Era un om înalt, slab, nervos, cu o figură obosită, pe care se vedeau urmele vițiurilor. Scandalurile lui prin cârciumi, pe stradă, cu femei și bețivi, erau îndestul de cunoscute, dar nimeni nu căuta să-l învinuească prea mult, din cauza talentului său muzical. — Mi s’a adus berea? întrebă el pentru a doua oară. Corul se opri; un servitor bătrân intră tocmai atunci, aducând o halbă cu bere spumoasă și limpede. — Bravo, moșule... Să mai trăești încă o sută de ani!... Șeful orhestrei bău jumătate din pahar, apoi se întoarse către servitor, care părea că așteaptă ceva. — Bacșișul?... îl întrebă el, zâmbind; altă dată, acum sunt ușurel, moșule. Servitorul răspunse : — Vă foarte mulțumim, nu mă gândesc la asta; dar vreau să vă spun... — Ce? — ... că o coconiță vrea să vă vorbească; așteaptă afară. — Sa poftească înăuntru. — Am înțeles, domnule șef, și servitorul ieși. Domnule șef — acesta era numele, cu care îi plăcea să fie numit, nume căruia el îi da o însemnătate exagerată. Să conduci o bandă de muzicanți!... Asta e mai mult decât a conduce o armată la răsboiu. În momentul acela, ușa sălii fu deschisă încet, cu un fel de sfială, și o fată, simplu și sărăcăcios îmbrăcată, între 18—20 de ani, înaintă câțiva pași spre șeful orhestrei.