După îmbrățișări, după o masă îmbelșugată, luată laolaltă în curtea stropită și măturată, cele două mame și tânăra „bucureșteancă” deschiseseră asupra lui Adrian tirul încrucișat al bateriilor lor, întâi mai domol, apoi fără răgaz, ca o mitralieră: - Trebuie să te-astâmperi... Să-ți faci un rost... Fiece lucru la timpul său... De-ajuns cu atâta haimanalâc... Scutit de serviciul militar (fiu unic la mamă văduvă), în curând însurătoarea... Leana e colea, oricând gata... Destoinică... La optsprezece ani, și-a croit un drum în viață... Fată cumsecade... își întreține mama... Câștigă mai mult decât un bărbat... O partidă bună. Leana, la rândul ei: - Și la ce bun atâta citanie, atâta umblet prin țară? La București, oamenii nu citesc decât jurnalele, și doar e Capitală!... E primejdios să știi prea multe, - se spune pe-acolo, la București... Cică asta te împinge să visezi la un ideal. Ori, nu există un ideal. O spun eu, care mă întorc din Capitală!... învață-ți bine meseria, fă-te patron și câștigă bănet, iată idealul! Adrian își plimbă privirea de la una la alta, zicîndu-și: „Doamne, cât de urâtă e lumea!”. Și neputând să mai rabde, se duse, lăsîndu-le pe toate trei într-o înțelegere cordială. Afară, fermecătoarea stradă Grivița, cu pietre colțuroase ce-ți găureau tălpile; nor de praf ce-ți ardea ochii; ciorchine de mahalagii de toate culorile, în fața porților, care-și aruncau epitete; soare urât; cer spălăcit.