Pe dată ce intră venerabilul bătrân în pavilion, toate femeile se sculară în sus și puseră mâinile la piept. Bătrânul le făcu un semn să iasă; apoi, rămânând numai cu juna copilă, îi zise: — Iubita mea copilă, cum te afli? — Foarte bine, tătuțule. — Dară ce, nu vii să săruți mâna scumpului tău tată? — Ba da, tătuțule, da! Și deodată cu vorba se apropie de bătrân și depuse pe mâna lui un sărutat inocent și plin de dulceață. Bătrânul o strânse la piept și o sărută pe frunte cu acel amor pe care numai părinții îl simt. După ce tata și fiica își schimbară între dânșii câteva priviri de o iubire nedescriptibilă, șezură pe o sofa de postav roșu cu ciucuri albi de Veneția, iar după câteva momente de tăcere și contemplațiune, bătrânul zise copilei: — Mario, tu te faci din zi în zi mai frumoasă și te deschizi întocmai ca un trandafir la razele soarelui. Eu caut de acum înainte să mă gândesc la fericirea ta, să-ți caut un tânăr de treabă ca să te mărit. Frumoasa Maria, auzind aceste cuvinte, se roși și își îndreptă ochii către pământ. — Ai, ce zici, draga mea copilă? adăugă bătrânul cu nerăbdare.