Și, cu o pasiune teatrală, Ionel o răsucea în brațe și o săruta prelung. O pauză. Îmbrățișarea. Apoi el, răgușit ca un actor în scena de rezistență, o cuprindea de mijloc și striga de asemenea ca s-audă toată curtea: — Te vreau, Eugenie!… Te vreau! Te vreau! Și intrau în camera lor, grăbiți și înfrigurați, subt privirile chiriașilor. Bărbații zâmbeau batjocoritor, femeile invidiau pe Eugenia și toți ziceau: — Se iubesc mult țicniții, ce-i drept, nu-i păcat! Într-o zi, spre sfârșitul lunii, pe o căldură moleșitoare, Ionel Vulpescu veni mai radios și mai vesel ca totdeauna. Îmbrățișă pe Eugenia, ca de obicei, dar răcni mai pătimaș „te vreau”. Și dispăru în odaie. Iancu Arboraș, văzându-l așa de vesel (deși Ionel nici măcar nu-l salutase), socoti că tânărul a pus mâna pe franci și are să plătească în sfârșit datoria, să-l scape și pe dânsul din gura muierii. Se și grăbi să vestească pe d-na Arboraș: — Ei, Lenuș, mi se pare că țicnitul se face om de omenie! Lenuș însă, sceptică, tăcu. Curtea rămase pustie în zăpușeala soarelui de august. Doar cămășile și pantalonii pe frânghii se cutremurau de câte ori trecea duduind pe stradă vreun camion militar, răscolind praful și umplând văzduhul cu aburi arși de benzină… Apoi, pe când liniștea era mai mare și chiriașii își sorbeau tihniți cafeaua, o gălăgie infernală răbufni din camera îndrăgostiților.