Era fructul ei preferat și mai de mult Gelu îi spusese că gustul acesta al ei era o perversitate onestă. Într-adevăr, privind-o pe Adriana cum desfăcea o portocală, el avea senzația unui fel de siluire figurată. Ea tăia coaja groasă în câteva felii, pe care le desfăcea ca pe niște petale, despărțind ușor fibrele albe ale coajei de carnea fructului, care rămânea în mijloc fraged, rotund. “Ești sigură, Adriana, că ție îți plac portocalele ca fruct și nu ca simbol?” Ea răspundea oprind felia de portocală între buze și sorbindu-i sucul încet, prelungit. Dar în seara aceea mânca fără lăcomie, îngândurată. — Ce e cu tine? Remușcări? — Ești un prost. Era numai puțin obosită de nesomn și plăcere: o moleșeau pernele calde încă. Trebuia de asemeni să treacă pe la ea acasă, să-i explice gazdei lipsa din noaptea trecută și lipsa din nopțile ce aveau să urmeze. (O camaradă bolnavă pe care o îngrijea.) îl rugă să facă întuneric și se îmbrăcă. Când fu gata în rochie, redeveni o fetiță castă, mai suplă decât îi era corpul gol, mai tânără chiar. În stradă, aerul rece o trezi întâi. Trecerea prin Cișmigiu i se păru curioasă, nereală, gândindu-se că găsește grădina neschimbată, cum o lăsase cu o seară înainte și că totuși dincolo de această nemișcare a lucrurilor viața ei trecuse de la o lume la alta.