Se ia el încetişor şi se suie pe scările cele şi vede acolo pe voinicul ce-şi rupsese mâinile la zmei. – Bună vreme, voinice! – Mulţumesc d-tale, Călin Nebune, da’ ce-ai păţit? Şi el începe a-i spune toate câte-a păţit. – Hai să fim fraţi de cruce! – Hai! – Da d-ta cine eşti? l-întreabă Călin Nebunul. – Eu, zice, s-un fecior de-mpărat, şi pădurile astea au fost toate a tătâne-meu şi ni le-a luat zmeii; da’ de când ai omorât pe zmei, acu iar suntem noi în stăpânire, şi eu pentru că-s făr’ de mâini trăiesc aici. Eu făr’ de mâini, tu făr’ de picioare, om trăi bine. Călin Nebunul se prinde cu mâinile de gâtul feciorului de-mpărat şi se primblă prin pădure. Aşa într-o zi, aude un foşnet în frunze. Da’ fratele lui cel de cruce zice aşa: – Eu m-oi apropia încetişor şi ţi-oi da drumul, şi tu prinde cu mâinile. Dându-i drumul, prinde pe zmeoaica cea scăpată şi zice aşa: – Fă-mi mie picioare şi istuia mâini, ori te omorâm. Şi zmeoaica zice: – Ia, aicea, ca de un stânjin de departe, este o baltă; vâră-te acolo, că-i ieşi cu picioare şi istălalt cu mâini. Da’ Călin Nebunul, mehenghiu: – Vâră-te tu întâi.