Era totdeauna îmbrăcat în nădragi strâmți, încălțat în cizme cu turetci lungi și cu călcâiul înalt, la pălărie purta un mare smoc de colilie, iar peste cămașa cu mâneci largi avea un peptar de postav roșu ca floarea macului, cu două șiruri de bumbi de argint adevărat. - Bine, Bumbule, - îi zise într-un rând Muscău, uitându-se cu jind la peptar și numărând din ochi bumbii cei mari și deși - dar cine o să ne vadă împreună n-o să mai știe care dintre noi amândoi e birăul. Mare frumuseță de peptar! Mare scumpete de bumbi! Bumbu se-nălță țanțoș din călcâie. - De - îi răspunse înotând în fericire - peptarul mi 1-a făcut, mânca-te-aș, nevasta, iar bumbăria mi-au dat-o ai noștri. - Fie! dar nici nu e pe toată Câmpia sat care se poate făli cu chiș-birău ca tine. Cum să nu să simță Bumbu? Cum să nu umble călcând pe călcâie, legănându-se din șolduri și clătinându-și capul? „Huptai! Firtig! ” striga când îl chemai, și nu mergea, ci zbura când îi ziceai: „Să te duci! ”. I se-ntâmpla, ce-i drept, adeseori că iar se-ntorcea, ca să-ntrebe: „Dar unde să mă duc și ce să fac? ” dar, totdeauna deștept, și atunci era încredințat că prost ești tu, care 1-ai trimis fără ca să-i spui și unde.