Pe unde atingea cu mînele, crăcile trosneau și săreau așchiile din ele. Popa se sculă de jos ș-o șterse spre sat, sprinten și vesel, ca și cum ar fi întinerit. — Ce ți-a spus, părinte? întrebară cu toții. Popa tăcu și-și cătă de drum. Morarul făcu cîțiva pași spre Moș Crăciun, îngenuche și zise: — Rogu-te, Moș Crăciune, ca destul atîta zăpadă, că nu mai dăjugă nimeni la moară, și-mi mor copiii de foame. Moș Crăciun își suflă nasul, și din amîndouă nările îi săriră două ciubuce de gheață. Și zise morarului: — Nu cîrti, morar bogat, ai zece sate la moară și tot te plîngi? Mîine pînă în zori te-așteaptă zece care cu grîu și zece cu porumb. Morarul se sculă de jos, se scărpină la ceafă ș-o tuli spre casă, nemaiputînd de bucurie. Veni rîndul pescarului. Făcu și el cîțiva pași înainte și dădu în genuchi. — Moș Crăciune, nu mă lăsa! îngheață Dunărea, îngheață smîrcul mărilor, îndură-te însă de apa satului, că nu mai văz coadă de pește și-mi plînge muierea în vatră. Moș Crăciun se scutură și zăpada curse nemiluit, și acoperi pe pescar pînă-n creștetul capului, dăschise gura, și auzi toată nemărginirea, ca și cum ar fi gonit Crivățul: — Pescar, pescar, ce te milogești, că ai cheag dăstul.