Se posomorise. Murmură jicnit: — Mie să-mi ceri asemenea lucruri? Se poate, Aurică? Demnitatea mea de îndrumător al tineretului… Ar însemna… — Stai, stai, nu fi ridicol, Alexandre! se înflăcără Barberini. Ce ți-am cerut, dragul meu? O crimă?… Nu spui tu — ca toată lumea de altfel — că mă admiri? — Te admir, firește, dar eu sunt profan în chestie de teatru, se scuză directorul. — Ei și? Ori n-ai încredere în talentul meu? Îmi pare rău!… Fii sigur că voi face din Întâiul gropar o creație cum nu s-a pomenit nici la București. A, nu-ți fie teamă, n-am să te dau de rușine! Și, dacă tocmai vrei să știi, am mai jucat rolul acum treisprezece ani, și am avut un succes monstru… Dar azi, cu experiența mea! Încât vezi bine că scrupulele tale… Rătescu se codi, se împotrivi o jumătate de oră. Actorul îl copleși cu argumente, strivind chiar câteva lacrimi între gene la momentul oportun. „Săracul! se gândi la sfârșit directorul, înduioșat. E băiat de treabă și suferă”… Se sculă, se îmbrăcă și-i zise ocrotitor: — Fii tare, Aurică!… Trebuie să-ți ridicăm moralul… Suntem datori… — Bine zici, Alexandre, moralul… Mulțumesc, salvatorule! — Am întârziat de la masă și mă așteaptă nevasta, adăogă Alexandru îngrijorat, strângându-i mâna.