Căzând din înălțimi reci, fulgi mari și frumoși de ninsoare se agățau de ramuri, de ferestre, de gene; albiau drumurile și strașinile caselor. În odaie, la gura sobei, mama depăna firele tăcerii ei obișnuite, urmăria cu gândul pusderia de nevoi cari o neliniștise toată vieața și în ochii ei lucia blânda resemnare a celor învinși. După un colț al sobei pisica noastră își prelungia, monoton și ritmic, cântecul, ei de odihnă. Iar eu — copil de șapte ani — priviam prin geamurile, ușor aburite, căderea întâiei ninsori. Peste vârfurile înalte ale salcâmilor desfrunziți, din împrejurimea casei noastre, cerul îmi apărea ca o depărtare misterioasă și necunoscută. Pe crucea clopotniței de peste drum, corbi cerniți și gravi se așezau puțin, apoi sburau aiurea. Din câteva coșuri ieșiau fumuri. Rămăsesem cu ochii pironiți pe fulgii de zăpadă. Și in nevinovatul meu suflet simțiam ca o uitare de sine, neîncercată până atunci. Oh, primele impresii!... primele emoțiuni!... primul farmec!.. Ce cuvinte pot să lămurească uimirea, surprinderea de cele văzute la începutul vieții? Cu ce condeiu s’ar tălmăci privirile naive și neînțelegătoare ale copilului, pe cari monotonia și bătrânețea naturii nu le-au obosit încă? Albii fluturi, căzând armonios de molatic, mă înfiorau ca niște basme, cu cari ne alintau mumele odinioară.