Cu toate că se însera, groapa în care se afla situată Atena era înnăbușitoare ca o etuvă. Vecinul de masă al lui Adrian ceru o cafea și întrebă pe chelner dacă are țigări, iar la răspunsul negativ al acestuia, Adrian sări: — Puteți să vă serviți dintr-ale mele! zise el cu bunăvoință, oferindu-i tabacherea. Necunoscutul se servi cam cu stângăcie, mulțumi și fu nevoit să intre în vorbă… căci nu-i nimic de făcut, când ai de-a face un om binevoitor. De la primele cuvinte, atât unul cât și celălalt, își dădură seama că greceasca ce-o vorbeau era departe de-a fi ateniană: — Mi se pare că ești român! făcu Adrian cu îndrăzneala orientalului. Convorbitorul său surâse, ceea ce-i schimbă cu totul fizionomia, dându-i un aer mai prietenos, știut fiind că multe cusururi se ascund sub facultatea de a râde. — Da, sunt român… — De unde? — Din Sulina, dar am trăit multă vreme la București. * La acest dialog scurt, în această lume vastă, toată curiozitatea călătorilor prudenți este în general limitată. Mulți nici măcar nu au această curiozitate, oricât de șovăielnică, oricât de modestă ar fi. Alții, puțini la număr, o duc puțin mai departe și adaugă: — Și ce cauți matale pe aici?