— Rochia de fulard?... A care-mi place mie?... — Dar știi de ce să mă gătesc? — Firește că da. Ea tresări. Eu continuai, ștergându-mi o gheată cu batista. — Firește că știu... Nu este azi sărbătoare mare? — Ah! îmi răspunse ea trântindu-mi mâna de care mă ținea, nu știi nimic! Ce om indiferent și nepriceput ești! Indiferent? Înțelesesem tot din privirea și emoțiunea ei și cu o liniște care, desigur, nu era a mea, mă plecai și-mi ștersei și cealaltă gheată. — Bătrânul a venit, a venit, Irinel... Era albă. Buza de jos îi tremura. Lumina ochilor i se întunecase. — Bătrânul a venit... Irinel... Ei, și?... O să dejuneze cu noi?... Atât mai bine... O să fim mai mulți la masă... Eu vorbeam?... Nu eram decât eu și ea în grădină... — Bătrânul a venit, a venit! îmi răspunse ea, acoperindu-și ochii cu amândouă mâinile. Bătrânul a venit, pentru ca cineva să se ducă din casa asta!... El are... Irinel începu să plângă. — Ce are?... — Un băiat, inginer... — Inginer? A învățat ingineria?... — Da, a învățat ingineria! răspunse furios Irinel. Da... a învățat in-gi-ne-ria, și cineva o să se ducă din casa asta! O văzui cum se opri în pragul portiței, cum s-aplecă ușurel și, luându-și poala curată a rochiei, își șterse obrajii de lacrimi.