El dă o priveliște generală a țerii. Cunoaște bine șesul de la sudul Bucureștilor, cu pădurile de stejar, pe care le semnalează. În afară de aceasta, el consideră țara mai mult supt raportul producției economice decît supt al pitorescului. Așa fiind, înseamnă și el ceara care se duce la Veneția, untul și mierea care merg și la Constantinopol. Del Chiaro este cel dintîi care, în legătură cu mierea și cu ceara, face o descripție a sistemului stupăritului la noi, arătînd prețul cu care se vinde vadra: un galben. Pomenește și de exportul de cai, care apare numai în această epocă, fiind cumpărați de ofițeri germani din Ardeal și de negustori din Polonia. Știe și cantitatea foarte mare de vînat care se găsește în pădurile țerii, și ni înșiră păsările domestice. Aici este și un colțișor de poezie despre berzele și rîndunelele care se întorc pentru a-și face cuiburile în locurile obișnuite; berzele ar fi călătorind împreună cu rîndunele, ajutîndu-le. Se semnalează heleșteele care se află la fiecare moșie și bogăția de pește care vine de acolo; peștele din Dunăre, morunii, cegile; la icre spune și felul cum se pregătesc. La ocne prezintă pe robii întrebuințați la exploatarea salinelor. Cîștigul care iese pentru țară din aceasta e socotit la 20 000 de galbeni, prețul cu care se arendează sarea, dar, împreună cu tutunul, cu dijma oilor și cu dreptul exportului în Ardeal.