Era în același salon arhitectul Reșovschi, tovarășul inginerului Moțoiu, un cunoscut al meu. Erau alți doi frați von Engelbrechten, ba era chiar și bătrânul lor tată, un moșneag trecut acum de 83 de ani, om de o rară frumusețe, înalt, chipeș, cu o lungă și bine îngrijită barbă, acum mai mult galbenă decât albă, cu ochii plini de lumina bătrânețelor și cu un zâmbet totdeauna senin pe buze, cam paralizat de un picior, dar cu un suflet de o rară bogăție și limpede la cap. Îi făcusem cunoștința în salonul răposatului Dimitrie Sturdza, cu care avea legături intime. Stând în urmă, la Sinaia, de vorbă cu Regele Carol I, care îi cerea sfatul în toate chestiunile economice de oarecare importanță, am spus că lucrez la o monografie asupra stării economice a României. «Să vorbești neapărat cu Engelbrechten mai înainte de a fi publicat lucrarea - mi-a zis răposatul. Nimeni nu e asupra stărilor noastre economice atât de bine dumirit ca el.» De atunci ne-am întâlnit des, din ce în ce mai des, și unele din cele mai plăcute ore ale vieții mele le-am petrecut stând de vorbă cu el. Primul rezultat al acestor ore plăcute a fost că nu mi-am publicat monografia.