Multă vreme zăcu leșinată în odaie, în vechea ei odaie unde cununi de lauri, benzi colorate, daruri rămaseră cu amintirea ultimă a gloriei trecute. Când își veni în fire, prinse a mângâia ca o nebună lucrurile cari îi erau dragi și-n sfârșit se opri dinaintea portretului copilului ei, care era încadrat cu văl negru de doliu. Ana Maria înțelese brusc și aceasta: — A murit, a murit fără să-i fi putut săruta gurița… Și ce chin este pe lume s-a zvârcolit în sufletul ei. Toate suferințele iadului îi trecură prin vine ca un oleu înfierbântat. Dac-ar fi văzut toate astea bătrânul preot… Aici s-ar cuveni să închei povestirea. În lumea cea veche și frumoasă a poveștilor, aici aș fi pus jos condeiul, pentru că am scos frumos la iveală „morala”. Dar eu n-aș avea hodină dacă aș tăcea cele ce i s-a mai întâmplat cu Ana Maria. Documente reci ne spun scurgerea vieței ei mai departe și tot așa de rece vreu s-o spun și eu. Ana Maria pierduse tot ce putea pierde și nu-i rămase decât un medalion în care era pictată cu email chipul Sfintei Maria și pe care încă bătrânul preot i-l atârnase la gât. Medalionul acesta îl căută în toate părțile, dar nu-l găsea nicăiri, căci în decursul anilor s-a irosit.