Apoi izbucniră amândoi în râs. Nora, rămasă puțin în urmă, surâdea de această primă victorie: îl auzea în sfârșit râzând. Era un tren personal de noapte, semănând mai mult cu un convoi decât cu un tren. Avea zeci de vagoane, care se auzeau tamponându-se unul de altul, până departe, spre vagoanele din urmă, pierdute în întuneric, când trenul se oprea în cine știe ce gară fără nume, ca în plin câmp. “Unde mergem? Când o să ajungem?” Era mulțumit că nu știe. Sta singur la fereastră, cu ochii închiși, lăsându-se purtat de zgomotul roților, pe care-l simțea trecând prin el ca o lovitură regulată de puls. Era asurzitor și calmant. Uneori încerca să distingă din acest vacarm o singură lovitură și s-o urmărească cum se transmite prin tampoane de la vagon la vagon, ca un val ce se depărtează. Deodată, fără tranziție de gânduri, se văzu la București, la un colț de stradă, spunându-și că e târziu și că e timpul să se întoarcă acasă. Se zbătu ca din somn, cu o senzație ascuțită de durere (nu! nu! nu! ), și deschise ochii: prin geamul pe jumătate înghețat se zărea câmpul de iarnă și câteva rare umbre albastre, pomi sau case, topindu-se fumurii în noapte.