Încep zările să se închidă. Păduri nesfârșite se înalță între pământ și cer, și parc' amenință cu tăcerea și cu întunericul lor. Șir după șir se înfundă sclipitoarele coifuri în umbra văilor întortocheate și înguste. Cercetașii furnică în toate părțile și străji sunt puse pe înălțimi, ca nu cumva prin locurile acestea viclene, oastea să fie lovită pe neașteptate. Deodată un strigăt de trâmbiță dă știre de sus să se gătească de luptă... Un freamăt de arme ­ și rândurile se strâng apropiindu-și scuturile și învălindu-se ca într-o platoșă uriașă: nu mai sunt oameni, e un zid de fier care înaintează. Pe Timiș în sus, în meterezele lor de la Tapae, dacii stau la pândă cu arcurile întinse. Pe aici e drumul cel mai scurt spre inima țării, spre mândra Sarmisegetuza, cuibul lui Decebal. Aici valea se lărgește puțin; în dreapta Timișului, sub streașina unui munte, se înalță, ca o prispă, minunata așezare pe care și-au ales-o dacii pentru întăriturile lor. Din jos, în marginea pădurii, încep deodată crengile să foșnească, înfiorate ca de-o suflare de vânt, și cele dintâi coifuri sclipesc în luminiș. Un șuier ca de vijelie, ș-o răpăială de grindină cutremură valea. O pânză mișcătoare de săgeți zbârnâie deasupra pământului, între cele două puteri.