M-ar bucura enorm să nu știe nici ce sunt, nici unde le-a auzit, și să le ducă, așa, cu el, nepăsător, cum duci în buzunarul dinăuntru al paltonului o scrisoare veche de anul trecut, pe care ai uitat-o, crezând că ai pierdut-o. Eu, oricum, nu l-am întrebat niciodată nimic despre asta. III La București am revenit târziu, pe la sfârșitul lui septembrie, când am găsit lumea de mult întoarsă din vilegiatură și pomii, la șosea, îngălbeniți. Tot atunci te-am cunoscut pe dumneata, care tocmai te întorceai de la Paris, după nu mai știu ce studii medicale, despre care Andrei îmi vorbise cu scepticism („Ștefan Valeriu ăsta n-are să facă niciodată nimic serios“) și poate că ții minte cât de penibil mi-a fost în ziua aceea, în care el te-a strigat pe stradă, ca să mi te prezinte, strălucind de orgoliu și plin de subînțelesuri. Simțeam că aștepta să fie felicitat pentru mine și pentru „succesul“ lui. Simțeam că e încântat de rochia mea, de ochii mei, de uimirea dumitale. Cât m-am luptat în acel timp să-i temperez entuziasmul și indiscreția. Nu eram prudentă și nu cred să fiu nici acum. Dar mă înspăimântau zvonurile, presupunerile, comentariile, serile de premieră când, trecând prin foyer, simțeam în urma mea o trenă de șoapte, intrările în restaurant, când mă întâmpinau, de la ușă, treizeci de priviri care știau ceva și voiau să știe totul, întrebările delicate, aluziile... Dacă aș fi putut face cunoscut tuturor, printr-o circulară, că sunt metresa lui Andrei, și dacă aș fi fost sigură că asta ar pune capăt curiozității publice, aș fi făcut-o.