„Revoluția simfonă și sincronă, concordă, și simultană a popoarelor apăsate, mai ales în Orient”, era idealul lui. E contra „statului unitar pan-românesc” și pretinde că linia Carpaților l-ar face imposibil, așa încît nu rămîne decît „confederația dunăreană, sau, ca să zic și mai bine, confederația popoarelor ce formează monarhia unitară austriacă, în care s-ar cuprinde și unele provincii ale Turciei din Europa”, această formațiune fiind în hotar cu o alta analogă, confederația bizantină. […] A cunoscut și a batjocorit pe Cuza Vodă și pe Rosetti, lăudînd pe Alecsandri și Alexandru Ghica, pe care se pare a-l fi zărit în vila retragerii lui de bătrîneță, la Capodimonte, lîngă Neapole. Canini, după insuccesul „confederațiilor”, care premergeau formulei, atît de zgomotos proclamate în epoca noastră, a unei „Grossösterreich”, se instalase la noi, unde se stabili ca profesor. El traduse, cu I.G. Valentineanu, Norma, libretul celebrei opere, pregăti o mitologie românească și închină lui Cuza, descris de el apoi ca un biet dregător de provincie la Galați, și încă unul cu deprinderi personale criticabile, un imn de întoarcere. Înainte de aceasta insă, chiar de la 1858, și într-o formă românească foarte convenabilă, el combătea părerile lui I.C. Brătianu despre originile mixte și eminamente populare ale neamului nostru[15], în ziarul Naționalul și de acolo într-o broșură în care caută să ni revendice Începuturile pur latine și de preferință chiar romane, prin stîrpirea în mare parte a mai vechii rase indigene (Studii istorice asupra originii națiunii române de Marcu Antoniu Canini).