El, ridicând tonul și mai sus: — Ce, și pe dumneata?.. Când vine, mă-nțelegi, un guvern ca bandiții, fiindcă n-are cine să-l oprească de a lovi în tot ce e mai scump, pentru care nu mai există nici o apărare, fiindcă tăcem toți, și eu și dumneata și dumnealor (arată pe cei dela mesele apropiate) ca niște lași, fără nimica sacru, mă-nțelegi! firește că are să-și bată joc de poporul întreg... A! dar nu mai merge! Poți dumneatale, mă-nțelegi, să zâmbești și să ridici din umeri parc-ai fi străin, nu... — Da nu ridic din umeri, domnule! nu zâmbesc, domnule! mă iartă! — Țal! strigă omul foarte supărat... Chelnerul n-aude. — Țal!! — Lasă, zic, plătesc eu... — Mersi! Las-că avem și noi cu ce plăti atâta lucru!.. Nu ne-a jupuit până acum de tot, guvernul bandiților d-v.! — Al meu? guvernul meu?.. — Las-că știm noi... Țal! surdule! Plătește și pleacă foarte necăjit. Nu mai vin gazetele... N-apuc să-mi aduc aminte de gazete, și iată o altă cunoștință se apropie și-mi cere să-i permit a sta lângă mine. — Ei? — Ei? repet eu. — Îți place ce fac mizerabilii? — Care mizerabili? — Ei, care mizerabili! derbedeii! bandiții, care socotesc, că, dacă se strâng două trei sute, beți, gata pe scandal... Oameni desperați, domnule, cari pentru un pisoi omoară pe tat-său... Dar astădată li s-a-nfundat... Auzi dumneata!..