Ei, cari votaseră „legile organice”, pentru care se crezuseră singurii chemați, nu mai aveau nici un punct de program. Rostul lor era însă îndoit, și negativ în ambele privinți: să împiedece venirea la putere a național-țerăniștilor, cari aduceau cu dînșii localism și spirit de clasă, ambele foarte primejdioase pentru noul Stat ce abia se închega și să menție măsura de mult timp regretată, prin formula destăinuită apoi de generalul Averescu, pe care o luase regele împotriva moștenitorului de tron, cu ajutorul, și spre cel mai mare folos, al lui Ion Brătianu. Și într-o privință și în alta, atitudinea lor a fost și mai hotărîtă după ce Ferdinand I, în iulie, a închis ochii. O prigonire fără rezerve și fără ascunsuri s-a îndreptat deci în alegeri contra tuturor acelor cari erau bănuiți că au simpatii pentru prinț și contra rivalilor, atît de temuți cari, din partea lor, erau hotărîți, contînd și pe unele legături în regență, să întrebuințeze toate mijloacele pentru înlăturarea „hoților de urne”, a „uzurpatorilor” și a „tiranilor”. De atunci înainte, timp de mai multe luni de zile, o adevărată urgie s-a dezlănțuit contra adversarilor, Ion Brătianu crezînd că în sfîrșit a venit momentul cînd nimic nu-i va mai sta în cale și el va putea să guste stăpînirea deplină, fără nici un scop de atins, ci numai pentru voluptatea de a-și ști toată lumea supt picioare și de a putea să-i apese cît vrea el de greu […].