O parte din boierii argeșeni erau nemulțumiți că strămutase scaunul domnesc la Târgoviște și când Mircea trecu în Ardeal pentru a pune la cale apărarea cea de temei a țării, în lipsă-i, Vlad, unul dintre fiii lui chiar, cu sprijinul nemulțumiților acelora, ia țara în stăpânire, și face fapte de domn nemernic: lingușeșete pe craiul Poloniei, și se-nchină sultanului, târând cu el în această umilință mândria țării cea cu atâta jertfă păzită până atunci. Sub această nenoricită domnie de furat, turcii pustiesc în toată voia pământul ce aburea încă de sângele lor, se fac stăpâni pe Nicopolea cea mică — (Turnu-Măgurele) și înscriu pentru întâia oară în cartea măririi lor „peșcheșul” Țării Românești — un dar de trei mii de galbeni pe an. Ce face în vremea asta domnul cel adevărat? La biruința dobândită cu sabia adauge o tot așa de însemnată biruință politică, datorită înțelepciunii lui: El face pe regele ungurilor să înțeleagă în sfârșit că înaintea puhoiului musulman, românii sunt un stăvilar ce, pentru binele creștinătății, trebuie întărit iar nu surpat. Și-n ziua de 7 martie 1395 Mircea încheie cu Sigismund la Brașov următoarea învoială: De câte ori va merge regele însuși să se bată cu turcii, să meargă și Mircea; iar când regele va trimite numai oastea, tot numai oastea s-o trimită și Mircea, și la trecerea gloatelor ungurești prin țara Românească, să li se dea cele pentru îndestulare, însă cu plată.