Baronul Hurmuzachi dăduse număr fiecăruia dintre documente în șirul în care au fost copiate și-și făcuse un catalog de bilete, pe care era arătat numărul documentului, paginile manuscrisului, data documentului și un extras făcut în limba germană despre conținutul lui. După hotărârea luată de Comisie (M. Kogălniceanu, T. Rosetti, D. A. Sturdza, A. Odobescu și B. P. Hașdeu) eu trebuia să mă mărginesc a așeza documentele în șir cronologic și a traduce exact extrasul făcut de Baronul Hurmuzachi, să dau manuscrisul la tipar și să fac corecturile după manuscris. Numai documentele scrise în limba maghiară aveam să le traduc în românește. În timpul petrecut la Sibiu mă duceam deci din când în când la București, ca să pregătesc manuscrisul pentru tipar, să citim traducerile extraselor cu domnii Kogălniceanu, Sturdza și Rosetti, care știau bine nemțește, și să dau manuscrisul la tipografia Socec, care-mi trimitea apoi corecturile la Sibiu. Acum mi le trimitea la Vaț unde puteam, slavă Domnului, să lucrez în toată liniștea. Cei mai mulți dintre tovarășii de suferință, pe care i-am avut la Vaț, erau osândiți pentru duel pe câteva săptămâni; mai rar pe două-trei luni, unul singur pe un an. Pentru delicte politice am avut doi români, Ștefan Babancu de la Gazeta Transilvaniei și Ștefan Albu de la Rumanische Revue, și un slovac, parohul Andrei Roico, un antisemit.