Acestea se petrec în vara anului 1469. Pe toamnă, după sfințirea Mânăstirii Putna, gândul lui Ștefan se-ndreaptă spre țara lui Mircea. Acolo e domn Radu cel Frumos, omul turcilor, și dușman moldovenilor, de când i-au luat Chilia. Îndărătul lui însă stă dușmanul cel mare. Petru voievodul Moldovei, a lovi pe Radu e a se apăra. Iarna întinse peste ape podurile ei de gheață și, pe la sfârșitul lui februarie, Brăila, comoara țării surori, era în flăcări. Radu, cu tot îndemnul și ajutorul turcilor, nu se bizui să iasă voinicește-naintea lui Ștefan. Ci, dibuind drumuri piezișe, urzi cu cei mișei pieirea viteazului. Ștefan simți mreaja, și o lasă întinsă. Din tabăra de la Vaslui unde-și ținea curtenii gata, pândea toate mișcările vicleanului și, când îl văzu că-și urnește oastea spre hotarul Moldovei, întunecat se ridică înaintea sfetnicilor săi: „Cu cine dintre voi a tocmit vrăjmașul pieirea țării voastre?” Trei boieri și-au pus ochii în pământ sub căutătura strașnică a domnului: Negrilă, Isaia și Alexa Stolnicul. Paloșul gealatului a venit cu o adevărată mântuire, pe lângă pedeapsa acelei priviri cumplite. Și cum înainta Radu, voios, ca la o ispravă de-a gata, iată că la Soci, în ținutul Bacăului, îl întâmpină oastea moldovenilor, ieșită pe neașteptate de după o perdea de codru.