Naturaliștii strigau cît puteau că nu văd în compozițiunile verdiane reproducîndu-se fenomenile fizice și armonia imitativă a naturii. Geografii cronologici sau cosmopoliții muzicali cereau din contra să vază coloritul local, pictura cronologică și desemnarea fiecării pasiuni sau sintemintul cu culori grave. Dar cei mai neîmpăcați inamici ai lui Verdi nu erau aceia pe care-i citarăm, ci erau ultraprogresiștii muzicali. Aceștia, ca toți confrații lor de sistem, fără a-și osteni mintea în cercetarea vreunii scrieri, sfîșiau tot ce le cădea în mînă dacă nu găseau un colorit modern sau cu alte cuvinte un colorit fără culoare. Să lăsăm dar în pace această cohortă de fanatici și invidioși, cari, nemaiavînd cu ce să-și piarză timpul, critică tot ce nu înțeleg sau ce nu cunosc, și să venim la cei mai rezonabili, cari, deși combătură atît de mult scrierile acestui maestru, porniți numai de spiritul contradicțiunei și al invidiei, avură cel puțin oarecare argumente, deși cunoaștem prea bine că aceste argumente sînt tot acelea cu care acuzau pe cel mai complect și mai original geniu despre care menționează fostele istorii muzicale, voim a zice de Rossini, de acel prodigios talent care reformă teatrul muzical și înavuți arta prin noile sale invențiuni armonice. Splendidele succese pe care le avură primele compozițiuni ale lui Rossini și fanatismul ce deșteptară în toată lumea muzicală operile Othello, Mossé și Guillaume Tell, în loc să-i facă mai raționabili și mai moderați, ei deveniră mai turbați și implacabili, căci pe cînd Europa, în delirul fanatismului său, apoteoza pe celebrul și nemuritorul maestru ridicîndu-i statue și dedicîndu-i teatre, ei din contra îl acuzau de ignoranță muzicală și de lipsă de geniu.