— Nu voiu să te mai văd zâmbind și privind la alte femei. Zâmbește-mi și privește-mă numai pe mine. — Ești geloasă ? Și am râs — fără să voesc — un râs stupid, rău. Ea a suspinat. — Fericirea mea moare !... Dar am să mor eu înaintea fericirii mele. Din zi în zi slăbia. I se vedeau vinele mâinilor, și în jurul ochilor, un pepel nevăzut, penelul fin al insomniei, al vegherii, desenase două cearcăne albastre. Glasul i se făcuse mai slab. La cea mai ușoară emoțiune izbucnia în lacrimi. Căutam să înțeleg sufletul acestei ființe ciudate și să-l mângâiu, să-l liniștesc. Ea toată părea un suflet, parcă n’avea nici carne, nici oase, nici sânge. Totdeauna îmi arăta aceeaș temere că nu voiu mai iubi-o, și aceeaș groază de a mai reîncepe vieața ei de mai ’nainte, când fusese singură și neiubită. Dela o vreme mă obișnuisem atât de mult cu stările acestea, că nu le mai luam tocmai în serios. Le numiam «copilării», «afectări» și râdeam de ele. Ba, într’o zi, nu știu de ce, simții o plăcere, un îndemn crud să-i fac rău. Ea observând că port la butonieră o garoafă, mă întrebă : — Cine ți-a dat floarea aceasta ?