E un întreg capitol de viață românească dincolo de hotarul Moldovei[1]. Cînd se întîmpla vreo schimbare politică și oamenii nu se simțeau așa de siguri acasă, la dînșii, ei se retrăgeau la moșiile lor din Polonia, sau se îngrijau singuri de afacerile pe care le începuseră înainte. Așa au făcut familiile domnilor Ieremia și Simion Movilă, Nistor Ureche vornicul și toată ceata care încunjura pe Movilești. Pentru asigurarea boierilor mai importanți se dăduseră chiar acte de cetățenie polonă. Avem și acum documentul prin care se recunoaște calitatea de cetățean al regatului cutărui „prieten”, care înainte de aceasta îndeplinise funcțiuni boierești pe lîngă domn și care, la schimbarea regimului, aștepta să îndeplinească din nou aceleași funcțiuni. Măsura de precauțiune nu era rea, pentru că, în a doua jumătate a secolului al XVI-lea, trei dintre domnii moldoveni refugiați în Polonia prietenă cu Turcia, pe vremea regelui, de origine ardeleană, ungurească, Ștefan Báthory, – fost voevod al Ardealului, care avea visul de a întinde Polonia pînă la Dunăre, înviind un vechi pretins drept de suzeranitate asupra principatului moldovenesc, dar pentru moment făcea politică oportunistă în folosul turcilor – au fost tăiați la cererea ceaușilor turcești. Cînd Ștefan Tomșa, înlocuitorul lui Despot, s-a refugiat la poloni, a fost închis și i s-a tăiat capul, împreună cu doi boieri cari-l întovărășiseră: Moțoc și Spancioc; s-a păstrat și testamentul lor, făcut cu cîteva zile înainte de a muri.