La Craiova, boierii vorbesc și franțuzește, ba chiar „destul de bine”, dar portul oriental îl păstrează și femeile, care-și acopăr capul cu bucăți de stofă neagră, roșie, cu podoabe de flori și chiar cu pietre scumpe; în mîni se învîrt mătăniile. Jocul de cărți singur, mai ales „faraonul”, e pretutindeni introdus. La masă se mănîncă așezați peste picioare, bărbați și femei: a constatat-o fiind poftit la prînz la Barbu Știrbei, președintele Divanului, cel cu călătoria la Karlsbad, care-i pare un mare mîncău: „Bombance dans le Roi de Cocagne”. La bal se joacă hora. Călătorul vede și o nuntă după datină în biserica zidită de Știrbei. La București sînt „trei sute șeizeci și cinci” de biserici. Salaberry, cu scrisori de la contele Filip de Coburg, află o bună întîmpinare la comandantul militar, generalul Enzenberg. Pe Podul Mogoșoaii trec rădvane de Viena, precedate de masalale. Aici vede aceleași femei cu mișcările elastice „ca de pisică”, aceiași boieri fumîndu-și ciubucul și iscălind hîrtiile în palmă. Cunoaște pe Ioan Cantacuzino, mare dușman al turcilor, pe vistier, pe „originalul” Cîmpineanu, care „fusese la Spa cu un ofițer rus”. Apoi, pe la Zimnicea, călătorul francez trece Dunărea[2]. Între călătorii acestui timp este și un sas ardelean, Frederic Murhard.