Numele lui devine universal: suveranii îl rostesc cu respect ; oamenii de stat îl admiră; poporul îl idolatrează. Nu voiu să vorbesc despre bătrânețea lui: este singura pagină amară din viața poetului. Când am citit confesiunile, am străbătut această pagină cu un fel de temere. Aș fi dorit să n’o cunosc. * * * Vă asigur că nu fac critică în aceste rânduri. Vorbesc despre Lamartine numai cu inima. Mi s’ar părea crud să-l analizez. Știu că o mare parte din operele lui vor pieri, dar rămâne încă mult! În versurile lui e mai mult suflet decât artă. Poate pentru asta poezia lui are o putere atât de sugestivă. Versurile lui, după ce le-ai citit, îți cântă în suflet. E o muzică ideală. Te înalță, te face bun, te mângâie. Cei cari nu-l iubesc, nu l-au citit sau sunt ingrați. El este cel mai intim poet al naturii. E o mărturisire de iubire, de cult, tot ce scriu în aceste rânduri. Critica este afacerea acelor spirite cari pot să explice frumosul ; eu nu știu decât să-l simt, să-l înțeleg. Dacă unui cititor îi place deopotrivă idealistul Lamartine ca și brutalul Richepin, să nu pară nefiresc. Arta de a citi constă în această largă și generoasă putere de a ști să guști toate manifestările frumosului.