Vei fi știind, poate, că prin preajma Dunării sunt scorpii, iar soția mea locuia pe țărmul Dunării. Într-o noapte o scropie s-a lăsat de pe tavan și a căzut în culcușul în care avea băiețelul lângă dânsa. Speriată din somn, a dat cu palma înfășurată în cearșaf și a strivit insecta, încât nu 1 s-a întâmplat nici o nenorocire. A rămas însă pe urma spaimei temerea că nenorocirea ar putea să i se întâmple mâine ori poimâine, iar temerea aceasta era încă mai vie în sufletul meu, care-mi petreceam nopțile închis în ietăcelul din curtea încuiată cu zăvor îndoit. Dar dacă mâine cade altă scorpie, care nu e strivită? Dar dacă copilul scapă pe poartă, aleargă la Dunărea apropiată și cade în apa adâncă? Dar dacă trece drumul și e călcat de vreo trăsură? Dar dacă vreunul dintre câinii din vecini sare la el și-l mușcă? Dar dacă vreunul dintre atât de mulții făcători de rele sparge fereastra dinspre țărmul Dunării și intră în casă să-i jefuiască? Sunt atât de multe nenorocirile care se pot întâmpla, și eu nu mi le gândeam, ci le vedeam în gândul meu ca aievea, încât nu o dată am avut halucinația că auzeam sunând clopotul de la poarta închisorii, auzeam pașii gardianului care se ducea să descuie, auzeam sunând cheia cea mare în broască, chiar vocea celui ce aduce vestea cea rea o auzeam, și numai anevoie mă dezmeticeam, încredințându-mă că toate sunt aiureli de ale mele.