Nu era tocmai așa. În adevăr, redactorul răspunzător de atunci al Tribunei primise răspunderea pentru articolul «incriminat», ba se declarase chiar autor și procesul nu fusese pornit contra mea. Se știa însă că în adevăr eu scrisesem articolul și mai ales adversarii români ai Tribunei o spuneau aceasta cu multă stăruință. Ținând deci seamă de efectele morale ale procesului, noi amândoi, adică nu numai eu, ci și soția mea, nu puteam să ne împăcăm cu gândul ca altul să sufere pedeapsa pentru fapta săvârșită de mine. M-am dus dar la judecătorul de instrucție și am mărturisit că eu sunt autorul articolului incriminat. Am făcut aceasta cu toate că tovarășii mei de luptă mă rugau să n-o fac, căci fără mine Tribuna n-o să poată merge înainte, am făcut-o cu toate că comitetul societății care edita Tribuna a declarat că n-o să-mi poată plăti onorariul pe timpul cât voi sta în temniță. Domnul Kovâcs, deși maghiar neaoș, era viu atins de lămuririle ce i-am dat și m-a încredințat că se simte dator a priveghea ca nimeni să nu supere familia mea în timpul pe care va fi nevoită să-l petreacă la Vaț. Mai era apoi și că domnul Kovâcs nu putea să uite că la 13 August 1849 oștirile maghiare au capitulat la Șiria în fața generalului rusesc Paschievici.