Hamza cu ostașii lui și grecul cel iscusit sunt duși la Târgoviște și trași în țeapă. Cel dintâi, ca pașă de Vidin, are cinstea de-a muri într-o țeapă mai înaltă. Peste Dunărea, rămasă fără pază, iarna așterne pod pentru aprigii călăreți ai lui Țepeș, care dintr-un iuruș pustiesc toate raielele de pe malul drept și ucid peste douăzeci de mii de turci. Vlad scrie despre isprăvile acestea craiului unguresc, și-i cere ajutor pentru întâlnirea cea mare ale cărei primejdii îl atrag, îl sorb ca vraja unei adâncimi. El spune hotărât craiului că nu se dă în lături din fața turcilor, ci orice s-ar întâmpla vrea să se bată cu ei, ca să s-aleagă la un fel, că biruința lui va fi spre cinstea și binele tuturor creștinilor, iar „dacă, Doamne ferește, ne va ieși rău, și țărișoara asta a noastră va pieri, nici Măriei tale nu-i va izvorî de aici vrun folos și vrun bine, căci ar fi în paguba întregii creștinătăți”. Acestea le scrie Vlad din Giurgiu, în frigurile pregătirii, pe la începutul lui februar, anul 1462. Către sfârșitul lui april, Mohamed își ridică oastea și pleacă înviforat spre țara semețului ghiaur. — Vlad îl așteaptă la hotar. Îndărătul lui satele și cetățile sunt pustii.