— Mai întîi că el n-a zis „le style c’est l’homme”, ci „le style c’est l’homme meme”. Ș-apoi acest mare savant a greșit pe ici, pe colo — greșeli în raport cu epoca — dar tot el și-a depășit epoca, întrevăzînd descoperirile științifice din secolul următor… Da, da, cam fudul, cam ciocoi… Și-a meritat însă pe deplin inscripția săpată pe soclul statuei sale: „Majestati naturae par ingenium!” — „In geniu deopotrivă cu măreția naturei”, tîlmăci Bogdan și se sculă de jos. Să mergem. S-a pus umezeală. Astăzi, din vorbă-n vorbă, uitarăm ororile războiului… — Nu, nu! răspunse Nohotiu… Pînă ce Franța nu va zdrobi pumnul teutonilor, sufletul meu nu se va odihni! — A, ce fermecător apune soarele pe dealurile verzui și roșietice dinspre Comarnic… Uitați-vă… Abia începu Vladimir, și Nohotiu îi tăie vorba. — Să admire cine poate… Mie… Ce să spui?… Îmi face rău, în aceste zile de doliu prin cari trece lumea, asemenea sentimentalități copilărești!… A, te rog, iartă-mă, Vladimire!… Și-o porniră spre casă, fiecare cu același gînd: „Franța e salvarea Europei”. Trecură printr-o livadă. La rădăcina unui cireș amar, un pisoi ghemuit în iarbă pîndea vrăbiile de pe ramuri. Îi simți ș-o rupse de fugă. În șosea, un copilaș, desculț și cu capul gol, împărțea c-un cîine bălțat un codru de turtă și, făcîndu-se supărat, îl certa: „Pia mult vei, Ghivei!” Dintr-un nor de praf, un automobil.