De aceea Wilkinson va vorbi ca un cunoscător despre motivele intrării rușilor în Moldova la 1806 (între altele și măsuri de împiedecare a protecției acordate de ambasadorul rusesc supușilor creștini ai Porții), despre rolul jucat de Anglia în conflict, despre legăturile dragomanului Franchini cu Pehlivan, aga ienicerilor, despre caracterul și intențiile vizirului Hafiz-Ismail, ale lui Chehaia-beiu, ale muftiului, de o parte – contra Rusiei, – în sfîrșit ale lui Galib, Reis-Efendi, și ale chehaielei sultanei-mame, de altă parte. Tot așa și despre negocierile de pace rusoturce, de la București, cu întreruperea și reluarea lor, și despre rolul lui Dimitrie Moruzi, care ar fi apărat stăpînirea sultanului dincoace de Dunăre; sperînd să domnească, ar fi cedat însă Basarabia ca să nu supere prea mult pe protectorul rusesc al țerilor noastre, – ceea ce-i aduce peirea. Petrecerea la Constantinopol, pe lîngă ambasada Angliei, ii permite agentului să cunoască motivul numirii lui Scarlat Callimachi în Moldova, și a lui Caragea în Țara Românească: sprijinul lui Halet-Efendi, favoritul lui Mahmud I, care acolo fusese divan-efendi pe lîngă Alexandru Vodă, tatăl lui Scarlat, și cunoscuse în Moldova, cu acest prilej, pe boierul ce era atunci Caragea. Circumstanțele ispitirii la Șumla a lui Dimitrie Moruzi, pe care unii îl sfătuiau să treacă în Rusia și care, îndată după plecarea din București, în septembre 1812, fu arestat și apoi, la intrarea în casa marelui-vizir, străpuns de ceauși, îi sînt cunoscute scriitorului englez prin aceeași mai veche prezență a lui în răsăritul turcesc[13].