Dă înainte! Spune ceea ce ai pe suflet! Adu-ți acuma și în toate zilele aminte de adevărul că bucuriile împărtășite cresc, dar durerile împărtășite scad. Ușurează-ți sufletul. - Împlinisem, preacuvioșia-ta, vârsta de treizeci și opt de ani când am rămas văduvă cu un băiat de vreo patru ani, Ion al meu, începu ea. Au trecut peste cincizeci de ani de atunci, și resimt și acum durerea de care eram cuprinsă atunci, căci răposatul fusese om de o rară bunătate. Orișicât de adâncă mi-ar fi fost durerea, ea se perdea în fața mângâierii ce mi se revărsa în suflet când mă uitam la copilul meu, care era frumușel, plin de viață și mi se părea deștept - mare minune. - Așa este! - grăi călugărul - copiii sunt sarcină, și pentru ca părinții să se simtă îndemnați a purta sarcina aceasta, bunul Dumnezeu a orânduit ca orișicare părinte să se încânte de copilul său. - Nu, părinte, nu! stărui dânsa. El era în adevăr așa cum îl vedeam eu. Mai avusesem patru copii, și nici unul nu se putea semui cu el, era în adevăr frumos, spuneau toți, și erau mulți cei ce-l știau și prinseră slăbiciune de el, căci avea obrajii rotunji și rumeni, dinți albi, părul neted peptănat, mâinile curate, îmbrăcămintea bine îngrijită și mai ales ochii vioi și fața luminată.