ziuă, adică a se descoperi ale lui fapte toate, se temu nu atât de mazilie, fiindcă sorocul de șapte ani ai domniei după trataturi se împlinea, cât de capul lui, căci simțise că Poarta are socoteală a-l pierde, își chivernisi scăparea vieții pri fugă din scaun la alte curți străine cu toată familia”. și-mbătrânesc fără de vreme pe cele tinere. Ș-un noroc mare a fost că n-a străbătut mai adânc amestecul de sânge, otrăvitoarea încuscrire pe care s-au încercat împrejurările s-o puie între tinerețea curată și neștiutoare a românului, și bătrânețea ostenită, vicleană și plină de stricăciuni a celei mai putrede rămășiți din vechiul neam al grecilor. Au rămas în casele boierești, în zarva orașelor împestrițate și pururea iubitoare de prefaceri, acolo au rămas și limba, și portul, și obiceiurile subțiri ale grecilor.