Anca știa foarte bine cine e Națl, fiindcă mult s-a vorbit despre dânsul atât în ziua nunții, cât și mai în urmă, dar n-ar fi fost în stare să-l cunoască și era foarte mirată că Persida poate să stea de vorbă cu un om cum îl vedea acum pe Națl. Națl se dete un pas înapoi când se pomeni fără de veste în fața Persidei, care se uita cu ochi mirați la dânsul. Îi era greu, și-i părea bine, și-i venea să fugă, și-l năpădeau lacrimile. — Ei comedie! vezi d-ta comedie! zise el în nemțește, râzând cu toată fața lui cea atât de schimbată. — Te-am văzut, grăi dânsa tot în nemțește, și te-am cunoscut de departe! — Și eu te-aș fi cunoscut dacă te-aș fi văzut, oricât de departe ai fi fost. Apoi nu mai știau ce să zică și rămaseră uitându-se ea la dânsul, și el în pământ. Doamne! de ce nu erau singuri! Acum știa și dânsa de ce n-a trecut el pe sub fereastră, și se uita la părul lui, care parcă atât de bine îi ședea așa încâlcit cum era, și la hainele lui, care parcă nu mai erau soioase. — Rămâi acum aici? întrebă ea.