— Voiți poate să vorbiți de Maximilian Hofer și companionii lui? adăugai cu un aer de nepăsare, ca să-i inspir mai multă încredere. — Da, domnule, aceștia și alți mai mulți. — Dar bine, bunule eremit, baronul e bavarez și răposații de care vorbirăm se luptau în contra intereselor Bavariei. — Baronul e un adevărat german și aceasta îl face să stime pe toți aceia ce și-au vărsat sîngele pentru unirea și liberarea Germaniei de apăsători. — Face foarte bine. Dar ia spune-mi, cine sînt îngropați sub piatra aceea de marmoră? și deodată cu interogarea îi arătai mormîntul lui Ascanio. Nu apucai să săvîrșesc articularea acestor fraze și fața bătrînului se acoperi de o paloare mortală, membrii corpului său tremurau ca frunza copacilor agitată de vînt; forțîndu-se, îmi zise: — Cunoști limba italiană? — O cunosc, îi răspunsei mișcat de suferința nenorocitului bătrîn. — Citește dar și te încredințează. Mă prefăcui că citesc inscripția, apoi îi răspunsei: — Ei bine, pe această piatră văz numele Ascanio și Eleonora, dar nu știu cine sunt și tocmai aceasta aș voi s-o știu. Bătrînul rădică din umeri și după o tăcere de cîteva momente, în care părea că se luptă cu niște teribili aduceri- aminte, răspunse îngînat: — Tot ce știu despre dînșii este că sînt doi amanți nenorociți, care a suferit foarte mult și care… Deodată cu această frază, bătrînul căzu pe pietrile cele reci ale capelei și din ochii săi ce păreau zvîntați începu a curge un torent de lacrime.