Tot pasajul ăsta ar trebui suprimat la drept vorbind. Obicei stupid de cabotin, care nu-și poate uita meseria și vorbește într-una de ea. Să revin deci la acea seară de noiembrie, când nu eram decât expert tehnic al Ministerului Sănătății din România pe lângă Comisia Internațională de Cooperare Medicală. Numărul se terminase. Cei doi cavaleri în roșu mulțumeau publicului în mijlocul pistei. Între ei, își făcuse loc un al treilea, tot în roșu, mai tânăr însă și mai firav, care până atunci stătuse ascuns nu știu unde. În jurul lor, clownul spân descria cercuri largi, într-un fel de dans grotesc, fără haz. Numai sus, deasupra noastră a tuturora, femeia din leagănul de mătase privea departe fumul unei țigări imaginare. Avea o ușoară mișcare a tălpilor, joc imperceptibil de baletistă în repaus. A coborât, târziu, când aplauzele încetaseră cu totul, pe o frânghie, schimbând rar, leneș, mâinile una după alta în jos, până în centrul pistei, unde a căzut pe vârfuri. Pe urmă a ieșit, fără grabă și fără să se încline, între cele două șiruri de servitori în livrea. În pauză, m-am dus ca de obicei în culise, să privesc caii. Li se făcea toaleta pentru spectacol, în boxe deschise, într-o galerie din fund.