De astă dată armata Bizanțului e sfărâmată. Isac Anghelul scapă cu fuga, pierzându-și coiful împărătesc prin ponoarele muntelui Hemus. Toate cetățile grecești până la Adrianopol cad în mâinile biruitorilor. Și iată că, dintr-o răscoală de ciobani, o nouă și neașteptată împărăție se ridică în dreapta Dunării, cu așezarea scaunului domnesc la Târnova. Dar pare că un blestem urmărește pe urzitorii și stăpânii acestui tânăr imperiu. La 1196 Asan, ajuns în culmea măririi, cade ucis de-o mână nelegiuită. Petru, fratele, și urmașii lui, după un an, are același sfârșit. Al treilea frate, viteazul Ionița, căruia Papa de la Roma, pentru a-l ademeni, îi trimite binecuvântarea lui și coroana de rege al românilor și bulgarilor, după o glorioasă domnie d zece ani, moare și el străpuns de spada unui trădător. Către jumătatea veacului al treisprezecelea împăratul Asan al II-lea, închinat bisericii de Răsărit, își atrage urgia Papei, care-ndeamnă pe regele ungurilor să-i calce țara și s-o supuie. Bela al IV-lea își pregătește oastea, când deodată un strigăt de groază se ridică din toate părțile: „Vin Tătarii!” Hoardele mongole trec peste așezările câmpiilor ca o vijelie pustiitoare, și intră în marea cetate a Carpaților prin văile apelor. Oastea ungurilor, spăimântată, fuge la Buda. În pragul Făgașului, lângă „Pădurea Vlahilor”, singur banul Basaraba încearcă să ție piept cumplitului Orda.