E absurd să crezi că Ann e singură. E absurd să crezi că o cutie nouă de țigări intră în viața lui Ann fără să tragă după ea un bărbat, un amor, o legătură, un capriciu… Rămase cu ochii fixați asupra acelei cutii de metal, care i se părea că ascunde, că trădează totul. Simțea o veche durere redeșteptată, aproape de inimă. Când Nora îl întrebă dacă mai vrea să plece, nu știu ce să-i răspundă. Ar fi putut rămâne. Ar fi putut pleca, toate erau pentru el la fel. Erau din nou în șenila care îi mai dusese o dată spre Poiana. “Așadar, trebuie să luăm totul de la început”, își spunea Nora. Avea în fața ei același om descurajat, cu aceeași privire cețoasă, cu aceeași ridicare indiferentă din umeri. “Dacă cel puțin mi-ar spune ce s-a întâmplat. Dacă cel puțin aș putea înțelege.” Începea să-i fie frică de omul acesta, în care se puteau petrece de la un minut la altul schimbări atât de adânci. Parcă ar fi albit într-o singură clipă. Parcă ar fi primit de undeva un cuvânt de moarte. Îl simțea străin. Mai străin decât în ziua în care pentru prima oară îi întâlnise această privire absentă.