Îi era greu fetei și se simțea umilită, adânc jignită. Pe-nserate dar, când se-ntorceau, ca de obicei, spre Hala Traian, erau tăcuți, ca și când n-ar mai fi avut ce să-și spună unul altuia. - Mi s-a spus că e frumușică sora lui Jalea și n-a-mplinit încă vârsta de douăzeci de ani, grăi dânsa-n cele din urmă, parcă numai așa, ca să nu tacă. Cum o cheamă? El se uită stăruitor la ea. - Da! îi zise. Și de ce mă-ntrebi? Se uită și dânsa stăruitor la el. - De ce mă mai întrebi când știi prea bine că am de ce să te-ntreb?! îi răspunse ea. - Așa-i! zise el iar și-și urmă câtva timp pe tăcute drumul. Nu doară că n-ar fi știut ce să-i spună. Erau în capul lui toate bine lămurite, dar ea-l luase prea repede și el nu știa de unde s-o-nceapă. - Dacă e așa - urmă peste câtva timp — te-ntreb și eu: ești ori nu mâhnită că ai să le faci și altora parte din ceea ce câștigi pe urma ostenelilor d-tale? Ea stete puțin pe gânduri. Așa, trecând de-a lungul mahalalei, îi era greu să spună ceea ce gândea, dar o pornise odată și nu-i rămânea decât să meargă înainte.