Nu-l trăgea nimeni pe nenea Iorgu la răspundere, dar se judeca el însuși pe sine și nu-l ierta firea să se asuprească. Avea, dacă e vorba, toată dreptatea când își zicea că i se cuvine să-și petreacă în toată lărgimea puținele zile de viață ce-i mai rămâneau. A suferit, a răbdat, a muncit, s-a canonit destul în timpul lungii sale vieți: prost ar fi fost dacă și-ar mai fi tras de la gură și acum, când nu era nevoit. Destul era să păstreze averea rămasă de la fiul său așa cum a luat-o în primire, ba vinovat nu putea să-l scoată nimeni nici dac-ar mai fi micșorat-o. Așa vedea el lucrurile judecându-se pe sine însuși, și mult n-a stat pe gânduri, ci s-a împrumutat cu câteva mii de lei când medicul, un om priceput într-ale lui, a stăruit să facă o cură de vro patru săptămâni la Karlsbad. Sănătatea e mai presus de toate! Una e însă când e s-o faci și alta după ce ai făcut-o, și el nu mai era omul liniștit și totdeauna voios care fusese mai-nainte. Plecat adică odată la drum, se căia de a fi făcut-o, și-i era greu să facă ceea ce făcea. Nu doară că se socotea vinovat și-și făcea mustrări, dar își cunoștea copiii și știa că dânșii, maiorul și cele două surori ale lui, se socotesc nedreptățiți și sunt porniți cu mânie asupra fratelui lor, studentul, în gândul lor un lingușitor viclean, care profită de slăbiciunile bătrânului său părinte ca să se îndulcească.