— Și, uite, zise el, mie îmi venise gândul să stau acasă cu voi, să mă duc diminețile și să mă întorc serile. — Să stai, dragul mamii! grăi Mara înduioșată, ca să fim odată oameni adunați și noi. — Dar o să dau prea mulți creițari. — De asta să nu-ți pese, zise ea încet, căci tot ai noștri sunt creițarii. Gheorghe a luat podul în tovărășie cu mine. Pe drum apoi, de la Arad până la Radna, le-a mai înțeles Trică și celelalte. Se plângea Mara că-i merg treburile rău de tot. Ar fi fost în stare să jure că pierde cu pădurea și ar ajunge în sapă de lemn dacă nus-ar ajuta cu plutele, pe care le vinde cu preț bun după ce descarcă stânjenii. — Numai eu știu, dragul mamii, zicea dânsa suspinând, cât mă frământ ca s-o scot la capăt. Mi-au scos vorba că am adunat bani mulți și toți mă fură, toți umblă să mă înșele. Ba mai vine și popa Isai de la Șoimoș și zice cui numai vrea să-l creadă că sunt zgârcită și că numai eu sunt de vină dacă n-a luat Codreanu pe Persida. Drăguța mamii! Las’ c-o să găsească ea altul și mai și decât dânsul.