Eu să cumpăr? strigă Safta. M-a ferit Dumnezeu! Tot din casa mea! — Nu te cred, grăi Mitrea cu răutate. Prea sunt de-a degete tinere. — Și oare nu am fată mare? zise leica Safta. — Ei, grăi acum Simion. Ai brodit-o, vere Mitrea. Ai brodit-o! — Așa mai înțeleg și eu, glumi acesta. Dacă e vorba de fată mare, apoi noroc să aibă! — Norocul vine de la Dumnezeu! le răspunse leica Safta. — Amin! ziseră amândoi, schimbând o privire plină de înțeles. După aceste, plecară de-a lungul foișorului, iară Safta începu să le spuie care, când și cum și în ce chip. Cele mai multe erau lucrate în casă; pe ici, pe colo erau întinse câte o velință mare, câte o catrință bogată ori câte o pereche de altițe, lucruri primite în dar de la cutare dintre rudeniile din satele mai depărtate ori lucruri moștenite de la bunica ori chiar de la mama bunicii. Pe când ajunseră să intre în casa cea mare, unde pereții sunt acoperiți cu zaveze și împodobiți jur împrejur cu fel de fel de vase, începu a se întuneca, și Marta intră să pună două lumânări pe masă și să le zică oaspeților "bună seara".