El se cutremura și iar se cutremura, se speria de cel mai mic zgomot, rămânea cu răsuflarea oprită și cu inima strânsă când citea prin gazete câte o știre despre isprăvile lui Ráday, se aștepta-n fiecare clipă să fie arestat și adus la Seghidin, și somnul lui nu mai era somn, mâncarea lui nu mai era mâncare, viața lui era numai o tânjire chinuită. S-ar fi mai ușurat, poate, dac-ar fi avut pe cineva mai apropiat de suflet, căruia ar fi putut să-și spună gândurile, ca să ieie îmbărbătare. Tot tăcut era însă și acum. De tinerii de seama lui, unii rude, alții prieteni din copilărie, se-nstrăinase, iar ceilalți îi erau străini fie nepăsători, fie porniți în fiecare clipă să zică „prostul de șvab“ ori „ticălosul de șvab“. Sunt afară din cale multe și mari mizeriile vieții omenești; în gândul lui Sepi însă cea mai mare din toate era rușinea. Și tocmai de aceasta era amenințat. El umbla buimac de ici până colo fără de nici o treabă, începuse să beie, ca să se mai amețească, încăleca din când în când pe cel mai sirep dintre armăsarii din grajdul tatălui său și gonea ceasuri întregi peste câmpul întins. Orișiunde însă el îl vedea, parcă, pe Ferco stând la o parte, rânjindu-se batjocoritor și rostind printre dinți vorbele: „Prostul de șvab!