Căruțașul se încercă să-l scoale, chemă în ajutor un drumeț, ușură căruța de o greutate — dar nimic. Animalul trebuia să se odihnească, să-și recâștige puterile. închidea ochii și suferia toate loviturile biciului. Trecătorii se opriau curioși și râzând ; gardistul înjură. Negustorii cari așteptau marfa opriau ceva din plata căruțașului, pentru că n’a venit la timp. Și nu rareori am văzut pe bietul umilit ștergându-și lacrămile cu dosul mânei. Duminica bea, da calului fân mai mult, petreceau amândoi. Săracii pot câte odată să uite, să se creadă fericiți... * * * Într’o zi de iarnă mă gândiam la căruțaș : nu-l mai văzusem de mult. Eră poate bolnav într’un spital sau dus aiurea — nu știam nimic. Alți umiliți treceau pe sub fereastra mea ; pe cei fericiți nu-i luam în seamă. Ei n’au nimic interesant și atrăgător. Dar pe când mă lăsam în voia gândurilor, un cortej funebru venia încet și trist. Eră o căruță veche, cu un coșciug intr’însa, trasă de un cal slab și bătrân. înainte un popă; in urmă două femei cernite și un copil. Recunoscui calul... Mergea liniștit și ușor, ducându-și stăpânul la groapă.