Spuse ceaușului s-aștepte, și plecă-n Ardeal să ia înțelegere cu Sigismund. În ziua de 30 decembrie fu primit cu alai mare în Alba-Iulia. El aducea învinșilor de ieri însuflețirea viteazului, sfatul înțelepciunii — nădejdea izbânzii de mâine. Trebuiau însă hotărâri bărbătești. Trebuia strânsă mănunchi toată puterea odată, într-un război mare, iar nu fărămită în lupte mărunte și de stânjeneală, care mai mult tulbură decât limpezesc tăria și viața popoarelor. Desluși câte greutăți are el acolo, la Dunăre, împresurat de-atâția dușmani, că nu mai știe dincotro să se apere mai degrabă, și câtă nevoie ar avea pentru îngrădirea țării lui, sau de-un ajutor puternic, sau de-o pace bună cu cel mai tare dintre dușmani. Și cum despre toate astea împăratul Rudolf avea să hotărască, rămase ca împreună cu Sigismund să meargă la Praga și Banul Mihalcea, unul din însoțitorii lui Mihai, pentru a se auzi astfel și glasul românilor în dezbaterea soartei lor. Iar domnul, încărcat de daruri și petrecut afară din oraș, cu același alai, se-ntoarse la Târgoviștea, pofti pe ceauș înaintea Sfatului țării, și primi bucuros flamura păcii. Dealtfel, așa mare temei pe împăcarea asta nu punea nici el, cum nu puneau nici turcii. Dar bietei țări, la strâmtoarea-n care se găsea, îi era de mult folos un cât de scurt răgaz, și Domnul știu să i-l dea.