Întîlnim în „Descriere” și heleșteiele de odinioară, care și acelea au dispărut în cea mai mare parte: ele se întîlneau altă dată pe fiecare moșie, nu numai pentru hrana mănăstirilor, dar și a satelor, care atîtea luni pe an se hrăniau numai din pește și nu tăiau vite. Ele erau un mare izvor de bogăție: domnului i se aducea peștele viu în desagi pe cai. În ce privește locuitorii, nu se poate zice că Dimitrie Cantemir era un om cu „idei democratice”, cu toate că înțelege pe țeranul de pe vremea lui, chiar dacă nu-l laudă, și în multe privinți îi e potrivnic. Într-un singur punct nu putem merge alături de dînsul. Țeranii pe vremea lui erau șerbi, legați de pămînt. Doar de nu se putea impărți o familie cum se împărțeau țiganii, vinzîndu-se bărbatul de o parte, femeia de alta, ba avem chiar acte unde se vindea o jumătate de copil, – ceea ce nu însemna că se tăia copilul, ci că banii valorii lui se împărțiau. Femeile erau toate libere; de fapt era robită numai munca bărbatului. Dealminteri boierul de pe vremea aceea era adeseori ca un părinte pentru țerănime, și cum reunea mai multe moșii și habar n-avea de contabilitate agrară, sătenii erau de fapt mai stăpini decît boierul.