Ochii lor se întâlneau o secundă, poate nici atât. Paul se înclina mereu mai tare înainte, se lăsa mereu mai adânc, pe genunchi. Erau unele ondulații de teren care îl zguduiau, de parcă ar fi vrut să-l arunce înapoi. Primea șocul în piept și se ghemuia pe schiuri. Nu știa de câtă vreme ține cursa aceasta și nici cât va mai ține. Căzuse de multe ori, dar se ridicase imediat și pornise mai departe, simțind că dacă întârzie nu va mai avea curajul să se ridice. O lumină de amurg înnorat se stingea fără strălucire. Brazii se învăluiau în pâcla lor de seară, ca într-un fum. Nora strigă ceva din față. Părea un strigăt de ajutor, dar nu-l auzea bine: parcă ar fi venit din mari depărtări. Paul se aruncă spre dreapta și se lăsă târât câtva timp prin zăpadă. Se lovise la cot, la genunchi, dar, oricum, reușise să se oprească. Se ridică amețit, clătinându-se pe schiuri. — Ce s-a întâmplat? Nora îi arătă printre brazi lumini apropiate. — Am ajuns. Suntem la porțile Brașovului. Era pe străzile orașului, se oprea la vitrine, se lovea de trecători vedea defilând în fața lui autobuze, mașini și sănii, citea afișele de cinematograf, auzea strigându-se ziarele de seară – și totuși nu-și revenea.