Uneori, cînd observi cîte se petrec în societatea modernă sub toate aparențele de civilizație ce ni le-am dat, și cînd te gîndești la ce era odinioară sub forma bnutaiă pe care o îmbrăca asuprirea, nu știi care din cele două stări e mai bună. Necontenit, de cînd crimele de la Dorohoi ne pasionează, ideea asta ne vine în minte. Omenirea întreagă se felicită că a scăpat de vremea robiei, aceia care au luptat pentru abolirea ei își fac mare fală din acțiunea lor, iar noi toți sîntem gata să-i înălțăm la cer, să ne mîndrim că am avut niște așa părinți. Se poate. Sînt idei pe care le primim necontrolate și care, de la o vreme, se cristalizează așa în mintea noastră. Încît nici nu ne gîndim să le distilăm, ci le socotim niște adevărate axiome. Binefacerile robiei sînt una din ideile acestea. Ne-am deprins pînă într-atîta să înălțăm în slavă desființarea robiei. Încît socotim că-i o crimă a nu cînta în cor cu ideologii și cu interesații: „Azi sîntem cu toții liberi, egali înaintea legii” etc. Dar să discutăm. Ce era un rob? Un om care aparținea de drept și de fapt proprietarului, un om fără pămînt și fără drepturi, un om care putea fi ucis fără ca stăpînul să aibă a da seamă cuiva… Ce-i un sătean liber?