Aici n-au fost conflicte îndelungate între o formă și cealaltă a vieții religioase, și conflictul nu s-a terminat, ca în Țara Românească, prin biruința unui element străin asupra celuilalt element străin, ci, de la început, un element național, trecînd prin mănăstirile sîrbești și învingînd stăruințile de mitropolie grecească, s-a impus în fruntea vieții culturale a principatului, – ceea ce este un fapt de cea mai mare însemnătate. Moldova pe care ar fi găsit-o călătorul – și vom întîlni îndată unul, în epoca vecină cu veacul al XIV-lea, – în zilele lui Alexandru cel Bun are o situație mult mai sigură decît Țara Românească. La răsărit era Polonia, care trecea printr-o criză, într-un moment cînd regatul se unea cu Lituania, cînd Iagelonul păgîn, rămas mare cneaz lituan, devenea prin căsătoria cu Hedviga, moștenitoarea Poloniei, rege polon, cînd un membru din familia rămasăi lituaniană față de alții din cea polonă încearcă disensiuni, cînd se agită neastîmpărata nobleță feudală, așa că foarte adeseori, o dată și în secolul al XIV-lea,, polonii au fost bătuți, cînd întrau în Moldova, – căci cea dintîi răsturnare de copaci asupra polonilor nu este cea de la Dumbrava Roșie, cît aceasta, clin a doua jumătate a veacului al XIV-lea.