Ce rău e omul! Și cum nu bănuiesc cei mari, ce lume de emoțiuni și de imagini se agită în capetele celor mici! Spuneam încet sor-mei că Linica era așa, era pe dincolo, iar tata, auzindu-mă, căci eu nu-l simțisem cînd intrase în casă, mi-a zis surîzînd: — Măăă! hoțule! Am tresărit. Am tăcut. Dar multă vreme n-am uitat pe Linica. Unde-o fi ea? Nu vi se pare că unele întrebări tresar în noi, peste zecimi de ani, cu o melancolie delicioasă? Pentru mine a fost un an trist, de care mi-aduc aminte cu un sentiment vag de căință… prima mea trădare! Un singur gînd espiator… să cîștig bani mulți, cu sorcova, și să dau Nicuții, în fiece dimineață, cîte o plăcintă cu carne de la Kir Gligore, simigiul care trecea, strigînd, pe nas si ascutit: „Plaținta, planțizora!” De cîte șeapte ori pe zi, pînă în ajunul Anului nou, am zis mamei: — Mamă… sorcovă cu beteală! În ajun: —Mamă!… — Bine, bine… cu beteală… Pe înserate, mama intră cu două sorcove. Una cu patru trandafiri de hîrtie subțirică și cu cîteva fire de beteală, alta, mai proastă, cu trandafiri roșii p-o față și albi pe ceailaltă. A bună pentru mine și a proastă pentru Ionică, un biet copil fără tată, cu un an mai mic ca mine, cu care umblam eu la sorcovăială.