Doamne! fie-ți lăudată opera! Noi o considerăm nedesăvârșită, fiindcă suntem niște nesocotiți; iartă-ne însă și nu lua în seamă jalnica noastră judecată! De un singur lucru-i păcat: că nu te-ai gândit să ne pui o a doua inimă în locul bietului creier, care ne stingherește atât! — Marco, îmi spuse prietena (într-o zi, când sta pe patul meu, una din acele zile de august, bogate în soare, în muște și praf), Marco! Ești gelos? Vorbindu-mi, fața ei deveni la fel de palidă ca în clipa când se despărțise de cățelușul pe care îl scăpasem de la moarte. — Gelos? De ce mă întrebi? Și de ce această spaimă? — Pentru că te iubesc pe tine, pe tine și încă pe cineva!… Auzindu-i mărturisirea, mintea mi se tulbură, patul se învârti cu mine și era cât pe-aici să-l strivesc pe Leu. — Da! adăugă. Vă iubesc pe amândoi ca pe unul singur, așa cum îl iubesc pe Leu. Iată tot ce iubesc. Să nu te superi. Asta e. Și mă sărută cu putere; dar mai bine mi-ar fi dat o lovitură de ciocan în frunte. Îndată simții că nu trebuie să mă tângui, că aveam de-a face cu o făptură bine clădită și cu un potrivnic puternic; și că numai arătându-mă puternic, la rândul meu, mai puternic decât ei doi, voi izbuti să lupt și să-mi păstrez locul.