Ori cît! Cît vrei! Cît va atîrna, atîta aur să-ți dau, numai să scap de la robia recunoștinței cu care m-ai lăsat dator! Ochii i se stinseră în fundul capului, apoi i se căscară mari, și din amîndoi izbucniră două văpăi de mînie. Efendi îi rîse-n nas și apucă p-o ulicioară. A doua zi Sadi-el-Mahib se aprinsese la vorbă, cu niște turci și arabi, pe cheul Bosforului, sprijinit pe un drug pitic și gros, de care întindeau corăbiile cu pînzele înfășurate. Povestea o întrecere cu caii. El gonise pe calul unei pașale din Maltep. — Armăsarul se ducea ca o porumbiță încolțită de uleu; aburii de pe nările lui te frigeau; vîntul nu mișca nici o frunză, și aerul îmi vîjîia pe la urechi… Dodată își strînse buzele. Se îngălbeni. Înfipse mîna în brîu și scoase barda… Efendi Iatros, acolo! Răsărit ca din pămînt… — Oameni buni, iacă recunoștința unui arab!… I-am stors puroiul, l-am vindecat, l-am făcut la loc cum îl făcuse mă-sa, nu i-am luat nici o para, și acum… m-amenință! Sadi-el-Mahib, cît ai clipi, se răsuci pe loc… Mîna stîngă pe drug… Și, învîrtind barda cu dreapta, izbi!… Un sunet mort… Stînga îi sărise din cot!… El, vînăt la față, o luă de pe pietre și-o azvîrli în obrazul grecului, stropindu-l cu sîngele lui cald încă.