Podurile, des refăcute și cu cheltuială mare, sînt „de obicei bine întreținute”. Nu-i place micimea, închipuita lipsă de proporții, întunecimea, pictura bisericilor, în număr de peste o sută. Sînt trei băi turcești și cafenele europene. În cele de modă orientală se servește cafeaua unui public sărac, înșiruit pe divane, ori jucînd, pe cînd țiganii cîntă și se zbuciumă. Primblare nu e decît la Herăstrău, cu copaci din nou sădiți, cu lacul și bisericuța. Poporul petrece prin grădini. Supt mitropolie și pe locul ei, înaintea viilor, este un chioșc, un bazin, o fîntînă turcească între sălcii: acolo se joacă geridul înaintea mahalagiilor. Și împrejmuirile Bucureștilor îi sînt cunoscute, cu carele trecînd încet, pe cînd ciobănițe pasc turmele și pescari vînează bălțile. Vorbește astfel „de micul lac, coasta și pădurea de la Mărcuța”[4], ceea ce înseamnă Pantelimonul din față. A fost și la Cotroceni, unde pe atunci erau călugări. Din restul țerii pomenește Tîrgoviștea, cu vechea curte arsă de imperiali în 1736, Craiova, cu caimacam de la 1761, în locul tradiționalului ban, Buzăul, Giurgiul, cu cetatea dărîmată în insulă, Brăila, unde de două ori pe an nazirul primește daruri pentru Poartă. Toată țara-i place, cu Dunărea ca lacul Genevei, cu livezile, pomii, viile[5].