Băiet Sărac luă solzul, îl puse bine şi plecă mai departe. Mai merse cît mai merse şi, ajungînd la pustiul de al şaptelea, unde iarba nu creşte şi apa nu izvoreşte, el găsi în drumul său o cîrtiţă, pe care ziua o apucase pe drum şi acum dibuia ca vai de ea prin întunerec şi nu-şi putea găsi calea spre muşunoiul cu puii flămînzi, care nu era decit la o săritură de la dînsa. I se făcu milă şi de asta, o luă şi o duse lîngă muşunoi. - Oriunde te-i duce, îi răspunse şi cîrtiţa, norocul să-ţi fie tovarăş de drum. Ia scoate-mi, te rog, o unghie de la piciorul drept şi o păstrează bine, fiindcă mai ştii de ce folos îţi poate fi, şi cînd vei avea trebuinţă de mine, zgărie pămîntul cu dînsa, şi am să viu la tine, oriunde te-i găsi pe faţa pămîntului. Băiet Sărac luă unghia, o puse şi pe asta bine şi iar îşi urmă calea mai departe peste pustiul cel nesfîrşit, spre codrul nevăzut de la marginea tărîmului acestuia. Cîte zile s-a dus şi cîte nopţi a stat prin acest pustiu, asta numai bunul Dumnezeu o ştie; destul că într-o bună dimineaţă, trezindu-se din somn, el a văzut departe, departe, parcă pe altă lume, o zare de lumină, cum ar fi bunăoară un foc ce şi-l fac ciobanii la gura stînei.