Nu voiu uita niciodată cu ce plăcere, cu ce emoție, am citit această carte o noapte întreagă. Ultimele pagini le-am sfârșit la primele raze ale dimineții. * * * În clipele acestea, despaginez Les feuilles détachées. O mare parte din natura morală și sensibilă a lui Renan o întâlnesc în această carte. El mi se arătă ca un sceptic și un credincios. Aceste extreme se ating în cel mai frumos temperament de filozof modern. Crede în miturile. bisericești, sau mai bine zis îi place să creadă, dar în acelaș timp ne mărturisește că, cu toate cercetările științei, n’am ajuns să aflăm lucruri mari. Iubește știința cu o adevărată pasiune de savant, dar nu-i place s’o desbine de speculațiunile metafizicei. Pentruce să arătăm omului numai realitatea? Credința este un bine. Cu toate acestea în zilele noastre credința a început să dispară. Cei săraci, cei umiliți nu se mai consolează de relele pământeți cu ideia vieții din cer. Și acești oameni nu știu să se amuze ca Renan. Adeseori ei mor de foame, de frig. Credința îi părăsește. Și când n’am ce să mănânc, desigur, n’o să mă sature filozofia d-lui Renan. Credința oarbă nu este tocmai un bine. Ea poate avea farmecul ei, în anume stări sufletești, dar atâta tot.