Nu-i vorbă, puțin îmi pasă. Supărarea vine și trece, iar noi tot oameni rămânem. Dar tot n-ar fi rău să mergem și pe la ea, ce zici? Ce putea Codreanu să zică! ?Știa și el că trebuia să meargă; așa, de capul lui, n-ar fi fost însă-n stare să se ducă: îi părea dar bine c-a dat de cineva care-l duce cu de-a sila. Și nici c-avea, dacă e vorba, de ce să se sfiască. Preoteasa era numai preoteasă și nu putea să vorbească decât umilită cu nepotul protopopului; iar Maria, fata ei, era o gâscă, decare pe el puțin avea să-l doară capul. Ce-i drept, de la Crăciun n-o mai văzuse, dar de atunci și pânacum tot nu s-a făcut ea femeie deplină. O fetișcană cam răsărită,dar subțire ca un șarpe, cam oacheșă, cu ochii mărunți, care râd și plini de lacrimi, în vreme ce preajma gurii e croită pe plâns. Ce știa, ce putea dânsa să înțeleagă? Era destul să te uiți în fața ei pentru ca s-o faci să plângă, și nu o dată a glumit el cu lacrimile ei. Acum însă n-ar fi voit să le vadă, și numai de ele se temea. Când colo, ce să vezi?