Sărută-l. Și pentru că Adriana păru speriată: — Eu, în locul tău, așa aș face. Urmă o mică scenă de jurăminte și îmbrățișări. Adriana se despărți de Margareta, liniștită; ultimele ei opuneri morale fuseseră înfrânte. Se va lăsa în voia lucrurilor. Acasă nu-l găsi pe Paul. Domnul Dunea trimisese din timp vorbă că vor dejuna amândoi în oraș, fiindcă trebuiau să fie între 12 și 2 la tribunal. Mulțumită intervenției domnului Dunea, Paul încheiase o tranzacție cu debitorul tatălui său și acuma urma să retragă acțiunea. Adriana îl aștepta cu oboseala calmă, care urmează unei mari tensiuni. Când îl văzu pe fereastră, venind dinspre capul străzii, nici un se osteni să-i facă semn. Îl privea cum înaintează și sufletul ei creștea ca un peisaj de cinematograf, când obiectivul se apropie. Paul era fericit. Prima lui “cauză” reușise. La telefon, tatăl lui, căruia îi comunicase rezultatul, îi spusese textual: “Dragă Paul, sunt mândru de tine”. Doamna Dunea, ascultând istorisirea acestora, lăcrima. Adriana tăcea cu seriozitate. Așteptă să rămână singură cu el, se apropie, îi puse o mână pe umăr și îl privi lung. — Și eu sunt mândră de tine. Sărută-mă. Paul, pe care cele din seara trecută îl liniștiseră cu totul, luă vorbele ei drept o glumă și, vesel cum era, o strânse tare în brațe, făcu doi-trei pași de dans fredonând un fox-trot și pe urmă o sărută.