Ea a fost inițiată în lipsa mea la Paris, unde plecasem pentru cursul meu și pentru lămurirea unei prese ațîțate contra mea – călătoria făcîndu-se numai cu leafa mea de director la Fontenay-aux-Roses, unde am și locuit, iar milioanele rezervîndu-se pentru altă călătorie, a unui coleg care mă va înfățișa acolo ca păpușa culturală provizorie în fruntea unui Ministeriu care e al său – și condusă, în foiala intereselor condamnabile, cu totul în afară de mine. Primit de suveran ca de un judecător de instrucție pentru „declarațiile” de la Mangalia, prezintasem o demisie pe care o voi înnoi cînd ministrul de Finanțe a vrut să treacă salariile învățătorilor la comune și cînd, în ianuar 1932, a reînceput, după ce se părăsise ideea Ministeriului Argetoianu, jocul de-a Titulescu – omul picînd din cer, ca în poveste, la fiecare „criză“ ministerială pe care i-o provocau acoliții. Era, în atitudinea cui sta lîngă mine, în aceea a unei prese căreia pînă la sfîrșit nu i-am sacrificat un ban, reducînd bugetul Prezidenției la patru milioane și publicînd în Monitoriu distribuția lor, ca și a fondurilor, de bacalaureat și de cărți poștale, creat la Instrucție, în insultele triviale și pentru copiii mei, adăugindu-se, din fonduri cunoscute mie, broșuri infame, care se vindeau la ușa Universității, în tăgăduirile oarbe de patimă a oricărui merit în chiar știința mea, în faptul că, atunci cînd prostul scria, isteți interesați rînjeau, fără ca un glas de protestare să se ridice din miile mele de elevi, iubiți și ajutați, era în toate acestea, ca și în atitudinea săracilor cu duhul cari cred totul, și despre oameni cari au dreptul mai mult să fie respectați, o astfel de ticăloșie încît biruia desprețul ce se produsese în mine prin toate mizeriile unei vieți de neînțelegere și prigonire.