Uneori i se pare că vede silueta înaltă a tatei. Dar acea siluetă dispare, se topeşte. Ştefăniţă însă nu se dă bătut. Crede ferm că va sosi clipa când îşi va îmbrăţişa din nou tatăl. Şi nimeni şi nimic nu-i poate strămuta această credinţă. Într-o dimineaţă bunica descoperi în camera copilului, pe noptieră, o floare albă cu petalele tivite cu fir de aur pe la margini. – Ce floare minunată! De unde o ai, Ştefăniţă? întreabă bătrâna. Tu ai modelat-o? – Dar nu e modelată. E o floare vie. Mi-a dăruit-o femeia în Alb. – Ştefăniţă, lasă poveştile, se enervează bunica. De unde ai floarea?! Vreau adevărul. – Întotdeauna îţi spun adevărul, suspină copilul. Tu însă niciodată nu mă crezi… – Bine… Îşi promit că de data asta te cred. Hai, povesteşte! – Bunico, porni să povestească Ştefăniţă, astă noapte m-am trezit din pricina unei lumini puternice. Am deschis ochii şi am văzut o femeie tânără, îmbrăcată în rochie albă. Pe cap avea o coroniţă cu flori şi din acele flori izvora lumina. Bunico, femeia în Alb semăna foarte mult cu femeia din fotografia de pe peretele din camera ta. – Ai visat, Ştefăniţă. În acea fotografie sunt eu, când eram mireasă.