Asta el însuși și-o făcuse. Vorbise atunci, pe la culesul viilor, cu Gherghiță, ca să-l scoată pe Națl măiestru, iar în urmă, după ce-și schimbase gândul, îi spusese că nu se poate, fiindcă nu prea îi este cartea în bună rânduială. El uitase supărarea lui de atunci, dar Gherghiță, om prepuielnic, nu uitase vorba ce-i spuse. Ce mai putea Bocioacă să-i facă? — Se poate și asta, grăi el și începu să citească adeverințele scrise de stăpâni în carte, și cu cât mai mult citea, cu atât mai rău i se înnoda glasul. Adeverințele nu erau, ce-i drept, rele, dar băiatul stătuse câte patru-cinci săptămâni la un stăpân, și apoi treceau câte două și chiar trei luni până ce intra la altul. — Pare-mi-se, grăi Gherghiță uitându-se pe sub sprâncene, că tot avem ce să-i trecem cu vederea. Bocioacă înghiți un nod, iar Oancea nu se putu stăpâni: — Ei, zise el, asta se întâmplă. Trece vremea până ce mergi dintr-un oraș în altul. — Apoi, adăugă Bârzău, avea băiatul din ce să trăiască. Ceilalți deteră din cap. — Putem, grăi Bocioacă, să-l chemăm în fața noastră și să-i facem mustrare. — Eu cred, întâmpină Gherghiță, că nu e nevoie de asta.