Aici găsește două curți, ca în sistemul bizantin, pe care le străbate. În toate părțile vede arnăuți, ostași, boiernași, cari se îngrămădeau pentru a primi bacșișul legal. Ajunge la odaia lui vodă, unde Mavrogheni e așezat după datina turcească, generală pe vremea aceea și în mobilier și în îmbrăcăminte. În îmbrăcăminte mai ales, încă de pe vremea lui Brâncoveanu: bărbații își rădeau cu totul capul și lăsau numai o șuviță de păr în față, pe cînd la turci șuvița era la ceafă, pentru ca, după regulă, să-i poată apuca îngerul de chică spre a-i duce în raiul lui Mohamed; ei își lăsau bărbile mari, se îmbrăcau în haine de brocard și peste aceasta puneau altă haină, prinsă cu o copcă de multe ori foarte scumpă; în picioare aveau papuci galbeni, pe cari-i lăsau afară și în odăi intrau în ciorapi sau în papuci mai subțiri, ceea ce se explică foarte bine prin faptul că sofalele pe care se așeza cineva turcește și covoarele pe care călca erau din cele mai scumpe. Domnul știa italienește și franțuzește: e, dealtfel, vremea cînd societatea noastră deprinde un stil francez convenabil. Într-o foaie care apărea la Petersburg la sfirșitul secolului, Le spectateur du Nord, se povestește, vorbind despre Costachi Moruzi, că la curtea din București se vorbea foarte bine franțuzește, „aproapa ca la Paris”, domnul fiind încunjurat de o jumătate de duzină de intimi francezi; și jocurile de societate din Apus erau introduse: „La Cour de Bucarest jouait à toutes sortes de petits jeux d’esprit”[4].