Cei intrați mai târziu stăteau în picioare printre paturi rezemându-se fiecare de ce putea, mai de perete, mai de vreun pat, unii căscând, alții stând buimaci de vorbă, iar alții dormind în picioare, toți dăbălați și galbeni la față. Fel de fel de oameni, între care și câțiva foști elevi ai mei, care-și făcură drum spre mine când mă zăriră. Cuprinzându-le toate acestea într-o singură icoană vie, eu am început să râd cu hohote cum tu mă știi râzând când mi se pune câte ceva de-a curmeziș în cap. «Domnule Profesor! - strigă cuprins de spaimă unul dintre băieți, un evreu deștept - stăpânește-te, că ai s-o pățești!» «Dă-i dracului - îi răspunsei eu. Parcă mai e cineva care știe unde-i stă capul, ca să mă întrebe de ce râd! ?» Cei din jur se uitară cu uimire la mine, și unii dintre dânșii se depărtară pentru ca nu cumva să pățească și ei ce voi fi pățind eu. Vei înțelege că iar n-am pățit nimic - afără de cele pățite pe urma altora din păcatele mele. Pe la cinci am fost, în sfârșit, aruncați claie peste grămadă într-unui din automobilele ce făceau, cum se zice, «navetă» între Prefectură și gara Cotroceni, de unde pleca trenul la Domnești.