în Vinerea Paștelui?… Bine!… Fie!… Caii la cupeu. Mitzi, c-o rochie apelpisită. Frumoasă ca o iconiță. Veselă ca o vrabie. Ușoară ca un fulg. S-aruncă în cupeu, trăgînd pe colonel după ea. Negoiță, sus, lîngă vizitiu. Cum ieșiră din poartă, colonelul opri cupeul. — Negoiță, la iuțeală, cărțile! Pînă să spuie „cărțile de vizită”, ordonanța dispăruse, zicînd în gîndul lui: „Iar o pârtie… De n-ar pierde conița noastră”… — Adus! Să trăiți! — Bine… Ține-le tu, voinice… Porniră. Mitzi, în admirație de bărbat-său, îl săruta într-una. Opriră la președintele tribunalului. Colonelul: — Negoiță băiete, întreabă dacă primește… dacă nu, să le lași două cărți. Auzi?… Ce te scarpini în cap? — Cum porunciți… să trăiți! Și după un minut se întoarse. — Dorm, să trăiți! — Cu cine-ai vorbit? — C-o slujnicuță tînără… Eu… scoț două cărți la întîmplare și i le dau… Ea… rîzi, și rîzi… — Măăă, ștrengarule!… Sus!… Ajunseră la prefect, la „nesuferita” de Fanșetta, unde e și sor-sa, Clotilda Măzărel, din Bucovina.’ — Trei, mă… Pentru d-l prefect, pentru d-na Fanșetta și pentru d-na Clotilda… Negoiță dispăru și se întoarse într-un suflet! — Dorm, să trăiți! — Le-ai lăsat? — Da, trei!… D-apoi se uita chiondorîș… — Cine, mă?