- Ție mai ușor ți-e să te mai potolești mulțumindu-te cu mai puțin, îi răspundea Spirică. Nu era chip să se potrivească unul cu altul. Spirică n-avea deloc nevoie să-și dea zor. Umbla îmbrăcat în haine de șaiac, pe care și le croia el însuși după pofta inimii sale, își purta copiii potrivit cu starea tatălui lor, ținea la casa lui - pentru toate o singură slugă - mânca după împrejurări, mai borș cu perișoare, mai tocană de berbec, mai varză cu carne, mai mămăligă cu brânză, și bea la masă apă proaspătă, curată, limpede și rece, n-avea deci nevoia să se opintească și să se lipsească de mulțumirea de a petrece câte un ceas, două cu soția sa și cu copiii săi. Costel, fiul lui Ilie Condac, era cu totul alt fel de om. Om de statură mai mult decât mijlocie, subțirel și cam supt la față, el pășea mărunt ca orișice croitor adevărat, își purta brațele bălăbănite și se mlădia la tot pasul, dă-i la dreapta, dă-i la stânga. Pentru haine își lua cea mai bună și mai frumoasă ștofă, iară croitul și-l alegea după cel mai nou fason. Masa îi era încărcată totdeauna cu fel de fel de bunătăți, și vinul bun nu lipsea niciodată de pe ea.