“Dacă aș pleca acum, cred că nici n-ar băga de seamă că nu mai sunt lângă el”, se gândește Nora. E poate și cel mai cuminte lucru pe care-l poate face. Nu e supărată, nu e jignită, dar își dă seama că omul ăsta e un străin și că nimic nu-l poate smulge din tăcerea lui. “Orice aș spune, orice aș face, privirea asta n-am să i-o schimb.” Se desprinse încet, eu băgare de seamă, ca și cum ar fi vrut să nu-l trezească din somn, și trecu linia de tramvai spre Podul Senatului. — Nora! O striga pentru întâia dată pe nume. Era lângă ea, o ținea strâns de braț și o privea drept în ochi, cu o privire care în sfârșit o vedea. — Nora, te rog, iartă-mă. Sunt nebun, sunt prost-crescut. — Nu, Paul. Nici nebun, nici prost-crescut. Poate nefericit. El ridică din umeri. (“Dacă mi-ar da timp, gândi Nora, l-aș dezvăța de gestul ăsta.”) — Să nu zicem nefericit. E o vorbă care nu-mi place. Și cred că nici nu sunt, mai degrabă obosit… da… foarte obosit… O ținea mereu de braț, cu mâna lui grea, cu degetele strânse, gest prea apăsat, dar în care era – în sfârșit!