Strada Cerbului. Avea în pragul ei o mică piațetă rotundă, cu vagi intenții de scuar, dar care părea mai mult o curte de casă particulară. Drept în centru, se ridica pe un stâlp strâmb un candelabru cu trei becuri de gaz, din care numai unul ardea seara cu o flacără albastră, nesigură. De acolo strada se vedea nudă, schematică, puțin misterioasă, ca un decor de teatru, așa cum se montau exterioarele pe scenă prin 1922, pe vremea expresionismului. Era un peisaj neverosimil. Poate din cauza acelui felinar strâmb ce își lungea seara umbrele pe zăpadă, poate din cauza caselor mari și rare, atât de mari că păreau nelocuite sau poate din cauza liniștii ce domnea acolo nefiresc de adâncă. În fiecare zi la căderea serii, la același ceas, un om mărunt trecea după colț cu o lungă suliță pe umeri, se oprea în fața felinarului, bâjbâia ceva acolo și pleca apoi, lăsând în urmă o flacăre ce se zbătea să nu se stingă. “Stradă de Studio”, îi spusese Gelu Adrianei o dată, când ea rămăsese câteva minute cu fruntea lipită de geam să privească prin fereastră cum ninge. Aveau de acolo, din camera aceea așezată la marginea unei aripi de casă ce ieșea din rând ca să domine restul străzii, impresia de a fi departe de oraș, singuri, cum ar fi fost într-un adăpost de munte, surprinși de o avalanșă ce închide toate drumurile de întoarcere.