De astă dată îmi găsisem altă ocupație: mă plimbam dimineața la Luvru, iar după masă, citeam la Biblioteca Națională, totdeauna la același fotoliu – 118 – și sub aceeași lampă cu glob verde, Viețile Pictorilor de Vassari. Îi eram recunoscător Arabelei de a mă fi scos fără voia ei de pe drumul unui destin rezonabil și de a fi făcut din domnul serios pe care îl cunoscuse în acea seară trecută de noiembrie, un ins care uită că e doctor expert diplomat pentru a redeveni ceea ce el voise să fie totdeauna: un om tânăr. Vara am plecat la Talloires, unde am rămas într-o pensiune foarte ieftină, dar cu aparențe de mondenitate (ceea ce flata gustul burghez al Arabelei) și am jucat acolo cu bună voie rolul „tânărului menaj fericit“, într-o societate de oameni cumsecade și bârfitori. Ce strălucitoare de orgoliu era Arabela în mijlocul prietenelor ei din pensiune, toate soții de treabă, și cât de bine îi ședea de astă dată aerul de „femeie măritată“, ei care plimbase atâția ani printr-o lume dubioasă și agitată, o frunte de logodnică. Eram cu adevărat mulțumit de a-i fi dat femeii aceleia singura voluptate, pentru care probabil fusese sortită: iluzia amorului legitim. Și mă bucuram văzând cum Arabela își pierde cu încetul dunga de îndoială – poate de panică – ce îi umbrea uneori, mai demult, surâsul.