Cine e omul acesta tânăr din oglindă, cu chipiul lăsat pe frunte, cu gâtul gol, cu haina de stofă aspră, închisă până sus? Nu cunosc. Mi se pare că l-am mai văzut pe undeva, dar nu-l cunosc. “Am făcut până astăzi, își spune Paul, atâtea prostii rezonabile, și toate au ieșit prost… Voi face în sfârșit o prostie stupidă, o prostie complet lipsită de sens… Poate că aduce noroc”. E încă intimidat de schiuri, pe care nu știe cum să le țină pe umeri, iar cele două bastoane, cu cercul lor de lemn și metal din vârf, îl încurcă și mai rău. Își amintește de la cinematograf curse vijelioase de schi, schiori zburând într-un nor de zăpadă, și totul i se pare fantastic, irealizabil. Îi e greu să înțeleagă cum aceste două lopeți mari, negre, cu legăturile lor de fier, cu complicatele lor catarame, șuruburi și arcuri, pot deveni pe zăpadă atât de repezi, atât de plutitoare. Ar voi să se poată privi în oglindă, instalat pe schiuri, ca în plină cursă. Nora i-a arătat de câteva ori cum se introduce bocanca în legătură, cum se fixează piciorul pe schi. Dacă ar încerca? Aliniază cele două schiuri pe covor, cu botul în sus, unul lângă altul (“perfect paralele și foarte apropiate”, cum spunea Nora), și se căznește să potrivească arcul de oțel al legăturii pe tocul bocancii, exact în scobitura adâncă a tocului.