Intră în pădure. Florile de pe marginile căii începură a se lăuda şi a îndemna pe Petru ca să le rupă şi să-şi facă cunună din ele… – Ia-mă pe mine, că eu-s mai frumoasă şi dau putere celui ce mă rupe, zicea una. – Ba ia-mă pe mine, că cine mă pune în pălărie pe acela-l iubeşte cea mai frumoasă nevastă din lume, zicea alta… şi iarăşi se mişcă alta… şi alta… care de care mai frumoasă şi mai dulce la vorbă, până ce n-ademeniră pe Petru ca să le rupă. Murgul sări în lături când văzu că stăpânul său pleacă după flori.. – Pentru ce nu rămâi în pace?! zise Petru cam cu răstita. – Nu rupe, că nu e bine să rupi! zise Murgul sfătos. – Pentru ce să nu fie bine? – Pe florile acestea zace blestemul: cine rupe din ele acela are să se lupte cu Vâlva pădurii! – Ce vâlvă?! – Acum dă-mi pace! Ascultă de mine: priveşte la flori; nu rupe însă din ele, ci rămâi în pace. Aşa zise calul, şi mersera în paşi mai departe. Petru o ştia din păţite cum că e bine s-asculte de Murgul; îşi rupse dar gândul de la flori.