A văzut apoi scoaterea lui Constantin și așezarea acelui Mihnea, fiul lui Radu Mihnea, deci nepotul de fiu al lui Mihnea Turcitul, care s-a grăbit să ia numele lui Mihai Viteazul, zicîndu-și „Io Mihai Voevod” și iscălind cît putea mai asămănător cu marele său model, și a repetat, după putința lui, foarte redusă, evenimentele din cariera marelui voevod, ridicîndu-se contra turcilor, pînă la o luptă de la Călugăreni, unde însă a fost bătut și s-a retras la munte, de unde nu s-a întors niciodată, ci a trecut în Ardeal pentru ca acolo să-i rămîie oasele. A vorbit cu bizarul personagiu ambițios, care-și lua titlul de arhiduce, adecă „herțeg de Făgăraș și Amlaș” și pînă pe steagul care se află și acuma la Muzeul din Belgrad, – titlu care a încurcat mai mult decît un istoric, crezîndu-se că Mihnea voia să fie privit ca un arhiduce de Austria, pe cînd vulturul cu două capete al stemei lui era acela al împăraților bizantini. A fost martur al măcelului boierilor cari nu voiau să primească a servi politica aventurierului. [1] După aceste explicații să venim la informațiile pe care ni le dă Pavel de Alep cu privire la țerile noastre. De la început se poate spune că această călătorie este desigur de cea mai mare importanță pentru cunoașterea împrejurărilor în care Vasile Lupu a pierdut tronul Moldovei: e o expunere paralelă cu aceea, așa de bogată, a cronicei moldovenești din această vreme, care este a lui Miron Costin, pe care desigur l-a văzut și patriarhul sirian la Iași, în legăturile lui strînse cu boierii de căpetenie ai Moldovei.