— De ce? — Fiindcă n-am făcut niciodată referate. — Ei bine, cum te-ai scăpat de această belea? — Am luat condeiul în mînă și mi ți-am trîntit un referat de cele tătărăști. — Îți aduci aminte ceva dintr-însul? — Îl știu pe tot din memorie. — Recitează-mi-l o dată, te rog! — Ascultă: „Onorabilului Consiliu administrativ. Printr-acest referat, subt însemnatul îndrăznește a cuteza să se refere la înțelepciunea onorabilului Consiliu, și a-l ruga să se refere si el unde se cuvine, asupra chestiunei și a pricinei coprinsă în anexatul aci alăturat raport, ca, după ce îl va lua îndeaproape băgare de seamă și considerație, să binevoiască a face asupră-i cele de cuviință.“ [21] — Bravo, nene Găinescule, ăsta este un referat pe care l-ar pute subscrie chiar Napoleon!… — Poate că ai dreptate, dar modestia mea de autor nu mă iartă să mă laud însumi; cu toate acestea, știi ce mi s-a întîmplat? — Nu, în adevăr, dar voiesc să aflu. — L-am transcris, nenișorule, pe hîrtie ministerială, l-am dat ministrului să-l iscălească. Ei bine, știi ce am pățit?… O! Dar este oribil!… Numai mă gîndesc și sîngele mi se turbură, îmi vine să înnebunesc de mînie!… Îi dau referatul în mînă, citește cîteva rînduri dintr-însul și îl aruncă cît colo; apoi, întorcîndu-se către mine, îmi zice cu un zîmbet batjocoritor: „Domnule șef de masă, știi că ești un farsor din cei mai mari ce am văzut în viața mea?