Și măcar partea țerănistă a partidului crede că este nevoie și de învietorii Sodomei. Pentru a cîștiga pe bucureșteni se crede că trebuie întruniri publice, la Dacia, la Eforie, oriunde se pot strînge reprezintanții autentici ai „cetățenilor Capitalei”, chiar dacă e să-i aducă în opinci din fața Turtucaii sau de la Vadul Oilor. Deci bucureștenii, cari n-o meritau, și-au căpătat discursurile de întrunire publică, la care s-a manifestat politic pentru întîia oară d. ministru Gusti. Întrunirea cea mare a fost impozantă. Rostul ei real era însă altul: să arate cine, dintre dd. Madgearu și Ioanițescu, poate să adune mai mulți din țeranii meniți să exprime cea mai autentică, mai burgheză și mai intelectuală opinie a Bucureștilor. Au vorbit rînd pe rînd fruntașii, cari, lovind în adversarii firești, liberalii, și făgăduind ce n-a vrut să primească țara, n-au știut nici ce să critice în trecut, nici ce să puie înainte în viitor. Adunarea mai avea încă un scop: să prezinte Bucureștilor săi „iubiți“ – și probabil și „stimați“, cele două calificative mergînd împreună la d. Maniu pentru aceia pe cari nu-i poate suferi de fapt – pe omul providențial care e chemat să facă, la ceasul pe care-l va crede potrivit, pentru sine și pentru România, pentru poporul românesc,”Ministeriul definitiv“ de la care au să plece toate binefacerile.