Trebuie să găsim drumul spre casă… Mare le fu mirarea când se văzură chiar la capătul stradelei cu luminiţa albastră. De parcă nici nu se urniră din loc. Nici pomină de case albe, de straturi de flori, de stradă largă, de maşinuţe pântecoase. Peste tot – întuneric, beznă. De la lumina albastră văzură cafeneaua. Îşi dădură seama că doar cu o străduţă mai în vale e mica lor căsuţă. Bătrâna îl îmbrăţişă pe Ştefăniţă: – Hai, puiule, vorbi ea. Am întârziat… Ne aşteaptă mama. Să mergem acasă! – Nu vreau acasă! strigă brusc băiatul. Pleacă! Eu rămân în Noaptea Minunilor! – Cum să rămâi singur?! Nu vezi ce întuneric e? Eşti încă mic. – Nu-mi pasă! Şi nu sunt singur. Sunt cu femeia în Alb! Bunico, se linişti Ştefăniţă. Spune-i mamei că mă voi întoarce. Însă doar după ce voi alunga întunericul din oraş. Şi copilul porni să alerge prin noapte. – Aşteaptă! îl ajunse din urmă bătrâna. Aşteaptă! Nu te las singur… merg cu tine. Merseră de-a lungul străzii fără să ştie încotro. Tăceau… – Ştefăniţă, rupse tăcerea, bătrâna. Ştii care va fi cea mai mare minune a acestei zile? – Care? – Va fi o mare minune dacă eu şi cu tine vom nimeri acasă.