Și de-odată în fund năvălește un sul de albă lumină rece, care văpsește crud colțuri de piatră; pare faptul unei zile de iarnă. Și la câțiva pași mai departe poarta se înfățișează închizând în pătratul ei ca o tablă de argint luciu, care e lumina cea bună a zilei. * * Și iarăși suișul șerpuitor, ocolirea necurmată a „pietrelor”, a munților din ce în ce mai acoperiți de păduri. Case nu sânt, decât numai într’un punct singuratec o vilă zimbitoare pe care o clădise un moșier pentru fiul său bolnav, care s’a stins de oftică la douăzeci de ani și de atunci zăvoarele au căzut la ușa de întrare. Valea Dâmboviței, cazanul Posadei au perit de mult în urmă, și nu se mai văd alte văi, alte adâncituri, alte locuințe. Păpușa, încunjurată de neguri care vestesc ploaie, — „Păpușa are neguri; mâne cu siguranță plouă”, spune domnul Avram —, luciul scrijelat al Pietrei lui Graiu se ivesc, apoi pier, și iar se arată din nou, înșelând, cum înșeală orice îndepărtare, asupra locurilor și depărtărilor. Muntele Giuvala se ascuțește cu creștetul pe care dăunăzi au ars pădurile, lăsând țerna sură și frunzișuri ruginite de flăcări. Jos, e vama românească cu acoperemântul de tablă roșie, iar după câteva învârtituri de roată, la un luminiș între muncele, lângă crâșma lui Aron Românul, — cu bere de Feldioara și chelneriță cu fotă roșie, — stâlpul cu cele trei colori ale Ungariei, care înseamnă stăpânirea străină.