O sută cinzeci de cămile duceau bucătăria sultanului. Pentru luminarea corturilor erau 6 000 de mataragii, ținători de torțe, arabi. Coranul era dus – căci se considera expediția ca sacră – pe o cămilă bogat împodobită, încunjurată de derviși cari săltau. Și Magni înșiră deosebitele elemente ale armatei turcești: ieniceri, spahii, iar, dintre cele noi: voluntarii, purtătorii de halebarde sau „șatîrgiii” și alții. Muzica mehterilor urmează pe stăpîn. Și totuși, în atîta mulțime, ni spune călătorul, nu se auzea seara altceva decît vreun nechezat de cal ori vreun tînguit de cămilă. Un singur drum se urma, și nu era îngăduit nimănui a-l părăsi, supt cele mai grele pedepse, așa încît lumea stătea în toată liniștea și răgazul la vetrele fiecăruia, afară de satele care aveau misiunea de a aproviziona și îngriji armata, cea de pe „șleau” sau drumul cel mare. Călătorul constată astfel respectul persoanelor și averilor, al sătenilor și ogoarelor. La Țuțora se trece în revistă toată armata. Asistă de departe italianul, care descrie regiunea frumoasă, încunjurată de dealuri „suave”. Deși era în iulie, vremea fusese destul de rece, și el crede că de aceea se mai purtau blăni, care însă erau ținuta de gală în Orient. Șesul Țuțorei era împodobit cu iarbă ca prin mai în Italia.