Visele acestei copile erau firești în frumuseț ea lor. Mamă-sa murise puțin după naștere-i, și tată-său, un om tăcut și melancolic, care ședea toată ziua închis în casă, nu-i da ocaziune de veselie or [i] distracțiune. Ea deveni meditativă, și un copil nu cugetă, ci viseaz ă. Somnul ei nu era decât o continuare a cugetărilor de peste zi. În urmă îi muri și tată-său, și ea nu plânse după el. Ei îi părea firesc cum că moartea pentr-un om atât de trist și singur ca el trebuia să fie o fericire ― și ea ghicise adevărul. ― Lui i-i mult mai bine decât mie, el acolo va găsi pe mama, va avea cu cine vorbi ― numai eu n-am pe nimene-n lume. În fața lui ședea cuconul Drăgan Ciufă, antiteza întrupată a înțeleptului Iosif. C -o moșioară mică până la disparițiune și c-o închipuire de sine ș-o deșertăciune până la disperațiune de mare. Capul lui era un calup chelbos, nasul mare, fața sluțită de vărsat și niște musteți zborșite, groase și roșii completau arătarea acestui om urâcios. Afară de-acestea, omul acesta mai era și nebun. Pustia știe cine-i pusese -n cap cum că va deveni nu vodă, ci-mpărat ― și adică împăratul lumii, pe când nu va fi decât o turmă ș-un păstor.