Pe foaie apăru un trandafir roşu, catifelat, frumos, de parcă ar fi fost viu. Dar nu se ştie de ce, de pe petalele trandafirului se prelungeau spre rădăcină lacrimi măşcate. – O floare care plânge? se miră băiatul. Straniu. Ceva nu e în regulă aici. Marius alergă în curte. În grădiniţa cu flori văzu trandafirul încolăcit de mărăcini, înconjurat de sticle goale şi gunoaie aruncate de pe la balcoanele locatarilor. – Zău, nu pricep, îşi zise Marius în gând, cum de nu am ştiut până acum că această grădiniţă e atât de neîngrijită? Porni în grabă să facă curat. Când termină lucrul observă că florile din jur emană o lumină caldă, plăcută. Scăldat de un soare domol al unui sfârşit de primăvară, trandafirul parcă-i zâmbea. – O, cât de mult se vor bucura trecătorii, cât de mult vor admira zâmbetul trandafirului înflorit. Ciudat însă. Nici un trecător nu se oprea. – Oare de ce? Se întrebă Marius, uimit. Privi mai atent. Descoperi că oamenii merg încolăciţi în propria lor umbră. – Probabil, se gândi Marius, anume umbra le amestecă să observe frumuseţea din jur. Păcat… Deodată, de pe undeva alergă o fetiţă. Se opri lângă trandafir şi îl sărută. – Bunico, strigă încântată fetiţa, priveşte, a înflorit trandafirul!