Mă săruta pe frunte în fiecare dimineață și mă lua uneori cu ea în capelă, când se ruga. Joia după-masă o vizitam la ea în chilie. Stăteam de vorbă despre școală, despre lecții. Uneori cântam amândouă la pian. Cânta frumos soeur Denise și spunea că din gură cânta și mai frumos, dar n-a vrut niciodată să-mi cânte. Spunea că pentru o călugăriță nu se cuvine. Adriana se opri, se gândi puțin, încercând parcă să-și amintească și pe urmă încheie: — Asta e tot. — Dar tu n-ai fost cu ea la mănăstire în Bucovina? — Nu, niciodată. — Și nici celelalte fete, pe care le-a iubit înaintea ta? — Ba da, unele. Margareta, de exemplu, și mai înainte, demult, Elisabeta Donciu. Pe mine n-a vrut să mă lase mama. Îmi amintesc că am plâns mult atunci. — Era mai bine așa, te asigur, îi spuse el fără să o privească. — Paul, nu vreau să te contrazic, dar cred că te înșeli. Soeur Denise e un suflet bun. — Era. — Cum era? — Ce, tu nu știi că a murit? Adriana nu avea să înțeleagă mai târziu cum de nu țipase în momentul acela. Vestea aceasta oribilă, spusă cu un glas indiferent, ca o întâmplare oarecare!