Iernii îi este frică să nu le îngheţe gerul pe toate. – Gerul nu ştie de milă, oftează vrăbiuţele. Oare când va veni primăvara? – Nu degrabă… Iarna e abia la început. Şi veveriţa intră în scorburică să ronţăie nuci. Zilele sunt scurte, nopţile – lungi, vremea trece greu. Totuşi, într-o bună zi Iarna îşi ia aşternuturile albe şi pleacă. Ce mai bucurie! – Cipcirip! Cipcirip! A venit Primăvara! Odată cu venirea primăverii, pădurea se trezeşte la viaţă. Peste tot fierbe munca. Vrăbiuţele se grăbesc să-şi clădească o nouă căsuţă. Adună crenguţe, firicele de iarbă uscată, le lipesc împreună şi căsuţa e gata. – Dar unde e Mişani? Îşi aminteşte veveriţa. – Aoleu! Am uitat! Se agită vrăbiuţele. – Cipcirip! Cipcirip! Aleargă ele spre căsuţa ursuleţului. Trezeşte-te, Mişani! A venit primăvara! În bârlog, nici o mişcare. – Nu se trezeşte, oftează o vrăbiuţă. – O fi păţit ceva, e îngrijorată cealaltă. – Trebuie să intrăm să vedem, propune veveriţa. Aerul din încăperea unde doarme Mişani e atât de îmbâcsit, atât de greu încât toţi trei – mai să leşine. – Să deschidem ferestrele! Strigă veveriţa. Să aerisim, să lăsăm să pătrundă lumina! – Slavă Domnului că e viu. Ce mizerie e aici… Şi vrăbiuţele împreună cu veveriţa, cărora li se alătură şi Blăniţă Albă, imediat se pun pe treabă.