Sfârșitul veacului al XIV-lea aruncă un nou vrăjmaș și, cu el, un lung șir de primejdii în calea neamului românesc. Prăvălite din aceleași mari pustiuri ale Asiei, valurile potopului musulman sparg, de la cele dintâi izbituri, putredele zăgazuri ale împărăției bizantine și, în mai puțin de-o jumătate de veac, îneacă aproape toată peninsula balcanică. Cine să li se împotrivească? Popoarele din răsăritul Europei trăiesc într-o veșnică dezbinare, și nici acum, când văd apropierea acestui cumplit vrăjmaș al tuturor creștinilor, nu contenesc de a se sfâșia între ele. Pe vremea asta de groază și de pieire vine marele Mircea la cârma țării Românești. Grija lui cea dintâi e să-și facă oaste puternică: el strânge sub steag toată tinerețea și voinicia țării, și însuși caută de-o învață ș-o întocmește, ca s-o aibă gata la toată nevoia. Vede vijelia cum se apropie și știe ce cumplită mânie s-ascunde în huietul și-n întunecimea aceea. Iar de vrăjmașul ce vine, gospodărie întinsă și pământ mult are de apărat, căci el e: „Mare voievod și domn singur stăpânitor a toată Țara Ungro-Vlahiei și al părților transalpine, încă și al părților tătărești și al Amlașului și Făgărașului herțog, și al Banatului Severinului domn, și al amânduror malurilor Dunării până la Marea cea mare, și al cetății Dârstorului stăpânitor”.