În ce privește izvorul de bogăție al vitelor, se spune că ele sînt în număr foarte mare, de se scot foarte multe și pentru țerile vecine, cum s-a văzut și din expunerea lui Graziani. Pentru întîia oară însă la Bongars și la Botero se pomenește despre saline, cu drobul ca „marmura sură”, despre minele de la noi, care n-au fost căutate cum trebuie din cauza lăcomiei turcilor; ba chiar, mult mai tîrziu o propunere de a se exploata minele noastre venind de la ruși prin faimosul Trandafilov, pe la 1840, din aceeași temere s-a refuzat, ca fiind oferta unor străini primejdioși. Totuși călătorul adauge că se găsește aur în rîuri, deși minele de aur și de argint nu se caută din acea pricină a turcilor. Pentru culegerea aurului din rîu se întrebuințau anumite categorii de țigani: aurari, zlătari, superiori lingurarilor, cari lucrau lemnul, și altor categorii țigănești: în legătură cu mănăstirea mai ales, se spăla astfel aurul din rîuri, din Olt, aur care venea din Ardeal, din minele exploatate continuu. Se vorbește și de „ceara” minerală de lîngă Tîrgșor, un fel de „păcură”, servind la facerea luminărilor. Să nu uităm pomenirea marii bogății de miere și de ceară. Vistieria lua o dijmă de la toate produsele: de la oi, goștina, de la porci tot așa; de la vitele albe mai tîrziu s-a luat văcăritul, pe vremea lui Brâncoveanu, care îndrăzni, la munteni, să se atingă de această bogăție a boierilor.