Soția mea i-a dat răspunsul că așa ceva numai cu autorizație primită de la mine ar putea să facă. Am fost eu îndemnat să fac cererea. Acum trebuie să cred că m-am înșelat presupunând că fie Regele Carol, fie mai ales Regina Elisabeta se va sfii a-i vorbi împăratului despre noi. Am dat deci răspunsul că eu toată viața mea i-am fost monarhului meu cel mai credincios supus și astfel sunt gata să-i fac cererea, nu pot însă să-i adresez o cerere guvernului, care poate să facă raport de grațiere și fără ca să fi primit o cerere. «Cred că guvernul nu va face raportul fără ca să fi primit cererea», mi s-a zis. «Atunci o să mai stau încă vreo nouă luni, ca să-mi împlinesc anul», am răspuns eu și am rămas la Vaț. După ce mi-am împlinit anul și cele două săptămâni pe deasupra, am petrecut câteva săptămâni la Graefenberg, unde bunul meu prieten Dr. Ioan Hosanu a fost timp îndelungat medic al stabilimentului de hidroterapie înființat de Priesnitz, apoi m-am întors la Sibiu și câtva timp în urmă m-am dus la Sinaia, unde am fost oprit la masă. Se afla, din întâmplare, acolo unul din prietenii de tinerețe ai Regelui Carol, ducele Bernhard de Weimar, împreună cu soția sa, sora împăratului Wilhelm II.