Stau la masa mea de lucru, lângă câteva cărți — prieteni de singurătate. Ochii îmi cad pe un titlu: «Feuilles détachées» și pe un nume: Ernest Renan. Acest vestit filozof a știut, în toată vieața lui, să se amuze. E propriul său cuvânt — un cuvânt banal, dar căruia el îi da un mare înțeles filozofic. Cuvântul exprimă scopul vieții — dacă vieața poate să aibă un scop... Filozoful poate că are dreptate, deși o spun aceasta îndoindu-mă. Dar vina nu este a mea. Ca toți oamenii, m’am născut și eu fără să cunosc știința vieții. Și mărturisesc că m’am amuzat arareori. Poate că am luat prea în serios nimicul vieții ?... Atât mai rău pentru mine. * * * Printre lucrările îndelungi lui Renan îi plăceau odihnele de spirit. El a publicat un mare volum, intitulat Feuilles détachées, în care se găsesc câteva din aceste odihne. Sunt ca niște insule în oceanul imens al cugetării lui. Peste ele filozoful, dar mai ales omul, a resfrânt o intimitate personală de un farmec divin. Renan este unul din cei mai iubiți autori ai mei. Stilul său mă încântă ca o muzică simplă și genială; filozofia lui mă cucerește, mă domină și mă lasă nedumerit.