Sunt eu... Deșteaptă-te!... O luă în brațe. O așternu pe iarbă. Trupul îi era moale și cald încă. Spinarea ei, scăldată în sânge, era ciuruită de iatagane. În gură avea hășchii din scândura dricului, în care-și înfipsese dinții, ca să nu strige. Miu începu să țipe, simțind în adâncul inimii toate găurile din spinarea ei. Se sculă năuc. Plesni cu biciul caii, care fugiră. — Duceți-vă, altul să vă fie stăpân, eu n-am ce mai face cu voi! Cuvinte injurioase la adresa creștinilor (turc.). Veche mahala în Bariera-Vergului din București. Sărută pe Cobila de mai multe ori. Se sculă din nou în picioare. Strânse biciul în mână. Apoi se izbi cu palma în față. — Jelesc ca o babă... Își potrivi codirișca în gură și-o înfipse toată pe beregată. Horcăi și căzu la pământ. A trecut o săptămână, și răzmirița s-a dus. Măgurenii, pocâltiți de foame, se apropiară de vatra satului. Și-au găsit bordeiele pustiite, biserica arsă, sfintele icoane pângărite. Iar unii din copii, după ce s-au întremat cu câteva îmbucături, alergând după un stol de corbi, au dat peste Miu și Cobila, lungiți unul lângă altul, cu ochii scoși, cu coșurile pieptului scobite, și caii lor, târând căruța, le dau târcoale, păscând de jur împrejur.