Băiet Sărac n-o stia aceasta. Ieşind cu herghelia la păşune, el simţi că-l apucă o sete de acele care te goneşte să mergi de dimineaţă pînă seara, ca să dai de o picătură de apă; se puse dar lîngă un izvor şi beu ca să-şi stîmpere setea, şi cît beu, el şi adormi pe loc. Cînd se trezi în amurgul zilei a doua din somn, ia herghelia dacă ai de unde; nu era ca-n palmă! N-ai decît să te gîndeşti că-i era căciula pusă în ţeapă, pentru ca să înţelegi cît de mare trebuia să-i fie deznădejduirea. Dar se uita şi se uita în toate părţile, fără ca să vadă măcar o urmă de cal, şi zorile de zi se revărsau, şi el stătea ca vai de el, nemaiştiind încotro s-o apuce. Acum el îşi aduse aminte de ajutorul pe care-l dăduse vespoiului, şi se gîndi că vespoiul, zburînd iute, ar putea să-i afle herghelia şi să-i aducă ştire despre ea; luă dar părul cel de sub aripa vespoiului şi-l scutură. Cît te-ai gîndi, şi nu te-ai gîndi, se auzi din toate părţile o bîzăitură care creştea, mereu creştea, de parcă era să se prăpădească lumea. Veneau, Doamne, tot vespi peste vespi, roiuri peste roiuri, cete mari, nori întregi de viespi, unii mai mari şi alţii mai mici, toţi gata să deie o raită împregiurul pămîntului şi să împlinească poruncile lui Băiet Sărac.