Cum intră, o înconjură toți trei musafirii; d. Lefter o ia de pept: — Unde mi-e jacheta? — Care jaghetă? — Jacheta a cenușie... — Care jaghetă cenușie? — Jacheta cu biletele... — Care belete, boiarule? — Te faci că nu știi, gașperiță! — Sa ma trasnească Dumnezeu! sa hie al dracului! — Mai bine, spune drept, zice d. Turtureanu. — Dacă spui, ai bacșiș bun, adaugă d. căpitan Pandele. — Ce sa spuie boiarule! zice bătrâna apilpisită: ce sa spuie? vai de pacatele noastre, daca nu știe... auzi colo! ce sa spuie? — Taci tu! zbiară d. Turtureanu și-i dă brânci babei cât colo în săliță. Baba își face cruci, iar copila tremură ca varga lângă vatră, unde prunele sfârâie tare-n cratiță. — Sa n-aibă parte!... dă să zică Țâca. — N-ai fost tu, o-ntrerupe d. Lefter, în strada Pacienții numărul 13, la madam Popescu, madam Lefter Popescu, o damă-naltă, subțirică, frumoasă, oacheșă, casele ale verzi cu geamlâc, care are o aluniță cu păr d-asupra sprâncenii din stânga și se poartă legată la cap cu roșu? — Ba, am fost. — Atunci, de ce minți? — Ba, nu minț, boiarule; am fost. Ei? — Nu ți-a dat pe zece farfurii, că n-ai vrut să dai o duzină-ntreagă, cu chenar conabiu lat pe muche și altul pembe îngust pe buză, o jachetă cenușie?