Suprefectul bea încă și da să vorbească. — Să-l convertim chiar mîne seară, la masa grecului, zise Pricor. — Da, răspunse Ciupei, înghițind un pahar ou vin. — Eu, eu, îngînă suprefectul… Învîrtind capul ca și cum ar fi fost un bulgăre de pămînt înfipt într-un vîrf de nuia… eu nu… nu pot… nu pot nimic decît… decît să-i iau caii… caii de re… de rechi… de rechiziție, pentru mane… manevre… — Bravo, d-le Niță, bravo idee! — Eu… eu nu pot… ca suprefect, care… care se… care se respectă… nu pot nimic decît… decît și… și să-l pui de pa… de pază noaptea… În co… În comună… — Bravo, d-le Niță, bravo idee! — Eu… eu… eu nu pot nimic ca supre… suprefect decît să-l… mătur din… din co… — Din comună… răspunseră ceilalți doi. — Da… șopti suprefectul și, nemaiizbutind să slomnească ceva, arăta cu mîna d-a lungul pieptului, închizînd ochii. — îl arde, șopti Pricor. — îl arde, răspunse încet Ciupei. — D-le Niță, să vă punem pe canapea? Suprefectul dădu din cap. Pricor și cu Ciupei îl lungiră pe o canapea. Suprefectul deschise ochii stinși, căscă gura, dar nu putu să mai spuie nimic. — Să-l convertim?