Cînd Băiet Sărac îi zise "bună seara", ea îl privi lung de sus pînă jos, apoi grăi: - Bine ai venit, voinice! De mult te aştept, fiindcă de mult îmi ţiuie căldarea asta şi-mi spune mereu că ai pornit pe drum ca să vii la mine. Băiet Sărac se bucură prea mult de buna primire, fiindcă baba nu-i părea de loc a scîrbă, ci îl privea cu dragoste şi-i grăia cu glas de blîndeţe. Se bucura şi ea c-a mai putut să puie mîna pe un om, deoarece împrejmuirea de ţepe cu căpăţini de om o apăra de Ielele care nu puteau să străbată printre ţepe şi mai era încă o bucată, aşa, chip de vreo trei căpăţîni, încă neîmprejmuită. După ce se tocmiră ca Băiet Sărac să păzească timp de un an de zile herghelia şi să capete drept sîmbrie calul pe care şi-l va alege, iar dacă va pierde herghelia, să-şi dea căpăţina în mîna fărmecătoarei, baba bătu încă o ţeapă în pămînt, puse căciula voinicului în ţeapă, apoi Băiet Sărac mîncă ceva, ca să nu iasă flămînd cu herghelia la păşune. În vreme ce băietul mînca, baba scoase iepele fătătoare în dosul colibei şi începu să le bată cu fluierul de la piciorul uriaşului, poruncindu-le ca nu cumva să bea peste noapte apă, nici să lase pe ceilalţi cai să beie, fiindcă apa din izvoarele de pe cîmpia aceea avea darul de a te adormi, şi baba voia ca herghelia să pască peste noapte.