Iar în natura întreagă câtă nepăsare!... Ce-i pasă ei că un arbore, întinzându-și rădăcina și ramurile, cucerind un spațiu larg către lumină și soare, omoară o sumă de alți mici arbori, cari au acelaș drept la soare și la lumină? Ce-i pasă ei de geniul care se stinge în mizerie pentru a face loc mai mult băcanului nesimțitor și stupid ? Nu-i este deopotrivă indiferent cugetarea unui creer de savant, ca și digestia unui pântec de negustor ? Cu toate astea într’un ceas de pace și singurătate uiți și ierți multe. Dacă mă turburau unele reflecții zadarnice, mă împăcau altele bune. Ba mă credeam chiar fericit. O iluzie. Unii oameni fac teorii asupra fericirii. Spre pildă: fericirea este împlinirea dorințelor. Dar când s’au împlinit dorințele, s’a sfârșit totul ? Dacă ar fi așa ! Uitați-vă la cei cari și-au împlinit toate dorințele în vieață. Știți ce-au devenit la urmă? Blazați și cinici. Iată ce ajung mai târziu — fericiții ! Vă încredințez că n’aș vrea să mi se împlinească toate dorințele, ci să-mi rămâie totdeauna ceva de dorit. Iubirile cari sfârșesc repede, sunt o dovadă că femeia a dat totul prea curând. Femeile nu înțeleg că trebuie să oprească totdeauna ceva, pe care iubitul să-l dorească veșnic.