Bîrzul stăruiește în protestațiunele sale de amor, dar este foarte rău plătit, căci fata-i dă o palmă, iar bătrînul Gînju îl dă pe mîna flăcăilor satului, ca să-i răcorească sufletul aprins peste măsură de pasiunea amorului. În timpul acesta sosește în sat junele Lațco, proprietarul moșiei, vede pe Viorica, îi place și prin mai multe machinațiuni și cu ajutorul vrăjelor babei Hîrcei ia de soție pe juna fată, lăsînd pe flăcăul cel în doi peri cu lacrămile în ochi. Această piesă, dacă nu ne amăgim, este foarte instructivă pentru publicul teatrului nostru. Prin aceea ce se întîmplă lui Bîrzu, ne face să cunoaștem că căsătoria este baza societăței și că omul urmează a se căsători în floarea tinereței, ca să poată împlini scopul acestui mister al religiunei noastre și a nu deveni ridicol în societate. Prin căsătoria nobilului Lațco cu Viorica, fata țăranului Gînju ne dă iarăși un esemplu salutariu că omul nu trebuie să se uite la ranguri, noblețe și averi, ci să caute totdauna virtutea și să se însoțească cu dînsa oricare ar fi treapta societăței în care s-ar afla. Ceea ce nu ne place în compozițiunea d-lui Millo sunt străinismii ce a introdus în acest tablou curat românesc.