Pe lîngă aceasta patriarhii erau schimbați foarte des, după pofta oricărui intrigant care plătea bani ca să fie așezat în acest loc de mai înaltă păstorie. Toate lucrurile acestea aduceau patriarhia în aceeași stare ca și stăpînirea domnilor noștri. Precum catastrofa financiară de pe vremea lui Mihai Viteazul a fost adusă, nu de datoriile lui Mihai însuși, deși cumpărase și el scaunul cu bani, ci de faptul că plata datoriilor domnilor anteriori trecea în sama domnului celui nou, așa încît el se trezea de la început zdrobit de asemenea sarcini, tot așa patriarhul avea răspunderea datoriilor acumulate. Și atunci patriarhul își lua uneori tălpășița și venea în Muntenia ori în Moldova, ba chiar în Polonia, în Rusia, în Moscova, vînzînd ce putea: moaște, titluri și privilegii pe bani. Astfel un Nichifor Dascălu, un Teofan, patriarh de Ierusalim, un Chirii Lukaris, fost întîi patriarh de Alexandria, pe urmă și administrator al bisericii din Constantinopol, au fost oaspeții noștri. Și împreună cu dînșii veneau și clerici greci mai mărunți, cu acel Ieroteiu de Monembasia, care a și rămas la noi pînă a perit într-o răscoală, ca Matei al Mirelor, din orașul Sfîntului Nicolae, care s-a așezat ca egumen la Dealu, lîngă mormîntul lui Mihai Viteazul, ca mitropolitul muntean Luca, din Cipru, vestit pentru școala de caligrafie pe care a întemeiat-o și care, deși depus, a stat aici pînă la moarte, fiind îngropat, se spune, la schitul Izvoranu din Buzău.