– Crapă-l, zise omul, ştergându-şi năduşeala şi tremurând de frică. Femeia se uită pe gura cuptorului şi zise mirată: – Vezi dumneata, a fost prea iute. – Ce să văd, muiere? – Ce să vezi? S-a copt şi purcelul, şi pitele. – S-au copt?… – Dar ce ai, omule, de-ntrebi aşa, ca un copil speriat? – Nimic!… Şi, pipăindu-se, dădu de pungă. Un fior rece îi fulgeră din călcâie şi până în creştetul capului. Apoi, văzând pe cel mai mic dintre copii cum se aşezase pe vine şi sorbea cu lăcomie mirosul cald din gura cuptorului, se uită la nevastă şi îi zise: – Ce-o fi să fie, muiere! S-au copt purcelul şi pitele? – Cum, ce-o fi să fie?! Vezi bine că s-au copt. Şi vârând lopata în cuptor scoase purcelul, apoi cele patru pite. – Omule, dă-mi ştergarul ca să ridic tava. – L-am pierdut, muiere. – Cum l-ai pierdut? – Vezi că ce e al tău se duce şi ce e al dracului rămâne. – Dar asta… ce-o mai fi? Copiii mâncară, se săturară şi adormiră cu feţele în sus, doi pe prispă şi cinci în casă. Omul se dete după casă, puse mâna sub cap şi adormi, visând turme de oi, cirezi de vaci, herghelii de cai… Şi toate ale lui!