Era minunat și jocul acesta, și el începu să miște din ce în ce mai neastâmpărat din picioare. Îi părea rău că n-a luat-o el pe Persida la joc și-i venea să-l apuce de urechi pe Brădeanu, care nu se mai depărta de dânsa. — Apoi, zise el plecându-se puțin când ei trecură prin fața lui, să mă-nveți și d-ta pe mine. I-au scăpat vorbele aceste fără de veste și-i venea să-și tragă palme după ce le-a grăit, deoarece Persida, roșită iar ca floarea de mac, s-a uitat cu ochii ei rotunzi atât de aspru la dânsul, încât el începu să tremure din picioare. Și totuși Persida, întorcându-și capul spre Brădeanu, iar zâmbea. Auzise și Brădeanu acele vorbe îndrăznețe, și el nu trebuia să afle adevăratul lor înțeles. — M-a învățat, grăi dânsa, valsul lor; i-am făgăduit c-o să-l învăț și eu „Mărunțeaua” noastră. — Atunci, răspunse Brădeanu, voind s-o ducă la Națl, m-am prea grăbit eu. — Aș! zise ea. Mai avem timp și astăzi, și altă dată. Ei jucară mai departe, nu însă ca mai înainte. Persida, deși zâmbea, era foarte supărată și tare hotărâtă de a se feri de aci înainte cade foc să nu mai ajungă la același loc cu Națl.