În adevăr, bănuiala i-era întemeiată... Prinseseră de veste negustorii și porniseră repede după el cu ceauși de la agie. El a vrut s-abată din drumul mare și s-o ia pe subt deal la dreapta; dar a dat de niște șanțuri; buiestrașul s-a poticnit și l-a trântit cât colo... Atunci, omul s-a sculat, a părăsit calul și a apucat-o pe jos. A suit la niște uluci, le-a sărit; pe urmă, alt șanț și alte garduri, până când, rupt de osteneală, ajungând pe culme, s-a oprit în fața viișoarei unui margmaș bondoc și-ndesat, care tocmai se spăla pe ochi de dimineață la soare în prispa cramei. Kir Ianulea, cum l-a văzut, i-a zis gâfâind: – Bună dimineața, neicuțule; cum te cheamă? – Bună dimineața, jupâne... Pe mine Negoiță mă cheamă; da pe dumneata? – Kir Ianulea... Și d-abia mai ținându-l balamalele, a pășit pârleazul înăuntru și zise: – Frate Negoiță, fă-ți pomană și mă scapă! Umblă niște dușmani să puie gheara pe mine, să mă nenorocească! Ascunde-mă undeva pe-aici, și eu te fac om bogat... Iar, dacă pân-oi pleca nu ți-oi dovedi că te pot procopsi, atunci primesc să mă dai chiar dumneata pe mâna dușmanilor... Mă rog dumitale, frate Negoiță, nu mă lăsa-n pierzare!