Iară Ghica-Vodă, intrând în țarigrad au nimerit la Kapikihăile moldovenești de au slujit; apoi au venit la Moldova cu neguțitorie; apoi la Vasilie-Vodă tot de un neam arbănaș, și vrând și Dumnezeu, au agiuns de au fost Kapi-Kihale la Țarigrad, și vornic mare aice în Moldova. Deci, tâmplându-se atunce, la vremea lui Gheorghe Ștefan Vodă, de au fost la Poartă cu alți boieri, vezirul văzându-l l-au și cunoscut cine este, iară Ghica-Vodă nu-l cunoștea pre vezirul. Deci, vezirul Kiupruliul au și chemat pe haznetarul lui și i-au zis în taină: „Vezi cel boier bătrân moldovan ce stă la divan să-l iei și să-l duci la odaia ta, până s-a ridica divanul, și apoi să-l aduci la mine în taină că-mi trebuiește”. Iară Ghica-Vodă, după ce-l luase dintre ceilalți boieri, se speriase tare că nu știa povestea ce este; și după ce sau ridicat divanul și l-au dus la vezirul, l-au întrebat vezirul ce om este, Pe fundul acesta întunecat strălucesc, de-a pururi slăvite, numele celor dintâi cărturari ai noștri: Ureche, Miron și Nicolai Costin, Neculce, Cantemir, în Moldova; călugărul Mihail Moxa, Constantin Căpitanul (Filipescu), Radu Greceanu, în Muntenia. În anul 1660 e o așa secetă și uscăciune în toată Moldova, că nu se zărește frunză pe copac, și drumurile nu se mai osebesc de țarine, și vitele mor pe câmp, și oamenii mănâncă papură uscată, de unde i s-a și tras porecla de „Papură-Vodă” domnului de-atunci, noului domn ștefăniță, un copilandru de vro 16 ani, fecior lui Vasile Lupu.