Îmbătați de norocul atâtor biruinți, își făceau o față să înfrunte moartea, unii strigau în gura mare că ei sunt solomoniți, și nu-i atinge glonțul... „Iară moldovenii, zice cronicarul, stau așa cum ar hi gătiți de moarte, iară nu să izbândească; și multă moarte s-au făcut de ambe părțile, că nu era o călcare pe pământ ce tot pre trupuri de om, și mai apoi așa aproape se băteau, că și mâinile li obosise, și armele își scăpau”. Pe la nămezi începuse a se mai risipi din desele rânduri mereu împrospătate ale dușmanului. Strigăte de îndemn: Nu vă lăsați băieți! Strigătele din ce în ce mai întețite însuflețeau pe ai noștri, — când iată că dinspre Nistru sosi, adus ca de-o furtună, Adel-Ghirai, c-o sută de mii de tătari. Prins între două puteri uriașe, mândrul voievod văzu că nici o minune nu-l mai poate scăpa. Dar nu se gândi o clipă la mântuirea pe care-o poate da fuga. Ci, strângându-și în jurul steagului ciuruit de gloanțe puținii tovarăși ce-i mai rămăsese pentru ceasul cel greu al sfârșitului se sui cu ei pe măgura de lângă Roșcani, și, îngrădindu-se cu șanțuri, se mai apără de acolo, ca de după zidul unei cetăți, încă trei zile.