Moș Teacă se pregătea tocmai să plece acasă, când aghiotantul intră-n cazarmă ca o furtună. — Ce-i, aghiotant? Foc? — Ba nu; apă, don căpitan! — Apă? Și Moș Teacă se pipăi la cap, unde i se părea că se clatină ceva. — Să chemi pă medicu reghimentului, zise el. — Trăiți, don căpitan, răspunse aghiotantul, este apă la Dâmboviță, s-a revărsat, a venit mare! — Cine a dat orden? strigă Moș Teacă răstit. — A dat ordin don colonel să mergeți cu compania ca să ajutați pe oamenii înecați... Moș Teacă era omul care știa să aprecieze însărcinările ce i se dădeau. În fiecare însărcinare el vedea un semn de încredere din partea colonelului și un pas mai mult spre avansare. Raționamentul lui era, de altfel, simplu, dar logic: De vreme ce la toate alea mă trimite tot pă mine, va s'zică, eu sunt ăl mai bun, va s'zică, fără mine nu să poate... La foc, la apă, la rivoluție, tot eu... Parcă mă văd avansat la vechime! Dup-atâtea vitejii, nu să poate să numplinesc termenu. Și Moș-Teacă chemă gornistul: — Sună-mi de alarmă pentru cumpania treia! Gornistul sună, și peste cinci minute compania era în curte, prevăzută cu ținuta de campanie.