— Care Costică? — Arion... Costică, internele. — Ălălalt... — Ollănescu... Nicu, domenele, și Ionaș, lucrările publice. — La război, cine? — Jac. Jac și Ionaș rămân... Câte ceasuri sunt?.. — Cinci și zece. — Sapristi! zice amicul meu, sărind din loc. E târziu, te las. Am promis lui Nicu să merg cu el la Sinaia. Acceleratul pleacă la 5 și 40. Mai am numai o jumătate de ceas, și trebue să trec și pe la Barbu, să-i spui să nu uite de ce-a vorbit cu Nababul. Am două halbe și un corn... plătește tu... Mă grăbesc... La revedere!... A doua zi, duminecă, la șase dimineața, mă sui într-un vagon de clasa a treia, în trenul de plăcere pentru Sinaia. Pe cine găsesc în vagon? pe amicul X... vorbind politică cu mai mulți negustori, care îi sorb cu mult nesaț vorbele prețioase. Cum mă vede: — M-am încurcat aseară la vorbă cu Barbu și am scăpat trenul. Apoi, urmând vorba începută, către negustori: — Eu i-am spus: ghenerale, nu te grăbi...