— Mai, mai nițeluș… Ceva mai departe se dăsfac viile de un drumeag, unde dealurile, de patru părți, se coboară pe nesimțite ca într-o covățică, aproape întotdeauna plină cu apă de strînsură. Aci mocirla, pusă d-a curmezișul, de la un șanț și pînă la celălalt. Șanțurile — adînci, întunecoase și pline de iarba-broaștii, înflorită cu moțuri roșioare. — Pe unde, de? întreabă Boaca, și se scărpină la ceafă. Onea se gîndi, se răsuci… Greu!… Dar să nu vază ei ce e mai frumos pe lume? — Boaco, haidi în cîrcă la mine… — Păi, poți? — Eu?… Tu nu poți, că ești fată… — Adevărat, tu ești băiat, parte bărbătească… Onea să plecă puțin. Boaca, pe la spate, îl prinse de gît și ridică piciorușele în sus. El aduse amîndouă mîinile, o strînse de pulpe și porni înroșindu-se. — Nu asa, pălinte, nu asa, că mă doale! glumi Boaca, și începu să rîză. — Sîîît! nu te mișca! Onea intră pînă dincolo de glezne în mocirlă. Bărbat, bărbat, dar greu cu sarcina pietroasă-n spinare. Abia scotea piciorul, ș-o apă murdară și groasă umplea la loc urma, curgînd ca o coptură. Boaca, cu ochii închiși: — Di, cîrlane, diii! — Cîrlanul e nepotcovit, nu mai da din picioare… — Da’ mai e?