De ce să-l mai strige? de ce să se neliniștească? Nu era oare cel mai cuminte lucru să-și urmeze capitolul până la sfârșit? Iară Gogu, văzând puhoiul cel frumos, și-a adus aminte de cele petrecute când cu furtuna de odinioară. Știa acum că poate cineva să bălăcească sub streașină și să dea cu nuiaua în baltă fără ca să moară, ba chiar fără ca să se îmbolnăvească, și fiindcă nu intra în mintea lui gândul c-ar putea să i se întâmple lui Gogu ceea ce nu i s-a întâmplat lui Gogușor, el se bucură că madamița lui a rămas înfundată în chioșc, că bălăcea împreună cu Gogușor, ce-i drept, nu desculț și cu pantalonașii ridicați până la genunchi, nici în cămașă și cu capul gol, dar bălăcea de s-a speriat toată curtea. În zadar a alergat Marița, femeia din casă, în zadar a sărit Jean, feciorul, în zadar îl rugau rândașul și bucătăreasa, căci el ținea morțiș că lui n-are să-i poruncească decât mama lui, care [nu] era acasă, și madama, care nu-l oprise de la această petrecere atât de minunată. Chiva era deznădăjduită, fiindcă știa că toate în capul ei au să se spargă; în zadar alerga însă și ea după Gogușor al ei, căci acesta, văzându-se alăturea cu stăpânul casei, se simțea călare pe armăsar și nu voia să i se supună.