Nici unul din călătorii pe care i-am înfățișat pînă acum nu era călător de profesie; de data aceasta venim la cel cu această calitate: italianul Giovanni Botero[1], abate al mănăstirii San-Michele în Chiusa, iezuit, secretar al lui Borromeo, și în această calitate trimis la Paris; mort la Turin la 1617. El a întrebuințat cea mai mare parte din viața lui anume pentru călătorii, de pe urma cărora a strîns o mulțime de informații foarte prețioase, avînd doar singurul păcat că nu se poate fixa data exactă cînd cutare sau cutare din știri au fost strînse. Opera rămîne mai mult ceea ce italienii numeau „relazioni”, rapoarte ca acelea pe care le făceau bailii venețieni de la Constantinopol. Dar dintr-însa putem culege și lămuriri de mare importanță cu privire la starea țerilor noastre pe la 1580–90. Botero, care cunoștea bine țerile noastre fără să putem stabili cînd a fost pe aici, știe că moldovenii sînt numiți de turci: carabogdani, – turcii avînd obiceiul de a numi fiecare țară după acel stăpînitor pe care-l cunoșteau întîi; de exemplu parte din Grecia continentală se chema la dînșii provincia lui Carol, Carl-III; Dobrogea, după Dobrotici care a stăpînit pe aici, Dobrugi-III. În cazul acesta, deci, Moldova e după Bogdan Orbul, presupusul închinător al țerii, sau poate după Bogdan întemeietorul, iar numele de cară „negru”, pe care călătorul se trudește să-l explice după coloarea întunecată a grînelor moldovenești[2], fiind în legătură cu designația turanică, după coloare, a punctelor cardinale.