Domnul Vucea se cutremura, se îngălbenea și, încheindu-se la haină, zicea: – Ha... tătar de copil! Se scula altul și începea. – Lângă noi au călcat hoții. În casă erau cinci copii. Doi dormeau cu mă-sa și trei cu tat-său... Mi-e frică să mai spui, domnule Vucea... Vucea, tremurând, întreba: – Pe copii i-au omorât? – La trei le-au tăiat capul cu satârul... celorlalți le-au băgat pumnul pe beregată... – Oh!... tătarii!... Dar pe mumă? – Mumei nu știu ce i-au făcut... ș-au strâns-o de gât cu ștergarul... – Vezi, tătarii!... Ce i-or fi făcut?... Ș-au omorât-o blestemații... dar pe bărbat? – Pe el l-au jupuit de la tălpi până la creștet, apoi l-a dumicat bucățele și l-au făcut morman în mijlocul casei; în vârful mormanului i-au pus capul cu dinții rânjiți... – Oh! Oh!... cu dinții rânjiți!... Pripășel, vin-aici, ticălosule!... Vin-aici! Pripășel era cățelușul lui creț, de care nu se despărțea. – Vin-aici! striga Domnul Vucea, și începea să se plimbe prin clasă. Și al treilea se scula, că el știe una "mai frumoasă". Apoi venea al patrulea ș-al cincilea, cu scorneli cari mai de cari mai încornorate. Suna de ieșire. Rugăciunea. Să mântuia clasa. Dupe prânz, tot lunea, era cercetarea vestmintelor ș-a pălăriilor.