Mihai nu izbutise-a uni decât pentr-o clipă cele două țări-surori: le va apropia mai mult locul acelorași dureri. Cu moartea lui se rupe șirul de domni întemeiat pe părinteasca moștenire, lungul șir al Basarabilor, cum se rupsese și-n Moldova, cu groaznicul sfârșit al lui Răzvan-Vodă, șirul Mușatinilor. Pe mormântul marelui erou adoarme vitejia neamului românesc, ce pare a-și fi dat în Mihai fulgerarea celei din urmă puteri, cu strigătul celei din urmă speranțe de mântuire. Contenesc aici luptele pentru neatârnare ale celui mai vrednic și mai vânjos popor din răsăritul Europei. De-acum, istovite, în viforul nopții fără de liman, pierzând cârmă și vâsle, cele două țări se lasă-n voia valurilor. Încercarea leșilor de a le apuca și stăpâni prin Movilești — care-și cumpără moșii în Polonia cu banii strânși din muta îndurare a românilor — își dezvăli peste câțiva ani toată zădărnicia ei. Pentr-o asemenea ispravă uneltele erau slabe, și mâna care le purta. Aleși de țară sau trimiși de-a dreptul de la Constantinopol, domnii noștri — pentru lungă și amară vreme de aci înainte -nu mai sunt decât niște vechili ai sultanului, Moldova și Țara Românească se cheamă „Grădina padișahului”, grădină frumoasă și bogată, pe care însă nime n-o mai păzește!