Acum, erau acolo ca niște jucării stricate… Cât de stupid, sau cât de nenorocit trebuia să fie, pentru ca un moment măcar să se fi lăsat antrenat în această plecare absurdă… Ann revenea. Florile trimise înainte întrebau, pentru ea, dacă poate reveni. “Nu știu, Ann, nu știu. Cred că nu trebuie. Cred că e mai bine să nu vii.” Spunea tare cuvinte de împotrivire, dar simțea că dincolo de voința lui ceva răspunsese pentru el și acceptase. Nu știa ce se va întâmpla mai departe și nici nu încerca să facă presupuneri. Un lucru era limpede: Ann va veni. Poate că în momentul acesta e jos în stradă și îl așteaptă. Poate că de la portiera micului ei automobil albastru se uită spre fereastra lui ca să-l vadă apărând acolo. Poate că e de ajuns un semn, pentru ca în câteva clipe ea să fie sus… Vine atât de târziu, dar vine. Nu este în el niciun elan ca s-o întâmpine, dar nu e nicio voință care s-o alunge. Mai rămâne undeva, dincolo de toate amintirile, dincolo de toate evidențele, mai rămâne gândul copilăros, dar încă viu, că iubirea lui nu e pierdută, că o serie absurdă de coincidențe și erori i-a despărțit și înșelat, dar că totul poate fi explicat, totul poate fi regăsit.