Unul singur dintre cei trei, un omuleț mărunt, ne aștepta la marginea drumului. Ceilalți doi rămăseseră la depărtare de vreo treizeci de pași. Omulețul își scoase pălăria foarte umilit, ne zise-n limba maghiară: „Bună seara! ” și-ntrebă cam sfiicios câte ceasuri sunt. Erau abia opt de curând trecute. - Ceva de mâncare nu se nimerește să aveți? întrebă el iar. - Îmi pare rău - îi răspunse Sepi - dar nu venim de acasă. - Ceva mărunțiș de cheltuială? stărui omulețul mai dezghețat, dar cu ochii la pușcă. Sepi se uită la mine. - La vânătoare oamenii ca mine nu pleacă cu punga plină. - Uite, prietene, îi zise. Ia caii și cabrioleta. - Aș! răspunse omulețul, acum îndrăzneț. Ca să mă prindă persecutorii cu ei! ? Uite - adăugă peste puțin - pușca aia să mi-o dați, că ceilalți doi le au pe ale lor încărcate. Eu să-i dau pușca încărcată din mâna mea? Dar dac-o-întoarce spre mine! ? Nu știu ce-aș fi făcut dacă n-ar mai fi fost și ceilalți doi, care nu rămăseseră degeaba la oarecare depărtare. I-am dat pușca, și eram mulțumit că ne lasă să ne urmăm drumul. Era pe la noauă când am sosit la Sf.