Vârlan stetea cu capul plecat și recunoștea și el că a fost păgubit orfanul, că e la mijloc abuz de încredere, că trebuie neapărat să fie pedeapsă, că el însuși e vinovat și că are dreptate lumea care-l socotește mișel și arată cu degetul asupra lui. „Să vie orișice! își zicea dar. E vrednic fiecare de soarta pe care el însuși și-o face. ” Mințile i se turburau însă și întreaga fire i se răzvrătea când își dedea seamă că n-are voie să se deie biruit, ci trebuie cu orice preț să poarte până-n sfârșit grijă de băiatul lui Raul și de avutul lui. De zece ori lua-n fiecare zi hotărârea de a se duce la judecător, ca să-i spună adevărul, să-i pună pe masă scrisorile primite de la tânăra femeie și să arate dovada c-a depus 100. 000 lei. Voia, dar nu-l ierta firea s-o facă. Era peste putință ca el să spună că fetița e mai mică decât băiatul, născută din adulter. Osândit în prima instanță, el a făcut apel, amăgindu-se cu gândul că va putea să facă în fața mai bătrânilor judecători de la curte ceea ce n-a făcut la tribunal. El nu mai era însă-n stare să se îmbărbăteze: stetea ceasuri întregi ca tâmpit în jețul lui ori se lungea pe divan și-și închidea ochii cuprins de simțământul că nu e cu putință să mai trăiască un om căruia nu i-a mai rămas decât să moară.