Hector s-a bătut cu un câine turbat! mă întâmpinară copiii când intrai pe poartă, cu vădită mândrie că paznicul casei noastre din capul satului a săvârșit o mare vitejie. — Nu se poate!… Când? — Ba, zău, s-a bătut… Pe la amiazi… Uite-l colo cum șade de pleoștit! Lângă cotețul de găini, clinele stătea nemișcat, cu ochii îndreptați spre mine, posomoriți. Îl chemai. Se ridică șovăind și se apropie. Șchiopăta puțin, Blana-i albă era scărmănată și murdărită de colb. Dădu din coadă de două ori și apoi se ghemui iar în mijlocul ogrăzii, și-și linse piciorul dinapoi, rănit. — Da… se poate… Bietul Hector! Îmi era drag ca un om. Îl adusesem acum trei ani, în brațe, cățeluș bondoc, drăgălaș, cu capul mare și ochii înțelegători; îl crescusem și-l îngrijisem până ce-a ajuns dulăul bătăios, voinic și temut de astăzi, în fața căruia tremurau toți câinii și copiii din sat. Hector însuși pricepea dragostea mea și-mi răspundea eu o credință supusă și veșnic bucuroasă cum numai la câini se găsește. De câte ori plecam de-acasă, trebuia să născocesc mereu noi vicleșuguri ca să nu mă însoțească, iar când soseam nu se astâmpăra până nu-și ștergea noroiul de pe labele dinainte pe hainele mele… Și iată că, acuma, l-am strigat și de-abia m-a luat în seamă!