Caracterul acesta al lui se cuvine să fie relevat. Petru Rareș merită a fi așezat în rîndul suveranilor din epoca Renașterii. Cînd și-a făcut un plan, îl urmărește per fas et nefas, pe căile bune și rele, pe cele cinstite și pe cele criminale. A fost un moment cînd doi oameni ai Renașterii au stat aici, la noi, față în față: Petru Rareș și Aloisio Gritti. Turcii numiseră pe un bastard de doge al Veneției guvernator al Ungariei, și acesta, sprijinit întîi pe Ardeal, voia să-și adauge Moldova și Muntenia. Petru Rareș, din parte-i, dorea să alipească Moldovei lui Ardealul și Țara Românească, aceasta atîrnînd în adevăr de dînsul. Atunci au dat lupta lor acești doi oameni gata a recurge la toate mijloacele Renașterii: minciuna, trădarea, otrava, asasinatul. Și între ei doi, avînd talentul politic special al epocei, ceea ce se cheamă „virtù” – într-alt sens decît cel moral –, cel mai tare a fost totuși Petru Rareș, care a făcut așa ca Gritti, încunjurat la Mediaș de nobilii țerii, și avînd nevoie de dînsul, să fie prins de adversarii lui unguri din Ardeal și omorît. Și copiii lui, dintre cari unul era menit pentru Moldova, iar celait pentru Muntenia, intrind în mîinile lui Petru, au dispărut fără urmă.