Agonisise nu numai pentru sine și pentru copii, ci și pentru ca să-și plătească încetul cu încetul chiria. Caliopi era din ce în ce mai nerăbdătoare. - Tot milă e, orișicum vrei s-o cocoleșești! strigă dânsa. Cine știe ce are să fie peste șase luni, peste un an, peste doi?! Știu însă că-n vremuri ca cele de azi suta prețuiește mai mult decât peste un an, doi mia. Ai uitat, se vede - urmă ea aprinsă — prin câte am trecut noi după ce nemții, ungurii, bulgarii și turcii s-au năpustit asupra noastră și s-au făcut aici stăpâni, de-au luat pentru sine tot ceea ce era bun și și-au bătut joc de noi, lăsându-ne numai ceea ce lor nu le mai trebuia. Nu! milă de dânșii să nu ai nici dacă i-ai vedea pe ai lor sângerând din toate mădulările ori murind de foame și de frig. O mare mulțumire sufletească e să-i vezi umiliți și călcați în picioare! Chiriac o ascultă plimbându-se în jos și în sus prin casă, apoi se duse la masă, scoase hotărârea judecătorească și i-o dete fiicei sale. — Poftim, îi zise. Fă ce vrei și ce poți cu ea. Potolește-ți focul. Dar să nu mai zici apoi că mi-e milă de una ca dânsa și să mă lași în pace.