Obrajii lui Națl, și altfel rumeni, se făcură roșii ca bujorul. — Nu, zise Hubăroaie; ferestrele nu se deschid. — Ai văzut? întrebă dl Bereki, bătrânul din cellalt colț, care acuma trecuse ulița și stătea în ușa măcelăriei. — A cui e? — Se poate să mai întrebi? e leită muma ei! — Așa e! Da, e fata Marei, grăi Hubăroaie mai întâi mirată, apoi dezamăgită. „Păcat”! îi venea să mai zică, dar n-a rostit vorba. Era oarecum înduioșată de gândul că e mare nenorocire să fii atât de fragedă, atât de frumoasă și să ai mamă pe Mara, precupeață și podăriță. Cu totul altfel se înfățișau lucrurile în gândul feciorului. Era și el mai întâi mirat, în urmă însă îi venea să ridice barda și să arunce în lună cu ea, apoi să lase măcelăria în grija mumei sale, să alerge după fata Marei și să sfărâme capul celui ce ar îndrăzni să se apropie de dânsa. N-avea nevoie, deoarece Persida nu era singură, și băiatul, care acum mergea alăturea cu dânsa, vedea foarte bine și știa, la nevoie, și el să sfărâme capete. Un lucru era pe care nu putea Trică să-l înțeleagă: că femeile pe lângă care treceau, toate, până chiar și fetițele mici se uitau cordiș, cu coada ochiului, la sora lui și apoi își mai și întorceau capetele.