Săgeata zbură, un strigăt de bucurie răsună, mărul era pironit în stejar și copilul neatins. Wilhelm vru să se scoale, dar aligni, scăpă arbaleta și căzu amețit. Când își veni în sine, era în brațele copilului său. După ce îl sărută de o mie de ori, să înturnă spre guvernorul și întâmpină ochii lui scânteinzi de mânie. — Făcut-am precum mi-ai poruncit, domnul meu? zise el. — Dar, răspunse Guessler, și tu ești un viteaz arcaș. Pentru aceasta te iert precum ți-am făgăduit, că nu ai respectat poruncile mele. — Și eu domnul meu zisă Wilhelm, te iert pentru chinurile cele de părinte care am tras. — Dar mai avem încă o socoteală de răfuit amândoi. Tu ai dat ajutor lui Conrad de Baumgarten, care e un ucigaș și un rău, și tu trebuiești pedepsit ca un tovarăș al lui. Wilhelm se uită împrejurul său ca un om ce nebunește. — Duceți pe acest om în temniță, flăcăi, trebuie o judecată în formă pentru a pedepsi uciderea și nalta trădare. — Oh! trebuie să fie o dreptate în cer, zise Tell, ducându-se la închisoarea sa. Copilul însă fu trimis la maică-sa.