A fost ce-a fost, dacă n-ar fi fost, nici nu s-ar povesti. A fost odată o văduvă săracă de nici muştele nu stăteau la casa ei, şi văduva asta avea doi copii, un băiet şi o fată, băietul, băiet inimos, de scoate limbile din gura şarpelui, iară fata aşa de frumoasă, încît feciorii de împărat şi feţi-frumoşii de toate neamurile aşteptau cu nerăbdare să-i vie anii pentru ca să se ducă să o peţească. Cînd fata împlini vîrsta de şasesprezece ani, se-ntîmplă şi cu ea ce se întîmplă cu toate fetele frumoase şi veni un zmeu de o răpi şi o duse departe, pe celălalt tărîm. De aici înainte văduva ţinea la băietul ei de o sută şi de o mie de ori mai mult decît mai nainte, fiindcă era singurul ei copil şi singura bucurie ce-i mai rămăsese în lumea asta; ea-l păzea cum îţi păzeşti lumina ochilor şi nu l-ar fi lăsat să se depărteze nici măcar un pas de la dînsa. Insă oricît se bucura de dînsul, era ne-mîngăiată şi mereu tristă, fiindcă, de! băiet e băietul, dar şi fata e fată, mai ales cînd e frumoasă. Văzînd întristarea maicii sale, băietul strîngea mereu la putere în inimă şi aştepta numărînd zilele ca să se facă mare, pentru ca să ieie lumea în cap şi să se ducă să-şi caute surioara-rumeioara pe drumuri neumblate și cu spini presărate.