— Atunci când o să ai?… Ți-am adus lapte o lună de zile și n-am luat de la dumneata nici cinci bani… Bolnavul începu să tușească, pierzându-și răsufletul. Lăptăreasa tăcu; văzând că bătrânul se înăbușe, alergă afară; aducând tinicheaua cu lapte, turnă puțin în ulcica de pe masă și-i dădu să bea. — Bea puțin! Bolnavul luă, tremurând, ulcica, bău și se liniști. Apoi ridică ochii și zise din nou, ca și cum ar fi plâns: — N-am… vezi bine că n-am! Lăptăreasa îl mai privi câtva, își înnodă șalul mai bine la spate și plecă zicându-i: — Să te găsesc sănătos! Ion Rujniță rămase iarăși singur. Un fior de frig îi trecu prin trup. Alături, în cameră, se auzi un vuiet de tinichele. Poate vreo mâță. Nu, guzganii! Bătrânul făcu ochii mari și se uită primprejur cu spaimă. Adormi. Ușa se deschise din nou, scârțâind, și o altă femeie, îmbrăcată în negru, intră. Mai întâi se opri, să se deprindă cu întunerecul. Apoi, când zări patul, calcă în vârful degetelor și veni de se așeză la capătul lui. Să fi avut șaizeci de ani; de supt barijul negru, șuvițile albe ieșeau până peste obrazul galben, încrețit. În mână ținea o basma cu care începu a-și șterge lacrămile ce-i izvorâră una câte una, când privi pe bătrân.