Nu mai doarme, abia mai pișcă pe ici, pe colo câte ceva din mâncări: e supărată de cele mai neînsemnate nimicuri; nu mai știm ce să-i facem. Am rugat-o să vină ea cu mine ca să te vadă. N-a vrut cu nici un preț.» «Nu vrea să se umilească vorbind în fața altora cu soțul ei.» Eram dureros atins, dar am mai trecut eu și prin altele - și mai și. «Aidadee! - i-am zis dar. Voi mă vedeți: nu cumva sunt prăpădit?» I-am trimis vorbă că-mi merge bine aici, fără doar și poate mai bine decât la mine acasă. «Spune-i să-și aducă aminte cum eram păzit de sergenți, cum luni de zile de-a rândul nu puteam să ies decât însoțit de turcul Murad; de câte ori a avut să înfrunte ea pe trecătorii care mă insultau chiar și scuipându-mi în față. Aici am scăpat de toate acestea, trăiesc între oameni care mă înțeleg și mă socotesc vrednic de toată cinstea. Pe mine nu din răutate m-au trimis aici, ci ca să fiu adăpostit.» Aneta dădea mereu din cap. «Visezi, Papa Slavici - grăi dânsa pierzându-și răbdarea - visezi ca totdeauna văzându-i pe oameni așa cum i-ai dori să fie. Eu nu mai pot s-o văd pe „Uitipiti” în starea la care a ajuns și nu mă mai astâmpăr până ce nu te văd acasă.