— Iubita mea, tu ești lângă mine. — Te legăn, ca s-adormi. — Iubita mea, a ta e mâna pe care o sărut și nu mă satur? — Te mângâi, ca să nu visezi de rău. — Iubita mea, fânul și-a plecat florile cu mirosurile lor pe fața mea, ori vântul ți-a adiat inelele ușurele ale părului tău? — Mă plecai spre tine; credeam că dormi; voiam să te sărut. — Iubita mea, tu, când vorbești, îmi cânți; când mă atingi, tresar, și când tresar, simt o căldură fericită care se revarsă în mine; tu, când mă privești, îmi luminezi mintea și-mi aprinzi inima; tu, când mă cerți, mă mângâi; tu, când mă săruți, mă faci să cred în vise. Iubita mea, vorbește-mi, dă-mi mâna, privește-mă, ceartă-mă și sărută-mă totdeauna. — Adormi, adormi, căci până ce voi avea sânge cald în buzele mele și lumini vii în ochii mei, ochii și buzele sunt ale tale. Așa de puternică fu această închipuire și eu așa de lacom și de prost! Pentru ce dorii să-i strâng mâna moale și să-i sorb buzele ei atât de bune? De ce mi se stinse închipuirea de o clipă? Și m-am trezit cu iarbă-n mâini și cu pământ pe buze.