Iară alții ziceau, care erau împotrivă, că mai bine este a se apăra de turci de după păretele altuia decât după al său”. De părerea asta e și regele, dar stăpân... „păretelui” aceluia să fie văru-său Alexandrel. Și, de cum se desprimăvărează, trimite să-i strângă oaste multă din Rusia, și prinde a face pregătiri mari de război. Leșii se mișcă încet. Îi mai zăbovește și teama, teama de pământul Moldovei, mai mult decât de oamenii ei. Așa că tocmai pe la strânsul bucatelor, oastea crăiască trece Prutul și, ocolind pe departe pădurile, înaintează cu grijă și tot pe locuri deschise spre coclaurile Vasluiului, unde meșterul Bogdan, așteptându-și oaspeții, prefăcuse dealurile în cetăți și codrii în oaste. La începutul lui septembrie năvălitorii întind corturile în valea Lipovățului. Aici vine o solie de pace din partea lui Bogdan: Să stea el domn peste toată Moldova până va împlini Alexăndrel cincisprezece ani, și pentru asta se leagă a plăti craiului câte 70.000 de galbeni turcești pe an. Ochi mari, scânteietori de lăcomie, holbează nobilii castelani și palatini ai leșilor, când aud ei de atâta bănet. Pacea se încheie în ziua de 5 septembrie. Croită pe trei ani, ea nu ține decât o noapte. A doua zi în zori oastea craiului e pe drum, bucuroasă de întoarcerea asta neașteptată, mai mult decât de-o biruință.