— Uleu! suspină d-l Corban scărpinându-se în dosul urechii. Citise el multe romane, dar nici unul dintre ele nu-l zguduise ca-ntâmplările petrecute acum în aievea. El, omul totdeauna chibzuit, nu mai știa ce să facă, încotro s-o apuce și simțea că nu mai e stăpân pe sine însuși. Flămând și obosit era, la cerul acoperit în mare parte de nori se uita, la treburile lui din prăvălie se gândea și, cu toate aceste, era ispitit să plece-n urma ei la Copăceni, acum, numaidecât, în grabă mare. Mai fusese el la Jilava, ca să se scalde-n Sabar, și la Copăceni, ca să pescuiască-n Argeș, și-i erau bine cunoscute locurile, dar acum drumul îi părea de tot scurt să-l faci într-o răsuflare. Era o nebunie, dar trebuia neapărat s-o facă după ce venise odată pân-aici. Să se sfârșească odată. Să se aleagă într-un fel. Nu trecuse încă de la cele din urmă case, când s-au și pornit tunetele, din ce în ce mai dese și mai apropiate, la-nceput spre Vârtej și Măgurele, apoi spre Cotroceni și Băneasa, în urmă spre Plumbuita și Pantelimon, ba chiar și spre Dudești și Cioplea. Se-ngrămădeau din toate părțile nouri cenușii, se vărsa mai ici, mai colo puhoiul, într-o clipă-n alta se strâmta cercul în care se vedea strâns, și din când în când începeau să cadă picături mari și deocamdată rare.