Milionarul n’are pe nimeni să-l ajute; el este propria lui slugă. L-am urmărit să văd ce cumpără acest om, cu ce se hrănește el în Iulie, în luna zarzavaturilor și a fructelor răcoritoare. Nimic, decât o pâine neagră și o bucată mică de carne de oaie, Iată ce mănâncă milionarul ! Ah, mi s’a făcut milă, mi-a venit să-l plâng pe bogatul acesta stupid ! Sgârcenia nu este și ea o nenorocire — poate cea mai grozavă dintre nenorociri ? Fie pe stradă, într’o cafenea, sau în mulțime, tipul acesta se pune în evidentă ca ceva hidos, antipatic. Oricine se uită la el cu ură sau cu batjocoră, chiar fără a-l cunoaște. Mi s’a spus că unii din vechii lui datornici, pe cari i-a nenorocit, îi trimit zilnic maldări de scrisori, în cari se află desenuri reprezintând cosciuguri de diferite mărimi. Și m’am gândit: ce impresie i-o fi făcând milionarului corespondența asta lugubră, avertismentul acesta ironic al morții ? Când se joacă cu mâinile prin oceanul lui de aur, prin valurile lui de napoleoni, n’aude, în sonoritatea milionului, un alt sunet, un sunet a pustiu: sunetul bulgărilor de pământ, căzând peste capacul sicriului ? Dar nu vedeți că acest om e un nenorocit, că trebuie să-l compătimim cu lacrimi fierbinți ?