Graziani spune, întocmai ca și Reicherstorffer, că, în general, căsătoriile n-aveau nici o trăinicie, „bărbații desfac căsătoria pentru cele mai neînsemnate cauze: n-au decît să trimeată nevestei știrea că nu mai voiesc să trăiască împreună cu dînsa, și să dea visteriei doisprezece dinari”. Am găsit pentru secolul al XVII-lea astfel de scrisori. Căsătoria o putea desface bărbatul plătind nevestei doisprezece dinari. În Sommer se expune lucrul mai pe larg: Despot a căutat să stîrpească obiceiul acesta, el, bun creștin, protestant, om de rînduială strictă – deși a lăsat o fată în leagăn, cu o țiitoare grecoaică, și s-a pornit după el o persecuție a armencelor din Suceava care trebuie să fi fost puțintel în legătură cu obiceiurile domnului; dar față de alții era foarte aspru. „Se înrădăcinase în Moldova acel obicei, pe care-l au și astăzi ca lege, ca femeia dojenită ori, în cazul cel mai rău, puțin bătută să aibă voie a trece în altă căsătorie.” Acum și partea cealaltă: „Dacă ea era în stare a plăti bărbatului a treia parte dintr-un galben, prin care să arăte că femeia iese din puterea bărbatului”. Și, pe urmă, se adauge că obiceiul era așa de răspîndit, încît l-au fost primit și ungurii și sașii cari locuiau în Moldova, și episcopul socinian Lusinslci, venit din Polonia, luă măsuri pentru a opri măcar pe ai lui de la această călcare a bunelor moravuri.