Stătu și el și se dosi iarăși lângă perete. La lumina amorțită a unui felinar, văzu că umbrele lor se apropie o clipă și se contopesc. — O sărută! mormăi Gonea și mai întunecat. La câțiva pași, apoi, se întâlni piept în piept cu Margareta. — Bine, fă, se zborși el la dânsa, tu faci cabazlâcuri cu șmecherii în loc să-ți cați de învârteală? Tu... Se întrerupse ca să se poată îmbăla în tihnă. Se simțea parcă mândru și mulțumit că poate iar să răcnească și să înjure. Încruntă strașnic din sprâncene, iar fata, văzându-l atât de sărit, se zguli ca o șopârlă și dârdâi cu glas plâns: — Iartă-mă, tăticule, iartă-mă!... — Unde-s gologanii? se răpști dânsul cu aceeași voce răgușită. — Mi i-a luat, mârâi încet Margareta. — Aoleu, aoleu! mugi Gonea, întorcându-i spatele, înțepat, și pornind ca furtuna, în vreme ce femeia alerga după dânsul murmurând neîncetat:— Iartă-mă, tăticule... — S-a umplut paharul, mândro!... O să te stâlcesc acuma, acuma o să-ți rup ciolanele! urlă bărbatul fără să se uite măcar la ea. Gonea totuși parcă simțea, chiar și când clămpănea din dinți și înjura surugește, că el mai nu mai are nici o stăpânire asupra acestei femei.