Acest Dan al II-lea ia domnia cu ajutorul turcilor, și cearcă mai târziu s-o apere cu ajutorul ungurilor împotriva fratelui său Radu cel Chel (Prasnaglava), ocrotit și el de turci. Sceptrul țării trece de la unul la altul, până când se ridică iar Vlad, poreclit Dracul, fiul cel din flori al lui Mircea și, cu sprijinul Împărăției Bizantine ș-al boierilor nemulțumiți, în anul 1430, răpuind pe Dan și pe Radu, pe cei doi care se certau, dobândește el domnia cea împresurată de-atâtea primejdii. Iar dedesubtul acestor nenoricite schimbări de domn, care n-au fost niciodată spre bucuria oamenilor cuminți, țara își vede hotarele îngustate, lanurile pustiite, oastea ticăloșită, sfetnici și fruntașii dezbinați înde ei, norodul din ce în ce mai asuprit și mai strâmtorat. Că asupra lui apasă toate nevoile. El trebuie să poarte cheltuiala și cea de bani, și cea de sânge a tuturor luptelor acestora. El trebuie să plătească turcilor birul, careacum se ridică la zece mii de galbeni pe an, și peste asta să mai dea și cinci sute de copii într-ales pentru oastea ienicerilor, — cel mai sălbatic, cel mai greu și mai dureros tribut la care-a putut fi vrodată supus în popor. De la domn nici o milostivire, de la biserică nici o mângâiere.