Uite, fă așa cum am făcut și eu și alții de vârsta noastră... Căscă gura și-și alunecă degetul cu mândrie peste gingiile goale. — Eu n-am ținut niciodată la hodorogituri, Doamne ferește! Unu-doi, le-am dat afară. Ce naiba? Să mă mai chinuiesc și cu d-astea, n-am eu destule necazuri pe cap?... Popa mă sfătuia că pe dincoace, că pe dincolo... să-mi pun dinți falși, să... Auzi tu? Dinți falși! Dar nu l-aș fi ascultat să- mi fi dat aur! Și-mi pare bine că nu l-am ascultat... bine, zău. Adică ce? Să mă fac de râs... I-auzi, pentru un dinte să rabzi tu atâta și să plângi și să te omori? Aaaa... Bătu în palme de mirare, strânse din ochi și deschise gura, parcă, într-adins, ar fi vrut să se mândrească cu cei trei dinți înnegriți, care răsăreau din gingiile lucii ca niște pociumbi putrezi pe o cărare cleioasă. Notăreasa, tânără și frumoasă ca o păpușă din fereastră, cu ochi mari, albaștri ca peruzeaua, cu părul galben și moale ca mătasa, se zgribuli de groază auzind cuvintele preotesei și clătină din cap, ca și când nu i-ar fi putut intra în minte cum e în stare cineva să-și scoată dinții și să rămâie știrb pentru totdeauna!