— Da... Sofi... eu sunt fară noroc. Iartă-mă... Eu sunt devena... Și lumea îi dispăru. Conștiința propriei sale existențe încetă la răspunsul ce Sofi se pregătea a-i azvârli. Picioarele începură a-i tremura. Amețeala îi sugrumă glasul. Câteva lacrimi, pe zbârciturile chipului. — Ieși!... Ieși!... să nu te vadă lumea... Și îi arătă cu mâna întinsă — ai fi zis, o statuie — ușa ce da în coridor. Când Moroi dispăru împleticindu-se, ea îi scuipă în urmă și îi dădu cu tifla. — Bolnav... prost... fără noroc! IV Cucoanele abia se învoiră să întrerupă jocul. Aburi groși și parfumați se înalță din paharele cu ceai fierbinte și risipesc un miros de sulfină în aerul trezit al salonului. Lumea se împarte în grupuri. Unii se plimbă, vorbesc și râd în silă. Alții se tolănesc pe canapele, legumind ceaiul linguriță cu linguriță. Ploaia izbește în geamuri ca și cum ar da cineva cu pumni de mazăre. Vântul se umflă cu vuiet de toamnă. Mai la o parte, căpitanul de linie, căpităneasa și sora ei, dra Mimi, o ocheșică destul de frumoasă și durdulie, sorb alene, mestecă pesmeți de Brașov, urmărindu-și fiecare gândurile și planurile care ar fi putut izbuti, fără cutare greșeală, și de nu s-ar fi pus la spatele lor cutare neghiob ca un par de gard.