Păgânul e bătrân de tot; umblă răzimându-se într-o cârjă cepuroasă. Are un cap mare cât o doniță. Poartă o haină scurtă și roasă, veșnic neîncheiată, iar pe ceafă o pălărie lată, moale, turtită. Toată vremea sflederește și sfarmă stâncile învelite cu mușchi gălbui de pe malul Someșului cel cu apă clevetitoare și argintie, unde dânsul are o livadă mare cât vezi cu ochii. Lumea spunea că Iliaș caută o comoară ce i-ar fi arătat-o în vis Necuratul; el însă zicea că taie drum în coasta stâncilor, ca să nu mai înconjoare câte două ceasuri prin dosul satului. De altmintrelea păgânul e o fire veselă și caută prilejul să-și bată joc de oameni. Când vede pe popa Grozea, râde și-i strigă de departe: — Bună seara, Vasile!… Ce mai face țăndăricea? Popa s-a potolit îndată ce a dat cu ochii de păgân. Se face a nu auzi de țăndărice și zice: — Bună să-ți fie inima, Grigore! Da’ tu ce mai spui? Iliaș nu se oprește, dar răspunde râzând mulțumit: — Iacă, sflederesc mereu, ce să fac?! — Ia seama să nu se prăbușească stâncile pe tine, că prea ești al dracului… Păgânul râde, tușește și intră în curte, zicându-și: „L-am omorât cu țăndăricea!” Popa Grozea râde și el uitându-se după Iliaș, apoi mormăie, mângâindu-și barba, către dascălul care stătea cu pălăria în mână, zgulit ca un cățeluș flămând: — L-am ars urât cu stâncile, ai?