Simpli țerani, unii nici nu cetiau bine, și nu înțelegeau slavonește. Nu trebuie să uităm însă că pe vremea aceea în mănăstirile noastre se lucrau traducerile admirabile din grecește care fac cinste acestor lăcașuri. Preoții plăteau episcopului o dată sau de două ori pe an trei-patru lei. Vorbind de boieri, se arată că n-au mai multă cultură decît clerul; își cresc foarte rău copiii. Acești copii nu sînt dedați exercițiilor cavalerești cu care erau deprinși cei din aristocrația austriacă; creșterea ce o capătă este ca să facă dintr-înșii „gute czakoys”, adecă „buni ciocoi”. Ciocoi, „ciocoinici”, precum am găsit într-o cronică a lui Matei al Mirelor, de prin anii 1620, înseamnă încasatori abuzivi de impozite. Și, ni spune călătorul austriac, părinții îi trimet ca să încaseze dijma oilor. Dealminteri, adaugă tot el, sînt inteligenți, de o inteligență nativă, pe care n-o îngrijesc. Iar, pe lîngă aceasta, sînt foarte șireți (verschmitzt). În ce privește pe țerani, se afirmă ceva care merită într-adevăr să fie relevat: ofițerul, care venea din statul austriac, unde țeranul era șerb și n-avea voie să se mute de pe moșie, constată că la noi nu era șerbie. Numai pe vremea Regulamentului organic s-a venit cu teoria că țeranul fusese șerb, și și-au făcut proprietarii mare milă că-i mai iartă din datorie.