Pe mine m-a ferit Dumnezeu de zilele acestea. Sunt puține amănuntele urâte ale icoanei rămase în sufletul meu pe urma zilelor petrecute la Domnești. «Pe două rânduri!» Mă trecea un fel de fior când îmi sunau în ureche vorbele acestea. «Pe două rânduri», că se face apelul, «pe două rânduri», că se distribuie pâinea, «pe două rânduri» la cafea, la prânz, la cină, «pe două rânduri» că vine fie maiorul, fie Boientinul, fie vreun Rafail, fie altcineva, care are să ne spună ceva. Și de supărarea aceasta mă scăpa însă de cele mai multe ori fie Sergies, fie Braunsdorfer, care strigau pentru mine «Aici!», «Prezent!». Un singur lucru a fost de care n-a putut nimeni să mă scape. Îl știi care este. De câte ori îmi aduc aminte de aceasta, iar mi-e rușine că sunt om și român și-i mulțumesc lui Dumnezeu că nu sunt deopotrivă cu cei ce m-au înjosit ținându-mă timp atât de îndelungat la Domnești. Vei fi, poate, de părere că n-ar trebui să mai stărui asupra acestui amănunt. Eu țin, din contră, să te încredințez că aceasta e cea mai caracteristică dintre notele societății alcătuite de cei ce m-au trimis la Domnești, o notă fără de care n-ai putea să-ți faci o idee exactă despre viața lor sufletească.