A luat de la Hubăr o scrisorică pentru căpitanul Mareck din cetate, de la Liubicek alta pentru Steueramt, de la maica Aegidia a treia pentru părintele guardian și de la părintele Isai a patra pentru Consistoriu; a dat lemnele cu 8 florini și cincizeci creițari, pe când alții le vindeau cu nouă, și dac-ar mai fi avut o mie de stânjeni, i-ar fi vândut și pe aceia. Iară plutele? Ce păcat că cumpărase numai atâte! — Am, zicea Mara, să-l plătesc pe Hubăr, și grija mea e ce fac mai departe! De aceea era țanțoșă și voioasă. Sprâncenele i se încrețiră cu toate aceste când zări pe fata ei. Nu-i venea de-loc la socoteală ca lumea s-o vadă aici, apoi era ceva nu a bine în felul Peisidei de a păși și de a-și ține capul. — Ce cauți aici? Ce vrei? — Mamă, vreau să mă duc acasă. — Cum acasă? — Astăzi, cu tine. — Ai nebunit? Nu se poate. De ce? Ce s-a întâmplat? — Nu întreba, că aici nu pot să-ți spun. Trebuie: celelalte am să ți le spun acasă. Persida, chiar dacă n-ar fi fost cum era, în starea care se afla, tot n-ar fi putut să treacă prin târg fără ca oamenii să se uite după ea.