Învins și împresurat de Turci, cu toată vitejia Cazacilor veniți în ajutorul său, el nu avu satisfacția de a păstra cuceririle trecătoare. După el, nu o dată aceste ținuturi basarabene au fost încălcate de Cazaci, strânsură de indivizi aparținând mai multor rase, care, scăpând mai ales de tirania seniorilor poloni, se stabiliseră la cataractele Niprului și înțelegeau să facă împotriva Tătarilor meseria pe care o practicau acești tâlhari musulmani ai stepelor. De nenumărate ori, escortând hatmani de o descendență mai mult sau mai puțin verificabilă, ei străbăteau teritoriul dintre Nistru și Prut și jefuiau pe negustorii adunați la bâlciurile de pe frontieră, ca la Orheiu, sau riscau chiar să asedieze pe Turci la Bender. Mai târziu, când războiul lui Rudolf II, împăratul Germaniei, împotriva Turcilor, susținut de Sfântul Scaun, luă caracterul unei cruciade, înglobând și pe creștinii din Orient, Aron, Domnul Moldovei, fiul lui Alexandru Lăpușneanu, ajunse să pună mâna pe Ismail (în românește Smil), noua cetate turcească așezată la est de Chilia, iar soldații răzbunării creștine apărură și în fața Cetății Albe. Și de această dată erau amestecați Cazacii, dar, după cum am spus, era vorba numai de o bandă de exilați pe hotare, soldați-bandiți, care se întorceau totdeauna la adăpostul lor de pe Nipru și a căror apariție nu avea nici un caracter național.