Se fac unii și hoți, cu ciocane și hanger, în munte, supt un harambașă. Odată au prădat diligența Vienei. Nici un fel de osîndă și chin nu-i sperie. Preoții sînt ignoranți și interesați. Curtea-i silește să învețe la „Neusatz” (Neoplanta). Explicația neștiinței e căutată la Dimitrie Cantemir, care deplînge părăsirea literelor latine[7]. Posturile ajung la ispășire. Amenda șterge păcatele. Beția e obișnuită. Se crede în strigoi, cari se străpung în inimă. Cazuri de cruzime reală ori închipuită, față de cei vii, se adaugă. Se amintesc Horia și Cloșca. Dar oamenii sînt de ajutor; pun stîlpi de direcție la răscruci, sprijină trăsurile înomolite, fac fîntîni, primesc pe oricine în casă și-i hrănesc cu caș, unt, lapte, miere. Salută cu vorbele „sănătate” și „pace”; pun la frunte mîna ce vor săruta-o. S-ar fi ferind de injurii, zicînd: „să nu fi făcut postul ori Paștile” (per quanto è vero ch’io hò digionato, che hò fatto la Pasqua). La case, se observă că și italienii le văruiesc. Felul de a face din răchită hambarul îl crede contemporan măcar cu epoca lui Gordian, din cauza numelui de Viminacium al coloniei lui, zice numismatul. În interior e ordine și socoteală. Înșiră sămănăturile fără îngrășăminte[8], pînă la floarea soarelui în porumb.