Părintele iartă. N-ar ierta frați și surori, dacă i-ar avea, n-ar ierta rude, nu au să ierte oamenii în mijlocul cărora trăiește; dar mama le iartă toate când își vede copilul ajuns departe. Și dacă nesuferită-ți este viața, nu suferi pe urma celor săvârșite de dânsul, urmă el, ci fiindcă nu ai iubit îndeajuns pentru ca să treci cu vederea neajunsurile fiului tău, să ierți și să te împaci, nu atât cu el, cât cu tine însăți. Maica Teofana iar rămase cu capul plecat și cu ochii țintă la pământ. - Auzi, femeie încăpățânată, mamă cu sufletul înhăinit! urmă arhimandritul. Zece, poate chiar douăzeci de ani au trecut dé atunci, și tot se mai canonește ea însăși pe sine. Nu te iartă cerul dacă nu ești iertătoare și nu te primește pământul fără ca să te fi împăcat. Ori nu cumva ai fi voit ca el să te puie în capul mesei, pentru ca să te facă de râsul celorlalți meseni, cu care nu erai în stare să te potrivești nici la vorbe, nici la port, nici la apucături?! Mult s-a zbuciumat maica Teofana până ce n-a ajuns să se hotărască într-un fel. Își dădea, nu-i vorbă, seamă că are arhimandritul dreptate, dar n-o ierta firea să se umilească în fața fiului său, și întreaga ființă i se răzvrătea când se gândea, că nora ei și nepoții ei ar putea să se uite din sus în jos la ea.