Era un ceas sfânt, când sufletul se uimește mai adânc de farmecul nemărginitului și al tăcerii. Atunci mi se păru că aud trecând pe coardele simțirii mele acorduri uitate, o îngânare de note dintr’un cântec vechiu — cântecul plăcerii de a trăi. Vieața își redobândia înțelesul ei tainic, fermecător de mincinos și de dulce! Moartea îmi părea ca un gest brutal și odios al Firii. Ea mă înțelesese și-mi vorbia încet: — «Pentruce oamenii simpli și credincioși se gândesc atât de puțin la moarte și o privesc în față senini și neînfricoșați? Pentruce un Pierre Loti, un Guy de Maupassant, la gândul că odată vor muri, își înclină frunțile lor de mari visători și artiști in fața eternului «triumf al țărânei», pe când cel mai sdrențeros țăran ar ști să-ți răspundă cu o ridicare de umeri nepăsătoare, sau cu un surâs blând de martir care întrevede cerul? «Religiunea ne vorbește de o vieață viitoare; știința a sfărâmat această minciună, înlocuind-o cu un adevăr în jurul căruia totdeauna vor pluti îndoieli. De sigur știința a făcut și va face mult bine bietei omeniri: dar câte odată misiunea ei de a nimici unele din cele mai sublime iluzii ale credinței o socotesc nefolositoare și crudă.