Eu rămăsesem om mărunt, iară el se făcuse de tot înalt, lat în umeri, cu obrajii plini și rumeni, om de o rară frumuseță. Nu mai era însă șvab, cum mi 1-aș fi închipuit eu, ci parcă un pui de gentri de prin Cumania. N-avuse bătrânul Wieser de gând să facă domn din el, dar tot domn a ieșit, băiet de bani gata, care-și petrecea zilele și câteodată și nopțile după plac, în vreme ce tatăl său alerga-n treburi, cum era deprins din tinerețele lui. Și adecă de ce nu? Atâta băiat avea și el și se simțea mângâiat în sufletul lui când îl vedea în rând cu domnișorii, ba mai și mai decât mulți dintre dânșii. Munca vieții lui n-ar fi avut, la urma urmelor, nici un rost dacă n-ar fi fost cine să se bucure de roadele ei. Era apoi și firească slăbiciunea pe care o avea bătrânul pentru feciorul său, că-ți râdeau ochii când te uitai la el, dar tot mai rămăsese și ceva nemțesc în ființa lui. În timpul pe care 1-am petrecut în gimnaziu, Sepi era băiet cu deosebire duios, care plângea pentru toate nimicurile și lua parte la durerile tuturora. Acum duioșia aceasta ieșea la iveală cu atât mai vârtos cu cât nu se potrivea cu vigoarea lui trupească.