— Cum nu te lasă? întrebă Trică zăpăcit. — Zice, răspunse Națl așezat, că vine, dacă plec, și ea după mine. Trică rămase nemișcat. Îi era parcă tot sângele i se răcise în vine. O cunoștea pe soră-sa, îi cunoștea firea și le știa, parcă, toate. — Carevasăzică, e adevărat, grăi el, că voi vă întâlniți!? — În toate serile, răspunse Națl. Trică se cutremură, răsuflă o dată din greu și sângele i se puse iar în mișcare. Era lucru grozav! — Tu singur cu ea toate serile aici! șopti el cu glas înăbușit de patimă. — Nu, răspunse Națl, singuri nu! Ferit-a Dumnezeu. Dacă singuri am fi fost, poate că n-am mai trăi astăzi. Era însă cu noi băiatul Bandi, care nu ne lăsa din ochi și tresărea mereu... — Adică mai știe cineva și mâine are să știe toată lumea! Știi tu, nemernicule, că mi-ai necinstit sora, că ai nenorocit-o pe toată viața? urmă apoi cu glas înăbușit și puse mâna în pieptul lui Națl. Era o prostie ceea ce făcea Trică, deoarece om voinic o fi fost el, nu-i vorbă, dar cu Națl nu se putea măsura. Omul supărat însă nu-și dă seama despre ceea ce face, și Trică își închipuia că neamțul are să rămâie, ca tot omul vinovat, cuprins de spaimă și pe jumătate leșinat.