Aici se coboară de pe corabie și pornește pe uscat, întrebuințînd o haraba din cele obișnuite în regiunea Bugeacului pînă în momentul de față, o simplă căruță de lemn, cu caii prinși de funii. Astfel ajunge drumețul la Reni, unde găsește tabăra turcească, putînd constata disciplina perfectă din armata sultanului. Oricine-și permitea să se atingă de avutul sau de persoana locuitorilor era imediat pedepsit și executat; capetele vinovaților stăteau în pari, pentru ca elementele militare ce ar veni pe urmă să vadă ce pățesc prădătorii. Cortul împărătesc e descris cu de-amănuntul, dar nu e motiv să insistăm asupra descrierii, cu moscheia la care se Închină Padișahul, cu ceasornicul, european, de pus în legătură cu cel ce se putea vedea în Iași, la Curte etc. Tezaurul imperial, „haznaua”, la care erau înhămate trei sute de cămile, trece înaintea lui Magni, care vede pe sultanul însuși, om încă tînăr, întunecat la față, altfel cu înfățișare nobilă, luxos îmbrăcat în haină cusută numai în mărgăritare și pietre scumpe, iar la turban cu un surguciu admirabil. Călărea pe un cal alb nervos, slab, „de parcă ar fi fost mîncat de muște”. Cu el mergea toată Curtea, după vechea datină a osmaniilor, și pe urmă haita de cîini care-l întovărășea pentru vînători, deși vizirul făcuse a se mai îneca un număr pe drum.