— Strigă. Întoarse capul spre pădure, își duse mâinile la gură și scoase un strigăt prelung: Uuuuuu… Nimeni nu răspundea din pădure, dar strigătul lui răsuna departe printre brazi. — Și acum, zise Nora, să revenim la vorbirea articulată. Spune, cum e? — Nu știu cum să spun. E ceva care întrece cuvintele mele. E ceva intens. E o mare lumină… Cred că sunt beat. Se trânti în zăpadă cu brațele deschise și se rostogoli de câteva ori, ca în iarbă. Un schior venea dinspre Turing și opri lângă ei. — Bună vremea? Era sasul roșcat, întâlnit în ajun la S.K.V. “Omul cu ochi de viezure”, își aminti Nora. — Așadar, tot ați găsit loc la Turing? Drept să vă spun, nu prea credeam că o să găsiți. N-am vrut aseară să vă descurajez, dar… — Nu stăm la Turing, îi tăie vorba Nora. Și se întrebă în gând: “Ce o fi având azi că e atât de vorbăreț?” — Nu la Turing? Dar unde? Ea făcu un gest nelămurit, în sus, spre poiana Trei Fetițe… — O cabană acolo… — Cabana lui Gunther? Nora nu răspunse, dar omul întrebă încă o dată, plin de neîncredere: — Cabana lui Gunther? Era în vocea lui o expresie de uimire, pe care ochii mici, metalici, neexpresivi n-o înregistrau, dar pe care sprâncenele mari, albite o spuneau cu o ridicare exagerată.