Dar... simțul sgârceniei se trezi deodată, domoli furia poftelor. Milionarul își urmă drumul încet, șchiopătând, cu capul în jos, ca un om trist care ar merge după un dric. Și o milă mai covârșitoare mă înduioșa, de-mi venia să m’apropiu de tragicul milionar a-l mângâia, a-i spune că înțeleg ce drame tăcute și îngrozitoare se desfășoară în sufletul său. N’aș fi știut însă niciodată că bietul milionar, pe lângă paltonul său clasic, mai avea și o umbrelă de ploaie, vrednică de a fi păstrată într’un muzeu, dacă intr’o zi nu l-aș fi întâlnit, însoțind un convoiu funebru. Am presupus că mortul era o rudă a milionarului. Ploua mărunt și des, iar din când în când sufla un vânt de te ridica în sus. Milionarul se adăpostia sub o umbrelă veche, cu mânerul rupt, cârpită pe ici pe colo, având aspectul unui poet macabru, care nu mâncase. Coloarea-i se deosebia de a paltonului; bătea în roșu. Când vântul se pornia mai năpraznic, sârmele umbrelei se îndoiau în sus și păreau că vor să iasă, ca niște coaste prin pielea unui om slab. Dar milionarul își vedea de cale. Câte odată ploaia, risipită de vânt, îl izbia in față, îl pălmuia: «Dobitocule, dobitocule, smulge un napoleon din milion și du-te de-ți cumpără o umbrelă nouă, trainică și frumoasă !» Clopotele dela biserici, pe lângă cari trecea convoiul, sunau monoton și trist și glasul lor șoptia ironic în auzul milionarului: «Nebunule, nebunule, întoarce-te, du-te și trăește !