Înaintea ochilor mei se făcuse o noapte nesfârșită. Pe la zece ore a început să ploaie. M’am întors acasă. Și pentru că în sufletul meu erau nouri, ochii mei au ținut tovărășie cerului toată noaptea. * * * De atâtea ori m’au impresionat, până la lacrimi, figurile acelor săraci pe cari îi înțelegi că sufăr de foame sau se hrănesc c’un nutriment prost și neîndestulător ! Stradele orașelor mari înfățișează contrastele astea, cari revoltă și îngrozesc: deoparte, nepăsătorii, sătuii; de altă parte, lihniții, învinșii. Realitate și realitate !... Cât de neînțeleasă și dureroasă mi se pare logica existențelor omenești! Iarna, când umblu târziu prin ulițe dosnice, gândurile mele străbat prin ferestruiele cu lumini searbăde ale caselor unde locuesc săracii. Și fiecare gând are misiunea să mângâie pe nefericiții copilași, cari n’au mâncat decât un codru rece și negru de pâine. Și aș vrea ca gândurile mele să se materializeze, să răsară în lumea acestor suferinzi, ca niște stele prevestitoare de bine. Căci în această universală frăție a suferinței, e neînchipuit de dulce să știi că te mângâie gândul unui amic sau al unui necunoscut.