Şi l-a lăsat Moartea de izbelişte să trăiască: Cât e lumea şi pământul, Pe cuptor nu bate vântul. Şi aşa, văzând Ivan că nu mai moare, zise în sine: "Oare nu cumva de-acum mi-oi da cu paru-n cap de răul Vidmei? Ba, zău, nici nu gândesc. Deie-şi ea, dacă vrea!" Şi cică atunci unde nu s-a apucat şi el, în ciuda Morţii, de tras la mahorcă şi de chilit la ţuică şi holercă, de parc-o mistuia focul. – Guleai peste guleai, Ivane; căci altfel înnebuneşti de urât, zicea el. Dă, ce era să facă bietul om, când Moartea-i chioară şi nu-l vede? Şi aşa a trăit Ivan cel fără de moarte veacuri nenumărate, şi poate că şi acum a mai fi trăind, dacă n-a fi murit.