Decât n-am încotro; trebuie să mă duc, zise ea oftând. În sfârşit merge ea, nu merge, şi de la o vreme ajunge la poarta raiului. Dar, când colo, dă iar cu ochii de Ivan. – Tot aici eşti, Ivane? tot?, Ba bine că nu! zise Ivan, făcând stânga-mprejur şi punându-se drept în calea Morţii. Dar unde gândeai să fiu, când asta mi-e slujba? – Gândeam că te-i fi dus prin lume, după berbantlâcuri de-ale tale. – Da că doar de lume am fugit; o ştiu eu cât e de dulce şi de amară, bat-o pustia s-o bată! I-s roase lui Ivan urechile de dânsa. Dar ce-ai slăbit aşa, Vidmă? – De bunătăţile tale, Ivane. Acum cred că nu ţi-i mai face blestem cu mine, mi-i da drumul să intru la Dumnezeu, că tare mare treabă mai am. – Da, cum nu?! ia mai pune-ţi pofta la o parte, că doar nu piere lumea… nu cumva ai pofti oare să te pui la taifasuri cu Dumnezeu? – Dar ştii că te prea întreci cu şaga, Ivane… – Aşa ţi-e treaba? Încă mă iei la trei parale? Paşol na turbinca, Vidma! Moartea, atunci, se vâră în turbincă şi Ivan o pune la pastramă, zicând: – Şopârcai cu cine şopârcai, dar cu Ivan nu şopârcai.