Adio, pădure ! Tu m’ai făcut să simt că în mine există germenul unui cap-d’operă, pe care, de sigur, nu-l voiu crea niciodată. Mâine voiu fi din nou printre oameni — și printre oameni sufăr, plâng și urăsc. Printre copacii tăi, am iubit, am cugetat, am visat. Cum vezi, aș avea destul material, aș avea cea mai bună marmoră pentru a-mi întrupa minunata operă, dar atât de perfectă o văd în mine însumi, încât mă tem că, dându-i o formă, să nu-i pierd o nuanță din frumusețea ei ideală. Ah, lăsați-mi iluzia că în mine doarme un cap-d'operă. * * * Soarele e galben azi. Și e cea din urmă zi când mai vin în pădure. Tristețea, de sigur, mă face să văd azi toate lucrurile din natură învestmântate în galben. Ba nu, dă spre toamnă... Fiți pe pace: n’am să vă vorbesc despre «frunzele cari cad!» Pădurea asta de brazi e lipsită de acest plâns de foi palide. Peste ea trece toamna, trece iarna; frunzișul ei e totdeauna verde... Totdeauna !... Aproape după fiecare cinci-șase pași, mă opresc să descifrez nume încrustate sau scrise cu creionul pe coaja arborilor și pe băncile de prin alee. Mii și mii de nume.