Nu! Chiar dacă ar fi putut lua hotărârea, de a-l da pe Raul de gol, el nu era omul care, spre a se scăpa pe sine, poate să deie pe gura lumii o biată femeie amăgită într-o clipă de slăbiciune și să dezvăluie pata urâtă pe care o copilă nevinovată o purta chiar din zămislire pe frunte. Așa a vrut și Raul el însuși, care a ținut atât de mult să-și ascundă păcatul, ca să nu adimenească prin fapta sa pe alții. Câteva zile înaintea termenului de înfățișare el a primit un bilet prin care președintele curții 1-a poftit să treacă pe la dânsul, ca să-i deie câteva lămuriri confidențiale. Fiind subliniată vorba „confidențiale“, bătrânul a tresărit și parcă i-a trecut un junghi prin inimă. Ce „confidențe“ putea să aibă președintele curții cu dânsul! ? Aici nu putea să fie la mijiloc decât o destăinuire făcută de Bughea, singurul care știa ceva. „Și eu tot îl mai sufăr în curtea aceasta! “ își zise bătrânul rușinat. Mare i-a fost dar zăpăceala când, ducându-se la președinte, acesta i-a prezentat un proces-verbal, prin care d-l maior Aurel Marja, pensionar, de 62 ani, declară că pune la dispozițiunea curții recipisa pentru o sută de mii de lei, pe care d-l Alecu Vârlan, în vârtutea unei promisiuni făcute de răposatul Raul Stolnicu în ajunul căsătoriei sale, a depus-o la casa de depuneri ca zestre a copilei Elvira, acum fiica adoptivă a sa și a soției sale Maria.