El ține la mine și o să mă asculte. Și ținea, în adevăr, tot mai ținea Bandi la Persida. Vorba e numai că om în toată firea n-a fost Bandi niciodată și mai ales acum, de când lucrurile se schimbaseră, el se făcuse de tot sperios. Un singur gând îl muncea: ce are să se aleagă de el după ce Persida se mută la casa lui Hubăr? — De ce?! întrebă el dar când Persida îl întrebă dacă vrea să meargă fie la Pesta, fie chiar la Viena. — Să vezi și tu lume, să mai înveți, să te faci om, răspunse Persida. Tata mi-a făgăduit, urmă ea, că te ia cu dânsul dacă vrei să mergi. — De ce mă ia? întrebă iar Bandi. Nu intra-n mintea lui gândul ca Hubăr, omul rău și urgisit, de care muma lui fugea speriată, să-i facă lui vreun bine. — Pentru ca să-mi facă mie o plăcere, răspunse Persida. Da! asta o înțelegea Bandi. De dragul Persidei putea până chiar și Hubăr să fie bun. El dete din umeri. — Și când o să mă întorc? întrebă. — Când vei voi, răspunse ea. Bandi dete din umăr. La urma urmelor, totuna îi era dacă cu dânsa nu putea să meargă și dacă așa voia dânsa.