Dimineața s-a sculat pe când se mijea de ziuă. Știa că Mara pleacă foarte de dimineață și ținea s-o găsească acasă; și totuși el își făcea de lucru și parcă ar fi dorit în fundul inimii lui ca să vie prea târziu la casa ei. Așa a și fost: portița era încuiată. S-a dus cu inima încleștată la pod, unde știa c-ar putea s-o găsească. Nu era nici aici. El o vedea însă din jos de pod, la depărtare de câteva sute de pași, unde oamenii încărcau lemne pe plute, dar nu s-a dus la ea. De ce să meargă? Tot era mai bine, mai ușor, mai firesc să vorbească mai nainte cu Persida. A plătit dar omului pe care l-a găsit acolo creițarii și a trecut podul. Iar acum îi venea să se întoarcă iar înapoi la Buteni. Trecuseră opt ceasuri. Cum putea el să sune acum, la un timp atât de nepotrivit. Era peste putință să i se dea voie de a vorbi cu dânsa. El își luă inima în dinți și sună. — Ce doriți? îl întrebă sora bătrână, înaltă și slabă, care se ivi în ușă. — Aș putea, vă rog, să vorbesc cu domnișoara Persida Bârzovanu?