Se simțea încă de atunci că se apropie ceasul pentru independența românilor din Principate și ca o consecință mai depărtată unirea neamului. Un emigrat, francez, Salaberry, ni dă prețioase știri despre Oltenia supt ocupația austriacă în 1791[1]. Venind pe la Cerneți, e dus de un caporal de jandarmi austriac la un boier, pe al cărui argat călăuzul îl snopește în bătaie; a doua zi boierul însuși spune că, „după felul brusc cum sosiseră, i-au luat drept ofițeri germani iar, de ar fi știut că erau străini, li-ar fi oferit odaia sa însăși”; îndată se aduce cafea, dulceață, țuică, și se dau pui fripți pe cale; cînd oaspetele întinde soției boierului, îmbrăcată după moda orientală, cu bufuri de muselină la sîn, mîna, ea o duce la inimă: „recunosc”, spune călătorul, „că felul ei de a saluta era mai nobil și mai afectuos ca al mieu”. Pe drumul rău, unde trăsura se cerea necontenit sprijinită, pretutindeni ajută bucuros „bunii români”, „bieții români”, din satele mărginașe, scutite pentru aceea de dări. Nu primesc nici o plată, și pînă și bătrînul zdrobit de vrîstă vrea să aducă și el un folos. În bordeie afumate, lumea se culcă pe zdrențe, adesea flămîndă. Și Salaberry îi compătimește cu atît mai mult cu cît la acești oameni năcăjiți recunoaște toga romană și sandalele de la curtea lui August.