Într-un fel pe lumea asta şi ‘ntr-un fel pe lumea cealaltă. În pădurea ceea şedea Ileana Cosânzeana. El a bătut la poartă, căci înnoptase tare. Ea l-a primit în casă şi l-au întrebat: – Ce vrei, băiete? – Iaca, mama s-a ‘mbolnăvit şi mi-a zis să-i aduc miere de urs. – Na-ţi un cal de la mine, zise Ileana Cosânzeana şi te du încetişor pe dânsul. Când îi ajunge drept la amiază, când frate-meu dă fierbinţeală mai mare, atunci urşii or să doarmă. El a ascultat-o ş-o luat miere ş-o venit la mă-sa. – Iaca, mamă, ţi-am adus. Ea mănâncă: – M-am făcut sănătoasă. Brânză de cerboaică. I s-a arătat în vis Maica Precista. Se duse iar la Ileana Cosânzeana. – I, flăcăule, la cerbi n-ai să te poţi duce până nu-i sta la mine măcar v-o cinci, şase săptămâni, pân-ce oi găta marea de făcut ca să nu poată trece cerboaica să te prindă. Ileana Cosânzeana era năzdrăvană. Ea ştia ce gânduri are el. S-a muncit ea, nu era ploi, n-a putut-o face în şase săptămâni. Zmeul gândea că el s-a prăpădit. A făcut curţi mai mândre încă şi trăia cu mă-sa. Ileana Cosânzeana dacă n-au putut găta marea i-au zis aşa: – Na-ţi brânză de asta – care am eu şi-i du, că ea nu-i bolnavă.