Viteazul domn al Olteniei se repede la hotar, ca un vultur ce-și apără cuibul, fără a socoti strășnicia puterii ce vin asupra-i. În această crâncenă luptă, de care pomenesc izvoadele străine de pe vremuri, arcașii Olteni sunt biruiți. Paznicul țării, cu puțina oaste ce i-a mai rămas, e nevoit să se retragă în desimea codrului. Dar potopul e abătut din cale. Sălbatica mulțime, însetată de pradă, se năpustește înainte pe alte văi, lăsând în urmă-i pământul acoperit de leșuri, cerul dogorit de vâlvătăile flăcărilor. — Acestea se petrec în anul 1241. Peste trei ani tătarii, lăsară Ungaria jefuită și orașele ei dărăpănate și pustii, se retrag încărcați de prăzi. Parte se împânzesc în câmpiile Dunării spre Mare (Dobrogea de azi), parte dincolo de Nistru, în șesurile de miazăzi ale Rusiei. Limpezindu-se văile, cetele de români încep să izvorască din adâncurile codrilor, și, lăsându-se iar pe poalele răsăritene ale Carpaților, în roiuri harnice, își înfiripă din nou așezările și viața de mai înainte. În vremea asta, de cealaltă parte a Dunării, neamul, asăneștilor se stinge, și cu ei se încheie puterea și gloria împărăției lor, ce pare că un vis a fost. Rămân bulgarii și singuri, având o țară, dar neștiind să și-o păstreze; dezbinați din pricina certurilor pentru coroană, o mai duc târâș-grăpiș până la sfârșitul veacului al paisprezecelea, când, slabi și vlăguiți în fața unui dușman nou și puternic, își pleacă grumazul, aproape fără împotrivire, sub aspra stăpânire a turcilor — lungă și dureroasă îngenunchere, din care, peste cinci veacuri, vitejia și jertfele neamului nostru îi vor ajuta încă o dată să se ridice.