Afară de "pustiu", pe care trebuie să-l înțelegem și aici numai relativ, așezându-l în regiunea, bine mărgenită geografic, a stepei, domnia n-a dăruit, - n-a îndrăznit și n-a putut să dăruiască aice. Nu i s-a cerut măcar o întărire, după care umblau totdeauna boierii sau cei ridicați la boierie, cu cumpărături sau schimburi mai nouă, dar care sătenilor, puțin bucuroși de a plăti sumele îndătinate diecilor de la Curte, li era mai mult sau mai puțin indiferentă, dacă nu chiar cu totul străină. Numărul actelor de danie domnească pentru locul între Prut și Nistru e foarte mic: o pot spune după străbaterea întregului material tipărit aproape, în vederea cărții Basarabia noastră, menită a fixa pe sigure dovezi documentare toate drepturile noastre naționale și istorice în anul centenarului anexării, când publicații rusești apar pentru a le tăgădui sau micșora. Aici, în această lume patriarhală, fiecare rămânea cum fusese, și nimeni nu venea să schimbe vechile împrejurări, între altele și pentru că primejdia războaielor prădalnice, mai ales din partea polonilor, era așa de mare și pentru că pădurea trebuia să fie dată jos înainte de a se trezi pofta bogatului, a puternicului, a nobilului de a stăpâni locul lăzuit prin munca grea a săracului.