Prin urmare putea întrebuința izvoare polone, ungurești, ca, de pildă, cronica umanistului Bonfiniu, pe Leunclavius, german de la sfîrșitul secolului al XVI-lea, care a tradus și interpretat cronicile turcești. Informația străină o are el, și e foarte întinsă; nu e scoasă numai din cronici sau povestiri, ci și din documente de arhive, ca unul ce a străbătut arhivele turcești, de unde a luat informația lui cu privire la ceremonialul asupra căruia o să revenim, al numirii și primirii în audiență, al purtării pe străzile Constantinopolului, pînă la reședința lor, a domnilor noștri. Dar, alături de informația lui venită și din contactul individual cu atîta lume, este o informație despre țara lui din izvoare directe, care sînt, pe de o parte, experiența lui proprie și, pe de alta, actele de stat din țară. Pe lîngă cronicile moldovenești, pe care mai mult sau mai puțin, și nu chiar așa de mult, le cunoștea, sînt atîtea știri care vin din experiența lui. Așa, de exemplu, cînd descrie aspectul geografic al țerii ori cînd amintește cercetări arheologice la Prut, în regiunea Fălciiului, pe care o știa bine și pentru că familia cantemirească era din părțile vecine, din vestitul codru al Chigheciului: familie de moșneni militari din aceste părți[1].