— Constantin, cucoane; dar tată-meu îmi zicea Dinu. — Știi ceva carte? — Știu să citesc și să scriu. — Românește, nu este așa? — Da, blagorodnice stăpâne. — Altceva mai știi? — Știu să fac împliniri de bani; am fost cu vinăriciul, cu oieritul și cu fumăritul[1]. — Așa de tânăr? — Da, stăpâne; tata mă lua cu dânsul prin județ de-i ajutam la taxidărie. — Da ceva elinică te-a învățat tată-tău? — De! ce să zic, stăpâne?... Mă cam pricep puțintel. Am învățat Pedagoghia și Eclogarion din scoarță până în scoarță; dar tocmai când era să încep la Gramatichi, m-a trimis tata la înălțimea voastră! Fanariotului îi plăcu naivitatea ciocoiului, iar mai cu seamă pompoasele titluri ce-i da cu atâta prodigalitate; și avea dreptate, căci nu este om căruia să nu-i placă un titlu pe care nu-l are și nu-l merită, dar la care aspiră foarte mult. El zâmbi cu bunătate și zise ciocoiului: Să știi, băiete, că de astăzi înainte am să te iau sub îngrijirea mea. Am să te dau la școala domnească să înveți carte grecească multă, ca să te procopsești, să te faci om. Slujba ce ai să-mi faci este aceasta: dimineața să vii să mă freci la picioare, să mă ajuți să mă îmbrac, să-mi dai de spălat, să-mi aduci dulceață, cafea și ciubuc; iar după aceea să te duci la școală să înveți.