Dacii simt că îndărătul acestor minunate întărituri e oastea romană care înaintează, și cea din urmă speranță se duce cu cele din urmă săgeți. Porțile și zidurile prind să se clatine de izbiturile berbecilor: sună ora pieirii. Vitejii apărători sunt biruiți, dar nu supuși. Zoriți, de pretutindeni dau foc cetății, scumpei lor cetăți pierdute; ș-acum, sub steagurile ei de flăcări în luptă pentru biruința morții — parte se azvârl cu piepturile desfăcute, în sulițele năvălitorilor, alții aleargă în mijlocul pieței, unde, în jurul unui vas mare plin cu otravă, duhul lui Zamolxis îi cheamă și-i adapă cu băutura vieții celei de veci, Decebal, c-o frântură de oaste, părăsise cetatea și se întărise mai înlăuntrul munților, pe-o înălțime apărată de stânci; dar când văzu că și aci e descoperit și din toate părțile împresurat de legionarii lui Traian, își sprijini spada cu mânerul în pământ și, desfăcându-și haina în dreptul inimii, mai privi o dată spre cuibul lui în flăcări și se lăsă cu toată greutatea trupului în fierul ascuțit. Moartea regelui încheie istoria neamului dac. Fruntașii care mai rămân în viață, își răscumpără zilele cu bogățiile cetății. Capul lui Decebal e adus înaintea lui Traian. Lung îl privește împăratul, și mult stă pe gânduri, ca și cum ar căta să pătrundă tot înțelesul adânc și mișcător al atâtui zbucium, din ochii aceștia liniștiți, ce par a-și fi întors luminile spre o altă viață.