Bagă de seamă, să nu te încurci, nene Ilie, că are un copil de dat la doică, îi șopti una dintre vecine la ureche. - Ei și?! răspunse Durac uitându-i-se râzând în față. Parcă eu sunt băiat nevinovat?! N-o mai fi având nici ea mult până la treizeci de ani, și i-ar ședea rău s-o-nceapă abia de aci înainte. - Bagă de seamă, că e ofticoasă, îi șoptea alta la cealaltă ureche. N-o vezi că e șubredă, încât abia-și mai ține răsuflarea? - Ei și?! îi răspunse și ei. Nu cumva o să mă molipsesc și eu?! Om chiabur, voinic, bine hrănit și voios, Ilie Durac nu se temea de nimeni și de nimic și ținea să și le facă toate pe plac. Îi mergea de minune magazia de lemne, pe care o avea în gura Oborului, căci știa să caute și să aleagă lemnul pentru construcțiuni, și pentru tâmplărie, și pentru rotari, și-i bătea pe alții și la calitate, și la prețuri. Adunase dar bani frumoși și-și ridicase casă mare, vopsită și pe dinafară, cu geamlâcuri în fel de fel de fețe, iar pe dinlăuntru plină de oglinzi mari. Cea mai mare dintre slăbiciunile lui era să aibă cal mare și frumos, unul singur, dar iute, ca să-i ducă-n goană mare cabrioleta ușoară, încât trecătorii să se oprească și să se uite după el.