Judecând lucrurile din punctul de vedere al moravurilor noastre tradiționale, una din cele mai de căpetenie datorii ale omului e să muncească, să alerge și să ostănească spre a-și agoonisi mijloacele pentru asigurarea bunului său traiu, și omul, care-și face datoria aceasta, e stimat și iubit de semenii săi, muițumit cu sine însu-și și ferit de nevoi. Nu mai puțin e dator omul a-și pune frâu, ca să păstreze ceeace a agonisit, și încă mai stimat și mai iubit de alții, mai mulțumit cu sine însu-și și mai ferit de nevoi e celce stăpânîndu-se pe sine adună averi mari ori sporește avuția moștenită. Leneșul, neajutoratul ori risipitorul totdeauna au fost dispețuiți în societatea noastră, iar bogăția adunată prin muncă și prin cumpătare a fost totdeauna și e și azi socotită drept cel mai învederat semn de vrednicie. Gândul de a face peste putință îngrămădirea bogățiilor ori de a împune risipirea lor nu e potrivit cu firea noastră, care l prețuim pe om nu numai după ceeace el e însuși prin sine, ci totodată și după ceeace are și după ceeace le pare semenilor săi. Doritori cu toții de-a fi mult prețuiți, nu e nevoe să mai fim și jidoviți ori porniți spre desfrâu pentruca să râvnim la avere cu orice preț și să mințim, să ne fățărim, și înșelăm, să ne înjosim, să furăm, să siluim, SĂ ne folosim de nevoile ori să abuzăm de slăbiciunile altora spre a ne agonisi atât de mult prețuita avuție.