Se trezi îngrozit. Se odihni puțin pe marginea patului. Apoi se duse de deschise fereastra. Aerul rece al nopții îl dezmetici; întreaga întâmplare i se desfășura în minte. Și gândul i se opri cu îndărătnicie la furnica aceea care-l pusese pe urma nelegiuirii femeii lui. O ură nebunească îl prinse împotriva gânganiei care fusese trimisă, ca un duh rău, să-i tulbure liniștea. Se sculă și se duse lângă masă. Dimineața își vărsa lumina prin ochiurile geamurilor. Bătrânul aștepta cu ochii mari, ca-n preajma unui dușman. Și deodată, în raza de soare ce se așternea pe masă, colo, în capăt, zări furnica alergând ușoară, să-și caute fărmătura. Bătrânul se sculă în picioare, ridică palma și, când gângania se opri, iscoditoare, în mijlocul mesei, Cuhulea își repezi mâna cu atâta putere, că se clătină sticlăria pe poliță. Sub lovitura grozavă, furnica se făcu una cu lemnul. Apoi, rătăcit, Cuhulea umblă printre niște lăzi, găsi o frânghie și trecu în cămară. ...Tocmai spre seară, Smaranda veni să-i cadă în genunchi, dar din prag băgă de seamă că în ușa cămării se vedeau picioarele bătrânului, până la genunchi, atârnând în aer. Și, îngrozită, se repezi în ogradă: — Săriți, că s-a spânzurat moșul!