Lacrimile o năpădiră și-i venea să răcnească, dar ea nu putea să-l scape și nu voia să fie părtașă la soarta lui. „Ah! sărmana de mine! suspină ea încet. De ce nu m-a născut mama moartă! ” Era bărbatul ei omul care bătea la fereastră și era om să-l sorbi din ochi și să mergi cu el și la moarte; iară ea nu putea să-l primească în casă. Știa că pânditorii sunt prin apropiere și-l vor prinde dacă va mai sta câtva timp la fereastră; ea însă nu putea să-i dea nici un ajutor. Câinii din vecini începură să latre. Ana își opri iar răsuflarea și-și închise ochii, parcă ar fi voit să nu mai vadă, să nu mai audă, să nu mai știe nimic. Îi vedea cum vin, cum se apropie, cum îl zăresc, îl înconjoară și-l prin - viu dacă se dă, ori mort dacă nu vrea să se dea. Ea sări din pat, alergă să deschidă ușa, apoi, scoțând capul prin crăpătura ușii deschise, șopti stăruitor: - Laie, fugi, fugi, că te pândesc și vin să te prindă! Drept răspuns, el făcu câțiva pași mari până la ușă și trecu pragul. - Las’ să mă prindă - grăi el cu glasul înecat -, că tot e mai bine decât acum.