— Pier viteji mulți de-o parte și de alta. Trei mari căpetenii ale polonilor cad în luptă, și toată oastea lor învălmășită începe a-și căuta drum de scăpare, când iată că Manuil cu moldovenii lui Alexăndrel vine să smulgă biruința din mâinile fraților lui și s-o arunce în partea vrăjmașului. Zice cu durere cronicarul: „Și biruia Bogdan-Vodă, de n-ar fi dat ajutor moldovenii lui AlexandruVodă, care trecuse pădurea cu podolenii, pe care îi trimisese cu carele. Aceia s-au vârtejit la război de au dat inimă celorlalți, ce erau pieitori, și au împins pre oastea lui BogdanVodă, de unde au prins a fugi și umpluse pădurile. Și așa cu vitejia iar a moldovenilor a rămas izbânda la leși cei ce pierduse război”. Seara târziu se mistuie-n codru Bogdan cu ai lui, gata să iasă iar la luptă în revărsatul zilei. Dar oastea craiului toate le-ar da acum să poată face aripi; — „nici au așteptat de al doilea rând războiul” zice același cronicar: „Ce numai s-au bulucit dimpreună cu Alexandru-Vodă și cu toții s-au tras mai degrabă spre Țara Leșască”. Ș-acesta e și singurul rod al biruinței lor. Bogdan rămâne domn. Ocrotit de unguri, temut de poloni, viteazul de la Tămășeni și de la Crasna cugetă că-ți poate pune paloșul în cui pentr-o bucată de vreme.