Eram de bună credință. — Nu, mi-a răspuns. O să dormi în pat. E destul de mare pentru amândoi și nu e imposibil să ne înțelegem. Am primit pentru că mi-era totuna și nu mi se întâmpla pentru prima oară să mă culc cu o femeie prietenește, în camarad, căci adesea, după o petrecere, se întâmpla să vină sus la mine diverși amici și amice și atunci dormeam cum se nimerea. Dar când am făcut întuneric și după ce am descoperit căldura cunoscută a perinelor, răsuflarea femeii de lângă mine, rară cum era și ascunzătoare de nu știu ce tristețe intimă, mi s-a părut atât de amicală și de veche și în zgomotul surd al ploii, ce încă se auzea din stradă, palpitarea trupului ei era atât de apropiată, încât i-am căutat mâinile și i le-am petrecut după gâtul meu, fericit că o am lângă mine. S-a lăsat în voia mea, fără nicio mustrare pentru cuvântul meu călcat, dar de asemenea fără entuziasm, supusă și absurd de liniștită. Avea un gust de miez de pâine și senzația asta pe care o port încă în mine, este singurul lucru cert, care mi-a rămas pe urma Arabelei, astăzi după atâția ani de trai comun și după alți atâția ani de despărțire.