Tovarășii se împotriviră: unde se mai pomenise ca niște oameni plecați la treabă, să se întoarcă după o bănuială copilărească și neîntemeiată ? Și cu cine era să-l înșele femeia lui? Cu notarul ? Dar Gheorghe era un băiat despre care nu s’auzise nici o faptă rea și apoi tot satul știa că el ducea dorul unei fete, cu care avea de gând să se unească în curând. Petre însă nu voi să înțeleagă nimic, asvârli lopata, se ridică în picioare, încercând să-și lepede cămașa, hotărît să se întoarcă în not. Moș Tudor judecă zădărnicia oricărei împotriviri și căuta să-l liniștească. Cu o privire blândă, făcu un semn înțelept celuilalt tovarăș. Întoarseră luntrea. Tăceau câteșitrei. Fiecare se adâncise în gânduri felurite ; și încetul cu încetul, aceeaș bănuială îi cuprinsese pe toți. Durerea și nerăbdarea lui Petre izbucnia din când în când în vorbe amenințătoare: — Cățeaua !... Nelegiuita ! Am s’o fac țăndări!... Moș Tudor se cutremură — inima lui trecuse prin vieața asta ușoară ca o pasăre. Povețele lui interveniau : omul trebuie să-și stăpânească mânia. Dacă femeia e necredincioasă și păcătuește, alung’o !... La ce bun să înfunzi ocna, ca ucigaș al femeiei tale ? N’au să te ierte nici oamenii, nici Dumnezeu !