Și se pregătise într-adevăr o ceremonie foarte impozantă în vederea îndeplinirii acestui vis. Iar proclamația lui din februar 1562 are următorul cuprins: „Voi, voinicilor și războinicilor ce vă coborîți din vitejii romani cari au făcut să tremure, lumea… Scopul mieu nu e altul decît să fie Dunărea hotar al țerii mele Moldova”. Erau părțile ocupate de turci, cu Chilia și Cetatea Albă, care pe vremea, lui Petru Rareș se întinseseră, după expediția împotriva Moldovei, în 1538, pînă dincolo de Tighinea, devenită un Bender al turcilor, mai mult de jumătate a viitoarei Basarabii întrînd deci în stăpînirea turcilor. Și Despot îndemna pe boieri să recucerească aceste cetăți, cum încercase și Alexandru vodă Cornea, acel care s-a strecurat între cele două domnii ale lui Rareș. Actul urmează: „Și să mă lupt zi și noapte cu necredincioșii și blăstămații de turci. Nu vă va lipsi inima de a face orice ispravă glorioasă, dar pînă acum n-ați avut domnul vostru drept, care să vă ducă la lucruri de cinste”. Desigur că nu Alexandru Lăpușneanu ar fi putut vorbi așa: trebuie să fim drepți și cu acel care, nefiind din sîngele nostru, găsindu-se în mijlocul unei societăți pe care n-o cunoștea și care nu voia să-l cunoască, a jucat acest rol, deși uneori ridicol, cum joacă oricine se află într-un mediu ce nu i se potrivește și pe care nu e în stare să-l domine.