Locotenentul alerga mereu înainte și se întorcea înapoi. Intrăm în porumbiște, cu arma în mână, dar n-aveam voie să tragem, ca nu cumva să ne vadă de la marginea pădurii. Prin porumbiște, o salvă de gloanțe, în jurul nostru de-abia câteva gloanțe au trecut. Ciudat mai sfârâie gloanțele! Am mers așa vreo jumătate de ceas. Cu mare băgare de seamă. Când am ajuns la marginea porumbiștei, ne-am pomenit cu o salvă groaznică de gloanțe. Trei deodată au căzut grămadă. Porumbiștea toată era plină cu de-ai noștri. Auzeam mereu: „Înainte! Înainte!” Am făcut și eu semn cu sabia spre pădure. Între porumbiște și pădure e o livadă de vreo șase sute de metri. Am început să alergăm. Cum am năvălit din porumbiște, era cât p-aci să cad. Mă împiedicasem de cadavrul unui sârb mort mai de mult, în haine civile. Un miros groaznic. Cu fața în sus, gura căscată, arma frântă alături de dânsul. Trebuia să alergăm din răsputeri prin livadă. Foarte mulți flăcăi se vedeau căzând. Unii țipau, alții înjurau. Credeam că sârbii sunt înaintea pădurii într-un șanț, dar numai șepcile erau acolo, ei trăgeau cocoțați în copaci. Am început și noi să tragem. Un locotenent a pus două mitraliere și a deschis focul spre pădure.