Haina, o redingotă veche, pătată. Mă dezbrăcai ca să mi-o spăl. La șease, când sună de prânz, eu intrai cel din urmă în sofragerie. Toți băieții se uitară lung la mine, și unul din ei șopti vecinului: – Desigur, e amorezat. Ce răutate! Numai eu să nu iubesc? Hainele mă trădaseră. Să le fi lăsat îmbâcsite și zdrențăroase. Mi-era frică și rușine. Mi se părea că toți se uită la mine și se întreabă: "Unde e pata de sos care se întindea de la guler până la pulpane?... Unde sunt cele două petece cari i-atârnau la spate?... Pentru ce și-a cusut nasturii toți, când n-avea nici unul?... Pentru ce s-a peptănat?... Braavo!... și-a ales cărarea la o parte! Braavo! și-a lustruit ghetele!"... Când ieșii de la masă, auzii pe un bogătaș, un solvent, care în viața lui nu pricepuse nimic, șoptind: – Mă miram eu de ce se învârtea prin grădină! trebuie să fie ceva. Dacă cel mai prost bănuise așa de repede, ceilalți desigur știau tot. Mi-ardeau obrajii. Ce n-aș fi dat să tacă! Cel care șoptise în urma mea era cel mai învierșunat dușman. Mă bătusem cu el. Nu-i vorbeam de doi ani. E noapte. Toți dorm. Puteam să iubesc în tihnă.