Se cheamă la tribună prietenul Anton Bacalbașa, care, după ce exprimă adunării părerea de rău a directorului Democrației sociale, care n-a putut lua parte le serbare, vorbește despre chestiunea la ordinea zilei, chestiunea naționalismului Niciodată – zice oratorul – n-a fost mai nimerit să vorbesc despre chestiunea aceasta ca astăzi, cînd, din presă, din întruniri, din cîrciumi – mai ales din cîrciumi – curge șiroiul celui mai vajnic șovinism. Am fost osîndiți să ascultăm toate platitudinile, să privim toate mascaradele patriotice; dar dv., venind în jurul nostru, lucrători de toate naționalitățile, ne răzbunați! Căci dv. faceți în fapt aceea ce noi am vorbit și am scris; proletarii de orice neam trebuie să fie uniți, ei nu au la ce să se războiască. Vrajba ce pahonții politici încearcă să arunce între muncitori nu poate prinde. La 1868 ei au vrut să distrugă Internaționala prin lupta dintre naționalități; astăzi, cînd pretutindeni e același freamăt, aceeași fierbere, aceeași agitație pentru unirea tuturor proletarilor, zmeu politici” ne aduc la ureche zbîrnîitoarea deșartă a șovinismului. Ca o doică istovită, care arată copilului o jucărie atunci cînd lui i-e foame, tot astfel paiațele noastre politice ne îndeamnă la salturi naționale atunci cînd poporul flămînd și asuprit cere pîine și libertate!