— Pân’ ce-om deprinde și noi. — Mai întrebați din soldații vechi, că pă urmă, când n-oți ști o să vă fie greu. — Înțelegem. Și sergentul pleacă, strigând pe un soldat vechi: — Petre Gheorghe! — Porunciți, să trăiți, don sergent! — Und’ ți-e fața de pernă? — Trăiți, don sergent, mi-a furat-o când am fost la arest... — Cin’ ți-a furat-o? — Nu știu, trăiți, don... — De ce nu știi? —? — De ce nu știi, mă? —? — N-auzi, de ce nu știi? Am să te rapurtez să te dea în judecată pentru pierdere de echipament cu rețidiv... Știi c-ai mai pierdut și o gaică... Escadroanele de sfinți care se țin după Hristos ca jandarii după maiestatea-sa regiul!! Până-n trei zile să faci perna, că te bag în boală! — Să trăiți, don sergent, dați-mi voie să vă spun ceva: n-am parale, că știți bine că la-nchisoare nu se dă soldă... — Să, ai!... Lumânarea cu care a umblat Dumnezeu în noaptea-ntâi când a făcut lumea! Că don căpitan pă mine m-apucă! Auzi, mă? Și doi pumni răsunară înfundat în fălcile soldatului. Recruții se uitau cu groază. Frica-i îngălbenise pe toți. — Trăiți, don sergent, nu mai e ordin de bătaie, răspunse cu ochii-n pământ cel bătut.