Tovarășa mea de călătorie se ridică și începe să se pregătească de plecare. Văzând că eu nu fac nici o mișcare, mă întreabă: ― Da' ce d-ta nu te cobori? Parcă ziceai că rămâi la Focșani... ― Eu? Ce să caut la Focșani? Dacă-mi spuneai de la început chestia cu apendicita... Doamna face ochi mari: ― Nu-nțeleg... Ce-are a face apendicita mea cu rămasul d-tale la Focșani? ― Are! Mă ridic în picioare, apuc valiza și pălăria din plasă de deasupra mea și le arunc, cu ciudă, în plasa din față, unde au fost bagajele ei. ― Te muți în locul meu, acum? zice doamna, cu un zâmbet ciudat, întinzându-mi mâna pentru rămas bun. ― Păi... să vezi d-ta... nici mie nu-mi place decât cu fața-nainte, răspund eu. Altfel, m-apucă un fel de amețeală, un fel de mal de train... și nu mai sunt bun de nimic. * Trenul stă gata să pornească iar. Când mașina șuieră de plecare, ies în culoar și m-aplec pe fereastra deschisă, ca să iau puțin aer. Geamantanele doamnei sunt încă jos, lângă scara vagonului. Exact când trenul se urnește din loc, tovarășa mea de drum s-apropie repede, urmată de-un hamal. ― Călătorie bună! îmi strigă ea, prietenos.