Tare mi-ar plăcea să văd și eu! Tu crezi? Apa din Dunăre urcându-se singură în odaia ta? Ei drăcie! Nu știam mai mult decât ea, dacă apa din Dunăre se urca sau nu singură în bucătării și nu dam crezare poveștii cu „robinetul” „pironit în perete”, pe care-l „întorci” și țâșnește un șuvoi de apă „fără sfârșit”, „atât de fără sfârșit, că toată Dunărea s-ar putea scurge în odaie”. Dar știam și credeam altceva: anume că Neranțula mea iubea un grec, de pe Ulița kalimerească, desfundată de primărie, că într-acolo alerga în toate după-amiezele și că de acolo se înapoia veselă, extaziată, roșie ca focul. Ce se petrecea acolo? Cine era băiatul care-mi lua jumătate din prietenă? Un cui dureros îmi sfredelea inima. Aș fi vrut să-mi ucid potrivnicul, dar nu știam nici să mă bat, nici s-arunc cu piatra. O privii în albul ochilor. — L-ai sărutat pe celălalt, ca pe mine? — Da! l-am sărutat, dar el e ceva, iar tu altceva. Nu trebuie să te superi. Hai să vezi… — Să văd, ce? Pe cine? — Pe Epaminonda… Celălalt. E atât de cumsecade! O să-l iubești și tu. * Noaptea cobora încetișor, după o zi pustiită de zăpușeală.