Așa! Acum, trage schiul stâng până în dreptul celuilalt… bun!… și împinge-l pe el înainte… Perfect. — Asta e totul? — Deocamdată, spuse Nora râzând. Paul era totuși încurcat. — Cu bastoanele ce fac? — Te sprijini pe ele, dar nu prea mult. Mai mult te ajuți, când tragi piciorul dinapoi înainte. Fă câțiva pași așa cum te-am învățat, și să vezi că mișcarea se potrivește de la sine. Hai să vedem. Paul simți asupra lui ochii profesoarei. “Numai de n-aș greși”, își zise, uitându-se la vârful schiului drept. Era ca un elev scos la lecție. Porni încet, cu mare atenție. Zăpada era moale, afânată, și în primul moment el avu impresia că schiurile se scufundă, dar pe urmă le simți alunecând fără zgomot, fără rezistență. Nora venea în urma lui, controlându-i mișcările. — Brațele prea depărtate. Ține-le mai aproape de corp, aproape lipite… Da, așa e bine, dar acum sunt prea țepene… Mergi mai liber, mergi mai simplu… Hagen îi însoți câtva timp, ca să le arate drumul. Pe urmă, după ce-i scoase într-o mică poiană, se opri. — De aici, eu mă întorc. Uitați-vă bine pe unde mergeți, ca să știți cum să veniți înapoi. De obicei, Gunther mănâncă la ora unu.