Cetatea asta sfântă e de trei ori a noastră; și nu-i vale, nu-i izvoraș, nu-i stâncă de care să fie legată o bucățică din viața noastră. Noi stăm aici de două mii de ani! Înainte de venirea ungurilor, românii, fiind în îndelungată atingere cu bulgarii, și împrumutând de la acești vecini multe din rânduielile și întocmirile vieții lor slave, își aveau, înlăuntrul Carpaților, micii lor cneji, un fel de sfetnici și apărători ai satelor, puși sub ascultarea unor căpetenii mai mari, care se numeau voievozi — conducători de oaste în timp de război, cârmuitori de țară în timp de pace. Izvoadele vechi arată, la venirea ungurilor, trei voievozi de aceștia, trei duci ai neamului românesc, fiecare cu ducatul lui. Gelu în Ardeal, Menumorut în țara Crișului și Glad în Timișoara. În anul 1018, Împărăția Bulgarilor, după un lung șir de lupte cu Bizanțul, e sfărâmată și supusă de Vasile al II-lea Cel Mare, zis și Bulgaroctonul ­ omorâtorul bulgarilor. Biruința aceasta, la care-au ajutat și ungurii, întinde iarăși, imperiul de Răsărit pân' la Dunăre. Îi întinde, dar nu-l întărește. Peste țara de ieri a bulgarilor, rămasă fără apărare, se repăd de sub poalele Carpaților pecenegii, popor sălbatic de viță mongolă, revărsat încoace de pe podișurile munților Urali.