Doamna are ochii mari, verzi, botul ascuţit şi e îmbrăcată într-o blană roşcată. – Azorică! Strigă Maca. Unde eşti, Azorică?! Salvaţi-mă! Mamă Ro! Nene Grivei! Unde sunteţi?! Apoi răţuşca închide ochii şi fără să mai stea pe gânduri, la nimereală, aleargă spre o mică luminiţă care abia-abia se mai întrezăreşte prin desişul pădurii. Când deschide ochii, vede că se află într-o arătură cu bolovani mari cât casa lui nenea Grivei. – M-am rătăcit, scânceşte Maca. Ce mă fac? Cum să găsesc drumul spre casă? Azorică! Strigă iarăşi răţuşca. Vino de mă ia! Mi-e frică! – De ce ţipi, micuţo? aude un glas. Ai cumva nevoie de ajutor? E aceeaşi doamnă cu blana roşcată. Are la piept o floare roşie cu mijlocul negru şi floarea seamănă foarte mult cu fluturaşul de pe câmpie. Chiar dacă glasul ei e dulceag, Maca o priveşte cu neîncredere. – Azorică! Continuă să strice răţuşca, Azorică, vino! – Ce tot ţipi? Se încruntă deodată doamna. Nu mai fă atâta zarvă. Prin părţile noastre cei care tulbură liniştea sunt pedepsiţi. Maca amuţeşte. – Ai înţeles deci? Bravo. Acum povesteşte-mi, cum ai nimerit pe-aici? – Cine eşti? Nu te cunosc, abia deschide pliscul răţuşca. – Nu mă cunoşti? Zâmbeşte larg blana roşcată.