De sub copacul cela blestemat. De unde! Un sătean vorbi hotărât: — Apoi nu, ia să mergem câțiva la moșneag și să ne înțelegem omenește. Trebuie să-l tăiem. De ajuns suge, de atâția ani, tot sucul satului; și boli să ne mai vie de pe urma lui? Și, repede, vorba prinse cheag, primarul și crâșmarul dădeau ghes oamenilor. Jocul se sparse, și intrară și femeile în vorbă. De departe, mirosul venea mai greu, mai puternic, nesuferit. Toți priviră spre deal. Sub frunzișul negru părea că se deschise o groapă care-și împrăștia miasmele. Primarul, rotofei, se învârtea printre oameni. — Asta, nu, asta nu mai poate trece așa. Dar pe când vorbeau, deodată răsări în mijlocul lor Toader Odobac. Primarul se apropie: — Bine că vii, moșule, uite ce-i: noi, cu toții, te rugăm să tai nucul. Nu-i vorba de vie, dar numai miroasă și dumneata ce mai miasme vin de sub el. Bătrânul se-ncruntă și își îndreptă șalele. — Dar până acum cum de nu veneau? Oamenii tăcură, dar crâșmărița sări poponeț: — Veneau ele, da eram noi proști. Odobac răcni o dată: — Eu cu muierile nu vorbesc! Atunci primarul, cam amețit, își scoase pântecele înainte. — Asta nu e glumă, moșule, eu îți spun să tai nucul.