Aproape de scăpătatul soarelui cobor dealul, îndreptându-mă către lac. În toate zilele, la această oră, merg să privesc apusul, din luntre, pe apă. Nimic nu mângâie de durerile cu cari te-au rănit trivialitățile și monotonia vieții de oraș, ca exilarea sufletului în seninele depărtări ale contemplațiunii. Când existența devine o realitate brutală și meschină, noi restrângem vieața în marginele unui vis singuratic, în care ne izolăm pentru totdeauna. Luntrașii mă așteptau, trântiți pe nisipul uscat depe malul lacului. Sunt doi: unul tânăr, cellalt bătrân. Tânărul, abia de optsprezece ani, are brațe musculoase și puternice, pentru a despica valurile cu lopețile ; bătrânul e un vestit cârmaciu de luntri; iar dintre toți trei, el pare cel mai tânăr, căci râsul său e frumos și naiv ca al unui copil. Apa e liniștită și de o melancolie blândă. Pare o apă cugetătoare, o pagină imensă, peste care soarele așterne o poezie tristă. Ne așezăm în luntre. Urnită cu puțină greutate dela mal, ea începe să lunece apoi ca o pasăre uriașe, clătinându-se pe luciul valurilor, fermecător de molatec. îmi descopăr capul, lăsându-mi părul în voia unei adieri ușoare, așa cum ni-l lăsăm sub mângâierea unor mâini de femeie. Soarele apune. Ultimele lui reflexe’se sting într'un imn de culori strălucitoare.