Boierii bogați, din Craiova, Rîmnic, București – scriitorul crede că sînt și țigani –, locuiau în Sibiiu, dar au trebuit să plece, acuzați că voiau să predea orașul în 1788; femeile-i par gătite fără gust și lipsite de educație; foarte puține știu franțuzește. Se înfățișează lucrul la Cîineni: „truda statornică” a soldaților, schimbarea sentinelelor, rînduiala arnăuților supt conducătorul lor cam aspru Stoian, vălmășagul pe care-l cășuna cavaleria și infanteria, zgomotul muzicii, strigătul țeranilor cari aduceau provizii[16]. Și cu acest prilej anonimul recomandă exportul de ulei de nucă de la noi[17]. El laudă produsele ardelene și combate importarea altora din alte părți ale monarhiei: pînza de Zips ori de Ardeal, zisă „sileziană”, a invadat lașul și Bucureștii, și negustorii greci de acolo vin să cumpere în mare[18]. Casa Barker din Sibiiu se gîndea la navigația pe Olt[19]. În Sibiiu se cetesc reviste germane; e și un teatru, pe care locuitorii suburbiilor n-au voie să-l viziteze. La întors, se notează Sas-Sebeșul, decăzut: meșterul Oeschlager de acolo, originar din Königsberg, toarnă clopote[20]. De aici la Deva, Dobra, abia pomenite. În cale un soldat român din regimentul Oross. Lugojul a suferit de pe urma războiului: nouă critică a „Wallachenschaft“-ei, dornică de jaf și leneșă. La Timișoara dădea mese prințul de Coburg.