A admirat frumuseța femeilor, făcînd și unele rezerve. A călcat pragul caselor consulare: a lui Timoni austriacul, a maiorului rus Malinotti, cu femeia cea învățată și așa de interesantă. Dar e un om cu gusturi grele de satisfăcut. Decît patul moale, gătit de arnăut, preferă lavița de la han. Se plînge că e prea pompoasă caleașca trasă de patru cai. Vede biserici proaste cu popi inculți, afară de unul din Dorohoi, umblat pe la Viena și Trieste, dar care a uitat mai tot. Muzica țiganilor nu-l incintă, și-i e silă de robia acestei rase, căreia i-ar permite să scuipe pe capră, cu toate consecințele, cum nu îngăduie boierii neumani. Îl obosește ceremonia dulceților și cafelei, pe care o descrie cu de-amănuntul și i se pare că e obiceiul ca după masă boierul să-și spele barba în ligheanul unde cocoana și-a clătit gura, oaspeții înșii avînd dreptul de a-și întinde mînile în același licvid. Rîde de basmalele colorate, indiene, care se întrebuințează. I se pare că în casele unde se scrie pe genunchi uzagiul hîrtiei e rar. Se sperie de podurile rudimentare, așa de deosebite de cele din Bucovina. Doar dacă-i place la Iași, mai urît decît orice oraș german, casa cu trei caturi a lui Mavrocordat, unde va locui noul domn Alexandru Moruzi cel blind, „prieten al știnților“, ca și Constantin Ipsilanti, care va face să se uite zilele „crudului și răpărețului“ Mihai Șuțu.