Către sfârșitul anului 1369 oastea regelui stă gata să intre în Oltenia. Vladislav însă nu-i lasă timp să-l lovească. Trimite pe Radu să păzească țara dinspre Făgăraș, așează pe hatmanul Dragomir la întăririle de pe valea Ialomiței, iar el, c-o frunte de voinici, trece Dunărea, smulge Vidinul din mâinile ungurilor și când Ludovic se pogoară cu oastea spre Severin, Vladislav se trage la munte, unde, pregătit, așteaptă lupta hotărâtoare. Regele însă nu se bizuie a păși mai departe. El cuprinde, aproape fără luptă, Severinul și cetatea Vidinului lipsită de apărare, și rămâne aci. — O a doua armată maghiară, încredințată voievodului Nicolae, se lasă din Ardeal prin țara secuilor și, intrând în Muntenia, înaintează pe valea Ialomiței, până-n strâmtorile întărite din Dâmbovița, unde așteptă, la pândă, hatmanul Dragomir. După o încăierare de câteva ceasuri, românii se retrag. Ungurii crezându-se biruitori, îi urmăresc, și deodată se văd grămădiți cu toții într-o râpă adâncă și mlăștinoasă. Caii se duc în mocirlă până-n piept. Luptătorii se învălmășesc și cad unii peste alții, sub grindina de săgeți care-i împroașcă din toate părțile. Voievodul Nicolae e ucis. Pe cei ce mai rămân cu zile, din falnica lui oaste, arcașii lui Dragomir îi fugăresc prin desimea codrului, vânându-l ca pe fiare.