Cum o văzui, sării în sus. Ea se învârti repede într-un picior. Rochia păru o imensă rochiță-a-rândunicii. După ce se învârti, râzând și bătând în palme, se opri înaintea mea, îmi făcu o reverență, întinzându-și ușurel rochia de amândouă laturile, și mă întrebă cochet: — Mon cher cousin , poți să ghicești unde plecăm var-asta? — Nu, Irinel, răspunsei eu, exagerând tusea care devenise mai mult un tic. — Ce-mi dai să-ți spun? Documente istorice publicate de M. Kogălniceanu în 3 volume, în 1845, 1846, 1852. Și după ce iar se învârti lovindu-mă cu rochia peste picioare, și râse, și bătu din palme, mă întrebă foarte serios: — Îmi săruți mâna cu respect, ca la o cucoană bătrână, dacă ți-oi spune? — Da, Irinel. Și tusea obligată își jucă rolul. — Nu, mai întâi să-mi săruți mâna. Îmi întinse o mână, pe care o sărutai trist și cu poftă. — Și p-asta. — Și p-aia, Irinel. — La Mehadia! Mi se urâse cu Slănicu. Se învârti prin casă, de astă dată așa de repede, că rochiile i se-nălțară până la genunchi. Eu mă înroșii, ea se înroși. Apoi, izbucnind într-un râs argintiu, se repezi la mine și-mi zise: — Să jucăm o polcă... Eu cânt... Eu să fiu cavalerul... Eu să te port... Tocmai atunci auzii pe unchiu-meu.