Și își îmbie calul. Femeia îi privi pe urmă, murmurând: — Hm! să mă spânzuri tu de nuc, ghiujule! Și ochii i se opriră pe copacul uriaș de pe creștetul dealului. De când intrase în casa lui Mitru, niciodată nu suise dealul, să vadă și dânsa nucul. Și gândul o ispiti să facă drumul până la el acuma. Tocmai atunci venea cu carul și Mitru. Ruja îi sări înainte: — Știi ce, Mitrule? bine c-ai venit. Hai de-om vedea nucul. — Da ce te-a lovit? — Uite-așa. Apoi ajută lui bărbatu-său să dejuge, duse boii în ocol, se opinti bărbătește și vârî carul, singură, sub șopron, și strigă pe bărbatu-său din casă, unde se dusese să se spele. Ruja și cu Mitru ridicară dealul din greu, picioarele li se afundau până la glezne în lutul galben și puhav. Un miros amar le îmbiba nările pe măsură ce se apropiau de copac. Când ajunseră sus și intrară sub frunziș, îi cuprinse o răcoare de pivniță, întunericul îi înfășură deodată. Ruja ameți și se rezemă de Mitru. — Mitrule, hai, că nu mai pot. Și bărbatul o luă în brațe ca pe un copil, de o scoase iarăși afară, la lumină. Femeia răsuflă prelung, apoi spuse: — Mitrule, ista-i copac blestemat.