Dacă același călător din a doua jumătate a veacului al XIV-lea ar fi străbă. tut în Moldova, poate pentru scopurile sale, dar, în același timp, ar fi avut prilejul să constate și împrejurările de viață religioasă și artistică, ar fi întîlnit aici o organizație ierarhică și canonică, dobîndită cu mai multe lupte decît în Țara Românească. Pe acest timp, precum episcopul de Vicina, devenind al Țerii Românești – dar nu de Argeș – căpăta de la patriarh delegație de „exarh al plaiurilor“, românii din Maramurăș, de unde a venit în valea Moldovei întîi Dragoș, ca reprezintant al regelui Ungariei, și apoi Bogdan, ca întemeietor al domniei românești a Moldovei, românii aceștia, zic, numeroși, bogați, avînd pămînturi întinse, strîns legați între dînșii, supuși unor voevozi cari erau capabili și de acte spontanee, de o politică independentă, cum a fost aceea care a creat Moldova, au simțit, deși nu formau un stat osebit, și nevoia de a avea o organizație bisericească. În Țara Românească se întemeiază o domnie a tot pămîntul românesc: imediat consecința este, în ordinea bisericească, existența unui mitropolit; în părțile maramurășene, de supt coroana Ungariei, voevozii ajung la o mare importanță: imediat ei caută să creeze, în ordinea bisericească, ceva corespunzător însemnătății lor în ordinea politică.