«Mă bucur, prea mult mă bucur, că avem să stăm câteva zile împreună», îmi zise el înveselit. Dr. Linde se bucura și el. Mai mult decât ei amândoi, mă bucuram însă eu. «Aici e bine, de tot bine», zisei uitându-mă la frumoasele dulapuri de haine, la lavoarul cu marmură, cu oglindă mare și cu ligheane de porțelan, la covorul moale de sub picioarele mele. Cu toate acestea, peste puțin am pornit-o pe ceartă. «Poftim patul dumitale», grăi Harței arătând spre patul dinspre ușă, în care până acum dormise el. «Nu se poate - întâmpină Dr. Linde arătând spre patul dinspre peretele din fund. Dumneata rămâi în patul dumitale.» Mi-am dat silința să le arăt că eu, care vin de la Domnești, unde m-am deprins a dormi pe scânduri de brad, mă simt foarte fericit că pot să dorm de aici înainte pe o canapea lată și moale, pe care mi se întinde și așternut curat. «La Domnești am fost și eu!» - întâmpină Dr. Linde cu mândrie. După o lungă și animată discuție a rămas, în sfârșit, că pe canapea are să doarmă cel mai tânăr dintre noi, iar acesta era Harței. Peste puțin, altă supărare și mai mare. Dr. Linde, care făcuse, ca secretar la consulatul din Smirna, parte din corpul diplomatic, era de părere că e o mare lipsă de bunăcuviință ca oamenii care stau împreună să mănânce fiecare pentru sine - ce are, ce poate, ce-i place.