Măria tresări, întinse gâtul. Începu să-i tremure buzele și atinse brațul bărbatului: — Parcă-i fetita noastră. Parcă-i Puica! Dumitru se încruntă: — Da sfârșește odată… De asta te-am adus? Însă pe Măria o apucă un plâns înăbușitor. Zadarnic bărbatul ei o strângea de mână: — Ai înnebunit! Mă faci de râs… N-auzi, ne facem de râs… Plânsul o zguduia întreagă, apoi izbucni cu sughițuri, și cu suspine adânci. Toată lumea întoarse capul mirată, voind să afle ce-i. Dumitru de-abia o scoase de acolo, mai mult pe sus, ajutat de oameni străini. Luară o trăsură. Pe bărbat parcă-l înnebunise furia. Se blestema c-o luase cu el. Îi venea s-o arunce din trăsură, să scape de ființa care de la o vreme îi cobea viața. Acasă se stăpâni cu mare greutate să n-o bată, în schimb își revărsă toată furia prin vorbe și de astă dată înțelese, lămurit, că iubirea dintre ei doi se sfârșise; parcă nici milă nu mai simțea, și-n loc îi încolți în suflet un sâmbure de ură. Din seara aceea drumul vieței lor se despărți cu desăvârșire, ca un râu care se desface în două ramuri ce n-au să se mai întâlnească niciodată. Iarna se trăgănă ușoară, cu zâlele posomorite.