Tocmai atunci auzi de-afară și vocea tăticului: — Mi se pare că s-a deșteptat copilul!… Ia vezi d-ta, mamă… Bibi se bucură că a venit mama-mare, fiindcă totdeauna îi aducea câte ceva. Bunica își vârî cu băgare de seamă capul pe ușă. — Te-am prins, te-am prins! țipă Bibi, crezând că mama-mare se joacă de-a ascunselea. Bunica însă era albă ca varul la față. Numai gropile ochilor îi erau roșii și arse. Veni la patul lui Bibi, îl privi mută, îl luă în brațe și-l sărută pe păr și pe obraji. Bibi simți că l-a muiat de lacrămi și, cuprinzând-o de gât, îi zise: — De ce plângi, mamă mare?… Te-a certat măicuța? Bătrâna hohotea de plâns și-l săruta cu foc, iar copilul se gândea foarte grav de ce s-o fi ciorovăind mereu măicuța cu mama-mare. Și deoarece bunica plângea din ce în ce mai avan, începu să plângă și el cu tot dinadinsul. Astfel îi găsi tăticul, care-l ostoi cu glas înecat: — Fii cuminte, Bibi… Nu trebuie să plângi, înțelegi… Dumnezeu nu vrea să plângi… Bibi se potoli, iar tăticul, plecând, șopti bunicăi: — Ce copil simțitor!… A rămas și el singur… În vreme ce mama-mare îl spăla și-l îmbrăca, Bibi se gândea într-una: „Ce-o fi vrând să-mi ascundă, ce s-o fi întâmplat?” Și apoi întrebă deodată: — Mamă-mare, a murit măicuța?