— Aha, nucu! Păi îi hotar, Rujo! — Și?... Da alt hotar nu poate pune? Nu vezi că nucu ista-i blestemat? Că alt copac nu mai are ce suge din pământul Arșițenilor, că înghite el totul? Că la umbra lui nu poți sta, că te doboară mirosul lui tare?... Și ce crezi? Hai de-i vedea: acolo, în umbrișul lui, numai stârvuri, toți câinii din sat acolo trag să moară. Și o să vie o molimă... Femeia crâșmarului duse mâna la obraz: — Dă, de asta, așa-i... Și pe Ilie Ciobanu tot acolo l-o mâncat lupchii acu trei ierni... Poate că și molima de an vară... Ruja se plecă și mai aproape: — Dacă vezi pe Mitru, spune-i și dumneata... și când îi avea nevoie de ceva, de vreun cal... știi... una-i Ruja... Femeia se schimbă deodată la față, își rânji gura până la urechi: — Las. — Spune-i și primăresei, că primarul ține cu moșneagul... și preotesei... — Las. Crâșmărița ieși cu ea din casă; pe prispă stăteau câțiva oameni. Unul întrebă: — Da unde-i Mitru, lele Rujo? — După treburi și necazuri... — Necazuri?... Și el are necazuri?... — Păi da... Cu nucul cela, că toate lighioanele se aciuează acolo, ca-ntr-un țintirim, și am vrea să dăm copacul jos, să sădim vie.