În 1791, „sultanul“ moscovit dă baluri la Petersburg, și Repnin comandă în Moldova. Langeron revine în iulie la Iași pentru a relua serviciu supt acesta. La Galați, Potemchin stă într-o „preafrumoasă” casă mobilată de dînsul: bolnav, trece la Huși, „sat plăcut”, și de aici, furios pe toți că nu se îndreaptă, trimețînd ofițeri superiori după mîncările lui favorite, se așază la „cerdac”, casă de țară departe de Iași, cinci verste, pentru a se însănătoșa și a pleca ia Moscova. [12] Pornind din Iași în septembre, scriitorul nu e de față la ceremoniile pentru îngroparea lui Potemchin, mort în calea spre Nicolaev, la patruzeci de verste de capitala Moldovei[13]. Aproape de Iași, cu un adiutant și două slugi, Rumiențov duce viață „stoică”[14]. În noul război din 1806–12, apoi, Langeron explică temperamentul domnilor: „Moruzi, bun administrator“, singurul bun; Ipsilanti, de patruzeci și cinci de ani atunci, om de spirit, dar fără judecată și consecvență, avînd ambiția de a fi rege al Daciei[15] îi sfătuia, „ministrul“ său, marchizul de St. Aulaire, diplomat ales, „om de treabă, dezinteresat”, dar de un temperament focos și gata de hotărîri brusce. [16] Fără să-și arate partea, el descrie amănunțit ocuparea Bucureștilor de Miloradovici, după rezistența celor trei sute de „arvați” sau „arnăuți”, la Radu-Vodă[17]: capetele turcilor tăiați, cu lumînări pe ele, sînt înfipte de alți „arvați” la scara curții, pentru intrarea generalului.