Prin creieri îi roiau sumedenie de gânduri, își închipuia fel de fel de lucruri, care de care mai ciudate, mai năprasnice. Se gândea când la copiii care de când o doare pe ea dintele de-abia mai îndrăznesc să se miște prin casă, când la dascălul care o necăjește întruna să-i scoată dintele și n-o slăbește deloc din “băbucă“. Apoi își aduse aminte iar cum un țăran lung, sfrijit și spân, venise odată cu falcile legate, încovoiat de durere, să-i scoată o măsea și cum dascălul, în loc de cea vătămată, îi smulse una teafără. Ea atunci a crezut că țăranul are să se ducă acasă și să moară, și s-a minunat mult văzându-l a doua zi că umbla țanțoș și fluierând pe uliță. “Nu mai mor nici oamenii așa, tam-nisam”, își zise dăscălița Aglaia în gând. Aceasta însă o făcu să-și amintească și de nevasta unui învățător din Vărarea, care se prăpădise mai deunăzi și de care lumea spunea c-ar fi murit din pricina unui dinte beteag. — Când ți-e scris să te duci, trebuie să te duci, de vrei, de nu vrei, bolborosi dăscălița fără să se miște. Și mai bine să te duci iute, dintr-o dată, decât să te muncești cu durerile și cu suferințele... Începu a se gândi mai înadins la moarte, căutând să-și închipuie cum ar fi dacă ar muri ea acuma, acuma, în clipa aceasta.