Mult 1-am căutat și nu 1-am găsit, și iată că 1-am găsit acum unde nici prin gând nu mi-a trecut. Moș Zamfir se uită încruntat la el și-l măsură din creștet până în călcâie. El slugă în viața lui numai lui Dumnezeu i-a fost, numai la ușa bisericii a stat de pază, era o nerușinare ceea ce-i spunea franzelarul, și-i venea să întoarcă pușca pentru ca să-l lovească cu patul ei în cap. N-a făcut-o aceasta, ci s-a mărginit să i se strâmbe în nas și să-și caute de drum. Umilit era, dar cu mult mai umilit se simțea și orbit de mânie a sosit la Sanda. Iar mânia, făcându-l pe om nemilos, îl dezbracă de firea omenească și îl coboară în rând cu fiarele codrului. - De! a zis Sanda. Dacă zici că nu mai poți să o ții, nu-mi rămâne decât s-o iau. De soarta ei nu poate să scape. Îi plâng de milă, dar e trecută de anii copilăriei și o să răzbească cum i-o fi dat prin viață. Sunt o nemernică, o simt aceasta, și moartea ar fi pentru mine scăpare, dar omul nu moare când e sătul de viață, ci când îi vine rândul, și de aceea are să se ferească de tot ce-i face nesuferită viața.