Mucenicii sângelui tău n-au zile oare? : „Și Domnul va scula pe unul din voi, care va așeza pe urmașii voștri iarăși în libertatea și puterea lor...” Cântarea României Țările Apusului își căutau hotarele învălmășite. Pământul fumega încă de sângele războaielor lui Napoleon I. În Răsărit, se numărau zilele bătrânei, putredei împărății Musulmane. Austria și Rusia, deopotrivă de lacome, își făceau socotelile moștenirii. Popoarele asuprite suflau în scânteile aruncate de „Revoluția cea mare” ce luminase cu flăcările ei sfârșitul veacului al XVIII-lea. Serbia se zvârcolea în sângele eroilor ei, strigând, că „moartea-i mai dulce decât robia”, iar Grecia trecea, de la „Clefții”, și „Palicarii” codrilor, la oastea hotărâtă e Eteriei, ai cărei vitejii izvorau din toate orașele mari ale Europei. În fruntea acestei mișcări se puse Ipsilanti, maior în armata rusească, și fiul fostului domn Constantin Ipsilanti. El își alcătui în Basarabia un început de oaste, și-n februarie, anul 1821, intră în Moldova, ca-n țara lui. Mihail Șuțu, domnul de-atunci, salută în el pe „liberatorul Greciei”. — Mitropolitul Veniamin îi încinge sabia și-l binecuvântează în biserica Trei Ierarhi. Crainici alergau în toate părțile să cheme la arme. Se zvonise că vine din urmă oastea rusească. Boierii și norodul, pentru orice întâmplare, încep a se cărăbăni spre întăriturile munților.