Mă oprii puțin ca să observ localitatea, și cu toate că nu cunoscusem pînă atunci temerea de fantasme, cată să mărturisesc că singurătatea, întunericul și gemetile cele lugubre ale păsărilor nopturne făcu să mi se rădice perii pe cap; cu toate acestea înaintai cu curajiu pînă aproape de capelă. Dar pe cînd urmam astfel, ochii mei rămaseră ațintați asupra unui obiect de formă umană. Privii mai cu atențiune și văzui că era în adevăr un corp uman, învestmîntat într-o togă neagră și lungă pînă la pămînt; el sta nemișcat întocmai ca statua lui Hamlet. „Desigur, este o fantasmă“, zisei în mine. A merge înainte era tot atît cu a mă da de bună voie în ghearele fantasmei; a retrograda și a fugi prin pădure, puteam să pierz calea și să dau peste alt pericol și mai mare. Reflectai puțin asupra situațiunei, apoi îmi luai deciziunea de a brava pericolul, înaintai cîțiva pași, iar cînd văzui că între mine și fantasmă rămăsese numai o distanță de vreo cincispreze pași, strigai: — Cine este acolo? Fantasma nu răspunse nimic. — Oricine vei fi, răspunde că fac foc! La aceasta din urmă amerințare, fantasma scoase o lampă de subt toga sa cea lungă pe care rîdicînd-o în dreptul feții sale îmi zise: — Privește, domnule, și te încredințează că nu sînt nici tîlhar, nici spirit infernal, ci un biet bătrîn neputincios.