Chiar lui îi părea ciudat că, numai după șase luni, în suflet i se așternuse un văl peste amintirea Puicii. Și, ca să-și ierte aceasta, punea tăria lui în socoteala afacerilor: „Vezi, își zicea, ce mare lucru-i să te poți lua cu ceva, cu slujba, cu oamenii… Pe când nevasta…” În aceeași vreme simți o bucurie ascunsă când se vedea atât de neînfrânt în lupta cu necazurile vieței. Omătul se așternea moale; încetul cu încetul viața dimprejurul căsuței se stingea, nu se mai auzea huruitul trăsurilor pe bolovanii uliței, nici pașii trecătorilor, numai câteodată huruitul trenurilor tăia aerul cu un freamăt de mânie. Măria își așezase un scaun la fereastă și nu uita să iscodească casa arhivarului; dacă, din întâmplare, zărea pe Puiu la fereastră, se grăbea să spună bărbatului, tocmai când se așezau la masă: — Azi am văzut pe Puiu. Într-o zi Dumitru o privi cu ciudă și-i zise răspicat: — Mai lasă-mă cu Puiu tău; am eu de-ajunse gânduri. De atunci femeia își înghițea cuvintele, de câte ori, uitând, începea să spuie. Pe urmă se deprinse și nu mai vorbeau nimic: mâncau față în față ca doi străini. La cimitir nu se mai gândise să se ducă. Lădița era ca și mormântul Puicii.