Tot mai departe, malul se lungește în sus, cu același alb praf de case mărunte. Drept în mijloc un larg curcubeu, jumătate pe coastă, jumătate pe bolta nouroasa, apoi suit drept în cer, apare ca un semn de izbăviri: de aici e numai Marea goală, pustiul Ocean și vântul nemilos care-o biciuiește. Se vede foarte bine țermul. Casele roșii, casele albe, fațadele luminoase, respirând bună îngrijire, gospodăria. Această Portugalie frumoasă, întinsa, sămanată de-a lungul marilor nu e inferioară celeilalte. Partea de sus, larg teritoriu, care parea despărțită printr’un canal, cu multe vârfuri de munți, în două, trei șiruri, presintă un oraș de aceiași mărime: se deosebesc cele doua biserici grațioase. Apoi încă unul. Mai încolo, în peisagiul înțepat, prin ceață groasă, de atâtea conuri pă-duroase, grupele de case se întind în adevărate salbe, prelungindu-se ca umpluturi de zapadă în văi. Și aici același joc de largi cureubeie. Trecem drept în fața principalului port al insulei S. Michele, cu clădirile mari ale portului, cu depositele de petrol american, cu biserica masivă, cu turnurile înalte de fabrică. O visiune italiană. Lăsăm un adevărat raiu, de liniște, de muncă, în isolare. Ferice de țara care-l are! Açorele, insulele Acerelor, ale Acvilelor (cf. Canarele, ale canarilor), nu s’au înfățișat decât prin aripa lor răsăriteană.