Raluca se lupta cu Căliman. — Se ceartă cu oamenii... Nu știe sa ceară... Lasă-mă, uite, lasa-mă, să-mi murez inima... Măcar o dată... măcar o dată să dau... După câteva îmbrânceli, Raluca izbuti să îl dea pe ușă afară. Țiganul se împletici în noroi, ajunse la talpa prispei, se impiedică și căzu lat, cu fața în sus. Bolborosi de câteva ori: "Măcar o dată să dau", apoi, părându-i-se că cade casa pe el, de frică, închise ochii și adormi. Raluca lungise iarăși pe bietul Milog în căruciorul său și plecase repede să-și vadă de copil, căci se speriase din somn și țipa cât îl lua gura. Milogul era singur, pe roatele care-i călcau inima când se învârteau, în adăpostul său obișnuit în care-și trudea mintea și-și plângea chinul. Capul lui mare, slab și frumos se învârtea, ca prins de friguri, în fusul subțire al gâtului. Și cât de sfânt și de frumos pare la lumina galbenă a jarului care se stinge! Cu ochii închiși, cu nasul subțire și cu nările curmate de durere, cu buzele mici și strânse una într-alta, cu cele două șiroaie de lacrimi curgând de sub pleoape până pe piept, ai jura că e un cap de moaște care plânge.