A fost cu atîta mai ușoară trecerea la datinele noastre, cu cît secuii înșii au în cea mai mare parte sînge românesc, și aceasta se dovedește și prin felul lor de viață, prin felul cum își cultivă cîmpul, cum îngrijesc de grădini, cum clădesc casele mai ales: nu cum sînt cele ungurești din pustă, ci întocmai cum e casa românească. Chiar și în îmbrăcămintea lor este o foarte mică deosebire față de portul românesc. Și sînt convins că și în folclorul lor, în cîntece, danțuri, povești, superstiții, ei au foarte multe elemente românești[7]. Multe dintre satele județului Roman însă nu sînt așa de vechi. E sigur că Ștefan cel Mare, care a prădat prin secuime, a adus de acolo, după obiceiul pe care l-am mai pomenit, coloniști străini. Pe cînd cei din județul Bacău, în legătură necontenită cu secuimea, uneori nu cunosc limba noastră, la ungurii din județul Roman nu e sat în care să nu se vorbească românește. Studii serioase făcute de aiurea decît de la societatea Sf. Ladislas din Pesta […] ar fi trebuit să înceapă de mult, deși nu e prea tîrziu nici astăzi. Venim la înseși mărturiile izvoarelor despre populația străină la noi. Ele sînt mult mai numeroase pentru Moldova decît pentru Muntenia, căci Muntenia, fiind cuprinsă între Ardeal și Turcia, avea mai puține rosturi de comerț, în veacul al XVI-lea, și oferea mai puțină facilitate de străbatere în Orient, pe cînd Moldova păstra drumul cel mare Danzig-Constantinopol, acuma prin Reni și Galați.