– Cutare! – Aici! – Ha, tătarul... nu e bun... cade cu coșnița... Nu era bun. Firește că nu. Era voinic, sănătos, rumen la față, dar cu peliță subțire, mâni albe, pălărie de pai, frumos împletită și ghete lustruite. – Cutare! – Aici! – Bine... Bravo tătarul, bun!... pe listă. Bun! Slab și galben. Cizme groase și mari. Zdrențăros și cu mâni crăpate. – Cutare! – Aici! – Prost!... Gură-cască... Uită-coșniță... Prost! Așa. Prost! Cu haine fumurii de vânător, găitănate cu verde, cu pantaloni scurți și cu cizme de lac. Copil de moșier. Pe vreme rea venea cu trăsura la școală. Și, ciudat, aceștia nu erau buni nici pentru "cinci dintr-o dată și oprit". Cei goi, cei flămânzi, cei din marginea orașului, cei orfani, cei umiliți, cei bătuți - la coșniță. Ne alegea doi-doi. În fiece zi câte o pereche nu venea la școală decât ca să strige: "aici - aici - de rând la piață". Și plecau acasă la Domnul Vucea, în Lucaci. Dupe ce târguiau, cocoana îi oprea toată ziua la deretecatul casei, bătutul saltelelor și măturatul curții. Și ce lucruri bune târguia Domnul Vucea din gura pieței! Cum le mâncam cu ochii, înghițind în sec! Jimblă caldă de la "Ochi-Albi", albă, prăjită și cu coltuc revărsat.