Mă iartă! Am scăpat vorba și n-am grăit-o dinadins, ca să mă plâng. După ce mi-ai dat însă răspunsul, se cuvine să-ți mărturisesc că așa e cum ai zis. Trăiesc aici în această lume strâmtă; mă supără, în adevăr mă mâhnesc cei în viață. Prea se ceartă maicile între ele - urmă rostind vorbele mai pe șoptite - și se ceartă și cu mine când fac, din păcate, încercarea de a le împăca. Călugărul râse cu hohote înăbușite. - Sunt, maică, certărețe - grăi dânsul - dar tot așa erau și mai-nainte, și nu numai ele sunt certărețe. Totdeauna și pretutindeni sunt porniți oamenii spre încăierare și se gâlcevesc mereu, precum în bătaia vântului fâșie frunzele și freamătă codrul. Ceea ce ne face nesuferită sarcina vieții nu e însă nici mulțimea anilor trăiți, nici supărările ce [ne] fac alții, urmă el potolit. Îndeosebi, nouă bătrânilor ni se desfășură viața sufletească mai ales aducându-ne aminte cele de mult trecute. Dacă fericită ni-a fost copilăria și de bucurii curate am avut parte în timpul tinerețelor, inima mereu ni se înveselește și viața ni-e dar din mila Domnului, iar dacă lipsită de soare ne-a fost copilăria și în zbuciumări ne-am trăit tinerețele, viața ni-e canon de pocăință.