— Ei pentru 45 de centime. — N-ai dreptul să vorbești așa: habar n-ai ce însemnează 45 de centime. A – și să nu uit; încearcă să fumezi gauloise: sunt mai ieftine și mai gustoase. — Mizeria care va să zică... am reflectat cu un oftat într-adins exagerat, ca să ascund reala mea îngrijorare. — Nu mizeria. Certitudinea. Pentru cinci luni, numai, dar, oricum certitudinea. Pe urmă... ei, pe urmă o să vedem. Redevenea Arabela scrutătoare și stăpână, pe care o văzusem, în prima seară, în cabina ei de la Medrano, trecându-și în revistă partenerii și împărțindu-le scurte porunci, pe care ei le primeau cu supunere. În zece zile eram mutați. Arabela aranjase totul – tratative, aconturi, certuri, plictiseli – în timp ce eu, după câteva zile de panică („ce e de făcut?... ce e de făcut?“) îmi reluasem rătăcirile metodice prin mahalalele pariziene, cu rare opriri în galeriile de tablouri sau în librării, de unde seara mă întorceam ostenit, dar cu sentimentul nespus de calm, că este cineva care să cugete pentru mine la „greutățile vieții“ – cum zicea cu gravitate Arabela, când se întâmpla să discutăm serios între noi. Noua noastră reședință, era o cameră mică, la etajul al 6-lea – ultimul – într-un corp de case negre, cu zidurile lepros tencuite, într-o curte imensă, cu ierburi neîngrijite și cu foarte mulți copii.