- De ce trebuie să pleci?! Ce s-a întâmplat?! întrebă el cam cu jumătate gură. La aceste întrebări nu i se putea da răspuns. - Grăbește, ca trăsura să fie cât mai curând gata - îi zise bătrânul -, iar după plecarea mea, fii cu ochii în patru, ca toate să meargă bine. Bughea a grăbit, dar, greu jignit, s-a mai uitat o dată înapoi, șoptind printre dinți: „Asta n-am să ți-o iert! ” II Vârlan n-a făcut degeaba călătoria la Paris: trebuia să fie cineva acolo, ca să ieie dispozițiuni pentru aducerea în țară a rămășițelor pământești. Știa acum și Bughea ce s-a-ntâmplat, dar se simțea cu atât mai jignit și nici nu avea cuvinte de a nu-și da pe față legitima indignațiune, căci de aici înainte bătrânul nu mai avea în gândul lui nici un rost pe moșie și putea să-și caute de drum. Stăpânirea trecea la cocoană și la rudele băietului, și foarte ușor i se putea întâmpla să nu mai aibă, așa, de pomană, întreținerea și cinci sute de lei pe lună. Deocamdată însă lucrurile n-au venit tocmai așa. Era, ce-i drept, la mijloc o avere, care aducea un venit de peste trei sute de mii de lei pe an, și dădeau năvală atât rudele băiatului, cât și frații cocoanei, căci le venea și lor apa la moară dacă se întâmpla ca băiatul să moară.