Cum s-or fi înțelegînd acolo intrusul politic, doctorul sămănăturilor abstracte și juristul de la Craiova putea ști numai d. Mihalache, care era ocupat să dea la Instrucție, unde figurează ca institutor bucureștean pensionat fără o oră de curs, un secretar pedagogic și muscelean excelentului sociolog fără partid care e noul ministru, d. D. Gusti. Acestui vechi coleș și prieten, care vine să-mi ofere automobil – a doua zi petrescul său secretar confisca pe al Comisiei Monumentelor Istorice, ca nu cumva să-l pot întrebuința, iar pentru drumul la Văleni, unul singur, Dreptatea denunța ca abuziv pe președintele Comisiunii care face și ultima corectură la Buletinul ei – îi prevesteam că „va fi silit la capitulații de conștiință sau va pleca înainte de alegeri“. Nu vor trece cîteva zile și ministeriul unde introdusesem o disciplină de mînăstire a fost invadat de tînguitori, stăruitori și speculanți și, revenindu-se asupra măsurilor mele de orice ordine, se vor disloca revizori ieșiți prin concurs, se vor distribui delegații pentru a scăpa de lege și regulamente, se vor căuta mijloace rafinate pentru a îndestula cereri de direcție, pînă ce profesorul de Universitate, membrul Academiei Române, decanul și directorul Casei Monopolurilor, situații pe care face bine că nu le înlătură, va merge să se închine pretențiilor primare ale „șefului învățătorimii” la Brașov, meritînd omagiile revoltaților din mai, cari vorbesc în termini ditirambici de smeritul ministru al iubirii după mîndrul ministru al „urii”.