Când sfatul cnejilor îl cheamă la domnie, Basarab-Vodă e om în vârstă de treizeci de ani, și-ncercat în trebile țării. El nu face decât să desfășure mai departe, pe un câmp mai larg o muncă începută mai dinainte. Și, ca și cum ar prevedea că îndurarea Celui de Sus îi va îngădui o domnie lungă și norocoasă, el nu se grăbește, ci calcă liniștit, cumpănindu-și pasul și puterile cu greutățile drumului ce are de străbătut. Vrăjmași mulți îi împresoară țara din toate părțile. De la apus ungurii, de la răsărit tătarii și cumanii, mereu s-au întins ș-au cotropit din pământul de baștină al românilor. Trebuia și vitejie, dar mai ales răbdare și înțelepciune pentru a-și putea drege și întocmi țara. În cei dintâi ani ai domniei lui, mai mult cu mintea decât cu armele își lărgește hotarele moșiei. Stăpân pe Muscel și pe Argeș, trece în Dâmbovița și-ntemeiază orășelul Târgoviștea. De aci își îndreaptă privirea spre câmpiile dunărene, pe unde românii, sub cnejii lor, începuseră să se reverse din munți, înfiripează așezări la București și la Buzău, încinge cu zid de cetate orașul Ifloc pe malul Dunării, ajută cu oaste pe Mihail, domnul Vidinului, să se facă împărat al bulgarilor, scoate pe unguri din țara Severinului, o ia în stăpânire și-i dă numele de Ungro-Vlahia.