La marginea orașului, uitată și părăsită, se vedea până mai deunăzi o casă veche, despre a cărei vârstă nu se mai ținea socoteală. Cu coperișul de șindrilă, sub a cărei strașină se statornicise un blând și vesel popor de rândunele, cu ferestre mici, încadrate cu fâșii de hârtie albastră, cu un foișor făcut pentru odihnă și privire, această locuință de oameni avea înfățișarea unui bătrân din alte vremuri care ar ști să ne încânte cu o comoară de minunate povești. Lucrurile ca și ființele, ce par că țin din trecut, au acel farmec al basmelor, aducându-ne aminte de ceva uitat... Salcâmi mari, cu frunziș des, aspirând mereu către înălțimi, creșteau în jurul casei. Umbrele mișcătoare ale ramurilor se răsfrângeau pe pereții albi, ca niște aripi ușoare. Uneori tremurau ca o pânză transparentă de mătase, pe niște umeri goi de femeie. Era un joc fantastic de lumină, care ar fi amuzat ore întregi ochii unui leneș. La spatele casei, se întindea o grădină largă, ca un imperiu al singurătății. Pretutindeni arbori, flori, iarbă și liniște. Se întâlniau într’o frăție blândă, verdele busuiocului cu albul crinilor; galbenul micșunelelor cu albastrul zambilelor; roșul trandafirilor cu albul florilor de vișini; pembeul nalbelor cu vioriul liliacului... Iar din toate aceste petale se înălțau simfonii de parfumuri, o exalare voluptoasă de miresme amețitoare... Pasările cele mai familiare ale acestei grădini erau, la începutul primăverii, cucul; și în nopțile de vară, câte o privighietoare singuratică; iar orhestra ei statornică o întocmiau greerii.