A doua seară, iarăşi aşa o petrecură. Băiatul, iarăşi pe furiş, se ţinuse după dânsele, cu deosebire numai că rupse o rămurică din copacii cei cu frunzele de aur, pe care o puse iarăşi între florile ce dete a doua zi domniţei celei mici. Fata cea mai mare, iarăşi cu cuvinte liniştitoare, alină frica surorilor ei când se auzi freamătul ce se făcu în pădurea de unde argatul rupse rămurica. Când a doua zi domniţa cea mică priimi florile cu rămurica ascunsă între ele, îi dete un fier ars prin inimă. Ea căută vreme cu prilej şi, prefăcându-se că vrea să se primble, ieşi peste zi prin grădină şi, întâlnind pe argat la o cotitură a grădinei, îl opri şi-i zise: – De unde ai avut tu rămurica ce mi-ai pus-o în mănunchiul de flori? – De unde o ştie prea bine măria-ta. – Care va să zică, tu te-ai ţinut după noi, şi ştii unde mergem noi noaptea. – Cam aşa măria-ta. – Cum ai făcut de a venit după noi de nici una dintre surori nu te-a văzut? – Pe furiş. – Na o pungă de bani, şi să nu scoţi nici o vorbă despre primblarea noastră de noaptea.