Pe Pâpay l-a aflat bine. La 23 octombre se arată că fugarii ruși pradă și pe acolo. Domnul pleacă, și Mikes e greu bolnav. Vodă nu s-a supărat pe el, că nu-l ascultă. Apoi la 15 mart 1740 se descrie iarna grea, începută încă de la 18 octombre. „Scumpete și lipsă”; luptă pentru pîne; preț mare al lemnelor; plictiseală, neprietenie; nici o poftire la prînz, și doar Mikes, crescut în Iași, cunoaște pe cutare boier încă de copil! Nici o convorbire despre domn cu străinii; se tem. La 22 mai, scriitorul ungur arată că, „de o lună“, Constantin Vodă a plecat la Craiova să reocupe Oltenia, căpătată de turci prin pace. Peste puțin va merge cu Zay la Rodosto, adăpostul turcesc al cauzei naționale pierdute. Pâpay a murit în „acest oraș scorțos”: „și-a sfîrșit pribegia“. Mai sînt în țară doar sași și un franciscan din Ciuc, care a trebuit să se îmbrace românește pentru că turcii 11 netezeau cu ciubucul pe față. Să ne întoarcem cu treizeci de ani în urmă. Pe cînd Mikes, Pekri și ceilalți pribegi se bucurau încă de găzduirea vechiului domn moldovenesc Nicolae Mavrocordat, care, „datu-li-au cărți de volnicie, și lor și oamenilor lor, să fie slobozi de toate supărările și, orice fel de trai ar face în țară, să n-aibă nime, despre vameși, nici despre pîrcălabi, nici o nevoie, pînă cînd Dumnezeu îi va scoate iarăși la moșiile lor” –, polonul, voevod de Chiev, Potocki pregătea o năvălire în Moldova, pentru a putea ajunge la regele Suediei, Carol al XII-lea, pe atunci așezat în margenea Benderului, în așteptarea răzbunării, pe care o dorea așa de mult, împotriva țarului învingător.