Oh ! e atât de nemerit cadrul acesta posomorît — orizontul nouros, arborii desfrunziți, monotonia ploiei — pentru lumea aceasta de morminte ! Primăvara, cimitirele au o înfățișare cochetă; sunt prea multe flori... Fiecare mormânt pare o grădiniță. Nu, atunci locașul morții e prea frumos, prea estetic... Pentruce căutăm să înfrumusețăm moartea, când în realitate e atât de hidoasă? An ajuns, în sfârșit, după câteva colindări printre cruci, în fața mormântului prietenei mele. O piatră drept-unghiulară, pe care stă gravat numele ei. În jurul ei, uitare, uitare, uitare... Am stat puțin și am plecat. Pe drum am cugetat mai mult la moarte decât la ea. * * * Pe seară tatăl ei mi-adus un caet îmbrăcat în scoarțe albastre. Bătrânul mi-a spus că l-a găsit într’unul din cuferele ei vechi. L-a răsfoit puțin și a văzut că într’unul e vorba despre mine. Toată noaptea am citit și am recitit paginile acestui caet. E un jurnal de iubire mută, nemărturisită, dusă în mormânt... Numele meu revine la fiecare frază.