Mă dezmetecii brusc, ca și când aș fi căzut într-o prăpastie. „Ce-i asta?… Am înnebunit?”… Îmi ștersei degetul în blana câinelui, ca ucigașul care caută să ascundă urmele păcatului. „M-a biruit fiara”, mă gândii înfricoșat, pornind grăbit în vale, fără a îndrăzni să mă mai uit înapoi, cu pușca în mână. Copiii mă așteptau în uliță, înfrigurați de nerăbdare. — Auzi, că n-a fost turbat câinele cu care s-a bătut Hector!… E al baciului, știi, cel de pe ulița din dos… Ieri l-a adus de la munte… — Acuma l-am omorât… Acuma degeaba… Acuma… Ochii îmi erau arși de remușcări rușinoase.