Mircea Ciobanul, ridicând haraciul turcesc la 50.000 de galbeni, e din nou domn. Se poartă cu țăranii ca un tâlhar, cu boierii țării ca un călău. Moartea lui, în toamna anului 1559, e o adevărată sărbătoare. Rămâne însă Mircioaea, nevastă-sa, fiica lui Rareș, vestita Chiajna care, în puterea de voință și-n înfruntarea primejdiilor, are ceva din strășnicia bunicului ei, Ștefan cel Mare. Din capul locului apriga femeie știe să apere cu sabia moștenirea domniei, pentru nevârstnicu-i fiu, Petru șchiopul. Și, când plângerile boierilor nemulțumiți pleacă spre cumpăna de la Stambul, Chiajna aruncă-n celălalt talger două sute de mii de galbeni, și frageda-i odraslă domnește încă șapte ani. Dar lăcomia turcilor e sac fără fund. În primăvara anului 1567, Petru, nemaiputând da cât i se cere, e chemat înaintea împăratului, judecat și pus la închisoare. Chiajna, însă, nu doarme. Prin daruri și lingușiri, se-mprietenește cu femeile sultanului, și în loc de-un tron capătă două. Trece Petru în Moldova, după mari lupte, și frate-său Alexandru, cu toată cruzimea lui — căci mereu îl asmuțea mă-sa la fărădelegi — și cu tot strigătul boierilor, domnește în Muntenia, adică stoarce poporul Munteniei, zece ani încheiați. Asupriții stărșesc prin a-și face singuri dreptate. Dar țara nu răsuflă.