Vițelul se opri domol, cu ochii mari, peste care parcă se așternuse ceva pe care clipitul pleoapelor vroia să-l șteargă. Casapul se puse drept în fața vițelului, îi luă capul în mâni, ca și cum ar fi vrut să-l privească bine, apoi scoase repede junghiul din teaca de lemn ce o avea în brâu, și cu o sclipire ca de fulger îl înfipse între cornițele de abia răsărite. Vânătorii nu avuseseră vremea să vadă decât rostogolirea moale a vițelului. Și pe când băețașul se lăsa pe vârful picioarelor să privească țintă la tresărirele ușoare ale trupului, dînșii plecară repede.