În țară jelanie și sărăcie. La hotar hărțuielile cu turcii și cu tătarii nu se mai curmau. Mihai era neadormit. Vrăjmașii lui, văzând că n-au să-l poată răpune altfel, îi uneltiră pieirea pe căi mișelești. Și marele voievod avu durerea de a descoperi că vânzătorii erau chiar dintre sfetnicii lui cei mai de aproape. Cu sabia-și curăți Sfatul de ticăloși, grăbit să-și descurce drumul. Și zile de liniște tot nu s-așezară. Pe toamnă, când gloatele erau duse la câmp, o cumplită năvală de tătari îi bântui țara până aproape de București. Își strânse-n pripă o brumă de oaste, dar când scăpătă cu ea-n limpeziș nu mai găsi decât urmele jafului lor. Stătu câteva zile la Gherghița, lângă Ploiești, de-și mai adună din țărănimea împrăștiată, și, neputând urmări pe tătari în depărtatul lor Buceac, se repezi iar asupra așezărilor turcești de la Dunăre. Începu cu Nicopoli. Orașul fu pustiit în două zile. Cetatea, înspăimântată, flutură de pe metereze flamura păcii. Cu mândre daruri cinsti beiul pe domnul român, și prin tot felul de vorbe bune căuta să-l facă prieten turcilor... Că e păcat, zicea el, ca un viteaz așa de mare și de vestit să stea-n dușmănie cu stăpânul celei mai puternice împărății din lume, care chiar acum zdrobise-n câmpiile Ungariei oastea împăratului creștin: și că, iată, el va ieși înaintea sultanului și-ngenunchind îl va ruga să uite cele petrecute, să uite și să ierte — și toate s-or întoarce spre binele voievodului și spre norocul țării lui... Mihai asculta gânditor.