Să nu dea Dumnezeu omului cât poate răbda. Cu Dimitrie Cantemir în Moldova și cu Ștefan Cantacuziono în Muntenia se încheie șirul domnilor pământeni. De aci-ncolo sultanul trimite de-a dreptul pe cine vrea el, fără să mai întrebe pe boieri, fără să mai ție socoteală de datinile țării, ori de glasul vechilor așezări. Se va amesteca din când în când și câte un român printre atâția greci, dar nu se va cunoaște dintre ei. Lucrurile s-au petrecut așa, că nici măcar nu s-a simțit zdruncinul schimbării. Dimitrie Cantemir domnise numai șase luni. Frica de turci l-a gonit în Rusia de unde n-avea să se mai întoarcă și unde bucuros și-ar fi dus și țara de i-ar fi stat în mână. Vremile de mai târziu au dat scriitorului slava, de care domnul nu s-a putut învrednici. Ștefan Cantacuzino se lăcomise la tronul lui Brâncoveanu, mai mult de patima banilor decât de mila și dragostea țării. „N-au rămas episcop, rostește glasul vremilor, n-au rămas egumen, călugăr, neguțător, boieri mari și mici, care să nu fie de dânsul jăfuiți și prădați”. Când, bănuit de legături ascunse cu nemții, e prins de turci, e prins de turci, dus și ucis la Țarigrad și el împreună cu tatăl său Constantin (26 mai 1716, toată țara vede în această pedeapsă o răsplată de sus, pentru cel ce-a uneltit pieirea Brâncovenilor.