-În pomenirea urmașilor i s-a zis Bogdan Chiorul: Un cusur al vieții l-a deosebit mai mult decât faptele. Oasele lui se odihnesc, alături de ale Marelui Ștefan, în mormântul de la Putna. Rămâne Ștefăniță, fiul lui Bogdan, un copil de unsprezece ani, care domnește sub povața înțeleptului Arbore până la vârsta de șaptesprezece ani, când după pravilă, putând singur purta domnia, o începe c-o mare nedreptate și c-un mare păcat: ucide, fără judecată, pe cel ce fusese mai mult decât un părinte, pe sfetnicul Arbore, — apoi ucide și pe feciorii acestuia, Toader și Nichita, ca nu cumva să încolțească sămânța răzbunării din sângele fără vină vărsat. S-au răsculat atunci boierii. Și, de dreapta lor mânie, l-au apărat țăranii, în sufletul cărora trăia încă vie și sfântă amintirea celuilalt Ștefan, a celui mare și bun și de toți iubit. — Dar fărădelegile nasc fărădelegi. Și gloria bunicului nu putea apăra la nesfârșit ticăloșia nepotului. El poartă steagurile țării în zburdălniciile tinereții lui hoinare, — pornește luptă împotriva lui Radu de la Afumați, luptă de nebun pentr-o dragoste nelegiuită, se-nvrăjbește cu toată țara, și face ca însăși tânăra-i soție, soră cu doamna lui Radu, să sfârșească prin a-l urî. De la ea, de la boieri, de la faptele lui i se trage moartea.