Își dădea seama că aici el e omul și stăpânul, și gândul acesta îi umplea inima de mândrie. Nevasta îl mângâia cu privirile și căuta să-i ghicească dorințele. Copiii își mai domoliră glasul… Parcă chiar lucrurile din casă se sileau să-l mulțumească. Toader trântea, mormăia, înjura și, în aceeași vreme, simțea o plăcere adâncă văzând cum toți i se feresc din cale. — Oi fi ostenit rău, Toadere?… Uite-acu-i gata mâncarea, zise femeia, cu supunerea întipărită pe față. Așternu masa, aduse bucatele, dar lui Toader înadins nu-i plăcea nimic. Suduia mereu și era mulțumit că nevastă-sa se supără și se necăjește din pricina lui. — Da’ ce-i, bărbate, ai nebunit? izbucni apoi deodată femeia, roșă de mânie. Toader parcă atâta așteptase. Sări drept în picioare, ca și când l-ar fi mușcat o năpârcă. — Ce zici? Ce faci? Mă-nfrunți? De ce mă înfrunți? răcni dânsul. Și se repezi la ea cu pumnii. Copiii se porniră pe țipete disperate și se amestecară printre picioarele părinților încăierați. Femeia răbdă un răstimp loviturile, apoi începu să blesteme și, în cele din urmă, fugi afară, urmată de copiii speriați. Toader Căpățână simți acum o ușurare, parcă i s-ar fi luat o piatră de pe inimă.