— Pe urmă, am renunțat. La ce bun? Mi-e prea lene, e prea complicat și simt mai ales că e inutil. Cred că nici n-am bani destui. Erau pe Podul Elefterie. Se rezemaseră de parapetul podului și priveau înainte spre cele două mari artere ce se deschideau în unghi în fața lor; la stânga, bulevardul Elisabeta, luminat, cu depărtate firme albastre de reclamă, cu ochiul roșu al tramvaielor 14, ce coborau spre Cotroceni, și, la dreapta, Splaiul Independenței, înzăpezit, tăcut, nebucureștean parcă. Pe parapetul de piatră zăpada era crescută rotund, spumoasă, fragilă. Nora își scoase mănușile și luă în amândouă mâinile zăpadă, ținând-o în palmele deschise, cu băgare de seamă, ca pe o pulbere fină. — Ai fost vreodată, iarna, în munți? Întrebarea Norei părea că-l readuce din cine știe ce gânduri pierdute, căci răspunse târziu, după o tăcere prea lungă. — Nu, iarna niciodată. Vara am urcat de câteva ori, la Peșteră și pe Omul, dar iarna niciodată. — Păcat! E așa de frumos! Vezi, acolo ar trebui să pleci. În munți. Nici un se osteni să-i răspundă. Cu o ridicare din umeri, totul devenea inutil. Nora insistă. — Ai făcut vreodată schi? — Nu. — Ar trebui să încerci.