Jumătatea veacului al XVI-lea poate fi numită, pentru Moldova, epoca lui Alexandru Lăpușneanu, căci cele două domnii ale lui, destul de întinse și una și alta, cu intermezzul aventurierului despot, cuprind o mare parte din această vreme; iar pentru Muntenia s-ar putea numi: epoca lui Mircea Ciobanul, pentru că iarăși sînt două domnii, ale acestuia, între care e intercalată stăpînirea lui Petrașcu cel Bun. Afară de izvoarele relative la despot, însuși, care se cuvin a fi înfățișate deosebit, n-avem, pentru anii 1550–1570, decît foarte scurte însemnări de călătorii, așa încît se poate zice că e mai puțin cunoscută, mai rău luminată, partea aceasta a istoriei țerilor noastre decît chiar epoca lui Petru Rareș pentru Moldova și a lui Neagoe Basarab pentru Țara Românească. În această epocă se petrec însă lucruri foarte importante, și, iarăși, păstrînd forma de expunere a călătorului care ar străbate țara noastră, o să căutăm a vedea ce se putea întîlni în acest moment de prefacere și de încercare, într-un principat, ca și în celalt. Nu mai e acum nici o personalitate din cale afară de răspicată. Lăpușneanu e interesant supt raportul patologiei, supt raportul bolii care-l chinuia, boală care i-a căzut, pe urmă, la ochi; e interesant supt raportul nebuniei speciale, al patimei de sînge care a rezultat din această boală însăși, dar, altfel, el nu e o personalitate politică vrednică de luare aminte.