— Nu, n-o dau. Țăranul își mototoli zăpăcit pălăria unsuroasă între degete. — De când sunt n-am avut treabă cu un om mai fără suflet ca d-ta… de când țin eu minte… Știi ce, domnule, pun coasa deoparte, am să mă mai gândesc nițel afară. După vreun ceas de vreme veni însoțit de o rubedenie. — Am venit, zise dânsul, ștergându-și sudoarea de pe frunte. Dumnealui e cumnatul meu. Ne-am sfătuit să cumpere și el o coasă, că doară când cumperi două se cuvine să le iei mai ieftin… — Mai ieftin nu le pot da, ți-am spus de o mie de ori. — Gândește-te bine, domnule, să nu-ți pară rău. — Nu, nu. Nici să nu ne mai răcim gura. — Va să zică, nu vrei să lași nimic. Nici măcar un ban? izbucni țăranul furios. — Nicio para, răspunse hotărât negustorul. — Ei, acu ce să mai zic? adăogă țăranul mai îmblânzit. — Zi ce-ți place. Eu nu mai stau de vorbă cu d-ta. — Aide, aide, nu te mai supăra și d-ta așa, ca o cucoană bătrână. Dacă ți-e scumpă vorba, hai, dă mâna. Și țăranul, mulțumit, dădu mâna cu negustorul. — Așa. Iacă, ne-am învoit! Câine să fie cine nu se va ține de tocmeală… Cu o încetineală sărbătorească, începu să-și descheie pieptarul.