Sântem urmăriți, Roschen! Iadul a dat o idee acestor diavoli; neștiind unde să mă găsească, au deslegat pe Naft și urmează instenctului lui. — Dar de pe ce poți crede?. . . — Ascultă și ia seama cât de încet se apropie lătratul; îl țin în zgardă ca să nu piardă urma noastră; altfel Naft ar fi pân acum lângă noi, în vreme ce cu chipul acesta mai au un ceas bun pană să ne ajungă. Naft latră iarăși, dar fără vreo apropiere însemnată; din împrotivă, ar fi zis cineva că glasul e mai depărtat decât cum să auzise întâi. — Ne-a perdut urma, zise Roschen cu bucurie, glasul se depărtează. — Ba nu, răspunsă Conrad. Naft este un prea bun câine ca să le facă greș; vântul s-a întors, ascultă, ascultă. O strașnică izbire de tunet curmă lătratul, care cu adevărat se auzise mai cu apropiere, dar de abia tăcu și el se auzi din nou. — Să fugim, strigă Roschen, să fugim spre grotă! — Și ce ne poate folosi grota acum, daca pân în două ceasuri nu vom pune lacul între noi și acei ce ne gonesc, suntem perduți. Zicând aceste, o luă de mână și o trase.