– Iaca un lup vine spre noi, jupâneşică! – Vai de mine, moş Nichifor, unde să mă ascund eu? – Despre mine, ascunde-te unde ştii, că eu, unul, ţi-am spus că nu mă tem nici de-o potaie întreagă. Atunci biata Malcă, de frică, s-a încleştat de gâtul lui moş Nichifor şi s-a lipit de dânsul, ca lipitoarea. A şezut ea aşa cât a şezut şi apoi a zis tremurând: – Unde-i lupul, moş Nichifor? – Unde să fie?! Ia, a trecut drumul pe dinaintea noastră şi a intrat iar în pădure. Dar cât pe ce erai să mă gâtui, jupâneşică, ş-apoi, dacă scăpam iepele, ştiu că era frumos. N-apucă a sfârşi bine moş Nichifor, şi Malca zice cătinel: – Să nu mai zici că vine lupul, moş Nichifor, că mă vâri în toate boalele! – Nu că zic eu, da’ chiar vine, iacătă-l-ăi! – Valeu! Ce spui? Şi iar se ascunde lângă moş Nichifor. – Ce-i tânăr, tot tânăr; îţi vine a te juca, jupâneşică, aşa-i? şi, după cum văd, ai noroc că eu îmi ţin firea, nu mă prea tem de lup; dar să fie altul în locul meu… – Nu mai vine lupul, moş Nichifor? – Apoi, na! eşti de tot poznaşă şi d-ta; prea des vrei să vină, că doar nu-i de tot copacul câte un lup!