Pe la miezul nopții e scos afară din oraș, în lunca Ialomiței. Doi gealați îl întâmpină cu iataganele sclipitoare. I se spune să-și facă cea din urmă cruce. „N-aveți măcar un pistol?” îi întreabă. O lovitură năprasnică-n tâmplă îi zgâlțâie creierii — pe celelalte le simte ca prin somn. Și tot ca prin somn, și ca printr-un grozav întuneric, îi scapăr-n clipa din urmă un licărit de gând: că dreptatea, dreptatea pentru care-a ridicat țara, nu moare cu el. Duiumurile turcești împânzesc cele două țări — cuib de răscoale. În ziua de 7 iunie, oastea eteriștilor e zdrobită la Drăgășani, în Vâlcea. Ipsilanti fuge la Viena, unde moare, după șase ani, în scăpătarea cea mai de plâns. Înflăcărații celei din urmă rămășiți ale zaverei se închid, sub ascultarea căpitanului Iordachi, în clopotnița mănăstirii Secu din Moldova, unde, după două săptămâni de înverșunată împotrivire, nemaiavând gloanțe, dau foc balercii cu pulbere, și-ncheie astfel cu strașnica lor moarte, mișcarea eteristă. Turcii se răzbună pe bietele noastre țări, care, zic ei, au dat „adăpost și proviant” zavergiilor. Trâmba de oști pustiitoare nu se ridică decât în primăvară ­ în primăvara anului 1822 - când Poarta plecându-și, în sfârșit auzul la tânguirea țărilor, încuviințează ca de aci-nainte, „să li se orânduiască” domni oblăduitori din neamul boierilor români, și întărește în Moldova pe Ion Sandu Sturza, în Muntenia pe Grigore Ghica.