Sânt două, așezate în partea dreaptă a rului lăcaș. Una poarlă în slove ieșite în relief povestea peirii silnice a celor doi Brâncoveni, tatăl și bunicul lui Constantin-Vodă: cel d’intăiu s’a prăpădit de mâna ostașilor răsculați împotriva Domniei lui Constantin Cârnul; ceialt, bătrânul, a perit din porunca avarului și nebunatecului Grec, din care lăcomia de bani a Porții făcuse un nou Mihai-Vodă-Mihnea, Domn al Țării-Bomânești. În vorbe frumoase îi plânge piatra: „Li s’au întâmplat perire: întăiu Papei Postelnicului în zilele lui Constandin Șerban Voevod, pe vreame ce s’au rădicat dorobanții, călărașii, hoțeaște asupra Domnu-său…, fiind leal 7163(1655), iară pe lată-său, Preda Vornicul, l-au ucis Mihnea-Vodă cel Bău, în casele domnești în Târgoviște, nefiind vinovat nimic”. Tânguirea vine de la văduva lui Papa, o Cantacuzină, bogată și cuminte, Stanca. Patruzeci și patru de ani a trăit în văduvie cinstită pănă ce plecă și dânsa din lume, cu credința că merge să-și vadă soțul, părintele, frații, — atâția morți de moarte grozavă, tăiați, zugrumați, otrăviți, pe urma cărora era să vie, pe aceiași cale a uciderii, fiul ei Constantin Brâncoveanu și nepoții ei, descăpățânați cu aceiași secure a gealalului din Constantinopol. Atunci însă, la sfârșitul ei, Brâncoveanu era Domnul fericit al Țării-Bomânești, și, după ce el petrecu pe maică-sa la locul unde i se părea că ar fi mai dulce pentru dânsa lungul somn al morții, după ce puse a se sculpta în marmură pomenirea ei, așa cum se vede pănă astăzi în litere ce se înfundă fin in piatră, el dădu Vornicului Badu Golescu grija de a face biserică mare, luminoasă, vrednică de a cuprinde în ea mormintele unui lată, unei mame, unui bunic de Voevod.