Și, într-adevăr, îndată ce amicii noștri intrară, obrăznicia personalului se dovedi. Un lacheu cu livrea de circ, ai cărui nasturi de tinichea strălucitoare îl făcuse să uite că s-a născut în bălegar, își întoarse fața după ușă și surâse cu discreție de valet. Sotir îi șopi ureche: — Să nu crezi, băiatule, că sunt damblagii toți acei care n-au nevoie de un prost ca să le deschidă ușa neîncuiată! Luând loc la o masă într-un colț, lângă galeria cu vedere la mare, un alt lacheu cu frac, plastron strălucitor și cărare de vițel lins pe creștet, se prezentă. Țeapăn și grav, el întrebă, cu buze de lipitoare lihnită: — Ce doriți? Sotir, vădit scârbit, răspunse uitându-se afară prin geamlâc: — Am dori, mai întâi să știm dacă nu cumva vrei să ne iei la bătaie… Iar, după asta, o sticlă de vin alb. — Ce marcă? — Lasă „marca“ la o parte și dă-ne o sticlă de vin alb. Bucuros că poate să se răzbune, sluga lui dârloagă se răsti: — Casa noastră, domnule, garantează marca vinurilor sale indigene și străine! — Vrei să discuți cu mine, flăcăule? Casa voastră nu poate să-mi garanteze decât că buzunărește. După ce fură serviți, Adrian zise: — De ce m-ai adus aici, Sotir?