Ia calul în trap și vezi, ce se zărește colo — ce-o fi pata ceia neagră? Călărașul porni, soldații și prizonierii îl urmăriră cu privirea, îl văzură cum descăleca, cum ridică apoi ceva din omăt și se întoarce: — Să trăiți, domnule sergent-major, iacă, o scurteică ferfenițită și un fes. Mănciuc scoase sabia, le luă în vârf și arătându-le: — Ehe! Ista-i unul dintre cei porniți de ieri. Prizonierii înțeleseră: era unul de-ai lor, căzut în ajun, sfâșiat de lupi; și un fior le trecu prin trup. Sublocotenentul ridică ochii și parcă privirile îi rămaseră atârnate de bucățica de haină zdrentuită în dinții fiarelor. De sus, din înalt, se auzi un vaier, ca o tânguire, și vârtejuri de corbi împânziră zarea. Toți priviră spre cer. Unii dintre prizonieri se gândiră poate la spăimântătorul sfârșit, acolo, în largul câmpului, când de-abia căzut ești ciuruit, găurit, de ciocurile hrăpărețe ale păsărilor, mai îndărătnice și mai lacome decât lupii, ale păsărilor care se hrănesc din trupurile oamenilor și a cailor căzuți în războaie, care-și mânjesc aripele de sânge ca să ducă apoi, în adâncul senin al cerului, semnul vrajbei și nimicniciei de pe pământ. Mănciuc ridică în sus capul și șopti printre dinți: — Ne vin musafiri.