Peste putință! Vestea aceasta de bucurie o s-o aibă și alții; se răspândește de dimineață-n oraș, iar noi venim cu ea după înfierbințeală. O idee. Alerg în tipografie și strig: — Să nu se strice zațul numărului de-aseară! Norocul meu! Zațul era neatins. Ieșim tot cu foaia de-aseară într-o nouă ediție cu depeșa. În câteva minute, mașinile pornesc, și vânzătorii aleargă nebuni pe strade sbierând: — «Națiunea Română» cu căderea Plevnei! Bucureștii întregi în picioare; fierbe lumea toată; încep să se arboreze drapelele tricolore. .. Un entuziasm furtunos... Damé, bătându-mă pe umăr, îmi zice radios: — Notre fortune est faite, mon bon! Dar n-apucă să termine, și auzim un zgomot infernal, afară. Publicul dă năvală în înfundătură; huiduiește, lovește, sparge geamuri. — Fugiți! ne strigă un băiețel dela tipografie, intrând prin dos. Fugiți! vă omoară! L-am văzut pe Damé galben ca un mort; nu știu cum m-o fi văzut el pe mine. N-am așteptat altă deslușire și am ascultat fără replică de comanda băiețelului. Ce fusese? Din nenorocire, Médoc nu era încă fini, nici Votca și Tzuica încă nu erau dedans. Corespondentul nostru făcuse un chef strașnic toată noaptea cu niște Muscali, care-l asiguraseră că, pe când ei beau, Osman-Pașa se predă armatelor crucii.