Dacă nu pot, îi jignești rugându-i, iar dacă pot și nu vor, nu sunt vrednici să ridici pălăria în fața lor.» «Să lăsăm acestea - întâmpinai eu. E bine și aici, nu chiar atât de bine ca la Domnești - dar tot bine e și-o să treacă toate.» Am mai vorbit, așa pe șoptite, despre nevoile noastre, apoi ea s-a ridicat, s-a dus să salute pe Rietz, pe Dr. Ettinger, pe Harței și pe bătrânul Engelbrechten, eu i-am mai prezentat pe ceilalți ce se plimbau prin sală și-a mai stat încă de vorbă fără a-și face comisarul datoria. Aceasta a fost prima, dar și singura vizită pe care mi-a făcut-o soția mea în pușcărie. La plecare, cu mâna pe clanța ușii, îmi șopti la ureche: «Ziarele sunt turbate contra voastră și se vorbește prin oraș că aveți să fiți puși la un regim de tot aspru.» «Nici că mă prea doare capul!» i-am răspuns. Era adevărat și ceea ce spusese dânsa, și ceea ce i-am zis eu. Peste câteva zile domnul Corbescu, paznicul bunei rânduieli din capitala României, a luat dispoziția să ni se pună cuvenitul frâu. Am fost, înainte de toate, percheziționați până la piele, ne-au fost luați toți banii - de la mine puțini, de la alții mulți - și nu ni s-a lăsat pentru hrană decât un leu pe zi - un leu întreg!