Oh! nu mă iubește... nu mă iubește!... – Nu se poate. E scris. Erai singur în lume. Goneai dup-o închipuire; o fereastră se deschise, și ea răsări ca o nălucă blondă... – Și cum m-a văzut, să mă și iubească? – Da... – Așa e... eu cum am văzut-o am iubit-o... Am tremurat degeaba. Nu s-a arătat. Am plecat spunându-mi necontenit: "Mă iubește... dar e frig... e de dimineață..." În dormitor, cald. M-am trântit în pat. Am început să plâng. De frică să nu deștept pe cineva, mi-am îndesat fața în pernă. Am adormit. Pentru toți răsărise soarele, pentru mine nu. Mi-era frig. S-o mai văd încă o dată!... Soarele era sus. Mă învârtii prin grădină amețit. Așteptai să se arate la fereastră. Inima mi se bătea speriată la fitece zgomot care venea dinspre otelul "Neubauer". În sfârșit, fereastra se deschise; ea răsări iarăși, în alb, cu părul despletit; privi drept și nemișcat În grădina liceului. Soarele îi poleia obrajii. O clipă mă uitai la ea și plecai ochii în jos, amețit de acea frumusețe care mi s-arăta în depărtare ca o lumină, ca o speranță. Ridicai ochii din pământ. Fereastra se închisese. Ce laș! să n-o privesc mai mult! Timiditatea mea să nu-i fi părut despreț?