Sunt om neatârnat de nimeni, am toată libertatea de a face ce vreau și cred că nu mai am nevoia de a stărui, căci au spus-o și domnul Periețeanu și ceilalți avocați, cărora le sunt recunoscător pentru că au avut bunăvoința de a pune o vorbă bună și pentru mine. Mă mărginesc a vă încredința că ceea ce am făcut am făcut numai din simțământ de datorie și din iubire către frații mei. În anul 1875, deci înainte de aceasta cu 44 de ani, eram secretar al comitetului central ce luase asupra sa punerea la cale a unei serbări naționale la mormântul lui Ștefan cel Mare. În apelul adresat publicului și publicat la 10 iunie în Românul am zis: «Națiunea română voiește cultură, și cultura ei trebuie sâ fie una, omogenă la Prut și la Lomniș, omogenă în sânul Carpaților cărunți și pe malurile Dunării bătrâne. Și cultura viitorului, 140 unitatea spirituală a viitorului, zace în noi, generațiile prezentului.» Pornind din gândul acesta am zis că soarele pentru toți românii la București răsare. Știindu-mă stăpânit de gândul acesta, răposatul T. Maiorescu, ajuns ministru, stăruie în această scrisoare de la 8-20 Aprilie 1874 să vin în țară și-mi zice între altele: «La ce te crezi capabil?