* * * Luntrea se legănă ușor, înaintând mereu pe luciul curat al apei. Jeraticul stelelor aprinsese cerul, înfrumusețând noaptea cu o măreție uimitoare. De peste baltă, unde se desfășurau livezi întinse și bogate, se auziau trilurile perdute ale unor fluere de cioban. Și ca niște lumini depărtate, se zăriau focurile dela stână, stingându-se treptat. Târziu răsări și luna, după un deal. Ochii lui Petre se ridicară instinctiv către ea și tresări. Brațele lui se înmuiară, iar lopata, abia atingând fața apei perdu echilibrul luntrei. — Ai obosit, Petre ? strigă moș Țudor. Treci tu la cârmă și dă-mi mie lopata. Dar el nu primi; printr’o sforțare supremă, își recâștigă puterile. Luntrea se clătina, par’că ar fi fost să se răstoarne. Luna împânzise pe apă lumina ei bălaie. — Fraților, nu mai pot, nu mai pot!.... rosti deodată Petre. Să ne’ntoarcem înapoi, dacă sunteți creștini și vă e milă de durerea fratelui vostru. Și în cuvinte tremurătoare, aci violente și adânci, aci înduioșătoare ca niște suspine, Petre mărturisi tovarășilor săi bănuiala care îl neliniștea de atâta vreme. El cerea ca să se întoarcă din drum, încredințat că femeia lui îl înșeală și în noaptea aceea. Răsăritul lunii îi exaltase presimțirea până la nebunie.