Era mereu posomorât și ursuz, parcă s-ar fi întors de la un aperitiv. El a rămas tot bunul chivernisitor, care nu se-ncurcă niciodată; își făcuse socoteala veniturilor pe care le are, le împărțise aceste pe trimestre și pe luni, hotărâse cu multă chibzuință cât era să cheltuiască pentru hrană, cât pentru cheltuiala casei și pentru plata Ioanei, cât pentru îmbrăcăminte și cât pune în fiecare lună la o parte pentru sporirea averii ce-o să le rămâie după moartea lui copiilor și nepoților săi drept moștenire. Pentru plăcerile și comoditățile vieții nu cheltuia decât ceea ce mai rămânea, și când ajungea la fundul sacului, strângea băierile pungii și zicea: „Atât și mai mult nu! ” Zicea el așa, dar tocmai de aceea era ursuz, mereu supărat de simțământul că pentru noul său fel de a viețui are prea puțin, îi era nesuferită supărarea aceasta, și ca să scape de ea, nițel câte nițel iar le dădea băierilor drumul. „ - - își zicea dându-se pe bra - - și o să pun la loc luna viitoare ceea ce iau acum din partea socotită pentru sporul averii. ” Se împrumuta omul dintr-un buzunar ca să aibă ce scoate din cellalt, dar tocmai de aceea îi era încă mai mare și mai nesuferită supărarea luna viitoare când sosea termenul de plată și se încredința că iar e nevoit să se împrumute.