La ce întăi strigare, la cel întăi huiet, alcadul trezându-să să scoală, aleargă la închisoare lui don Pedro, întră și îl înștiințază de primejdii. Viteazul Pedro ceri o săbii pentru dânsul și o pavăză pentru alcadu: ia de mână pe Chelestina, Îș face drum pintre tulburare și, sosând, să întoarce la cei ce fugé. „Prietinilor! le strigă, sunteți ișpanioli și fugiți? Fugiți, lăsând pe fimeile și copiii voștri în mâinile păgânilor?” îi întoarce și, așăzându-i pe lângâ sâne, le insuflă bărbăție sa și năvălești cu sabie a mânâ pe un trup de turci cari vine cătră dânșii: îi înfrânge, îi împrăștie și strigă: biruință! Lăcuitorii ieu iarăș curaj; vin de să împreună cu tovarășii lor. Pedro, fără să lasă pe Chelestina, îndeletnicindu-să a o apăra cu trupul său, lovești pe varvari, îi sparii prin strigările sale, îi oboară supt lovirile sale, îngiunghe pe acei ci să împotrivăsc, gonești pe cielalți din sat, ia înapoi prăzile, robii, și continești de a-i goni pentru ca să vii să stingă focul. Ziua începusă acum a să arăta, când s-au văzut viind de la orașul cari era mai aproape un trup de ostași cari târziu să înștiințasă de dizbarcarisâre nelegiuiților; gubernatorul îi povățuia: el află pe don Pedro împregiurat de fimei, de copii, de bătrâni, cari îi săruta mâinile plângând și îl mulțăme că le-au dat pe bărbații, pe părinții, pe fiii lor.