„Zumo! i-au zis Mirvan, moarte noastră nu va fi gré: vezi acest fum gros ci să înalță în sus, acesta ne va înădușâ întru o clipală de ochi.” „Ah! au răspuns Zuma, cu glas de abia înțălegători, fiiștecari pas duce pe Zuma mai aproapi de moarte și înmulțăști groaza ei!” Acum indienii întristați și mâhniți să înșârasă împregiurul focului spre sămnul măhniciunii, țâné fiiștecare în mână câte o ramură de chiparis: gvardia ișpanioleascâ îi încungiurasă... Când, fărâ de veste și neavând nimine nici o nădejdi, un călăreț vine cu graba ce mai mari, strigând: „Stați! Stați! Gubernata vă poroncești, cari vine după mine!” Îndatâ stau toți pe loc. Zuma plânge cu mâinile ridicate cătrâ ceri, însâ sufletul ei cel slăbit de frică încâ nu puté ave nădejdi de mântuire; iatâ că s-au văzut și gubernata. Agiungând ea pe nenorociții soți, s-au oprit lângă ei: gvardie îndată mergi și încungiură trăsura ei. Indienii apropiindu-să, s-au pus în prejma ei într-o giumătate de țarcul. După aceasta, grafina, rădicându-și voalu, îs discoperi fața ce galbănâ, bolnavă însă lină, blândă și mila arătată. Ea au zis cătră norod: „Eu nu am puteri a faci milă cu cei nenorociți, dar sunt încredințată că mi-i va dărui gubernatorul, însâ părâ atunce îi ieu supt apărare și ocrotirea me: să li să iei obezile din mâni și picioari și să-s stângă focul acest strașnic, cari nu s-ar fi aprins niciodată de aș fi știut cevaș de dânsul mai înainte!” Întru auzul cuvintelor acestora, toți indienii aruncă ramurile lor de chiparis și strigă cu un glas răsunători: „Să trăiască gubernata!“ Ximeo, ieșind afară din mulțime, striga: „Drept ești, ea va trăi!” Zuma cade în genunchi, zicând: „Preputernice dumnezăule!