— Se vede că regele Poloniei se plânsese de Rareș ca de-o fiară primejdioasă, căci iată ce-i scria sultanul, drept răspuns, în primăvara anului 1538: „Ne scrieți despre nelegiuirile Valahului a căruia stârpire ne rugați a o face, voi de dincolo și noi de dincoace împresurându-l... Ne-am hotărât a merge împotriva acelui hain, având cu noi o armată pe care pământul abia o poate ținea”. Umbra lui Ștefan o fi lunecat măreț pe dinaintea împăratului, în clipa când a scris rândurile acelea. Peste două luni Moldova era îngrădită de patru oștiri vrăjmașe: în fruntea celor 150.000 de turci venea dinspre răsărit îngrozitorul Soliman; pe valea Siretului înaintau zoriți muntenii lui Radu Paisie, c-așa era porunca împărătească, — dinspre apus și miazănoapte curgeau puhoaiele tătarilor ș-ale polonilor. Cine să stea în propta valului acestuia? Boierii, părăsindu-și domnul, îngenuncheară înaintea turcilor, — țăranii, fără căpetenii, se mistuiră prin înfundăturile codrilor. Rareș, Domn singur în țară pustie, văzu prea târziu că „cine seamănă vânt, culege furtună”. Și, pe când în Suceava închinată, se-ncorona un Ștefan al turcilor, nepot nevrednic al marelui Ștefan, pe când din sfânta moșie a biruitorului de la Rahova, turcii își rășluiau tot chinul dinspre Dunăre, din grindul Tighinei până-n gurile Nistrului, urgisitul Rareș orbăcăia fugar prin munții Neamțului, în căutarea unei trecători care să-l scoată-n Ardeal , căci avea acolo Moldova, din vremea de aur a lui ...Și așa în șase zile învăluindu-se prin munte, flămând și trudit, au nimerit la un părâu în gios, au dat peste niște pescari, carii dacă i-au luat seama, cu dragoste l-au primit.