Ce avea el cu copilul?! - Da, sunt, strigă Ghiță, dar tu m-ai făcut! Preuteasa se opri în capul scării. - „Tu”?! Întrebă ea lungind vorba. - Da, „tu”?! Îi răspunse hotărât. - Adecă de ce „tu”?! ce sunt eu? cine sunt eu?! zise ea, și urcă plângând scările. - Da, da, da! cu adevărat fiară sălbatică am ajuns! grăi Ghiță. Îi venea să taie, să frângă, să spargă, să deie foc, să nimicească tot ce-i cade la îndemână… Iară de sus, din fundul curții, se auzea Bobocel strigând: „Nenea Ghiță! Nenea Ghiță! ”, și cele patru calfe, și cei doi ucenici, și oamenii din curte știau toți, vedeau cu ochii lor de ce s-a făcut el ca o fiară sălbatică. Ghiță era pantofar, era stricat de vărsat, era posac, dar era om cu inima la loc și bărbat în puterea cuvântului: toate le primea, dar de râsul lumii nu voia să rămâie. Și era de râsul lumii. O cunoștea destul de bine pe preuteasa și era destul de cuminte pentru ca să știe că dânsa trebuia să fie foarte cătrănită pentru ca să-i zică lui „fiară sălbatică”. Așa numai deodată, pentru c-a plâns copilul, nu i-a venit mânia aceasta, cum nu-i venise nici lui chiar acum supărarea.