Și d-ar fi rămas vorba numai pe condica civilă… dar cum era să calce el legile bisericești? Toată săptămînă, dimineața, seara și peste zi, la masă și la cursurile universitare, același gînd. — E imposibil!… Mă mir cum nu am înțeles… Imposibil… Sîmbătă, pe la ora 6, văzui vechea noastră trăsură, în ea, unchiul meu, alături, Irinel. Privind de pe treptele pridvorului la părul alb și la buclele blonde, rîsei, abia stăpînindu-mi lacrimile: — Imposibil! Irinel sări ușor din trăsură, se apropie de mine. Era veselă. Ne sărutarăm. Să mă credeți: mi se păruse că sărut în aer. — Dar ce ai, Iorgule? Ești așa de palid! Ai slăbii, or mi se pare mie? Înainte de a-i răspunde ceva, unchiu-meu se grăbi, se grăbi: — Nu știu ce are Iorgu… mi se pare că e bolnav și nu vrea să spuie… O! o! nu știi ce am, unchiule? Nu știi ce am? Ți se pare că sînt bolnav? Nu vreau eu să spui? Și d-ta spui ce ai? Sfînt om… dar d-o ipocrizie… Credea că nu-l înțelesesem. Lui Irinel îi răspunsei încet: — N-am nimic, Irinel… Dar tu ești bine? D-aci înainte, un an de melancolie. De ce v-aș spune că slăbeam, că îngălbeneam, că răceam cam des și, cu o plăcere ascunsă, exageram o mică tuse cînd mă plimbam cu Irinel?