Auzi?… Nu-nțelegi ce-ți spui?… Ei, să știi că nu e voie. Căpitanul se uită cu ochii mari la el, cu un zâmbet de dispreț și mânie, de care buza de jos îi tremura ușor. Mănciuc se ridică în scări, și, cuprinzând cu ochii, pe deasupra convoiului, pe călărași: — Dacă mai fumează unul… apoi!… N-avea nevoie să sfârșească. Călărașii îl cunoșteau. Sergentul-major Mănciuc nici comenzile nu și le sfârșea; cu toate astea escadronul se învârtea ca o vâjiitoare. Dar drumul se îngreuia, ninsoarea se îndesea din ce în ce mai tare și un vânt aspru începu să sufle dinspre Dunăre, purtând troienile dintr-un loc într-altul, ca pe niște valuri. Caii suflau din greu, iar oamenii, înțepeniți cot la cot, pășeau încet, trăgându-și sufletul, ca și când se înăbușeau. Sprijinindu-se fiecare pe celalt, se apucau pe după mijloc, unii de alții, se aplecau ca și când ar fi tras la plug și își regulau mersul, încordându-se cu toții deodată. După două ceasuri, sergentul-major Mănciuc opri convoiul. Atunci, cu ochii iscoditori privi peste capetele tuturor, și-i numără; erau toți. Se ținuseră bine. Dar pe fețele unora ninsoarea înghețase, și din ochii rătăciți, din răsuflarea grăbită a piepturilor, se vedea bine că la a doua postată erau să cadă.