Îl încredințai că n-am auzit niciodată despre familia ducală și despre minunatul ei palat. - Atunci n-au pentru d-voastră nici un înțeles cele ce ați văzut ori veți mai vedea aici, întâmpină adunându-și gândurile, ca să spună trista poveste, pe care de atâte ori o mai spusese. Ați văzut în sala de ceremonii portetul și bustul ducelui? - Da, îi răspunsei, acel bătrân înalt și cu privirea plină de mândrie. - Era un cavaler din timpurile cele frumoase, cum azi cu anevoia se va mai fi găsind pe ici, pe colo câte unul, mă-ncredință dânsul. - Ați văzut și portretele ducesei? - O adevărată minune de frumuseță! îi răspunsei. - O adevărată minune - stărui dânsul - și vă spun eu, nu numai de frumuseță, ci și ca îndrumare sufletească. Ducele era în al doilea rând văduv și trecut acum de cincizeci și opt de ani când, orbit de farmecele ei, a luat-o, fată de abia douăzeci și trei de ani, în căsătorie. Țiind mai mult la numele său decât la marile sale bogății, el îi făcea toate plăcerile. Ținea seamă chiar și de cele mai excentrice capricii ale ei, zâmbea cu mulțumire când ea risipea aurul cu pumnii, dar o păzea cu multă grijă, ca nu cumva să aducă vreo pată numelui său ducal, și nu se depăna niciodată de dânsa, ci o avea mereu sub ochii săi pânditori.