Rezultatul combinației din mai a fost deci acela care se putea aștepta: hărțuit din toate părțile, amenințat, terorizat, omul de bun simț și de mare rezervă care e d. Știrbei și-a dat samă că a guverna astfel ar fi o greșeală mai mare decît aceea de a fi primit în astfel de împrejurări și supt astfel de auspicii. De altminterea nescrupulosul său cumnat, Ion Brătianu, care uitase cîte îndatoriri îi făcuse trecerea la Curte a „prințului” era gata pentru a-i prezintă, ca în vechea Romă la ceasurile de supremă desperare, sabia în care să se arunce. Brătianu a redevenit deci, dar numai în aparență, chiar dacă-i rămăsese din colaboratorii dlui Știrbei energia fără astîmpăr a drului Lupu, și dacă oameni de la mine, avînd datorii pe care nu voiseră să le ușureze altfel Banca Națională sau așteptînd de la un stăpîn bogat simbria pe care de ani de zile ar fi dorit-o de la cel veșnic fără mijloacele bugetului, trecuseră cu oarecare zgomot la dînsul, făgăduind poate unei bune credinți, pe care pe departe n-o puteam crede așa de naivă, că eu însumi voi urma pe fugarii ce mi-o luaseră înainte. Deci, fără ca o astfel de schimbare să găsească fie și cea mai slabă aprobare a opiniei publice, un nou regim al liberalilor, storși de puteri prin guvernările pe care le smulseseră una după alta de la regele aservit lor cu totul, începea întrebuințînd, viciu care se va perpetua la dînșii, aceiași oameni dinainte de 1914, de la care nimeni nu putea să aștepte nimic.