Când am lăsat-o din brațe, s-a întors spre fereastră și a adormit imediat, adânc. Îmi spusese doar că era obosită. II N-am încercat niciodată să explic nimănui, cum a rămas Arabela cu mine și cum am primit eu, atât de îndărătnic în dorul meu de libertate, această complicație plină de urmări grele. Totul a fost așa de simplu și de nesocotit, încât sunt sigur orice explicație ar fi fost falsă. Arabela a rămas din lene. Așa cum venise. — Ce ar fi, i-am spus eu a doua zi, dacă n-ai pleca mai departe în turneu și ai rămâne aici? — Știu eu? Să încercăm. Seara, am găsit-o la mine în cameră, instalată simplu. Își adusese o valiză mică și câteva obiecte de toaletă: tot bagajul. Am întrebat-o cum aranjase cu tovarășii ei. — Au plecat. — A fost greu? — Nu. Le-am dat socotelile și s-au dus. Oricum, eu nu făceam nimic. Ar fi trebuit să fie jenantă situația mea față de femeia aceasta, pe care o cunoșteam de o zi și care, pe un singur cuvânt, aruncat într-o doară, părăsea o existență și, oricum, o carieră, pentru ca să se instaleze în viața unui bărbat străin, cu care nu avea nimic comun.