Băiet Sărac şi feciorul de împărat mulţumiră lui Dumnezeu c-au putut pune treaba asta la cale şi plecară mai departe şi se duseră, tot se duseră, pînă ce nu ajunseră la curţile celui mijlociu dintre zmei. ​Încă departe vedeau turnul cel de sticlă şi auzeau cîntecul cel de jale, iar inima lui Băiet Sărac bătea mai tare şi tot mai tare, fiindcă din ce se apropia, tot mai bine îşi aducea aminte de glasul surorii sale. Cît ajunseră la curţile cele mari şi frumoase, ei intrară, şi cît văzură fata cea din turnul de sticlă, amîndoi se răpeziră ca să spargă turnul şi s-o apuce în braţe. Dar lucrurile nu mergeau aşa. Fata din turnul de sticlă, care era în adevăr sora lui Băiet Sărac, privi cu mirare la dînşii, iar cînd Băiet Sărac îi spuse că a venit s-o scape din ghearele zmeului, ea îi răspunse că nu-l cunoaşte şi că fratele ei nu seamănă cu el nici la chip, nici la făptură. Mare era întristarea lui Băiet Sărac cînd văzu că sora-sa nici nu vrea să ştie de dînsul, care a umblat prin atîte pustii şi a trecut prin atîte primejdii ca să străbată pînă la dînsa, dar încă mai mare se făcu întristarea cind ea începu a se plînge: ea se usucă de dorul zmeului, care vine în fiecare zi de o priveşte tot cu dor nesecat, o amînă de pe o zi pe altă şi nu se cunună cu ea.