Da, poate… Din nou era în expresia lui ceva îndârjit, ca o amenințare adresată cuiva nevăzut. Pe urmă zâmbetul lui ironic aduse puțină pace pe acea figură de copil îngândurat. — Trebuie să știți că aici nu intră nimeni. Vreau să spun că nu primim pe nimeni. Faffner nu ne-ar lăsa. — Faffner? — Faffner e câinele meu. L-ați văzut poate adineauri afară. E un câine mare, ciobănesc. Mă întreb de ce nu v-a atacat. — Vă pare rău? — Nu. Am încredere în el. În familia noastră, în familia Grodeck, Faffner și cu mine avem aceleași antipatii. Faffner urăște oamenii pe care îi urăsc. Avea, sub paloarea lui de copil, mânii scurte, intense, care nu durau decât o secundă și se stingeau apoi într-o mare tristețe. — Trec zile întregi, zise Gunther, în care nu auzim nicio voce străină, nu vedem niciun om străin. — Totuși, ziceai că nu sunteți departe de cabana Turingului. — Nu departe, dar bine ascunși. Cunoașteți Dreimäderlwiese? — Poiana Trei Fetițe? — Dacă vreți… Eu îi spun pe numele ei săsesc. Așa m-am obișnuit. Ei bine, cabana mea e ceva mai sus, spre nord, nord-vest. — Nu se poate! exclamă Nora. — De ce nu se poate?