?» «Nu rupe porumbul, că nu e încă făcut!» «Nu vezi că e crud pepenele! ?» Cei în drept se uitau hoțește la mine. «Dar pe tine cine te-a pus pândar aici! ?» răspundea câte unul dintre cei țanțoși. «Păzește-ți treaba!» îmi zicea altul. În câteva rânduri, cât p-aci să mănânc trânteală, și era un timp, când nu puteam să umblu prin curtea Văcăreștilor decât cu marea pază - ca pe străzile Bucureștilor. «Hotărât că-i lipsește moșului o doagă!» zicea câte un gardian, care lua și el fără ca să-i pese dacă-l văd ori nu hoții. «Da, îi lipsește!» ziceau și alții, oameni mai cu minte, care nu se dădeau nici ei la o parte. Adevărul era că la Văcărești lipsea cel mai de căpetenie lucru pentru orice pușcărie cum se cade: purtarea de grijă pentru viața sufletească a nenorociților intrați acolo. Mai era însă un lucru urât, care e cu atât mai dureros, cu cât celor mai mulți li se părea ridicol. Deținuții primesc acum o hrană mai omenească: în fiecare zi câteva sute de grame de pâine, la prânz și seara câte o străchiniță de ciorbă, destul ca să nu mai moară de foame. Ei sunt însă oameni mai mult ori mai puțin mâncăcioși și tot vin mereu să ceară o felie, fie chiar și numai o cojiță de pâine.