Cine se mai putea îndoi asupra prețului adevărat a[l] lucrurilor lumești dorite sau pierdute când vedea cum un om într-adevăr înțelept se lepădase atât de ușor de ele și că prin această lepădare el câștigase ceea ce ei căutau prin ele: fericirea. Mai clar or[i] mai neclar fiecare o simțea aceasta venind în contact cu el. Poate că bietul Rufă, oricât de blând era din firea lui, ar fi-nceput judecată cu ginere-său dacă nu-l sfătuia Iosif la contrar. El îi dovedi clar ca lumina zilei că printr-un proces și-ar am[r] și mai mult puținele zile care le mai avea de trăit. ― Vei muri cu sufletu-ntunecat de amărăciune și dușman sângelui tău propriu, zise el blând, și Rufă n-a mai gândit la judecată. El era Solomon al curții frățâni-său. De s-ar fi născut în sărăcie, oamenii l-ar fi numit nemernic ș-ar fi întrebuințat față cu el povestea cu vulpea și strugurii ― disprețuiește averea pentru că n-o poate câștiga ― dar astfel starea lui era reflectarea vie a tot ce se putea șopti toți știau că un loc la divan chiar i-ar fi oricând deschis, cu cunoașterea pravilelor mirene și bisericești care o avea și după isteția sa firească. Ca om de pe atuncea, el tâlcuia și vise, se-nțelege.