După mai multe zile de drum cu vaporul, cu căruța și cu picioarele, compania a ajuns la Kadichioi. Din toată Dobrogea, Kadichioiul e satul în care se găsesc mai puțini români, adică deloc, fapt care face pe Moș Teacă să exclame: — Bun lucru a fost războiul, da Dobrogea nu face de noi! Cum o să te-nțelegi cu turcoaicele? Nu mi-am adus nici măcar bucătăreasă! Cine o să-mi gătească bucate? Cu toate astea, a doua zi de dimineață, Moș Teacă iese să vadă satul. Cel dintâi lucru care-l izbește e că turcii nu scot fesurile din cap când îl întâlnesc. Și fiindcă Moș Teacă n-a citit istoria lui Vlad Țepeș, nu găsește nici un leac împotriva acestei lipse de respect. În dreptul geamiei, vede pe hogea urcat pe scară, făcând rugăciunea în gura mare și cu mâinile împrejurul gurii. Imediat strigă, gornistul: — Gornist! Dă alarma! Compania iese și Moș Teacă comandă: — Puneți baione-ta! La mâ-nă! Pas de atac! Marș! Soldații dau fuga, ocolesc geamia, și noul Șamil e prins. — Să-l ducă la cumpanie! Aici, Moș Teacă începe a-l judeca: — Cu mine nu te joci, păgânule! Crezi că dacă vorbeai turcește, eu nu te-am înțeles? Chemai pă turcii tăi la răbeliune!