După un dram de vreme, se uită împrejur necrezător și mirat, parcă, apoi se repezi la dulapul de haine și-l deschise. Era gol. “A plecat...” Rămase smirna în mijlocul odăii... Un mănunchi de raze blânde, veștede, intră pe fereastra colburoasă, spoind odăița c-o lumină tristă și amărâtă. Firele de praf, dezmorțite de adierea căldurii, începură a juca, leneșe și cumpătate, ca niște moșnegi cuminți... Și odaia totuși părea pustie ca o șandrama de vechituri. Încetul cu încetul, Gonea Bobocel se dezmeteci. Sub crucea pieptului îl apăsa o greutate mare. Începu să tremure și trebui să se lase grămadă lângă pat. Și, în vreme ce ochii i se înecară într-un val sărat de lacrămi, gemu slab, sfârșit: — Of, puiule, puiule!...