Fusesem la un concert cu amicul meu Titu Negreanu, cunoscutul violonist și compozitor al atâtor romanțe și valsuri. La sfârșit, orhestra executase «danțul macabru» de Saint-Saëns. Ca totdeauna, ascultasem această muzică stranie, această muzică de coșmar, cu o fioroasă plăcere. După concert am intrat împreună într’o cafenea depe bulevard. Ne împărtășiam impresiile. — De câte ori ascult muzica aceasta de Saint-Saëns, zise amicul meu, îmi amintesc o întâmplare groaznică din vieața mea. Muzica asta evoacă ... schelete! Îl privii cu mirare. El adăugă: — Fiindcă ne găsim amândoi sub acelaș farmec, lasă-mă să ți-o povestesc. Poate că vei face dintr’însa o nuvelă. După un minut începu. Mă înscrisesem la facultatea de medicină, fără voia mea. Dorința mamei era să mă vadă «doftor» — dorință căreia m’am supus, ca unei puteri ipnotice. Prevedeam însă că apuc un drum greșit. Dar îmi îndepliniam datoriile de student, cu aceeaș sârguință, cu care mă distinsesem în clasele liceale. Câte odată voința mea se împotrivii: iar simțirea mi se îndruma sub cele mai felurite stări de melancolie. Aproape din copilărie, urmărisem un vis frumos, nemărturisit nimănui, păstrat în suflet cu acea grije a visătorilor, cari se tem ca realitatea să nu le sfărâme, să nu le mânjească minunatele clădiri ideale din iluziile lor.