— Cunoști pe tânărul nostru stăpân, Conrade? — Dar, îl cunosc, răspunse el posomorându-se, ce? — M-a văzut la Alzellen până a nu fi femeia ta. — Și te iubește, strigă Conrad, strângând pumnii și privindu-o neclintit. — Mi-a spus-o. — Pân a nu te mărita? — Așa, și uitasem, dar ieri l-am întâlnit pe drumul de la Stanz și mi-a spus-o iarăși. — Bine! bine! murmură Conrad. Obraznici domni!... Nu era destulă dragostea mea pentru patrie, vreți să mai unesc și ura mea pentru voi! dar grăbiți de adunați nuouă crime pe capetele voastre, ziua răzbunării a să vie! — Pe cine te lauzi tu așa? zise Roschen, uiți că el e stăpân? — Stăpân vasalilor, robilor și slugilor, dar eu, Roschen, eu sunt de stare slobodă, cetățean de Stanz, domn pe ogoarele și pe casa mea, și daca nu am precum el, dritul a da dreptatea, am drit a mi-o face singur. — Vezi că aveam cuvânt să mă tem, Conrade. — Așa. — Apoi așa e că nu mă lași? — Mi-am dat cuvântul, trebuie să-l țiu. — Apoi îmi dai voie să te întovărășesc? — ți-am spus o dată că nu se poate. — Doamne, Dumnezeule! murmură Roschen.