Unii au crezut chiar că Iosif Vlădica era membru al celei dintîi dinastii moldovenești. Bogdan și fiul său Lațcu dispăruseră și venise acum, după dinastia Bogdăneștilor, Petru și pe urmă Roman, fiii moștenitoarei, Mușata (Margareta). Atunci s-a pus chestia aceasta, foarte importantă pentru viitorul țerii, pentru orientarea ei într-un sens sau într-altul: noul mitropolit al Moldovei ce va fi? Va fi un mitropolit național, cum se zice acum și cum instinctiv se simțea și atunci, atîrnînd mai mult de domn decît de patriarhul de Constantinopol ori va fi un mitropolit grec, al patriarhului? De fapt erau trei influențe: întîi instinctiva încercare de naționalizare a bisericii, pe de altă parte tendința patriarhului de Constantinopol, care, avind influență la Argeș, Peri, Chiev, Moscova, tindea să cuprindă în această »influență și Moldova, și, în sfîrșit, influenta mănăstirilor sirbești. În lupta aceasta, care a durat mai multă vreme și pe care a terminat-o Alexandru cel Bun la începutul veacului al XV-lea, domnii moldoveni, îndărătnici, cu toate:schimbările dese pe tron, au ajuns mai departe de cum au ajuns domnii munteni; ei au cucerit o situație mai bună decît aceea pe care a avut-o însuși Mircea cel Bătrîn. Bizanțul a trimis pe rînd tot felul de exarhi, ba, la un moment dat, văzînd că nu poate să impuie un grec, a ajuns la ideea de a face din mitropolia moldovenească, pe care o doreau domnii, o protopopie numai, – protoipopul fiind încă pe acea vreme șeful „popilor“, ca Nicodim al ieromonahilor din mănăstiri.