Îi era deodată parcă n-a fost bărbatul ei niciodată urmărit, și după ce el începu să mănânce, ea se uită cu mulțumire la el, căci mare e mulțumirea de a vedea mâncând cu poftă pe cel ție apropiat. - Și de duminică n-au mai venit să mă caute? întrebă el după ce-și mai astâmpără foamea. - Nu, - răspunse ea - ci stau numai de pândă, ca să vadă unde mă duc și să apuce urma ta. El mânca, dus cu gândul, mai departe. - Uite, - urmă iar peste câtva timp - vor fi stând ori nu la pândă, ei nu m-au simțit și n-ar crede, dacă li s-ar spune, că mă aflu acasă: am să rămân ascuns aici, iar tu te duci de mâine să mă cauți, ca să mă caute și ei aiurea. - Nu, - grăi Ana, cuprinsă de fiori reci - asta nu se poate. Eu nu știu să mint, nici să mă prefac, și ar fi destul să se uite în ochii mei pentru ca să știe că ești ascuns acasă. El nu mai zise nimic; ea însă ar fi rămas cuprinsă de groază dacă ar fi putut să vadă căutătura lui. - Ce vrei atunci să fac?