Alt drum trecea prin Buda, unde era curtea lui Matiaș Corvinul, foarte luxoasă curte. Regele, român după tată și ungur ori tot român după mamă, Elisabeta Szilágy, în felul său de a fi nu era nici român, nici ungur, fiind cu totul străbătut de ideile Renașterii. Iubitor de fast și de laudă, splendid exemplar regal, așa cum i-a dat această Renaștere pretutindenea. Trufia lui o fi fost ungurească, dar celelalte calități, fără îndoială, le datora părintelui său. În Buda, Matiaș avea un palat foarte frumos, și el chemase și un pictor din Italia ca să-i împodobească păreții, pe Filippino Lippi, unul din principalii reprezintanți contimporani ai artei italiene; era acolo o admirabilă bibliotecă, din care fragmente s-au găsit în timpul nostru prin seraiul din Constantinopol, unde fuseseră duse ca pradă de război cîștigată de turci pe vremea lui Soliman Magnificul. Matiaș însărcinase cu descrierea domniei lui pe un italian adus anume pentru aceasta, acel Bonfinio prin care cunoaștem amănuntele stăpînirii marelui rege, ungar mai mult decît unguresc. Și, în ultimele lui zile, Corvinul, care fusese căsătorit întîi cu fiica regelui Boemiei, Ecaterina, luă în căsătorie pe Beatricea de Neapole, care aduse în Buda o viață cu totul italiană. Așa încît, adăugîndu-se faptul că pe vremuri mai vechi Buda era puternic influențată de florentini, italieni mulți veneau pe aici, și din Friul, pe drumul austriac, mai scurt, prin Viena, și ei se găseau între oameni din lumea lor, ceea ce, în toate timpurile, e un avantagiu pentru cine călătorește.