Negurile în care-a stat învăluit atâta amar de vreme se risipesc, și porțile istoriei i se deschid. Neadormiți în straja țării, românii dovedesc aceeași statornică bărbăție și în apărarea credinței lor, a sfintei legi strămoșești. Papa de la Roma, Urban al V-lea, același papă care mereu îndemna pe Ludovic să-i cuprindă cu armele și să-i facă și pe ei catolici, aflând de vijelia cu care s-au luptat ș-au biruit pe turci în câmpiile Târnovului, și cugetând că va căpăta cu blândețea și iscusința cuvântului ceea ce nu putuse dobândi cu strășnicia oștilor maghiare, scrie domnului Munteniei în anul 1370: „Nobilului bărbat Vladislav, voievodul Valahiei, poftim acum darul prin care să dobândească mărirea cea viitoare. Din oameni vrednici de credință am înțeles că, deși mărturisești credința aceluiași păstor, adică a Domnului nostru Isus Hristos, totuși zăbovești afară din numitul staul, adică afară din sânul și ascultarea sfintei catolicești și apostolicești biserici a Romei, maicii și povățuitoarei tuturor credincioșilor, afară de care nu este mântuire, fiind învăluit în dezbinarea și prea multelor sminteli, care le-ai luat de la mai marii tăi, și doară crezând că ești în crugul mântuirii, pre turcii cei fărădelege și dușmanii credinței cei catolicești, pentru cinstea lui Dumnezeu și a numitului scaun, îi gonești și-i ții a fi vrăjmașii tăi.