Cum ar fi știut ea să dea o lecție stângaciului și sfiosului acesta, care nu știa să privească decât peisajele ?... Dar chipul unei fete nu e cel mai frumos peisaj?... În sfârșit, fata s’a hotărît să aibă ea îndrăzneala, care lipsia băiatului — nu-i mai ziceți pictorul. Și ea s’a gândit în neliniștea câtorva nopți: când voiu fi odată singură acasă, am să-i scriu să treacă pe la mine ; îl voiu chema dela fereastră... El va veni, eu mă voiu aruncă în brațele lui, îi voiu spune cât îl iubesc, cât doresc să-l fac de fericit — și fără îndoială, el va ști să se-folosească de clipa aceea ... Apoi părinții află, fac o săptămână pe supărații și în sfârșit, se învoesc și... celelalte. Iată-i fericiți... duși aiurea pe malul unei mări... El lucrează la un tablou ; ea, cu fiecare sărutare, îi dă și o scânteie de geniu ... O ! visuri !... Fata e singură acasă : părinții sunt duși la țară; slugile au plecat să se plimbe ... E o zi de sărbătoare ; mai nimeni pe stradă... Îl zărește... Vine încet... par’că ar vrea să se întoarcă... ah ! ce timid !... se apropie... e roșu... privește în pământ... îi tremură picioarele ... Ea îl chiamă... El a auzit, s’a făcut mai roșu, s’a împiedicat de o piatră, a trecut înainte ... În urma lui s’a închis cu sgomot o fereastră ... A mai trecut pe acolo băiatul — ziceți-i dobitocul!