Fiecare aducea un număr de jurători, cari declarau a cunoaște pe pîrîș ca om de cuvînt, ca unul pe cuvîntul căruia se poate pune temei; partea cealaltă avea însă voie să aducă de două ori mai mulți „jurători”, cari să spuie că, dimpotrivă, al lor este un om atlt de vestit prin buna lui credință, încît orice aserțiune a lui trebuie crezută. Dar avea dreptul, la rîndul lui, cel dintîi să aducă de două ori mai mulți martori, și tot așa pînă venea momentul cînd unul se dădea învins, nemaiputînd să aducă, fie prin legăturile lui, fie prin conrupție, un număr dublu de oponenți. Dacă era cineva despoiat, ceea ce se întîmpla des negustorilor, el cerea despăgubire – acestea sînt represaliile de care am vorbit – de la acel pe moșia căruia a fost jăfuit, ori din dările tîrgului satului unde a fost făcut furtul. Un fel de represalii în interior: o lăture foarte interesantă represaliile, care și la noi erau de un obicei curent. Tot aici se arată cît de aspre erau osîndele cu suferința trupului. Tăierea nării drepte, de către călău, era curentă. Deci, în afară de suprimarea păretelui despărțitor, se opera și prin extirparea nării drepte. Și se adauge: „cu astfel de obicei își însemnau ei și pe aceia despre cari se credea că, fiind de neam domnesc, trăgeau nădejdea să ia scaunul, căci nimeni care ar fi suferit o sluțire trupească nu se primește la această cinste”.