Se dezbrăcă și se trânti în pat. Dar degeaba se chinui să adoarmă; ținea ochii închiși; simțea că femeia veghează. De-abia ațipi. A doua zi la prânz, porunci slujnicii să văruiască păretele. Dar când veni slujnica, în trupul slab al Măriei se trezi o putere supraomenească, se repezi răcnind și îmbrânci sluga de lângă zid. Bărbatul o privi mirat și plecă bombănind. Noaptea, când se întoarse acasă, găsi pe nevastă tot așa, păzind cu privirea urma degetelor de pe zid. Lui Dumitru i se păru că odaia e o ruină, peste care nevastă-sa veghea ca o cucuvea. Lucrul acesta nu-l mai putea suferi. Îi era parcă frică să se uite spre părete. Se culcă, dar somnul nu-i putea atinge genele. Atunci se ridică, și răcni, scos din minți: — Culcă-te, culcă-te, zăludo!… Culcă-te… Nu mai cobi! Nevasta nu răspunse nimic; se lăsă liniștită cu capul în pernă. Măria adormi îndată. Și repede căzu prada visurilor. În locul în care mânuța sta tipărită, părea că se întregește un dulăpior de argint. Un copilaș cu aripi, așa cum auzise ea că-s îngerii, îi aduse o cheie și-i zise: „Deschide, mamă!” Și ea vârî cheia în broască și deschise. Și atunci dintre ușile dulăpiorului de argint, căptușit cu aur, răsări Puica zâmbind; parcă deși era tot așa de mică, îi vorbea ca un om mare: „Mamă dragă, de ce-ai îmbătrânit, gândindu-te la mine; că uite eu ce fericită sunt”.