Ni se umflaseră buricele deștelor. . — Măi, ce faceți, măi? strigă Bănică. — Nu se poate, nea Bănică, răspunse Costache. — Apoi ce e de făcut? — Eu stiu?… Cei doi începură iar să plîngă. — Tăceți dracului! strigă Bănică. Stați voi aici. Cei doi începură să țipe. — Nu ne lăsa, nea Bănică, ia-ne și pe noi… — Păi vă dați voi drumu-n gropi, mă? — Da, nea Bănică, da… Să nu vă mirați. Cînd suntem mici, făcem minuni de eroism din cauza fricii. Tăcere. Noi doi ascultam din fundul gropilor. Eram ca într-o ocnă, nu vedeam nimic. Bănică, din cînd în cînd: „Așa… stai… tu aici… Dumitru dupe Ion”… — Ce faci, nea Bănică? strigă Costache. — La șir, mă… și eu în cap… venim și noi… țineți-vă bine… haiti… Jiiiiiit… și buf, unul peste altul, rostogol la picioarele noastre. În depărtare s-auzea încetinel, ca prin vis: „Bună diminea… la… o… ș… a… juuuuu”… Gropile erau adînci, adînci de tot. Noi abia zăream la doi pași. Ei, ce e de făcut? Bănică luă pe Costache. Să dibuie ei, încet-încet, pînă or da de urma căruțelor, că numai p-acolo puteam să scăpăm. Nu mai mi-era frică. Toată grija de cizme, să nu le fi zgîriat.