Numai prin frunzișuri rare picurau licăririle de aur ale stelelor. Deodată, în pacea și în farmecul acesta sfânt, glasurile celor doi iubiți, unite ca și gurile, ca și sufletele lor, începură să cânte o romanță veche. Cuvintele romanței erau banale, dar după fiecare strofă vorbele: «Te iubesc ! Te iubesc !» reveniau ca niște nesfârșite suspine de fericire. Ce-am simțit în clipele 'acelea e greu de destăinuit. Cine poate alege, clasă și defini toate nuanțele unei stări sufletești atât de complicate! În gândul meu binecuvântam pe cei doi iubiți. Ei îmi făceau și bine și rău. Bine, pentrucă îmi deșteptau doruri amuțite de vremuri; rău, pentrucă îmi turburau singurătatea, mă făceau să am groază de ea. Și ei erau singuri, dar câtă neasemănare între singurătatea lor și a mea! Mă gândiam să reintru în lume; mi-era jale de tinerețea pe care o lăsam să treacă atât de trist și de zadarnic! Și-mi făuriam planul unei călătorii îndelungi; îmi făuriam — un zâmbet ! — chiar planuri de fericire ! În ajun de a plecă am vrut să trec înc’odată pe lângă cuibul singuratic unde se ascundeau cei doi iubiți. Doriam să-i mai văd, să-i cunosc chiar. Nu le-aș fi făcut plăcere și lor, povestindu-le cum mi-au reînviat inima cu șoaptele lor de iubire ?