Cînd se vindeau moșiile, se însemnau bărbații îndatoriți la muncă, niciodată însă femeile: sistemul acesta de a robi femeia la munca ogorului, care a adus și degenerarea populației, e o eroare economică și un act de barbarie socială pe care epocele mai vechi nu le-au cunoscut. Toată arta noastră populară, așa de strălucită, n-ar fi existat dacă femeia ar fi muncit de-a valma cu bărbatul la cîmp. Iată deci explicația „desfătării în lene” de care vorbește Botero, care-și închipuie că țerile noastre erau cam ca Lombardia sau alt ținut fericit al Italiei sale, în care șerbia nu era cunoscută și țeranii liberi aveau ogorul lor, iar orașe înfloritoare stăteau lîngă sate, așa încît omul avea și plăcere și avantagiu în a munci, strîngînd capital și putîndu-și procura plăceri ale vieții pe care ai noștri nici nu le bănuiau. Botero, care a cunoscut țara mai bine în părțile basarabene, spune că lipseau codrii și focul se făcea din stuppi, „étoupes», de fapt: tîzîc, ca în Dobrogea și ca în unele părți din Basarabia pînă azi, supt influența și a tatarilor, cari obișnuiesc încă acest fel de a se încălzi. Dimpotrivă, în Moldova dintre Prut și Carpați ca și în Muntenia, erau nenumărate pădurile și codrii, așezările sătești găsindu-se de-a lungul rîurilor, în lunci, sau în poieni, de unde numărul mare de localități al căror nume e întovărășit de cuvîntul „poiană”: Poiana Țapului etc.