Sosită la casa lui Bocioacă, ea nu intră, ci așteptă până ce zări pe unul dintre ucenici, prin care-l chemă pe Trică la dânsa. — Unde e Persida? întrebă ea răstită. Trică știa că i se va pune întrebarea aceasta și-și chibzuise de mai nainte răspunsul. — S-a dus, îi răspunse el. — Unde s-a dus? — Asta nu pot să ți-o spun, grăi Trică rece și hotărât; să mă tai în bucăți, și tot nu pot să ți-o spun. Mara se uită lung la el și începu să râdă. Tot n-avea nimeni copii ca dânsa: dacă și-au pus ei odată ceva în cap, nu-i mai scoate nimeni din ale lor. — Carevasăzică, nu v-ați temut voi de mânia lui Dumnezeu, grăi dânsa amărâtă; mi-ați făcut rușinea aceasta! m-ați înșelat pe mine! mi-ați stricat toată viața! Nemaiștiind ce să zică și ce să facă și temându-se ca nu cumva să-și piardă în amărăciunea ei sărita și să-i blesteme, ea se întoarse și plecă spre pod. — Mamă! grăi Trică plecând după dânsa, mamă, stai, linișteștete, ca să vorbim ca oamenii cuminte! Uite! n-ai decât să vrei pentru ca să mergem după dânșii. Am găsit popă, care-i cunună, dacă-ți dai și d-ta învoirea.