Da! urmă el, să știi că mi-e frate, frate adevărat, feciorul tatei, întocmai ca mine! Uită-te bine la el și-o să vezi și tu că așa este. Mi-e frate! Asta-i izvorul tuturor nenorocirilor! Persida nu se putea dezmetici. — Vorbești într-aiurea? grăi dânsa. — Nu! răspunse el. Sunt cam amețit și nici nu ți-aș fi spus-o dacă n-aș fi, dar știu foarte bine ce spun: Bandi, băiatul Reghinei, e fratele meu. Îl văd, îl simt că mi-e frate și-mi aduc aminte de Reghina... M-ai înțeles? Tata e om bun, dar s-a înrăit, fiindcă nu poate să uite și să ne ierte pe mine și pe mama. Tu ești suflet bun, Persido, inimă de diamant: ce ai avut să iei asupra ta blestemul căzut pe capul nostru?! Persida-și dete seamă de marea asemănare ce era între Bandi și Hubăr și nu se mai îndoi că Națl are dreptate. — Sărman de tine și de mine, sărmani de noi toți! strigă ea cuprinzându-l cu brațele. Să n-o simtă cumva Bandi aceasta, că mult ține la răposata lui mumă și urât lucru se-ntâmplă! — Să n-o simtă, zic și eu, grăi Națl, dar tata trebuie să facă ceva, m-ai înțeles? Trebuie să facă ceva!