zise bărbatul, oprindu-se în fața ei cu brațele încrucișate pe piept. — Ție ți-e ușor să tot bați din gură, strigă dăscălița amărâtă. Că tu n-ai grijă de necazuri... Ție puțin îți pasă de ce îndur eu. Te-ai săturat de mine, hai, găsești altele!... Dar eu, sărmana de mine, eu? Ce fac eu? Ce s-alege din viața mea, din visurile mele?... Mi-ați omorât viața, voi mi-ați omorât-o, nu vă rabde pământul!... Și începu a plânge cu hohot, izbindu-se cu pumnii peste cap, sughițând și bolborosind întruna: — Mi-ați omorât viața, hoților, ucigașilor!... Văzând-o așa, dascălul stătu trăsnit, fără să știe ce să-i răspundă. Apoi așeză el prin odaie, ca să poată primi musafirii cum se cuvine, deschise larg ușa, se propti în prag și se uită nedumerit la femeie. Dăscălița Aglaia nu se dezmetici decât când intrară musafirii în casă. Atunci se ridică cu ochii plânși, se sărută întâi cu preoteasa, pe urmă cu notăreasa, și după astea se porni din nou pe bocete. Preoteasa era o femeie mică și groasă ca un butoi de bere, cu obrajii încrustați de bătrânețe și dogorâți de soare, plină de pistrui pe sub ochi, cu doi dinți afumați și găunoși în falca de jos și unul în cea de sus.