În general oamenii aceștia, să-i pui la orice, se pricep, căci se văd băieți de zece ani și mai puțin cari duc caii la adăpat, înjurînd în chipul cel mai înspăimîntător ce se poate închipui, – obicei care nu este numai al nostru, ci și al slavilor și ungurilor. Mai departe ni se înfățișează un popor foarte păstrător al formelor religiei, deși nu așa de evlavios în fond. Beția, asigură Del Chiaro, nu e răspîndită la țerani, ci numai la orașe, unde erau un fel de subterane, în care clienții erau ajutați să bea de persoane femenine. Recunoaște și el că românii sînt foarte primitori: orice străin, și la țară și la oraș, găsește un adăpost; puțin talent să aibă, imediat i se oferă să fie profesor de limba pe care o cunoaște mai bine sau și mai puțin bine, căci nu e cine să controleze. Casele la țară sînt extraordinar de curate, lucru care a fost relevat și de francezi în timpul din urmă: ele miros a buruieni de cîmp: busuioc, mentă și sulfină. Lumea, adauge el, e foarte politicoasă; se pierde în complimente înaintea fiecăruia. Femeile au un așa de puternic sentiment de bunăcuviință, încît înaintea călătorului cu oarecare aspect – lucrul s-a păstrat pînă acum și mulți cred că este pentru mutra lor individuală – se ridică pînă trece.