Bisericile, și cu toacă, pline de fresce și cu iadul la intrare, sînt „foarte frumoase, bine zidite, bogat împodobite, din bielșug zugrăvite“. La hotarul Ardealului, soli: contele Mihail Mikes și delegații Brașovului, cavalerie imperială; cazacii munteni se retrag. Branul salută cu douăzeci și unul de tunuri pe ambasador. I se pare că alături e locul înfrîngerii lui Heissler (la Zîrnești). Se atinge Rîșnovul, unde iar castelul dă drumul tunurilor. La Brașov soldați de-a lungul străzilor. De sus, se privește orașul, în care nu se uită „frumoasa biserică românească” din Șchei; Biserica Neagră a trecut prin focul cel mare; coperișurile sînt de șindilă. Codlea, Vlădeni, unde pleacă Toma Cantacuzino, lăsînd încă două cărți din partea stolnicului. Șercaia și malul Oltului, Făgărașul, „mare, dar împrăștiat“ (paroh calvin care a învățat în Olanda), Ucea, „sat numai de români”, „foarte încîntătorul Porumbac”, unde întîmpinare din partea generalului de la Sibiiu; castel al lui Apaffy. Dincolo de Olt apare generalul Rabutin și sibiienii. În oraș bat tunurile. Apoi Paget va merge la Cluj. Pe aici românii sînt păstori, cari și-ar oferi copiii ca să-și scape vițeii – cine i-o mai fi spus-o bunului arheolog și asta? !