De astădată nici un zâmbet! Vladimir înțelege, doamna e o cochetă, care începe a-i supune inima la torturi. El își ridică gulerul hainei, se sgârcește puțin de frig și pornește amărît... Vântul suflă din ce în ce mai rece; o ploaie măruntă și deasă cade monoton și pătrunzând până la oase. Vladimir se gândește la ea; și cu buzele învinețite fredonează încet: Amară e durerea, Amară-i suferința, Când cineva iubește Și nu este iubit... În vremea asta, apa depe stradă străbate prin rupturile ghetelor sale pline de noroiu.