Și, cînd tovarășilor le cad capetele în jos, și li se închid ochii, și le scapă paharele din mîini, și cad ghemuiți la pămînt, Sentino închină mereu. Iar cînd ceilalți sforăie, doborîți de vin și de osteneală, Sentino cîntă încet, scuturîndu-și pletele răsucite ce-i cad pe frunte și-i acoperă ochii luminoși și umezi. Și tîrziu, adormind cu capul pe taraba circiumelor, mormăie prin vis: „Oh, Vezuviul meu… Oh, albastra mea mare”… În fumul greu al tutunului ș-al lămpii roșietice, în umezeala circiumei și în mirosul amețitor al vinului vărsat pe tarabă, pe dușumea și pe vestmintele tovarășilor săi, Sentino tresare din visuri și îngînă ușor: „Dio santo! Dio santo!”l Și adoarme. A doua zi, cînd se luminează de ziuă și pornește spre Bancă, Sentino merge cu capul în jos. Îi e frig; îi e sete; se întinde; îi e silă de trecători și de zgomotul tovarășilor săi; trotuarele i se par cu dealuri și cu văi; uneori ridică picioarele prea sus, alteori le tîrșie și se împedică de pietre. Numai cînd soarele se ridică sus și începe să dogorească și să arză, Sentino lasă dalta și ciocanul, privește în splendoarea lui și zice vesel: „Trăiască soarele!” Într-o zi el sta pe un bolovan de piatră.