Vladislav, fiul lui Alexandru Basarab, pleacă din Făgăraș cu ceata lui de arcași după ce mai întâi dă foc satului și Mănăstirii Tălmaciu unde-și aveau așezarea urmașii contelui Conrad — vechiul dușman al Basarabiei. El se pogoară la Câmpulung, și de-acolo trece la Curtea de Argeș, unde ia sceptrul și grijile domniei. De cum se desprimăvărează, Ludovic, craiul Ungariei, își ridică oastea și pornește cu mânie spre țara cutezătorului voievod. Ajungând însă la hotar, se răzgândește. Știau doar ungurii ce-i așteaptă în codrii Agreșului. Atras de-o biruință mai ușoară, Ludovic trece Dunărea în Bulgaria apuseană, și-mpresurând Vidinul îi supune fără multă vărsare de sânge, prinde pe Strașimir, cumnatul lui Vladislav, și-l duce rob în Croația, împreună cu soția lui, fiica lui Alexandru Basarabă. Cetatea rămâne sub stăpânirea unui ungur. Dar iată că se ridică șișman, țarul de la Târnov și-n fruntea unei oștiri turcești se îndreaptă spre Vidin. Ludovic nu se-ncumetează să se măsoare cu puterea nurcilor, temută de toți pe vremea aceea, și se retrage. Aprigul Vladislav însă vede în apropierea acestui nou dușman o primejdie pentru țara lui și, trecând Dunărea cu douăzeci de mii de arcași, se aruncă vitejește în calea lui șișman, îl biruie și-l gonește îndărăt până la Târnov, puind astfel stavilă celei dintâi năvăliri turcești înspre hotarele noastre.