Urâtă viață! El se uită nedumerit în fața ei. — Bine, domnișoară, zise el strâmtorat, dar d-ta tot n-ai putea să rămâi aici. — De ce nu? — Fiindcă nu e cu putință. — De ce să nu fie cu putință? — Pentru că ești, dacă nu mă înșel, ortodoxă. — Să trecem peste aceasta, grăi dânsa așezată. Când e vorba de viață și de moarte, nu ne mai uităm la asemenea lucruri mici. Oameni suntem, la urma urmelor, cu toții, și Dumnezeu e unul și același pentru toți. — Eu tot nu cred că ai să rămâi aici, zise el iar în glumă. — Nici eu nu cred, răspunse ea. Voiesc numai să zic că cel puțin acum nu e pentru mine gând mai ademenitor decât să rămân aici, și m-aș simți foarte nenorocită dac-aș fi nevoită să plec. Mă simt atât de bine aici, și mai am încă timp destul pentru zbuciumările vieții. Codreanu începu să tremure. — Carevasăzică, grăi dânsul cu glas înăbușit, ești hotărâtă să rămâi aici? — Nu, răspunse ea, eu n-am nici o hotărâre, și dacă mama astăzi va zice să ies, voi ieși mâine. Răspund numai la întrebarea pe care mi-ai pus-o râzând. M-aș simți nenorocită dac-ar trebui să ies acum.