Și înmormântarea, cimitirul, groapa. Ș-apoi… apoi nu mai știa nimic. Neputându-și înăbuși suspinile, izbucni: — Ah! fetița, fetița mamei, unde te-ai dus? Adevărul îi năvălea cu cruzime în suflet. Începu să-și smulgă părul, și, ieșită din minți, sări din pat și se repezi dincolo, căutând în toate părțile cu priviri rătăcite. Bărbatul, care-i auzise țipetele, alergă, o luă în brațe și o aduse înapoi, de-o așeză pe un scaun. — Liniștește-te, Mărio. Fii și tu mai tare. Ce ne-am face dacă am cădea zdrobiți! Dar femeia fu cuprinsă de o furie grozavă, își încleșta mânile de umerii bărbatului ei, suflându-i, în obraz, cuvintele aprinse: — Fetița, dă-mi fetița! Și-l strângea să-l sfâșie: — Fetita… dă-mi-o! De ce n-ai căutat-o mai bine! De ce n-ai adus mai mulți doctori? Durerea o făcea să-i aducă învinuiri nedrepte: — Tu… voi mi-ati omorât-o!… Voi, voi cu totii!… Și, desfăcându-și brațele, se prăbuși la pământ, cu fruntea de podelele goale, cu părul despletit. Acuma plângea înăbușită, cu sughițuri adânci, care-i frângeau trupul și-i vâra copcile rochiei, cu care rămăsese îmbrăcată de cu seară, în carne. Bărbatul de-abia o ridică, să o așeze pe pat. Încetul cu încetul, în locul furiei și a deznădejdei, femeia căzu în amorțire: suspinele i se prefăcură într-un scâncet domolit și prelung: — Fetita, Puica mamei!