Se observă în lumea boierească lipsa cadourilor domnești. Mai mult îi place însă călătoarei de doamnă, care, deși bunică, „e încă foarte frumoasă; are grație și maniere plăcute”, e plină de „bunătate înnăscută”; vorbește cu farmec în limba franceză, „și literatura noastră nu-i e necunoscută“. Ea așază pe vizitatoare lîngă dînsa, pe divan, și acesteia i se pare că ar fi „la o curte din Europa”. Doar fetele din casă dacă, mirîndu-se de rochiile străinei, le și pipăie. Lumea-i pare obosită, strivită de robie. Leneși ca oamenii de sud, triști ca acei din nord. Nici o față veselă, nici un rîs pe stradă. Se hrănesc insuficient, din usturoi (sic), pepeni, fructe crude, pîne grea. Negoțul îl au în mîini greci și nemți ambulanți, evrei, „cari strîng mulți bani, dar cari sînt așa de răspingători, de nu-ți vine să cumperi de la dînșii”. Împărțiți în trei clase, cu bărbi după rang, boierii, în sujbă pe un an, se închină unii altora, cu sărutări de mini și de poale, iar toți, lui vodă. Femeile sînt „foarte plăcute; de înfățișare drăguță (avenantes) ca italiencele, dar nu poate fi vorba la ele de o adevărată creștere”. „Obiceiuri italiene”: somn după amiazi, plimbare „la o vălcea unde e chioșcul doamnei”, ori la Copou, între stejari, „unde Domnul a pregătit un plăcut loc de întîlnire în margenea unui izvor”.