Îi venea ei mereu să țipe, să sară-n picioare și să fugă de la casa unde ochii tuturora erau îndreptați asupra ei. Iară el mereu era ispitit să apuce mai pe unul, mai pe altul de pept și să-l scuture zicându-i: „Ce râzi, domnule?! De unde și până unde te-ai pomenit să-ți vâri nasul unde nu-ți fierbe oala?! ” Așa au trecut două, trei zile, au trecut cinci, trecut-au și opt: slabă ca toate femeile duioase din fire, d-ra Didina n-a mai putut în cele din urmă s-o ducă tot așa și - fie ce-o fi! - a rămas acasă, ceea ce a pus la grea-ncercare virtutea bărbătească a d-lui Corban. După-ntorsătura pe care o luaseră lucrurile în desfășurarea lor, urma ca el să răsufle mai ușor acum, după ce nu mai era osândit s-o vadă toată ziulica în fața lui. Nu era însă la mijloc numai slăbiciunea, pe care el știa să și-o stăpânească cu atâta bărbăție. Recunoștea și el că unul din amândoi trebuia să plece, dar se-ntreba din ce o să trăiască ea și mama și frățiorii ei dacă ea nu mai venea să-și ia bănișorii. „Ba te pomenești că-n strâmtoarea ei, nu-i rămânea decât să se mărite după cine știe ce secătură!