S-a culcat îmbrăcat pe mindir și a dormit tun până la ziuă, parcă făcuse un ziafet. A treia seară îl trimite iar cu marfă la alt mușteriu. Acuma era coșul foarte ușurel. — Măă! să vii degrabă. — Viu, jupâne. — Bagă de seamă să mai spargi ceva iar!... Peste câteva minute vine-n prăvălie o damă și târguiește fel de fel de trebuincioase pentru casă. — Să-mi dai un băiat să mi le ducă numaidecât cu mine și cu contul, să-l plătesc acasă. — Care dintre băieții ăi mici e aicea? întreabă jupânul. — Nici unul! răspunde tejghetarul. Sunt toți duși. — Dar Cănuță? — N-a venit încă. — Veni-i-ar numele... Dama-și pierde răbdarea; se uită la ceas: — Atunci, zice, iau o birjă, că m-așteaptă la masă; am musafiri; și trimite dumneata pe băiat mâine, ori poimâine, cu contul. Jupânul, negustor vechi, care cunoștea cât se-ntinde poimâine al cocoanei, zice dulceag: — Dar... știți că... mai este un contișor... — Ce contișor? zice dama. Orice-o fi, plătește bărbatu-meu când o trece pe aici. — E cam de mult, zice jupânul zaharisind și mai tare tonul. De! cu vremea asta, și la noi, negustorii, nu prea merge... Eu zic, coniță, mai bine să așteptăm băiatul... zău!