în Ișpaniia, unile sate au drit de a numi singure pe alcadul lor, adică maghistratul cari giudecă pricinile lor, sa înștiințazâ de răle, oprești pe vinovați, îi cercetează și după aceea îi trimete la giudecătoriile celi mai mari cari, celi mai adesăori, întăresc hotărâre acestor țărani maghistrați: căci pravelili celi bune să învoiesc totdeauna cu rezonul cel prost. Adunându-sâ, sătenii au ales într-un glas pe acel ci mortul alcad pare că li l-au arătat de urmaș. Bătrânii cu tinerii au venit în țirimonie să aducă lui Marțelio sămnul cel de cinste: acesta era un bețișor alb. Chelestina l-au priimit; și pătrunsă păn la suflet de arătările celi de iubire cari îi da acești buni oameni, ea au hotărât a jărtvi la fericire lor o viiață rânduită întăi amoriului. În vremi ce nou alcad să îndeletnicești cu trebile statului său, noi să ne întoarcim la nenorocitu don Pedro pe cari l-am lăsat alergând pe drumu Portugaliei, și depărtându-să de aceea ci gândé să întâlnească. El s-au dus pân la Lisvon și tot nu poate afla nimica de Chelestina, să întoarce înapoi, caută de iznoavă prin toate locurile pe unde au căutat: să duce iarăș la Lisvon și iar nu este mai fericit.