Dar îți dăm dispensă specială pentru astă seară. Vii cu noi doamnă Rey? — Nu. Mă tem că e prea rece spre lac, la ora asta. Coboară amândoi aleea ce duce de la poarta pensiunii spre mal. Au tăcut brusc, de îndată ce au trecut de pragul holului în curte, surprinși de noaptea vastă, pe care nu o bănuiau dinăuntru. Abia se văd, dar se știu unul lângă altul, după zgomotul sandalelor în pietriș. Pe măsură ce se apropie de lac, noaptea devine mai puțin compactă, luminată parcă de luminile interioare ale apei, lumini ce coboară de la verde la albastru. Jos de-a lungul țărmului este o înfiorare ce nu se știe bine de unde vine, din foșnetul pădurii, din bătaia valului în mal, calmă ca un puls, din somnul plantelor din jur, din legănatul unei bărci ce s-a desprins de ponton. Doamna Bonneau s-a rezemat de Ștefan Valeriu. Nu e mâna care cedează și se pierde: dimpotrivă, o mână fermă, sigură de ea, lipsită de senzualitate. — Doamnă Bonneau, vroiam să vă spun că sunteți foarte frumoasă. — Și foarte bătrână. — Poate. Dar foarte frumoasă mai ales. Lungă tăcere. — Ei și pe urmă? — Pe urmă nimic. Asta e tot.