De ce?… Marco… Tresării, bolborosind: — Știi, deci, că mă cheamă Marco? — Am auzit strigându-te astfel… Sforțându-mă, izbutii s-o privesc în față și s-o întreb: — Dar pe tine cum te cheamă? Îmi răspunse, simplu: — Sacagița. Simții un cuțit în inimă. Îi întorsei spatele și fugii ca să plâng. Va să zică, ea se împăca liniștită cu cumplita poreclă de sacagiță! Cu acest nume era chemat cel mai frumos tovarăș din copilăria mea! — Și ce-i cu asta? îmi spuse a doua zi, după ce îi mărturisisem revolta, scârba mea. Ce-i cu asta? Ești ceea ce ești… Apoi, îmblânzindu-și glasul: — …Sunt, oare, pentru tine, o sacagiță? Pentru mine!… Oh! pentru mine!… Nu! Nu! Smulsei o șipcă din gard, mă strecurai prin spărtură și o strivii în brațe. Avea carnea tare ca piatra. Un parfum necunoscut până atunci – parfumul cărnii iubite – îmi pătrunse în sânge. Era ca mireasma unui fruct exotic pe care-l guști întâia dată. O părăsii îndată și trecui în curtea noastră. De-acolo, ne-am privit cinstit în ochi. Ai ei erau mari, deschiși și, ai fi putut spune, mirați. Fața ei, împietrită, liniștită, golită de orice emoție. Eu… eu abia îmi trăgeam sufletul. În jurul nostru pustiu.