Acum rotea un mare stol de ciori pe deasupra plopilor ce se înălțau negri spre apusul soarelui, și era oarecum urât să te uiți într-acolo. N-avea el să treacă pe la „Hanul Ciorilor”, dar se’înnoptase prea curând și mare lucru n-ar fi fost dacă s-ar fi abătut din drum ca să mâie acolo. Nu-i trebuia lui nici jumătate de ceas până la plopii aceia, iar până la Cârcei tot mai avea vreo două ceasuri. Unde mai pui apoi că spre „Hanul Ciorilor” mergea cu crivățul în spate?! Ajuns la răspântie, el băgă mâna în buzunar și scoase toți banii ce-i mai rămăseseră. Erau trei lei, o băncuță și patru gologani. - Cu pereche, zise el și se abătu spre stânga. Ar fi făcut-o, poate, aceasta și dacă banii ar fi fost fără pereche; ar fi făcut-o însă cu inima îndoită; acum știa c-așa i-e să facă și-și îmbărbăta calul cu toată nădejdea. Nu era însă lucru curat. Calul mergea și mergea, dar „Hanul Ciorilor” nu stetea parcă nici el în loc, ci se ducea, încât lumina din ferestrele lui se vedea tot mai departe, ba deodată se perdu, ca și când ar fi stins-o cineva. Tașcă își opri calul. Urât lucru să dibuiești așa singur noaptea prin locuri necunoscute.