Ce-o fi făcut Del Chiaro înainte de a veni la noi, nu putem ști. Lucru mare în țara lui desigur n-a fost. Cartea însă e plină de informații prețioase, puțin cam fără ordine expuse, pierzînd firul, reluîndu-l, ba alteori pierzîndu-l fără a-l putea relua. E împărțită în două părți, și împărțirea nu e tocmai comodă. Căutăm deci a fixa capitolele mai metodic. La noi pare a fi venit la 1709. Într-un loc spune că la 1710 a făcut drumul de la Belgrad la București, dar se poate să fie o confuzie și din cauza datei cînd se începea anul în Apus și la noi (noi începeam la 1 septembre). În București a fost imediat angajat de domn, care avea toată încrederea într-însul, ca și cei doi frați ai lui Șerban Vodă, Constantin și Mihai Cantacuzino, acela care a făcut biserica Colței, – inscripția care-i pomenea numele fiind ștearsă cu ciocanul, pentru că Mihai fusese executat de turci. Ei poftiau de multe ori la masă pe străini și-i încredințau secrete de stat; probabil că era invitat și pe la moșiile acestor boieri, pentru că el cunoaște nu numai Bucureștii, dar și viața țerănească, datinile țeranului nostru. Evident însă că nu toată lumea avea aceeași simpatie pentru secretarul italian, care părea puțin cam caraghios în felul lui de a se îmbrăca, nevroind să se orientalizeze: umbla cu tricorn, cu haină apuseană, cu bețișorul de stradă, și, avînd și un temperament sanguin de se înroșea răpede, lumea-l poreclise „Curcanul”[5].