Lejeune are o informație foarte mărgenită; el crede sau se face a crede că „de mai mult ca douăzeci de ani nu s-a scris nimic despre aceste două principate”[13], și făgăduiește o istorie osebită (particulière) a Moldovei pînă la tulburările din 1821. Dar a fost de față în Constantinopol la crearea noilor domni Alexandru și Mihai Suțu, în 1818 și 1819[14], a văzut în alai și steagurile țerii cu Sfîntul Gheorghe, Sfîntul Mihai și Maica Domnului. Ca amănunte mai nouă: fiul mai mare al lui vodă duce beretul; caii domnești, doisprezece, au pe ei scuturi de aur cu pietre scumpe, turcii din alai, mantii roșii. După ceremonie, la poarta Constantinopolului, domnul revine incognito pentru cîteva zile. Se pare că scriitorul a fost în Iași, la 1819, cînd cu ciuma, și încă în 1821, judecînd după știrile asupra cutremurului din noaptea de 3 la 4 februar care a zguduit și „palatul domnesc, clădit numai în piatră și de o construcție solidă”[15], lașul îi e foarte bine cunoscut, și la el se află însemnarea exactă a podurilor: cel de la curte la Copou, și „o altă stradă transversală, care trece prin tîrguri” (marchés)[16]; regretă lipsa de luminat. Vorbind de consulatul Prusiei, el arată că a cunoscut, dacă nu pe întîiul titular, măcar pe al doilea, de Kreuchely-Schwerdtberg, prieten al lui și „om cu adevărat stimabil în toate privințile”[17].