— Îl cunoști dar pe Națl? urmă ea, schimbând vorba. Bandi dete din cap. — Poți tu să te duci să-l cauți, orișiunde ar fi, și să-i spui să mă aștepte azi, când mă întorc de la mănăstire, în dosul Sărăriei? Bandi dete din cap. — Dar să nu spui nimănui nimic și să mă aștepți și tu acolo. Bandi dete din cap. — Du-te, Bandi, și umblă iute! zise ea, apoi își urmă cu inima încleștată drumul spre mănăstire, iar Bandi porni zăpăcit ca omul grăbit care nu știe încotro să apuce. Nici nu era lucru ușor să-l găsească pe Națl. Ieșind atunci, după nenorocita ceartă cu tatăl său, din curte, Națl a stat și el zăpăcit. Văzându-l, trecătorii s-au oprit din drum, și lumea, doritoare de a afla ce s-a petrecut, a început să se adune în fața casei. El nu mai putea să stea pe gânduri: trebuia să scape de privirile scrutătoare și, fără de a se mai gândi, plecă spre casa lui Oancea, care fusese calfă la dânșii pe când el era ucenic și ținea la el și la mumă-sa. Aici a stat până pe-nserate, când s-a dus la Griner, ca să se împrumute cu câteva sute de florini și apoi să plece și să se ducă departe de lumea aceasta, în care nu mai avea ce să caute.