Stă la o cafeluță până pe înserate, când iese și mai face o plimbare de la Piața Episcopiei până la colțul bulevardului și înapoi, o dată, de două ori, fie chiar și de trei ori, apoi se-ntoarce acasă și-și ia gustarea de cină, totdeauna puțin, ca să nu-și încarce stomacul mai înainte de a se fi culcat, mai puțină brânză, mai câteva măsline, mai două ouă fierte la mașină, ori în timpul iernii la gura sobei, ceva mezeluri, câteodată chiar și numai pâne cu ceapă. Azi ca ieri și mâne ca azi, viață de om cumpătat și cu bună rânduială, care e deprins a se mulțumi cu puțin. Putea să fie și mulțumit, căci avea mereu poftă de mâncare, dormea nopțile bine, era mereu sănătos, sprinten și-n voie bună, de puteau să-l pizmuiască și cei mai bogați oameni. Cu desăvârșire ferită de mâhniri nu era însă nici a lui viață. Erau, mai înainte de toate, între prietenii lui și oameni care, pe lângă pensiunea mai mare decât a lui, aveau oarecare stare, și i se întâmpla din când în când că mai unul, mai altul dintre aceștia, întâlnindu-l fie la cafenea, fie în timpul plimbărilor sale, ținea să-i facă cinste și-l poftea la un aperitiv.