Sublocotenentul turc pierdea puterile din ce în ce; căpitanii îl luară între dânșii, îl purtau aproape; dar el își dete în curând seama că i-ar fi peste putință să meargă pană la sfârșit. Încetul cu încetul rămase în urmă, în rândul al doilea, apoi se perindă prin toate celelalte rânduri, și când cei din urmă patru prizonieri, la cot cu care mergea, vroiră să-i deie ajutor, dânsul nu primi, îndărătnic, hotărât parcă în slăbiciunea lui. Brigadierul Păilă se uita la el, îl văzu că se clatină; bucuros i-ar fi dat calul o parte din drum, pană se va mai întrema! Dar cunoștea bine pe sergentul-major Mănciuc: ar fi fost în stare să-l împuște. Se plecă numai, atinse umărul ofițerului și-i arătă în zare: — Colo… nu mai este mult. Sublocotenentul înțelese, din mișcarea călărașului, ce-i spunea, își întinse într-un zâmbet buzele înghețate și dădu trist din cap. Cu lăsarea serii, crivățul părea că se întețește, și din depărtări veneau vaiete neînțelese, din păduri, pe care le frământa vântul, sau din adâncuri de văi, în care urlau fiarele. O jale mare cuprinse pe Păilă. Se întorcea acasă după atâta vreme de lipsă, scăpase de la moarte, și cu toate aceste parcă ceva i se rupsese în piept; nu putea să înțeleagă, în sufletul lui de creștin, cum avea să lase să se prăpădească în pustietățile astea pe ofițerul tânăr care, ca și dânsul, se luptase.