Duțu era foarte supărat, iar bătrâna se uita mirată la fiul său. Nu! Prea o luase repede! Așa zicea și Ciungu în gândul lui. Erau strâmtorați cu toții, de nu mai știau cum să iasă din încurcătura aceasta. - Doamne! grăi Uța, cuprinsă de neastâmpăr. Ce să mai umblăm cu mofturi? Parcă nu știm cu toții care dintre noi ce gândește! Ea-și acoperi apoi fața cu amândouă mânile și începu să plângă. Așa sunt femeile: acum râd ca niște nebune și, cât bați din palme, încep, te miri de ce, să plângă. Bătrânele amândouă, deși foarte voioase, începură să plângă și ele. - Ei, lăsați acum plânsul, că nu se prăpădește lumea, grăi Ciungu supărat; îi mai dau o sută de galbeni pe deasupra; să fie trei! - Ia lasă galbenii, întâmpină Duțu dezghețat. Parcă n-am fi putut noi face lucrul acesta și acum doi ani! - Ba să nu-i lase - grăi Uța - că ne trebuie și nouă. De ce adică să fim noi săraci și ei să se uite peste drum parcă n-am fi fost oameni ca dânșii? Ce mai puteai să zici? Dacă e vorba, Voicu era acela care dăduse lucrurile fără înconjur pe față și după el se luase Uța, iar celorlalți nu le mai rămânea decât să-și deschidă și ei inimile.