Aceste luni idilice, s-au terminat brutal odată cu întoarcerea la Paris, când făcând socoteala banilor ce îmi mai rămâneau, am găsit un rest de 6000 de franci. — Trebuie să fac ceva, i-am spus Arabelei și am ridicat încurcat din umeri. — Trebuie să facem ceva, a corectat ea. Seara, când m-am întors acasă, am găsit-o bine dispusă fără exagerare ce e drept (căci lucrurile erau destul de serios încurcate) dar în orice caz foarte curajoasă și mai ales decisă asupra ceea ce urma să facem. — Ascultă, Ștefan, 6000 de franci sunt bani foarte mulți. Tu n-ai cum să știi asta. Ne vor ajunge cel puțin cinci luni de aici încolo. I-am spus adineauri portarului că de la 15 poate să dispună de apartament. O să ne mutăm în alt cartier, de preferință pe malul stâng, spre Porte d’Orléans sau Porte de Versailles. Sunt camere ieftine pe acolo și cu 150–200 de franci, cu siguranță găsim una bună, chiar dacă o fi cu un etaj mai sus. O să mâncăm seara acasă, mă îngrijesc eu de asta. Ziua la un restaurant mai mic, se mănâncă foarte curat, ai să vezi. O să stăm mai mult pe acasă și când o să ieșim – ei bine când o să ieșim, mi se pare că există și o clasă a doua la metro – nu?