— Nu mai lucrezi, Codin?... spusei eu, tutuindu-l cu îndrăzneală. — Nu... mi-am trecut sacul... Se pieptăna, privindu-se într-o oglinjoară de buzunar. — La ora nouă, îți treci sacul? — Da, uneori. Te miră? Într-adevăr, aceasta mă miră. “Sacul" era munca cea mai bine plătită. Știam că pentru a-l „apuca" dis-de-dimineață, se dădeau lupte, și că, cei slabi, dacă nu „li se trecea sacul", rămâneau fără lucru. Dar cine oare își trecea sacul la nouă, după ce-l luase din zori? Căutam explicația în ochii vii ai lui Codin. Îmi răspunse șiret, periindu-și mustața: — Nu-mi place să muncesc decât pe răcoare. — Nu-i acesta adevărul, Codin! ... — Ei, mânzule, dacă vrei să știi adevărul, vino cu mine într-o zi, pe la patru dimineața, și o să vezi cum se împart sacii... Atunci vei cunoaște adevărata înfățișare a lumii. Ațâțat, strigai: — Mâine vreau să văd! Pe urmă, gândindu-mă bine, adăugai. Există o piedică: cum voi putea ieși, fără să fiu văzut de mama? Trebuie doar să trec prin odaia ei. Codin întrebă: — Te culci în camera de la stradă, nu? Ei bine, te voi scoate pe fereastră... — Dar ferestrele au drugi!... — Ah, drugii! spuse el disprețuitor. Numai mamă-ta să nu aibă obiceiul să se uite în odaia ta, înainte de a pleca la lucru.