Vina nu era a lui, ce au căutat pe nas le-a dat. Când jălea el aşa, iacă şi capra venea cât putea, încărcată cu de-a mâncării şi gâfuind. Şi cum venea, cât de colo vede cele două capete, cu dinţii rânjind, în fereşti. – Dragii mămucuţei, dragi! Cum aşteaptă ei cu bucurie şi-mi râd înainte când mă văd! Băieţii mamei, băieţi, Frumuşei şi cucuieţi! Bucuria caprei nu era proastă. Dar când s-apropie bine, ce să vadă? Un fior rece ca gheaţa îi trece prin vine, picioarele i se taie, un tremur o cuprinde în tot trupul, şi ochii i se păinjinesc. şi ce era nu era a bine! Ea însă tot merge pân’ la uşă, cum poate, crezând că părerea o înşală… şi cum ajunge, şi începe Trei iezi cucuieţi Uşa mamei descuieţi! Că mama v-aduce vouă: Frunze-n buze, Lapte-n ţâţe, Drob de sare În spinare, Mălăieş În călcăieş Smoc de flori Pe subsuori. Atunci iedul mezin, care acum era şi cel dintâi şi cel de pe urmă, sare iute şi-i deschide uşa. Apoi s-aruncă în braţele mâne-sa şi cu lacrimi de sânge începe a-i spune: – Mămucă, mămucă, uite ce am păţit noi! Mare foc şi potop au căzut pe capul nostru!