În armata lui se întîlneau, afară de nobilul raguzan Marino de Resti, din cea mai bună aristocrație, și cei doi Amati, tatăl și fiul dintre cari unul, Annibale, a fost pîrcălab de Hotin. Dar Gașpar avea foarte probabil sînge românesc, morlacii, din cari se trăgea el, cu coloniile lor pe pămîntul imperial, se deznaționalizară foarte răpede. Pe la 1570–80, cînd ei jucau un rol militar foarte important, în luptă necurmată împotriva martologilor, ca elemente de pază a graniței, se mai întîlneau însă organizații românești, supt voevozi și juzi, și în Arhivele din Graz am găsit nume cu terminații românești, de pildă Frencul, „Catolicul”, pentru că cea mai mare parte din ei nu erau catolici, ci ortodocși. Pornit de acasă copil sărac, Gașpar, care n-avea alt nume decît al satului său de naștere, a avut o bucată de vreme rosturi militare, iar după aceea a trecut, cu ocazia negocierilor diplomatice ale turcilor, în serviciul acestora. A stat cîțiva ani la Constantinopol, a imitat pe Despot, de care va fi avut poate știință, făcînd să fie numit duce de Naxos și de Păros, insule care aveau un regim autonom în fruntea lor[5]. Folosindu-se de legăturile lui și de rolul ce a jucat în negocierile diplomatice, el a izbutit, în sfîrșit, să fie numit domn al Moldovei, în care calitate, cum am spus, el a vrut să continue marea tradiție a voevodului muntean, să aibă Ardealul, în care fierbeau felurite intrigi, și, pe de altă parte, a căutat să rupă, tot în tradiția lui Mihai Viteazul, robia turcilor, pentru a trece la politica făcută de creștini, care pe vremea lui nu mai putea fi politica împăratului, căci acesta încheiase pacea cu sultanul, ci numai politica polonă.