Degeaba ar fi să-ți închizi ochii. E-ntunerec în toate părțile, și la tot pasul te aștepți să-ți iasă-n cale cine știe ce. Ele plecaseră pe la opt, și vorba era ca să fie întoarse înainte de zece. El scoase ceasornicul din buzunar. Erau abia nouă și un pătrar. - Aș! peste putință! grăi dânsul și puse ceasornicul la ureche pentru ca să vadă dacă nu cumva s-a oprit. Ticăloșie! Trebuie să fie cel puțin unsprezece. Trei ceasuri, dacă nu chiar mai mult, au trecut de la plecarea lor. El sună ca să vie chelnerul. - Cât e ora la d-ta? îl întrebă. - Chelnerul își scoase ceasornicul și se uită cu multă băgare de seamă la el. - Opt și un pătrar, îi zise apoi. - Nu se poate! întâmpină Raul, scos din răbdare. Ceasornicul d-tale întârzie. - Nu se poate, stărui chelnerul. E ora oficială. - Oficială, neoficială! exclamă Raul. Țară ticăloasă, oraș fără de rost, în care toate ceasornicele întârzie. Trecuseră adecă una după alta cinci nopți, în care abia pe la două-trei după miezul nopții ajunsese să se culce: minune nu era dacă toate ceasornicele îi erau în întârziere. Lucru tot atât de firesc era să le vadă toate strâmb.