Gelu privea amuzat. Amintirea Elisabetei se pierduse până la urmă: strada vulgară, îndrăzneață, băiețească îl recâștigase. Buță se apropie de el și îi șopti: — Și ei cred că își bat joc de mine. Făcu socotelile și plăti. Le spuse cu jumătate gură bună seara, nu le întinse mâna și îl luă pe Gelu. — Hai! Pe urmă, după câțiva pași, se întoarse și strigă: — Nu l-ați întâlnit pe Victor Ioanid? — Ba da, răspunse cineva. E pe uliță. L-am lăsat în curte la Marcela. Buță se uită la Gelu întrebător. — Vrei? — Mi-e totuna. Porniră absenți, negândindu-se la nimic. Departe, după colț, începea să se vadă primul felinar. Câțiva soldați trecură pe lângă ei. Se auzea spart un cântec de caterincă.