D-na Podoleanu părea o sfântă. El ar fi pus mâna-n foc pentru ea. Arăta atâta dragoste lui Podoleanu și-i făcea atâtea scene de gelozie, parc-ar fi fost mereu în luna de miere. Și totuși, l-a înșelat, nu o dată, și nu cu unul. I-a găsit scrisorile păstrate cu îngrijire, parfumate, cuprinzând locul și data întâlnirilor, toate detaliile. Traversase strada Luterană. Ajunse în capul străzii Câmpineanu. Îi trecu prin minte să-și continue calea, să se abată prin Cișmigiu și să iasă prin Intrarea Nordului drept în fața casei sale. Se răzgândi însă și coborî încet pe Câmpineanu. „Se face prea târziu, și Ina mă așteaptă”… În vreme ce frământase în minte cazul d-nei Podoleanu, simțise în suflet zvârcolirile remușcării: de ce mai hoinărește pe străzi când știe prea bine că Ina nu poate adormi până nu sosește el acasă? „Uite, așa suntem noi, bărbații, în iubire, își zise dânsul filosofai. Începem prin a fi sclavi și sfârșim prin a fi tirani.” În două minute își trecu în revistă toate defectele conjugale și se găsi vinovat. Se poartă cu Ina parc-ar fi însurat de treizeci de ani. N-a căutat niciodată să-i afle năzuințele, să-i înțeleagă sufletul. Era sigur că Ina îl iubește, fără să-și dea seama că a fi iubit nu înseamnă nimic când tu nu răspunzi cu o iubire la fel.