A auzit de câteva ori pe tatăl său vorbindu-i despre școală, profesori și carte... Copilul rămâne pe gânduri, se întristează’ puțin ; e prima lui încercare de a înțelege. Într'o zi mama sa îl scoală mai de dimineață ca de obiceiu, aproape odată cu soarele. Tatăl e vesel, așteaptă să-l îmbrace pentru a merge șă-l înscrie la școală. E un biet muncitor sărac, care are o singură bogăție: copilul. A auzit că oamenii învățați sunt fericiți, și voește ca fiul lui să ajungă un om învățat. Va aștepta mult. Dar săracii sunt obișnuiți să creadă și să aștepte. Desigur la bătrânețe el nu va mai munci. Atunci copilul va fi un om, va câștiga banii mai ușor decât el, și întreaga lor casă se va umple de noroc. Ah ! ce poeme de fericire știu să-și imagineze umiliții !... * * * Copilul merge zilnic la școală. Cu toate acestea pleacă de acasă cu un fel de spaimă. A băgat de seamă că între el și alți copii frumoși și bine îmbrăcați e o deosebire. Se face în jurul lui un gol și simte că-l apasă o tiranie. În bancă, alături de el, stă copilul unui arendaș bogat, care a crescut în pufuri, printre guvernante, și a mâncat totdeauna pâine albă.