Preoții bulgari și sârbi, alungați încoace de prigonirile turcilor, împănează altarele noastre. Din Ungraria catolică vin cârduri de călugări minoriți, și sub ocrotirea domnului, care nu mai știe nici el cui să-și plece capul, cutrieră țara, bombănind rugăciuni într-o limbă pe care românii o înțeleg aproape tot așa de puțin ca și pe cea bulgărească. Între domn și țară nu mai e nici o legătură. Mândra, puternica gospodărie a lui Mircea, părăsită în voia întâmplărilor, se clatină în cumpăna pieirei, ca o corabie fără cârmă în izbeliștea valurilor. Ca să-i păstreze domnia, Vlad închină țara ungurilor, iar peste cinci ani se duce smerit la turci, jură credință sultanului Amurat al II-lea, și când acesta, puind temei pe vorba lui, vine cu oaste împotriva ungurilor, Vlad iar se răzgândește, și, cu chip că-l scoate în Transilvania, îl vâră prin niște coclauri încâlcite și prăpăstioase, de unde Sultanul e nevoit să se-ntoarcă fără nici o ispravă, cu vremea pierdută, cu oastea trudită în deșert. Iată cum înțelege a-și păzi domnia urmașul lui Mircea. Și cu toate astea toți ungurii îl răstoarnă și tot la turci găsește ajutor spre a-și lua coroana pusă de Ioan Corvin de Huniade pe fruntea rudei și ocrotitorului său Dan al II-lea, fiul lui Dan al III-lea.