S-a pretins că biserica lor din Iași ar fi fost zidită la sfîrșitul veacului al XIV-lea; de fapt, acești oaspeți, îmbogățiți prin negoț, au cumpărat biserici frumoase de la ai noștri: astfel una dintre cele din Botoșani ori Zamca de lîngă Suceava. Se păstrează și anume din cărțile lor de slujbă: la Roman este o evanghelie scrisă în Crimeea, în veacul al XIV-lea. Pietrele de mormînt care se văd azi lîngă o biserică armenească din Botoșani aparțin însă altui curent armenesc, venit din Turcia, în secolul al XVIII-lea, care nu trebuie confundat cu cestălalt curent de colonizare armenească, foarte vechi. Cei veniți cu ambele curente s-au romanizat, și romanizarea, pentru cei dintîi, a fost așa de deplină, încît și numele de familie s-au schimbat cu desăvîrșire, luîndu-se altele, românești, dintre cele mai vechi și mai interesante, ca: Șeptilici, probabil la început armeni, Pruncul, Bolfosul, Țeranul, Ciomag, Lebădă, Manea[2]. Armenii cari au trecut în Ardeal pe la 1670, din cauza războaielor dintre turci și poloni, cu un Axentie (Oxendie) Virzirescul, la Gherla, la Ibașfalău, au păstrat vechi nume moldovenești, ca Vărzarul, Cap de bou (Kapdebo) etc. Cînd existau acum Siretiul și Suceava, aceasta din urmă avînd și ea o foarte însemnată colonie armenească, coloniști din acest neam au trecut mai departe.