Preotul încheiase slujba-nvierii, se albea de ziuă, și lumea cobora-n sat întorcându-se de la biserica de pe coaste, fiecare cu lumânarea aprinsă-n mână. Se nimerise ca anul acesta Paștile să cadă târziu, tocmai spre ziua de Sf. Gheorghe, și-n crângul acum înverzit cântau privighetorile, lunca era presărată cu flori, oile ieșiseră dimpreună cu mielușeii lor la pășune și răcoarea primăvăratică te adimenea să ieși și să te duci departe prin livezi și peste câmpii. Curând a-nceput însă să cadă ici o picătură, colo alta, tot mai mari și tot mai dese, în cele din urmă a dat bunul Dumnezeu o ploicică mănoasă, care s-a întețit de-ți venea să te temi c-o să le strice oamenilor toată veselia de Paști. Abia pe la amiazăzi s-a pornit un vânt, care a mai risipit norii, și copiii mai mici și mai mari, flăcăii și fetele, până chiar și babele și moșnegii au început să iasă, ca să ciocnească ouăle roșii, să-și petreacă-n fel de fel de chipuri și să mai stea de vorbă, după obiceiul păstrat din bătrâni. Din sus de sat, la loc mai ridicat, de unde se deschide vedere largă, se-nalță-n mijlocul unei grădini frumoase conacul boieresc, mai mult palat decât castel, case cu multe încăperi, încât te întrebai ce va fi făcând boierul cu atâta lărgime.