Un tovarăș l-a sfătuit să ceară un post de împărțitor de scrisori. Vladimir a găsit ideia minunată și s’a prezentat la directorul poștei. — Ce e, logofete ? l-a întrebat directorul, care părea a fi un om blajin și glumeț. Lui Vladimir i-a mai venit inimă : — Aș putea să fiu de folos la ceva, domnule director. N’am părinți, mor de... — Îmi pare rău, ispravnice, dar am personalul complet. Vladimir a înțeles : era și acesta un batjocoritor. De ce-l lua toată lumea în râs? Pentrucă era rău îmbrăcat și urît ? Ah, cum ar fi știut el să-și răsbune 'pe lumea asta rea, dacă ar fi avut câteva milioane. În imaginațiunea lui nu puteau încăpea decât milioane. Însfârșit a putut să găsească, din când în când, o treabă, un serviciu cari să-i înlesnească o pâine, o țigare, o cămașe. Și-a închiriat o cameră, ce se învecinează cu un grajd și cu un coteț de rațe. Dar el găsește că aceste animale sunt mai nobile decât oamenii și vecinătatea lor nu-i displace. * * * E o seară de toamnă. Bate vântul și frunzele cad din arbori, cu vaietul lor trist. Vladimir a ieșit să se plimbe. Ghetele-i sunt căscate la vârfuri, pantalonii sunt strâmți și tocați în genuchi; o hăinuță scurtă, de vară, abia îi vine până la talie, iar pălăria lui veche, fără coloare hotărîtă, cu bordurile late și moi, e o adevărată elegie.