Cocoana, și ea mi-era urâtă, dar mi-a făcut pe pofta inimii, m-a răzbunat de un an întreg de chinuri în cea din urmă zi de examen. Eu și cu un prieten eram de rând. De dimineață ne-am dus acasă la Domnul Vucea. Era în halat. Îndată ce ne văzu: – Bine, tătarilor, foarte bine, eminență mare, c-avem de lucru astăzi! Într-un șopron, ne arată un maldăr de hamuri, verzi de mușiță și cu alămurile ruginite. – Iacă, tătarilor, până diseară e destulă vreme să curățați, să spălați și să ungeți hamurile. – Dar pe noi nu ne-ai ascultat la examen, Domnule, și azi să sfârșește examenul... – Bine, tătarilor... nu face nimic... Știu eu că sunteți băieți buni... Domnul Vucea avea o cabrioletă și două perechi de hamuri. Când venea vacanța cumpăra un cal, când începea școala îl vindea. Amândoi, și abia duceam hamurile. Noroc că, dacă eu eram de 9 ani, prietenul meu împlinea 14. Curtea era mare și cu iarbă deasă, presărată cu pajuri galbene de păpădie. Sub un nuc bătrân, o fântână. Lângă ghizdurile ei, începurăm a freca cu moloz. Domnul Vucea ieșise în pridvor, gata să plece la școală. Dodată, se auzi glasul înțepat al cocoanei: – Ascultă, unde pleci?