Ar fi voit ca să-i zică să se ducă în podul casei unde era mai bine ascuns, dar n-o ierta firea când știa că de atâtea săptămâni n-a odihnit în culcuș moale. Nu-i rămânea decât să-l păzească. Ea se așeză pe scaunul de pe care se ridicase el și rămase nemișcată și stăpânindu-și oarecum răsuflarea, ca nu cumva să-i turbure somnul. De unde putea să știe dacă nu acesta e cel din urmă somn al lui? Zolit cum era, adormi îndată ce-și puse capul pe perină, și nu e singurătate mai grea decât cea petrecută priveghind la căpătâiul celui ce doarme dus: ți-e parcă nu mai știi dacă stai treaz, ori visezi și tu cu el. Era peste putință ca Ana să stea așa până dimineață. Iasă că-i era urât și o treceau fiori reci când se gândea câte se pot întâmpla până în zori de zi, dar ea-și făcea mustrări pentru că n-a făcut ceea ce atât de tare se hotărâse a face și 1-a primit în casă, a rămas cu el, ba mai stătea și acum. În cele din urmă se ridică hotărâtă, își luă hainele de pe lada de la picioarele patului, se îmbrăcă tiptil, apoi tot tiptil ieși din casă în tindă și din tindă în curte.