Mă aflam tocmai în punctul cel mai mare al mirărei, cînd veni unul din guarzi și mă anunță să părăsesc scena, căci peste puțin are să înceapă reprezentarea. Mă întorsei iarăși în parter, îmi luai locul, apoi mă pusei a privi orologiul așezat dasupra arcului avanscenei; el arăta opt ore punct. Semnalul se dete și orchestrul începu să esecuteze preludiul operei. Admirai foarte mult preciziunea de întonare și unitatea de timp a acestui corp armonic. Iată, zisei, un orchestru care, prin stricta disciplină și paza tutulor nuanțelor scrise de compozitori, este în stare a deștepta în inima auditorilor sentimentele cele mai nobile și a le transporta imaginația în regiunile sublimului. Mă gîndii iarăși la patria mea și văzui cu destulă durere marea diferință ce exista între acel orchestru și cel de la teatrul nostru care, deși numără mai mulți artiști buni, însă, din lipsa unității de timp și întonare, e foarte departe de adevărata sa misiune și prea aproape de a deveni nesuferit. În fine, cortina se rădică. Privii tabăra popolului israelit cantonată pe frumoasele cîmpii ale Egiptului. Puțin mai departe se vedeau undele Nilului, argentine și dorminde. Colo Memfi, dincolo Eliopole, două cetăți ce aduc aminte captivitatea fiilor lui Israel.