* * * Un freamăt întins leagănă vârfurile brazilor, se mărește tot mai mult, devine o simfonie uriașă, în care fiecare frunză dă nota ei. Cunosc toate șoaptele, toate armoniile pădurilor: de la sfârșitul ce-l produce o creangă uscată, căzând printre foi, până la imnul dulce sau mânios, când toate frunzele, toate ramurile se împreună într’un singur glas. Niciodată însă, într’o pădure, n’am simțit uimitoarea impresie a infinitului. Și deja încep să visez alte orizonturi, alte depărtări... Mi-am purtat gândurile și visurile prin munți, prin păduri, pe lacuri; sufletul mi-a rămas veșnic nostalgic. N’ar fi fost mai bine să-l fi obișnuit totdeauna cu orizontul strâmt și monoton al aceluiași loc ? Ce-a cules din toate contemplările lui, din nenumăratele și feluritele senzații cari l-au înfiorat? Nimic decât tristețea de a fi văzut și a fi simțit prea mult. ’ Am cunoscut oameni, cari în toată viața lor n’au privit decât același petec de cer din fața ferestrei cari n’au trecut dincolo de orășelul, de satul, sau de curtea casei lor. Pentru acești oameni, restul lumii nu există. Și erau liniștiți; înșirau zilele, cu plăcerea și nepăsarea cu care un copil înșiră pe un lung fir de ață, boabe de mărgele. O voce îmi întrerupe gândurile.