Pe cînd oameni ca Vaillant și Colson, ori ca germanul de Kotzebue, care dă însă „schițe” literare și „tablouri” (Aus der Moldau, Lipsca, 1860), petreceau cîtva timp din viața lor în Principate, lămurindu-se asupra rosturilor și aspirațiilor poporului românesc de acolo, ca și asupra condițiilor materiale de viață, puțini apuseni mai trec prin Ardeal, pînă la turiști din ultimele timpuri, pentru a culege, între altele știri, și cîte ceva despre românii din părțile acelea. Între călătorii prin Ardeal trebuie să se așeze acum și acel doctor Dominic Atanasie (sic) Guillaume care a cercetat țara prin 1812–26 și ale cărui însemnări, de literatură, cam lățoasă, le-a tradus d. G. Bogdan-Duică în Transilvania pe 1928 (n-l 6). Îl interesează pe acest martir al Revoluției franceze, venit pentru administrarea de păduri menite a-l face, cum zice însuși, cel mai bun cunoscător al poporului, și pentru lucrări hidraulice, preotul neunit românesc, un țeran ca toți ceilalți, în port și îndeletnicire, țeranul de o nesfîrșită evlavie simplă, de o adîncă înțelepciune patriarcală pe care, în ciuda înștiințărilor de la Viena despre „hoții de valahi”, l-a căutat pînă și în cărbunăriile muntelui, ascultînd povestea pedepsei lui Dumnezeu pentru cei ce-i recunosc binefacerile. „Senin, vesel și rîzător, vorbăreț, harnic pentru sine, glumeț, cheltuitor, dușman al ordinii impuse, ca la oaste, dar închinător al poruncilor împăratului”, s-a înfățișat românul și ca pădurar neplătit de opt luni și ca țeran fără lucru din părțile Hațegului, bun de muncă, dacă nu și oricînd bun de cuvînt[1].