Ceea ce ne lipsește nouĕ e conștiința, că tot ceea ce e al totorora e și al fie-căruia în deosebĭ și că lovitura, pe care o primește unul, pe toțĭ îĭ atinge. Deși ține mult la țară și la neamul luĭ, săteanul român a perdut cu desăvîrșire simțîmêntul, că pe sine însușĭ se păgubește când strică ceea-ce e al comuneĭ, al județuluĭ și amaĭ ales al statului și că propriile sale interese le servește purtând grijă de avutul comun. Ear aceasta pentru-că noĭ ceĭ-l’alțĭ l’am deprins prin faptele noastre cu gândul, că avutul comun e al celuĭ ce are dibăcia cuvenită, ca să pună mâna pe el. Aŭ fost, ce-ĭ drept, și sunt azĭ între noĭ oamenĭ, care-șĭ află mângîierea viețiĭ în îndrumarea spre bine a viețiĭ noastre comune; fiind însă puținĭ, eĭ aŭ fost orĭ sunt nevoițĭ a-șĭ călca pe inimă și a le face concesiunĭ celor mulțĭ, care nu caută în viața publică de cât mulțumirĭ individuale. E lucru firesc, că marea mulțime a poporului, cetățenĭ indiferențĭ politicește și tinerimea lipsită de experiență staŭ cuprinșĭ de uimire în fața acesteĭ învălmășelĭ, nu maĭ sunt în stare să deosebeassă pe ceĭ bunĭ dintre ceĭ răĭ și rĕmân cuprinși de simțîmêntul, că întreaga viață publică e o goană pentru participarea la beneficiile stăpâniriĭ și că tot-deauna cel maĭ stăruitor orĭ cel maĭ slugarnic iese de asupra în învălmășeala acestei goane.