Se minuna și ea că gândul morții nu o înspăimântă, ci dimpotrivă îi face o plăcere stranie, cum n-a mai avut niciodată în viața ei. Se vedea parcă întinsă pe un catafalc alb, albă și ea ca peretele, frumoasă și nemânjită de strășnicia vremii. În jurul ei, copiii îngenuncheau cu ochii roșiți de lacrimi, cu buzele învinețite, iar la picioare, dascălul o privea nedumerit, ca totdeauna, și clătina din cap a jale. Auzea plânsorile înăbușite, întrerupte de sughițuri, cuvintele de durere care fâșâiau prin aerul îmbâcsit al odăii și îi părea rău că a murit... Apoi se gândi la zilele de mâine, când ea nu va mai fi în lumea aceasta. Și parcă vedea că lumea nu s-a schimbat deloc, cu toate că ea lipsește dintr-însa. În odaie plutește același miros necăcios de sfarog și de varză acră, numai cât ea nu-l mai poate mirosi. Casa, grădina, satul, câmpurile, toate au rămas la locul lor, oamenii își văd de treburi, ca și când nu s-ar fi întâmplat nimic, ca și când n-ar lipsi nimeni. Și din ea n-a mai rămas decât o mână de cenușă care, încetul cu încetul, se face una cu pământul... Închipuirile acestea o îngroziră. Adică cum? Lumea să rămâie tot lume și când ea n-o mai fi?