Îl mai ajutau și hainele negre de doliu, cu demnitatea lor rigidă. — Sunt lucruri, zise el, pe care un tată nu le poate discuta cu fiul lui. Și, orice s-ar spune, ești totuși fiul meu. Ridicase capul, spunând aceste ultime cuvinte, spre Hagen, și pentru prima oară îl privi în ochi, în tăcerea împietrită pe care acesta o păstrase tot timpul. Pe urmă, i se adresă din nou băiatului, cu aceeași voce guturală, înăbușită de mânie. — Am venit aici ca să punem la punct afaceri care nu suferă întârziere. Trebuie să fii rezonabil și să mă asculți. Sunt sigur că mama ta, dacă ar trăi, mi-ar da dreptate. Gunther izbucni la aceste cuvinte într-un râs crispat. — M-am întrebat întotdeauna de ce ați ucis-o. Acum, în sfârșit, știu: ca să vă dea dreptate. Voi, când omorâți un om, îl trageți de partea voastră. Dar mama, moartă sau nu, rămâne mereu cu mine, și dacă ai venit să mi-o iei, ai venit degeaba. A doua oară nu vă mai las s-o ucideți. Era de o neasemuită paloare, și râsul lui exasperat era plin de lacrimi. Ieși pe neașteptate din odaie, trântind ușa. I se auzeau pașii pe scări, urcând în fugă spre odaia din turn.