Nimeni nu-l putea scăpa din încurcătură. “Poate Nora, dacă aș izbuti sa mă târăsc până la telefon și să o chem.” Dar nici Nora, căci — își aduse aminte – cheia era în broască pe dinăuntru, și el nu-i putea deschide. Soneria tăcea din când în când (“Poate a plecat, poate s-a dus”), dar pe urmă reîncepea să sune cu o insistență de om hotărât să aștepte oricât. În cele din urmă, Paul izbuti totuși să se libereze, îi trecuse prin minte o idee salvatoare. Nu avea decât să desfacă șireturile bocancii și să-și scoată piciorul din ea, lăsând bocanca atașată de schi. “Pe urmă o scot eu și pe ea”, își spuse fericit de simplicitatea soluției, pe care o găsise tocmai când situația i se părea mai comică și mai fără speranță. Merse șchiopătând spre vestibul, cu un picior încălțat și cu celălalt numai în ciorap. — Nu mai sunați, că viu. Era un om de la o florărie, cu un buchet învelit în hârtie albă, subțire. — De la cine? — Nu știu. O doamnă. — Ai vreo scrisoare? — Nu. Așteptă să rămână singur, închise ușa. Și abia atunci desfăcu hârtia. Erau două crengi de liliac alb. Se uită la ele, cu o lungă privire străină.