Căci popoarele sînt împărțite în mod firesc după producțiile solului, după însușirile rasei, după tradițiile lor și, exportînd ce produci în abundență și importînd ce nu poți avea în mod firesc, se face o dreaptă împărțire economică. În secolul al XVIII-lea se credea însă că specializarea nu e necesară și că fiecare popor trebuie să producă orice. Pe de altă parte, cum statul austriac a fost întotdeauna un stat fiscal, care, neputînd smulge pe vecini, se mulțămia să-i mulgă măcar, avem o serie întreagă de proiecte pentru întinderea comerțului Austriei în Răsărit. Încă din întîia jumătate a secolului al XVIII-lea dreptul de a neguța în apele Dunării și ale Mării Negre îi era asigurat prin tratat, iar prin consecințele tratatului de la Chiuciuc-Cainargi, care, cum am văzut, dădea rușilor dreptul de a avea agenți comerciali orișiunde, Austria a cerut și dobîndit același lucru. În sfîrșit, încă din vremea cînd Oltenia era austriacă, se făcuse Via Carolina de la Cîineni, ca o înnoire a vechii căi romane, așa încît supt toate raporturile supușii austrieci erau în măsură să înceapă un comerț în regiunile acestea. Iar pentru Moldova am putea adăugi și așezarea imperialilor în Bucovina, care transforma Moldova de Sus înstrăinată într-un fel de depozit intermediar de mărfuri apusene, care prin evreii galițieni se strecurau în părțile noastre[1].