Smârdanul se pierdea în urmă; și-n curând albul nepătat al câmpului obosi vederile. Oamenii își duceau uneori manile la ochi și îi freca, vrând parcă să le ieie ceața ce-i învăluise. Câțiva mergeau buimaci, ca amețiți, iar în capul coloanei, calul negru al sergentului-major Mănciuc tăia vânjos valurile de omăt, cu capul în piept, cu mușchii picioarelor întinși ca niște coarde. Din când în când, sergentul-major se întorcea, își punea calul pe flanc, și lăsa să-i treacă pe dinainte convoiul. Atunci își încrunta fruntea și striga apăsat, la câte vreunul: — Mă Stavere, o s-adormi pe cal; atunci ce-o să facă cel de pe jos, ha? Pe urmă dădea pinteni și își lua locul în fruntea coloanei, cu capul în piept, și el, ca și calul, legănându-se când la dreapta, când la stânga. Strașnic om era sergentul-major Mănciuc. Întreg regimentul îi ducea frica, și chiar ofițerii îi vorbeau lui mai altfel. Scurt, îndesat, cu capul mare și ochii verzi, numai c-o mustață — că pe una i-o luase, dimpreună cu un capăt de buză, zvârlitura unui cal — își șuiera cuvintele mai mult decât și le spunea. Doi dinți îi rămăseseră goi, și totdeauna părea că rânjește. Viteaz și vânjos ca un taur, se repezise odată într-un pâlc de cerchezi, fără să-și scoată sabia, și, împlântându-și mânile în gâtul celui dintăi, îl smulsese de pe cal și se întorsese cu dânsul târâș, în mijlocul escadronului înmărmurit.