Ticălosul de șvab! “ Iară el nu era singur așa. Putea el s-o ducă o viață întreagă în felul acesta?! O, dacă n-ar fi fost durerea cea mare a părinților săi, ar fi știut el cum să spășească vina de a fi mințit cu stăruință până chiar și pe părinții săi. - Numai păcatele sunt ale omului, i-a zis mama lui într-una din zile; norocul și nenorocirea vin de la Dumnezeu, și dacă primim norocul cu umilită recunoștință, cu încă mai umilită supunere avem să primim și nenorocirea, orișicât de mare ar fi ea, căci bine ne este noauă tot ceea ce de la Dumnezeu ne vine. Sepi răsuflă ușurat. „Da! - și-a zis în gândul lui - cel ce astfel gândește nu sufere, ci se simte înălțat când e lovit de mari nenorociri. “ Doauă zile în urmă apoi, ieșind cu niște prieteni la vânătoare, a uitat cocoșul pușcii ridicat când s-a urcat în cabrioletă și-a ținut pușca, din nenorocire, așa, că ea s-a descărcat sub bărbiile lui, încât el a rămas mort fulgerat. - Săracul de Wieser! zicea lumea. - Bietul de Sepi! zicea și Ferco. Era om foarte cumsecade. Păcat de el.