“Lume multă?” o întrebă pe fata de la garderobă, în timp ce-și dezbrăca paltonul, neîndrăznind să pună mai clar singura întrebare care îl interesa. Cineva îl bătu pe umăr, și el se întoarse cu o tresărire disproporționată de spaimă. (“Ar trebui să mă controlez”, observă în gând.) Era un coleg de barou, avocat la o societate petroliferă. — Bine că te găsesc, nene. Toată ziua te-am căutat cu telefonul. Ce facem mâine cu procesul nostru? — Ce proces? întrebă Paul absent, în timp ce peste umăr încerca să surprindă o deschidere a draperiilor din fund, spre interiorul barului. — Cum ce proces? Știi că-mi placi? Procesul de la comerț doi, cu “Steaua Română”. Nu știi? 3.623 pe 929. Vrei să te judeci mâine? Eu zic să-l amânăm. N-are niciun haz acuma, înainte de Crăciun. După vacanță oricând, la dispoziția dumitale. Ei! ce zici? Paul răspunse vag, căci nu ascultase și nici un știa despre ce este vorba. — Lasă, om vedea mâine… Scuză-mă acum, sunt grăbit, caut pe cineva… — Pe cine cauți, că nu e nimeni înăuntru? O plictiseală de moarte. Mai bine vino cu mine la Zissu. Paul se depărta de el, aproape fără să-l salute. “Nimeni, nimeni.” Repeta cuvântul automat, fără să-l înțeleagă.