Ai fi jurat că nici neam de neamul lui n-a fost matematician. Nici bondoc, nici distrat, nici zăpăcit. - Așa! îi zise dar medicul la plecare. De aici înainte poți să mănânci orișice cu măsură, dar vin să bei puțin, cafea să iei una singură pe zi, iară de ceai să te ferești cât se poate. - Am înțeles! răspunse d-l Bondoc și-și luă rămas bun de la salvatorul său. El luase pentru sine și pentru ai săi bilet de drum încă de la București, dus și întors, nu mai avea dar nici o bătaie de cap. Știind cum a venit, știa și cum are să se-ntoarcă. Dacă s-ar fi uitat însă bine în cărticelele lui de drum, s-ar fi dumirit că a venit via Viena-Prerau-Brun-Viena. El nu mai era însă acum omul zăpăcit care are nevoie să le examineze toate în amănunt. Sosit dar la Prerau, unde se-ncrucișau drumurile, s-a mulțumit să-l întrebe pe conductorul atoateștiutor când pleacă trenul mai departe. - La unu și treizeci, răspunse conductorul după ce se uită la cărticică. Erau douăsprezece fără zece. - Bravo ție! grăi d-l Bondoc. Avem soro, mai bine de un ceas și jumătate și putem să prânzim în toată tigna.