Cunoaște apoi Tîrgoviștea, în care semnalează o biserică mare, biserica domnească probabil: i se pare un „tîrg frumos”. De fapt orașul păstra pe vremea aceea ceva din buna înfățișare pe care i-o dăduse petrecerea în fiecare an, timp de mai multe luni, a lui Constantin Brâncoveanu, pe cînd cu fanarioții el degenerează. În ce privește populația, turcul găsește că româncele sînt peste măsură de frumoase, iar, cît despre bărbați, și mai ales cei din Moldova, îi socoate niște „creștini mojici și necredincioși”. Iată și judecata lui despre domnii noștri: sînt numiți de la Constantinopol, și de acolo pleacă întovărășiți de doi solaci – soldați din ordinul ienicerilor: de unde Solacolu, solac-oglu – de un peic, paj al sultanului, și de un capugiu portar. Venind la Moldova, în Iași cel dintîi lucru care-l interesează pe orientatul musulman este baia. Apoi vorbește despre curtea domnului, despre mănăstiri, – totul în cîteva rînduri. Din orașele Moldovei, cunoaște Suceava, Neamțul, Galații, unde pomenește de serdarul turcesc care stătea acolo pentru a face liniște: se face un mare negoț de lemne, care atrage pe „lăzii” locuitori pe țermul de nord al Anatoliei și cari se găsesc și prin Basarabia, făcînd pe lîngă acest negoț și acela cu oile, furtișaguri, – populație insuportabilă pentru liniștea țerii, așa încît a trebuit să se ia măsuri împotriva ei, fiind, pe la 1730, dați afară din Moldova, dar nu fără greutate; ei aduceau de vînzare la Galați lemn scump pentru ciubuce.