Radu Mihnea e lăudat și de cronicarul Miron Costin pentru înțelepciunea lui. Turcii l-au întrebuințat adeseori ca princiar ambasador în legăturile lor cu creștinii. E slăvit apoi domnul pentru deosebita rînduială și luxul de bun gust de care s-a încunjurat totdeauna. În Miron Costin se pomenesc inovațiile în îmbrăcămintea acelora cari-l serveau și-l păzeau: uniforme strălucitoare introduse de dinsul, care s-au păstrat și mai tîrziu, căci, dacă se întîmpină aceeași strălucire supt Gașpar Gratiani, nu trebuie să se creadă că aceasta venea de la dînsul, ci aventurierul găsise o mare tradiție monarhică, pe care după obiceiul Apusului și supt influența spiritului Renașterii, o introdusese Radu Mihnea. Chiar dacă Vasile Lupu are o faimă de împărat – și grecii îl cîntau astfel în poemele lor, așteptîndu-l să între în Constantinopol la un moment dat, spre a înnoi vechea împărăție creștină ortodoxă –, aceasta nu se datorește tradiției de familie a lui Vasile, care era de neam balcanic, probabil aromânesc, din oameni parveniți, strămutați de ieri alaltăieri în Moldova, ci se datorește influenței lui Radu Vodă, ocrotitor al Agăi Nicolae, tatăl lui Vasile. Dacă s-a zis de Constantin Brâncoveanu că a fost un fel de Ludovic al XIV-lea, apoi și Radu Mihnea a dat în Moldova un capitol de istorie care, supt raportul strălucirii curții, era vrednic să preceadă domnia munteană, așa de măreață a Brâncoveanului.