Undeva pe lângă Porte de Versailles. Nu-mi aduc aminte să fi fost o singură zi, în care să nu fi văzut pe la ferestre rufe ude întinse la un soare mai mult presupus, căci nu se vedea niciodată, printre streșinile unite. Se auzea în fiecare zi, la același ceas, un fonograf cu discuri vechi – voce răgușită, încăpățânată care nu știu la ce etaj anume se ascundea, căci n-am izbutit niciodată să o localizez. Până la noi sus, urcam o scară complicată și mă opream de vreo cinci ori, la diferite uși, pe care citeam aceleași cărți de vizită boeme: Alexandre Merenski, artiste – peintre, Theodor van Haas – ténor, Marcel Charde – paysagiste... Numai pictori, poeți și cântăreți – societate dubioasă, care trăgea a sărăcie și în mijlocul căreia mă simțeam străin, eu care nu avusesem niciodată nimic comun cu arta și care, în afara unui gust destul de relativ pentru cărți, nu-mi recunoșteam niciun fel de chemare. Totuși... Cum uitam de cartier și de vecini, de zidurile multicolore ale casei, de curtea pavoazată cu izmene ude fâlfâind în vânt, la ferestre, de scara tapetată cu igrasie și cărți de vizită arti