” Afară viscolea și zăpada era adunată troieni pe la adăposturi. Chiriac și-a tras căciula peste urechi, și-a vârât mânele-n buzunări și a pornit-o din atelier în atelier, ca să afle unde lucrează, să-i caute de la atelier locuința și să-i prindă urma. E însă mai ușor să cauți decât să găsești pe un om, care, neavând nici un rost, umblă stingher prin lume și nu știe nici el unde-o să ajungă când pleacă singur singurel de la gazdă. Pe la opt, când masa era gata și toți erau adunați, Chiriac trecea prin viscol și prin troieni din Dealul Spirii spre Calea Griviței, unde aflase c-ar fi putând să-l găsească într-o cafenea pe Pantelemon. Rânduiala e însă rânduială, și d. Ceplac nu era omul care putea s-o strice: a mai așteptat cât a mai putut, apoi a dat semn să sune clopotul și s-au așezat cu toții la masă. D-l Ceplac ședea ca pe spini și se uita mereu la ușă. Îl rodea rău de tot gândul că n-a trimis mai curând pe Chiriac. Se înșelase, însă, crezând că o să fie ca la pomană. Ce știau ceilalți?! Ba chiar și dac-ar fi știut, puteau ei să petreacă la o zi ca aceasta și fără de Chiriac, și fără de Pantelemon mai ales.