Ziua se strecură înceată, fără ca amândoi să-și deie seama, într-un târziu, bărbatul se sculă și aprinse lampa… Dumitru se smulse cel dintăi din amorțirea durerii; a doua zi trebuia să se ducă la birou. Măria rămase singură. De-abia pășea, ca după o boală lungă, petrecută luni de zile în pat. Se duse în bucătărie să șteargă vasele, să le așeze pe polițe, din obișnuință, fără nici o cugetare, așa cum se deprinsese de trei ani de zile de când se măritase. Și cum ștergea un pahar, simți că degetele îi lunecă pe sticlă, și își dete seama că plângea. Atunci veni din nou în odaie; parcă își aminti ceva și deschise lădița de lângă fereastră. Acolo stătea păturită rufăria fetiței. Mama rămase cu privirile țintă în cuprinsul îngust, pe urmă se sculă și căută prin casă; pe fereastră găsi bonețica, după sobă un pieptăraș, supt pat un papucel rupt. Le luă și, într-o pornire de dragoste, începu să le sărute. Apoi le așeză la un loc cu celelalte lucruri. Acolo, lângă lădița aceea își trecea dânsa zilele. Bărbatul, furat de slujbă, de grija zilei de mâne, se întrema repede: uitarea îi vindecă ușor rana care-i sângerase și lui sufletul… Femeii însă începu din cele dintăi zile să-i încărunțească părul, și puterile îi scăzuseră.