Domnul comisar regal nu va fi știind, dar știu eu, că cea dintâi dovadă despre stăruința în Carpați a românilor este scrisoarea unui călător bizantin, care a trecut Carpații. Am călătorit până la Dunăre, zice, și pretutindeni am găsit oameni cu care mă puteam înțelege, căci știau slavonește. Am trecut Dunărea și tot așa am găsit oamenii până la un sat, căruia îi zic Slăvitești, unde am găsit oameni cu care nu puteam să mă înțeleg, căci vorbeau altă limbă. De aici istoriografii noștri trag concluzia că pe vremea aceea erau români în Carpați. Satul Slăvitești există și azi și din el se trag Slăviteștii, care de asemenea există. Eu, domnule Președinte, am spus aici în fața D-voastre, că sunt de la Șiria, unde azi se fac vărsările de sânge. Într-un fel vorbesc alții și într-altul eu despre Șiria aceasta, unde mi-am petrecut copilăria, unde am rude și unde sunt mormintele părinților mei. V-am mai spus că eram acolo martirizați de către sârbi și am crescut în cultul Mitropolitului Șaguna, care ne-a scăpat de urgia sârbească. Vă mai spun acum că în Șiria, unde nu este nici un sârb, toate inscripțiile din biserică sunt sârbești, căci supremația sârbească a fost mult mai îngrozitoare decât cea maghiară ori cea nemțească.