Era în primele zile ale lui August. Arborii păreau că se îmbrățișează sub razele soarelui. Domnia o frăție tăcută în lumea asta de frunze și de ramuri, un cântec mut de iubire și de vieață... În aer părea că tremură o seninătate albastră. Nu-mi dau seama cum, în clipa aceea, scosei scrisoarea din buzunar, îi rupsei plicul și citii. De astă dată nu mai erau cuvintele obișnuite : Domnule Tudor, «Muma d-voastră trage să moară. Sunt patru zile de când se chinuește să-și dea sufletul. Te strigă mereu pe nume. Părintele Gheorghe spune că e păcat să nu vii, barem la ceasul morții». Trenul vine până la C... Acolo poți găsi, la Hanul lui Miu, o căruță care să te-aducă în sat. Vă așteptăm. Doar s’o îndură Dumnezeu să întoarcă ceasul rău». PETRE VĂLEANU Notarul Comunei Văleni. Mi se făcu ca un întuneric și’n ochi și’n suflet... Mă așezai pe o bancă, recitii scrisoarea, o băgai în buzunar și privii pământul cu desnădăjduita privire a celor cari cugetă la mormânt... Mama moare!... un glas parcă îmi șopti aceste cuvinte în suflet și se repetă dureros de sonor, cum se repetă cele mai ușoare sgomote, sub bolta unui templu larg și vechiu.