Despre mama lui nu știu nimic; ea murise, o zi după ce îl născuse. Din această cauză, tătăl său îi repetă adeseaori aceste cuvinte, cari pe el îl dureau : — Tu ai omorît pe mă-ta ! Vladimir se gândia, oftă și-și punea întrebarea asta: Care va să zică, cum am venit pe lume, am făptuit o crimă — am omorît pe mama?! Mai târziu a rămas orfan. Atunci a fost nevoit să părăsească liceul, din clasa a doua, unde limba latină îi făcea zile negre. Și iată-l pe drumuri... Bietul băiat s’a gândit să capete o slujbă și s’a dus de mai multe ori prin sala poliției. — Ce poftești, domnule? l-a întrebat odată polițaiul. Vladimir a gângăvit: — O slujbă... mor de foame... n'am părinți... N’a căpătat nici o slujbă; au căpătat-o alții, cu protecții, încotro s’apuce? Lumea era largă și cu toate astea Vladimir nu știa unde să-și găsească un loc. S’a adăugat la numărul celor fără căpătâiu. Ziua sta prin cafenele, înebunia ceasuri întregi de nostalgia unei țigări, consuma pahare cu apă. — Băiete, dă-mi un pahar cu apă. — Un pahar cu apă pentru domnul Dimiu. Și chelnerul i-aducea, în bătaie de joc, patru pahare cu apă.