Apoi căzu pe gânduri și rămase așa. Într-un târziu bătrânul se deșteptă, deschise ochii și, văzând pe femeia din fața lui, crezu că-i tot lăptăreasa și-i spuse, din nou, cu glas stins: — N-am! Dar femeia se sculă, se duse lângă dânsul și-l luă de mână: — Ioane, Ioane, eu sunt; eu, Ileana — soră-ta. Bătrânul se învioră, întoarse bine capul, rămase așa o clipă, apoi o lumină trecătoare, de bucurie, îi însenină fața. Adaogă cu glasul sfârșit: — Mă duc! Femeia își smulse barijul și începu să-i vorbească, repede, ca apucată: — Iaca, acum am picat aici. Am venit cu trenul. N-am știut. Pălădoaia mi-a spus că ai căzut la pat. Doamne ferește! Am adus și pe Măria. Are să vie, are să vie. Și iar începu să plângă: — Că aș fi venit și la îngroparea lui Gligore. Da unde am putut! Te știam pe mata aici. Știam c-o să faci tot ce-o fi de trebuință, ca pentru un frate ce ne era. Iacă a trecut două luni. Și te găsesc bolnav, Ionică dragă! Vorbele surorii lui, bocetele parcă-l mai dezmorți pe bătrân. Răspunse: — De trei luni zac de piept. De mâncare îmi aduce popa Gavrilă… O dată pe zi… supă… Eu n-am nici un bănuț… Doctorul a venit numai o dată… Soră-sa îl dezmierdă pe frunte: — Te-am ajuta și noi… că Măria, dă!