— Slavă Domnului, ai luat printre cei dintâi „Mihai-Viteazul” — zise Cojocel cu o admirație sinceră care-i aprinse toată fața. Căpitanul se zăpăci o clipă. Își dădea seama în sufletul său că faptele lui merită un cuvânt bun, dar totuși laudele îl rușinau. S-a bătut bine, a făcut acte de îndrăzneală, care au salvat de câteva ori situații crezute pierdute, dar toate acestea el le considera lucruri naturale, pe care trebuia să le facă, dacă norocul l-a pus în poziția să le poată face. Urmă, după o scurtă șovăire, făcând un gest cu mâna, ca și când ar fi vrut să înlăture vorbele locotenentului: — Nu de-aceea… nu… Vroiam să zic numai că, dacă aș mai fi pe front, nici n-aș fi avut vreme să mă gândesc la viața cealaltă, aceea unde nu bat tunurile și mitralierele. În fața primejdiei gândurile se concentrează fără să vrei… Dar acuma suntem în repaos, linia de foc e depărtișor… Nici nu mai auzim bubuiturile aducătoare de moarte. Ne-am întors în lumea obișnuită și îndată s-au redeșteptat dorințele… Scoase ceasul. Mai era. — Toată vremea stau cu ceasul în mână. Minutele se târăsc ca secolele… — Ferice de tine, rosti locotenentul clătinând din cap. Te invidiez.