În mi jlocul acestor tulburări, natural că elementele de civilizație care se observă pe vremea lui Mircea cel Bătrîn n-au putut să se dezvolte. Oricît s-ar spune că războaiele și luptele lăuntrice aduc și un fel de spor de vitalitate națională, ceea ce este foarte adevărat, cu toate acestea, cînd sforțări prea mari se cer unui trup prea slab, el rămîne firește incapabil de a îndeplini lucruri mari în alte domenii. Așa încît călătorii, fie negustori, fie ambasadori, cînd ar fi venit în Țara Românească prin jumătatea întîia a secolului al XV-lea, ar fi găsit foarte puțin spor față de ce se întîlnea pe vremea lui Mircea. N-ar fi găsit pe domn stînd ca Alexandru cel Bun în Capitala sa, gu vernînd împărătește, încunjurat de o curte cu caracter permanent, fiecare din acei cari o compuneau avîndu-și atribuțiile sale, ci ar fi întîmpinat un șef de ostași în fruntea unor trupe foarte reduse, capabil de a rezista unei ciocniri, dar nu de a purta un război, cu boieri cari, împreună cu șeful lor, trebuiau să alerge necontenit de la o graniță la alta. Prin urmare se poate zice că tronul dispare în folosul aventurilor ostășești, că marele voevod, cu caracter imperial, care fusese pe vremea lui Mircea, e aproape cu totul înlocuit de conducătorii de oști, și că, în locul donatorilor de mănăstiri și biserici, întemeietori de așezăminte nouă, cum a fost și Mircea, sînt oameni cari prind în grabă ceea ce pot, într-o cîrmuire totdeauna amenințată.