Vămi litvane, vămi tătărești, cu poporație firește amestecată, li dăduseră naștere. "Podgradurile" cu "posade" sau cârciume, cu prăvălii, zise mai târziu turcește, dugheni, cu câte o curte de boieri având sate în apropiere, ca și nevoile firește ale vămilor și trecătorilor alcătuiră apoi târgurile, la Hotin ca și la Tighinea, dar și la Soroca (cf. Holboca etc.) mai nouă, și la Orhei (târgul lui Orhei întemeietorul), ca și la așezările, în mare parte locuite tot de moldoveni, de pe celalt mal, podolic: Otacul, Mohilăul, Dubăsarii (după aceia cari treceau Nistrul pe dubasele vechi cât lumea). Bâlciuri, iarmaroace se țineau și în toate aceste locuri; altele însă creară târgurile din veacul al XVII-lea și al XVIIIlea, Chișinăul, Troianul, Telineștii, Crăulenii, Căușanii, Buțcanii, precum rosturi militare turcești făcură Ismailul (Smil pentru moldoveni), Cartalul, și vecinătatea, de la 1600 înainte, a nogailor chemă la viață Cahulul și Han-Câșla, iar rosturi pescărești ridicară la oarecare însemnătate Renii, zis de turci Tomarova, pe care Despot-Vodă îl cerceta după 1560, și întrun târziu și Vâlcovul. Prin ele însele, aceste orașe, târguri, târgușoare, nouă și numai în parte românești, nu dau nici pe departe caracterul ei acestei părți a românimii. El izvorăște întreg din viața muncitoare, energică, vitează și voioasă a țerănimii, care se pare a nu fi cunoscut vreodată nici măcar oblăduirea cruțătoare a voievozilor și juzilor tradiționali - cari în general lipsesc în Moldova cu puterea pe care o au în părțile muntene și ungurene -, având în fruntea lor pe bătrâni și căpitani de luptă, călăuzi de război.