Știu că ai, de aceea nu pot să mă supăr pe tine. El îi sărută mâna, și timp îndelungat ei steteră tăcuți și fericiți. — Ei, spune-mi acum, grăi dânsa în cele din urmă glumind, unde ai fost și ce prostii ai făcut? — La dracu am fost, răspunse el mânios. M-am întâlnit cu Burdea. Persida, atinsă neplăcut, tresări și se depărtă puțin de el. — I-ai spus? întrebă ea îngrijorată. — Nu! zise el. I-am spus numai că ești și tu aici. Ah! ce n-ar fi dat Persida să nu-i fi spus nici atât. Se temea de ochii scrutători ai acelui om, de gura lui cea rea și îi era nesuferit gândul că mai curând ori mai târziu ar putea să se întâlnească cu el. Nici n-a trecut mult până ce s-a întâlnit. Burdea a așteptat o zi, două ca Națl să vie să-l ia; văzând apoi că Națl nu vine, s-a pus să-l caute. Era după-prânz și Persida ședea, ca de obicei, cu lucrul de mână la fereastră, când servitoarea a venit să-i spună că un domn, care se numește Burdea, dorește s-o vadă. — Să-i spui că nu sunt acasă, grăi Persida strâmtorată. — I-am spus, zise servitoarea, că ești acasă.