Era băiat leneș, dar deștept și parcă prea vioi pentru un șvab ca dânsul. În catalogul casei era trecut sub numele de Wieser Ioszef, dar acasă, la St. Ana, îi ziceau Sepl, iară noi făcuserăm din Sepl, Sepi. Gavra, unul dintre colegii și bunii mei prieteni, care era de la Cumlăuș, îl știa bine încă de acasă, și chiar în prima clasă gimnazială ștrengăriserăm toți trei împreună, umblând hoinari, mai prin păduricea orașului, mai pe la morminți, mai prin zăvoiul de pe malul Mureșului. Neamț de baștină și crescut alăturea cu românii de la Cumlăuș, el ținea mai mult cu noi decât cu băieții de domni și vorbea mai bucuros românește decât în limba maghiară, pe care o rostea foarte prost. Deși ne potriveam însă și la fire, și la apucături, nu eram deopotrivă la stare, căci tatăl său era om bogat și nu mai avea afară de dânsul decât o fată, Rezl. El s-a dat dar încetul cu încetul cu băieți mai de seama lui, și prin clasa a treia eram, ce-i drept, tot prieteni, dar nu mai umblam pe aceleași căi. În clasa a patra el purta atilă, nădragi strâmți și cizme de Cordovan, iar în clasa a cincea n-a mai urmat.