Peste cinci ani trufașul Mohamed al II-lea intră călare în biserica Sfintei Sofia din Constantinopol și, ștergându-și de perdeaua altarului hangerul ud de sângele celor din urmă apărători ai Împărăției Bizantene, așează semiluna-n locul crucii batjocorite. Podoabele palatelor, cărțile scumpe, tablouri, statui, munca și strălucirea atâtor rânduri de vieți, tot ce s-a agonisit cu atâta grijă din strădania atâtor sute de ani, toată lamura aceea de bogății și minuni cum n-au mai fost și n-au să se mai vadă, toate se fac pulbere și scrum în câteva ceasuri de sălbătăcie. Surparea lumii acesteia umple de uimire și de groază sufletele creștinilor. Încep mulți să creadă că Dumnezeu și-a întors fața de la ei. De pretutindeni pare că se-ntunecă, ș-un vânt de nebunie suflă peste viața popoarelor. Pe fundul acesta de noapte și de vijelie se arată figura posomorâtă a lui Vlad al IV-lea, Țepeș, pe care tot mâna cea puternică al lui Ioan Corvin îl ajută să se facă domn. Și iarăși, după rânduiala vremii, cel care vine taie capul celui care trebuie să plece. De-acum boierii Dăneștilor iau drumul pribegiei, la masa părăsită de ei s-așează hemesiți oamenii Drăculeștilor. Se doarme însă cam rău în curțile Târgoviștei. S-aud șoapte prin ungherele întunecoase, gemete vin din adâncurile tainițelor, umbre nedeslușite lunecă pe lângă ziduri și-n toată noaptea cântă cucuvaia sub streașina iatacului domnesc.