Ea te-ar fi făcut să simți, să înțelegi toată iubirea... Și eu, nestatornicul, nehotărîtul, ușuratecul, eu care nu iubisem o femeie decât în graba clipelor, aș fi voit să mă opresc lângă această femeie, cum se oprește sufletul nostru lângă cea din urmă speranță. Încercai să-i scriu, să-i vorbesc, să-i spun totul... Nu îndrăzniam !... învingătorul atâtor inimi de femei — devenise un timid. Durerea mă făcuse ridicol: îngălbeniam, tremuram, eram stângaciu. Nu puteam să-i dau o floare, să-i scriu un vers pe album, să-i strâng mâna. Ea mă înțelesese, dar rămânea neturburată, ca un astru depărtat și rece. În nopțile acele, recitii și pricepui viețile lui des Qrieux și a lui Werther, de cari altădată râsesem. Și să nu credeți că eră un caprițiu, o dorință trecătoare aceea ce mă neliniștia; nu, eră iubirea, iubirea adevărată, ubirea oarbă, neînțeleasă; iubirea care te ucide, te face nebun, sau criminal. Într'o seară, aflându-ne amândoi singuri, pe o bancă, în grădină, vrusei să-i cad în genunchi. Eram ascunși sub ramurile unui liliac alb. Dar nu putui ; amuțisem, rămăsesem cu ochii pironiți în gol, cu capul întunecat de o negură imensă. De unde îmi venia această timiditate ? Să fie caracteristica tuturor deboșaților, a căror sensibilitate și imaginațiune n’a fost deprinsă decât cu iubirea femeilor ieftine și pierdute ?