Îndată mergem pe malul ei. Une ori râul e spârcuit în șfichiuri desbinate, alte ori el aleargă prins în jghiaburi de lemn; în sfârșit, el se scurge la vale fără piedeci și unit cu sine, gâlgâindu-și apele limpezi, care răsfrâng în colori de ardesie cerul ușor acoperit de nori. Roți încărcate de cutii îi fură necontenit apele ca să le verse în treucuța de unde ele se aruncă în canalul care hrănește sămănături. Mai departe, un fierăstrău trăiește din puterea ei, făcând să se miște fără întrerupere, în sus și în jos, pânza de fier cu colții lacomi. Supt Piatra Dragoslavelor, — caci acum movilele pietroase au înălțimea munților, și poporul li zice Pietre —, înfloritorul sat întinde de-a lungul drumului casele-i albe; o biserică, zidită de cel d’intăiu Grigore Ghica, în veacul al XVII-lea, are înaintea zidurilor modeste ale naosului un turn strivitor, care e făcut în mult mai mic după acela al mănăstirii Câmpulungului, pe atunci de curând dreasă de Matei-Vodă Basarab. Pe aici era odată trecerea mărfurilor brașovenești, în cară dusă încet și greu, pe drumuri rele, spre atâtea orașe ale țării și spre locurile de peste Dunăre. Drumul de astăzi nu e întocmai cel vechiu, care merge prin vale; dar și acesta se înrămurește între calea Târgoviștii și a Câmpulungului.