Într-o zi Sadi-el-Mahib asculta, cu mai mulți insi, din chiostrul unei moschee, la un muezin care se ruga din înălțimea unui minaret drept și alb ca o făclie. Efendi Iatros trecu p-acolo și se opri. — Oameni buni, să știți că eu l-am tămăduit pe Sadi-el-Mahib. Sadi-el-Mahib tresări. Îl privi. — Să știți c-așa e, oameni buni!… În bazarul cel mare, Sadi-el-Mahib povestea cîtorva prieteni o vînătoare. Efendi Iatros, acolo! — Oameni buni… Sadi-el-Mahib îi tăie vorba din gură și mărturisi cu oarecare pică: — Oameni buni, acesta e doftorul care m-a vindecat… Îi sînt foarte recunoscător… Îmi pare rău însă că un mi-a luat nici o para… Și i-am rămas dator fără să vreau… Și e rău să fii dator, că te știu toți cîinii din Stambul! Grecul plecă. Arabul, cu mîna-n brîu, pipăindu-și barda, strecură printre dinți: — Ghiaur, ghiaur, geaba scrie la cartea ta a sfîntă să nu știe dreapta ce dai cu stînga! Azi așa, mîine așa, pînă îl scoase din răbdări, căci cînd credea că-l ocolește, atunci se pomenea cu grecul piept în piept. — Oameni buni… — Taci! răcni deznădăjduit arabul. Cît să tragă mîna mea la cîntar? — O litră, două, și mai mult… — Ori cît!