La cârma lor se schimbă tot oamenii sultanului, foști dragomani, odrasle tot mai lacome din cele opt familii grecești , ce, vreme de-o sută de ani, se dușmănesc între ele de la împărțirea bogățiilor acestui pământ. Și oamenii aceia nu pot înțelege nici sufletul, nici nevoile neamului nostru. Câteva pravili, câteva îndrumări bune pe care le-au dat unii din ei, sunt rodul vremii, — ele cred din adâncul vieții noastre, cum cresc arborii din pământ, și e deajuns uneori ca domnul să nu le împiedice, pentru ca numele lui să rămâie binecuvântat poporului, deprins a vedea jaf și urgie de la cei de sus. Slujbele și bogățiile țării sunt pe mâinile străinilor, și boierii de baștină, mai toți, sunt încuscriți cu ei. Puținele școli ce s-au întemeiat, sunt școli grecești. În „casele mari” nu se vorbește decât grecește. La primiri, la zile de sărbători, domnii sunt lăudați în limba grecească... Se strică oamenii, se strică sufletul țării, mai scump decât toate bogățiile pământului ei. — De bântuirile de-afară, de dușmanii luptelor fățișe, scăpau românii mai ușor, — că-mbelșugarea holdelor și hărnicia brațelor întremau țara iute, și toate se ridicau la loc în câțiva ani de liniște. Dar de „răul din casă” — cum să te aperi, cui să te plângi, cu cine să te ajuți?