Erau toate stricate: acesta era simțimântul de care erau cuprinși cu toți în clipa despărțirii. Abia seara, când se află singur, a mai început Voicu să se răzgândească. Copilă ușuratică? Da! Însă tare drăguță! Păcat! Putea, așa simțea el, să facă tot ceea ce voia cu dânsa și e foarte greu să găsești o femeie cu care poți face tot ceea ce vrei. S-ar fi bucurat, la urma urmelor, dacă ar fi putut să mai stea singur cu dânsa, ca s-o cunoască mai bine. S-ar fi bucurat, dar nu era omul care știe să pună la cale o întâlnire. Tot cocoana Firica trebuia să-i vie într-ajutor, un lucru pe care foarte bucuros îl făcea. Cocoana Firica ținea însă ca alergătura să nu-i fie degeaba: l-a purtat dar pe Voicu cu vorba de azi pe mâine, până ce n-a putut să-l ia cu frumosul, ca să-l ducă drept la casa viitorilor săi socri, ceea ce era deopotrivă cu pețirea. Nu era Voicu hotărât s-o facă, dar a făcut-o din slăbiciune omenească, iar după ce a făcut-o, se simțea anjagat și nu se mai putea întoarce. Astfel s-a pomenit fără de voia lui legat, de nu se mai putea mișca. Ce-i drept, mâna domnișoarei Olga n-o ceruse, dar, vorba Uței, știa fiecare dintre dânșii ce vor ceilalți, era foarte bine primit la casa lui Bondoc, și Olga, copila cea ușuratică, putea să facă tot ceea ce voiește cu dânsul: celelalte se înțelegeau de sine.