D. Maniu are însă voluptatea reținerilor, care fac pe parteneri să sufere. Ceva lipsea satisfacției supreme la care rîvnise în dulcile seri de vară, în asprele nopți de iarnă, acolo, în pustietatea, plină numai de potîrnichi pribege, a Bădăcinului. Voia să aibă un lucru la care nu se gîndise încă nimeni: admirația pentru caracterul său de oțel, care, orice ar fi, nu cedează. Această recunoaștere a avut-o. I-a dat-o d. Grigore Filipescu, destul de crud ca să mi-l prefere vechilor noastre legături și i-a dat-o, cu toată importanța care decurge din situația de șef liberal, însuși d. Duca. — Roma n-a pierit cu totul; avem oameni cari nu se îndoaie (că altfel se rup, dat fiind materialul): iată Maniu! Dar ultima zi din iulie, copleșitoare de căldură, a muiat ceara bronzului. Cu un discurs din acela care-i cîștigă mai multă prietenie decît admirație, d. Maniu și-a părăsit pe jumătate rolul. Din nou, la 31 iulie, după rugăciune de zi și de noapte, cu clopote trase de la Episcopia Bihorului pînă la hotarul de către Orient al Ghimeșului, d-sa s-a îndurat. A recapitulat situația: a arătat cum suferise țara pe vremea călăului Iorga, un grec, de religie ortodoxă și de origine ciocoiască, foarte crunt, a glorificat virtuțile de „mare om de stat” ale dlui Mihalache, care cu atîta modestie – ce deosebire de ținută!