Săteni trec în această zi de Luni. Bărbații au portul oltenesc obișnuit: în mantie de abà albă cu Sireturi negre, cu înalta cușmă turtită sus; au cizme mari pănă peste genunchi. Femeile se înfățișează elegant și ciudat, de o sprintenie orientală în papuci, cu fustele lor scurte, o catrință ce aleargă în jurul trupului întreg, în pieptare strâmte și pe cap adese ori cu fesuri roșii de carton pătrate, peste care e aruncată o străvezie maramă cu flori, după gustul fiecăreia, țesute într’însa. E o urmă a portului cadânelor din cetățile dunărene stăpânite de-a dreptul și locuite chiar de Turci. Dar ea nu se vede în toate satele: mi se spune că femeia care ar veni cu fesul în cap la bâlciul din Știrbei ar fi arătată cu degetul și luată în râs. Despărțirea între satele unde se poartă fesul și cele care nu-l cunosc, nu s’ar putea face printr’o linie, — aceasla în urma deselor amestecări și strămutări. Piatra e un mare sat, cu câteva clădiri de târg. Pe o baratcă e o inscripție care amintește că, acum câtva timp, învățătorii alcătuiseră o brutărie cooperativă, care a perii răpede, după dorința unuia din Grecii de acolo și cu binevoitorul concurs al Primăriei, „liberale” ori „conservatoare”.