Ținea ochii mereu deschiși, dar era prea mult soare ca să mai vadă ceva. Căderea o simți ca o deviere de zbor. Avu senzația violentă că e smuls de pe traiectoria lui și aruncat în altă direcție, ca un proiectil ricoșat… Până la tribună fusese dus pe o targa de crengi de brad. — Cred că nu are nicio fractură, dar e mai bine să nu-l obosim, spuse tânărul medic luându-și în serios rolul de șef al echipei de salvare. Paul își pierduse în primele momente cunoștința, dar pe urmă deschisese ochii, neștiind ce se petrece. Deasupra lui erau câteva figuri străine, și între ele Nora, o Noră severă și tristă, căreia ar fi vrut să-i surâdă. Era lovit la ochiul drept, buza de jos îi sângera, fruntea și obrajii erau jupuiți de zgârieturi. — Toate astea n-au nicio importanță, zise medicul. Dacă n-avem nici fractură, nici hemoragie internă, am scăpat teferi. Nu-l durea nimic. Simțea doar că nu se poate ridica de jos. Nora îi ștergea cu batista ei sângele de pe buză. — E rândul tău să mă ridici din zăpadă, zise el. Acum nu-mi mai datorezi nimic: accident pentru accident. Ea se aplecă și mai mult peste el și îi vorbi în șoapte, la ureche, ca să nu audă nimeni: — De ce ai făcut asta, Paul?