O mișcare, un pas, o mână, ce se ridica, se auzeau distincte, cu o intensitate disproporționată, ca într-o casă deșartă. Aveau în tăcerea aceea o plăcere neformulată, un fel de voluptate fizică pe care o regăseau ori de câte ori, ziua pălind pe fereastră, lucrurile își alungeau umbrele pe covor. De câte ori nu încercase Adriana să surprindă acest minut de emoție, ca pe un intrus, și să-l întrebe? Dar farmecul era rupt la întâia întrebare și se găseau toți patru, unul înaintea altuia, străini și puțin rușinați, asemeni unor amanți în fața unui pat răvășit, după o noapte de iubire. Se despărțeau atunci repede, evitându-și privirile. Iar a doua zi, în același loc, la același ceas, așteptau o mică minune care venea și trecea neschimbată. Ar fi vrut s-o oprească, dar ea trecea pe alături, asemeni “cântecelor blondei Agnes”, când ultimul lor acord fusese cântat. S-ar fi spus că un cerc despărțitor se strânge în jurul lor. Viața lor de totdeauna rămânea afară, departe. Școală, familie, cărți, întâmplări, toată această mică vâltoare de fiecare zi nu ajungea până la ei decât scăzută, ea de partea cealaltă a unui zid. Nesimțit, legăturile lor cu lumea se desfăceau. Ceea ce se petrecea dincolo era indiferent.