Nu era iarăși exclus, fiind oameni puțini și teritoriul mare, sistemul, pe care-l preconizează și unii agronomi moderni, de a se muta partea cultivabilă de la un loc la altul, iar restul locului să rămîie necultivat, pentru a se îngrășa de la sine sau prin pașterea turmelor. Vite erau pretutindeni, în număr foarte mare: turme de oi, cirezi de vite albe fiind mai puține. Boierii, prin Oltenia, mai ales, creșteau și porci, într-o epocă ulterioară, dar acum nu erau încă boieri, și baza culturii de vite a țeranului o forma oaia. Trecînd călătorul prin satele acestea, de-a lungul văii Dîmboviței, ar fi întîlnit în cîte un sat mai mare un jude, peste un grup sătesc care se chema poate popor, termin păstrat în nomenclatura aplicată la vii și în aceea a parohiilor (se zice a fi cineva „de popor” la cutare biserică). Foarte veche dregătoria aceasta a judelui… Cînd au fost vizigoții prin părțile noastre, ei erau, nu supt stăpînirea unui rege, ci a unui jude: judele Atanaric. Și, deoarece aiurea vizigoții n-au trăit supt juzi, aceasta a făcut să se presupuie că încă de atunci, pe la 370 după Hristos, noi aveam obiceiul de a trăi supt juzi. Se dusese puterea împăratului, și populația se organizase de la sine, după nevoi elementare.