Bătu de câteva ori din picioarele-i scurte, asemenea unui bou pus pe rele şi în sfârşit prinse la glas: – Eu?! Om de nimic?! Ai îndrăznit să-mi arunci în faţă asemenea vorbe?! – Ha, ha, ha! râse cu poftă flăcăul. Priveşte-l, moşule! Îl atingi cu un deget, îl dobori exact ca pe un nimic, iar el se revoltă… – Tu? Pe mine? Ca pe un nimic? – Da! Ca pe un nimic! Hai, cară-te de aici! Lasă-l pe moş în pace! – O să-ţi pară rău… O-o! Cât de rău o să-ţi pară! dădu un pic înapoi scundul. Nu ştii ce faci. Nu ştii cu cine te-ai legat… – Şi cu cine, mă rog, m-am legat? – Cu legea! urlă omul cu picioarele scurte. Eu sunt legea! Legea sunt eu! Deodată scundul se repezi spre flăcău, îi smulse buchetul, îl aruncă cât colo, alergă spre căpiţa de "vise", o călcă în picioare, strivi cu talpa bocancilor fiecare floricică în parte, apoi se făcu nevăzut. Totul se petrecu atât de fulgerător încât băiatul nu reuşi să se dezmeticească. În jur se răspândi un miros fin. Florile strivite îşi trăiau ultimele clipe, împrăştiind prin aer tot ce aveau mai scump – parfumul. Bătrânul şi flăcăul rămaseră înmărmuriţi.