Căută să uite, pierdu acel simț al naturilor delicate — respectul de femeie — le detestă pe toate și începu a le socoti ca pe niște bestii de plăcere. Trăi câțiva ani dezordonat, cu prieteni cinici, cu femei pierdute. Se îmbolnăvi greu și scăpă dela moarte ca prin minune. Cu începutul primăverii se pregătia să se ducă la țară. Îl atrăgea un dor adânc de singurătate, de liniște. În mijlocul naturii credea să găsească aceea ce nu putea să-i dea lumea: farmecul de a uită. Natura este eterna vindecătoare a tuturor iluziilor noastre amăgite. Ea e ca o mumă generoasă’ și bună pentru toți răniții vieții. Seninătatea ei deprinde simțirea noastră într’un sens înțelept și rezignat. * * * Cu astfel de cugetări, Alexandru Renea plecă la țară. Moșia Nălbeștii, pe care o îngrijia un unchiu al său, avea o poziție uimitor de frumoasă. Ieșind afară din sat, șoseaua mărginită de amândouă părțile cu șiruri lungi de anin, conducea intr’o pădure deasă, ale cărei bolți de frunze aveau seninătatea gravă a unor temple. Soarele abia străbătea într’însa cu raze sfioase și rari. Aci venia în fiecare zi Alexandru Renea. Cu toate acestea îi era peste putință să citească sau să stea liniștit și singur.