Către începutul primăverii, soarele aducea o notă de speranță pentru toate acele suflete obosite de urîtul iernii. Pasările ciripiau mai vesel, sburau în stoluri sgomotoase printre ramurile încă neînfrunzite. Din seninul depărtat al cerului coborî o pace binefăcătoare, o lumină dulce. Alexandru Renea așeză într’un colț discret al cufărului câteva din volumele lui favorite: Renan, Sully Prudhomme, Dostoewski și Maupassant. Plecă la țară. Se opri, se așează pe un scaun, respiră de câtevâ ori adânc și greu, apoi se apropie de fereastra deschisă, depărtându-și privirea în nemărginirile orizontului. De treizeci de ani, înalt și slab, ca un arbore tânăr de care ți-ar fi fost teamă să nu se frângă la cea mai ușoară batere de vânt; un cap trist, pe a cărei frunte se vedea melancolia vagă a visurilor; galben, cu ochii negri, mari, puțin sticloși, în a căror clipire stinsă se citiâ un fel de silă de a întârzia în vieață. Vorbia rar și încet, se mișcă alene și exprimă o nesfârșită dorință de a fugi de sgomot. Două luni din iarnă nu ieșise afară din casă. O boală gravă îl închisese între pereții triști ai camerei, ca pe un vinovat a cărui crimă fusese un adânc nesațiu de a trăi dezordonat și liber.