Odată cu privirea, dete și răspunsul: — Zalhanaua. — Zalhanaua? Și cine taie vitele ? Băețașul se clătină pe picioare și clipi iarăși: — Eu. Cellalt vânător se mânie: — Ia ascultă, nu umbla cu minciuni că-ți rup urechile. Băețașul se încredință pe semne că cel ce se răstise nu glumea. De data asta spuse adevărul: — Neica Vasile taie vitele. — Dar unde-i neică-tău Vasile? Piciul ar fi vroit să croiască iar o minciună, dar se vede că îi zbârnâiau încă în ureche vorbele de odinioară, își luă de seamă, și dete deslușiri. — Păi, trebuie să vie și dânsul acuma, că o să taie vițelul cela din ocol. Vânătorii trecură pe lângă băețașul, ce-i măsura din cap pănă-n picioare, o luară pe supt copaci și când zăriră ocolul, se îndreptară într-acolo. În mijlocul îngrăditurei, sta, sub dogoreala soarelui de amiază, un vițel. Când simți că cineva îl privește, întoarse încet capul, cu botul umed, cu cele două cornițe de abia răsărite, și se uita cu ochii lui mari, blânzi și limpezi. Vânătorii îl priviră puțin, apoi se duseră supt un mesteacăn mai lângă malul apei, își scoaseră puștile, torbele, patrontașele, și se întinseră jos. Cânii se așezară și ei alături; unul își puse capul pe o torbă, închise ochii și adormi cu botul între penele prepelițelor împușcate.