Într-o zi. Însă, n-am mai auzit nimic de Leone. L-am căutat pe acasă – nici un rezultat, pe la prieteni – asemenea. Numai Linda, o soră a lui, mi-a zis cu lacrătmile în ochi: – Înot, să plîngem împreună pe sărmanul Leone. Biata Linda! în aceste cîteva cuvinte m-a făcut să simt o durere vie. Uitasem și nenorocirea lui Leone, și lume, și tot. Nu vedeam decît pe Linda plîngînd. Vorbirea ei italiană, accentul ei sonor mă turburase. – Ce s-a întîmplat, Linda? o întrebai eu. – Asculți. Inot, îmi zise ea, și începu să-mi descrie cum a venit ordin din Italia ca Leone să se ducă acolo la oaste și cum tată-său l-a trimis fără ca să-și ia măcar ziua bună de la prieteni. L-a amenințat că dacă nu pleacă îndată. Înștiințează consulatul italian. Ea m-a asigurat însă că sora-sa, Ersilia, va pleca în curînd într-acolo și atunci vom ști cum o duce nenorocitul nostru fratello. Am plecat rugînd pe biata fată să se liniștească. Dar cînd m-am dus s-o văd peste vreo două luni – căci mai des nu mă puteam duce – am găsit-o palidă și desfigurată. Ședea la fereastră cu părul despletit și plîngea. – Ei bine, Linda?