– Ei… ba vârâţi-vă d-voastră! Da’ Călin Nebunul rupe o crenguţă verde ş-o moaie-n apa ceea ş-o scoate uscată, ş-o-ncepe a pumni, ca ce-a vrut să-i usuce. – Mă rog, nu mă bate, căci este la dreapta altă baltă. Călin Nebunul vâră o crenguţă uscată ş-o scoate verde, şi se vâră el acolo şi se scoate cu picioare şi cellalt cu mâini. Şi ia ş-o omoară pe zmeoaică, că ştia că-n orice vreme are să-i facă rău. De acolo ei se iau iar şi zice Călin Nebunul aşa: – De-acu eu mă duc să-mi caut pe nevasta mea, da-ntâi hai să mă duc într-un loc care ţi-am spus eu, la fata-mpăratului Roşu. Şi se iau şi se pornesc. Mergând ei printr-o pădure, aproape de curtea-mpăratului, o cules Călin Nebunul o basma de alune. Ajungând la poartă, a auzit un vuiet mare. Da’ ei erau îmbrăcaţi cu iţari şi cu cojoc şi-ncinşi cu chimiri. Da’ baba cea de la poartă era de-a noastră. – Bună seara, mătuşă! – Mulţumesc d-tale, voinice! – Da’ ce-i aici, ce s-aude? – Se mărită fata-mpăratului. – Da’ cine o ia? – Bucătarul, c-o ucis doisprezece zmei. Da’ Călin Nebunul îi zice-aşa babei: – Mătuşă, iaca-ţi dau un căuş de galbeni, să-mi faci ce ţi-oi zice.