— El intră-n Moldova prin strâmtoarea Oituzului; răzbate anevoie, căci drumurile sunt astupate. Și-i vreme de iarnă și de nicăieri nu s-aude un glas, nu se zărește un fum. Tăcere și neclintire ca într-o țară din basme. Săptămâni întregi orbecăiește astfel înviforatul crai în fruntea celor patruzeci de mii de oșteni, care, și după socotelile lui Petru Aron, sunt mai mult decât trebuie pentru deplina îngenunchere a Moldovei. Cu urlete adânci, viscolul spulberă și duce de colo-colo orbitoarele valuri de zăpadă, și-n mânia lui pare că însuși sufletul țării strigă, amenință, lovește, -pare că luptă oastea nevăzută a lui Ștefan. Nici în Trotuș, nici în Bacău, nici în Roman nu se pomenește țipenie de om. Pe la jumătatea lui decembrie (1467) năvălitorii tăbărăsc la târgul Baia, de unde nu mai au decât o palmă de loc până la Suceava. Regele își vede biruința la o întindere de mână, și nici nu vrea să asculte pe solii de pace trimiși de Ștefan. Dar, mai către seară, pe când stau sfetnicii în jurul craiului și pun la cale soarta Moldovei, vine o școală și-i vestește că pădurea de lângă Baia geme de oaste, și-n luncă, pe șleaul Sucevei, curg șirurile de călăreți și nu se mai isprăvesc.