Ce faci, te rog, la pustă, când ți-a trecut pofta de vânătoare? Ceea ce face toată lumea: te pui să joci cărți, și joci, ca jocul să fie mai interesant, pe bani, mai întâi cu miza mică, apoi cum vine norocul. Prietenul meu, Ferco, cu vreo patru ani mai mare decât mine, era băiat bun, dar cam țanțoș, nu prea avea bani la dânsul, și de voie, și de nevoie, nu se avânta la mize mari. Sepi câștiga întruna, administratorul împingea spre mize mari, și Ferco se simțea din ce în ce mai strâmtorat. Fecior de proprietar cu nume bine cunoscut și student în drept, el nu putea să se dea de rușine față cu un biet de administrator de moșie, ba chiar și față cu un fecior de plugar de rând. Dacă n-avea bani, avea credit. - Stai, șvabule, că te regulez eu pe tine! grăi dânsul, luându-și avânt. Obrajii cei rumeni ai lui Sepi se făcură roșii ca bujorul dogorât. Era o glumă, poate una cam proastă, dar glumă, de care nu trebuia să se împedece Sepi, căci el nu numai se știa șvab, dar ținea să fie socotit tot șvab, ca tatăl său și ca bunicul său și ca toți cei de mai-nainte ai săi.