Îmi făcu semn să m-apropii de el. Eu ieșii de supt cojoacă și mă lungii lângă dânsul. Mă îmbrățișă și, când eu îi zisei: " Tată, mă doare", el mă sărută pe frunte și târziu își dezlipi buzele de pe fruntea mea. Mă încinse căldura. Ochii mă usturau. Picioarele nu mi se astâmpărau, căutând răcoarea. Degetele m-ar fi fript dacă s-ar fi alăturat. Și tocmai când ațipii simții o mână rece care mi se înfige în spinare. Auzii bine un " ah!" năbușit. Cercai să fug din pat și rămăsei spânzurat în mâna tatii, țeapănă și încleștată în spatele cămășii mele. În acea zvârcolire, un fulger îmi trecu prin minte: "Desigur, și tata a murit, și Bălaia va muri. Mi s-a izbândit visul... întocmai!" Cu sor-mea se dusese mângâierea, cu tata cântecele, cu Bălaia dragostea. Mă întremasem. Luna lui iulie era caldă și veselă. Singura soră ce-mi mai rămăsese, ai cărei ochi nu erau verzi, mi-aduse căpșune și dude albe. Mă trezeam ca dintr-un somn lung. Nu-mi rămăsese din toate nefericirile decât un fel de amintire pierdută în mintea mea ca într-o negură adâncă. – De ce nu mai cântă tata? – A murit, răspunse ea, ridicându-mi părul de pe ochi și netezindu-mă pe obraji.