Și regii Apusului dormeau. Ștefan înțelese că de la ei nu mai avea nimic de așteptat. Și ce speranțe-și pusese el în unirea tuturor creștinilor! Își închise în suflet toată durerea acestei amăgiri și se hotărî să lupte singur, chiar și în contra soartei de va trebui. Niciodată un viteaz n-a stat mai mândru în fața morții. Pe la începutul lui iunie 1476 scria din Bârlad prietenilor din Brașov: „Suntem în lagăr cu toată puterea noastră, și mergem asupra turcilor”. Și pe când Marea descarcă pe țărmul Dobrogei o sută cincizeci de mii de ostași cu împăratul lor în frunte, el se și înțelesese c-o dumbravă de arini, din bătaia vadului, s-ație calea năvălitorilor. Îi așteaptă acolo pregătit de luptă, când deodată vești sosiră ca-n urma lui țara e bântuită de tătari. Cu ce inimă să mai stea bieții oameni, când se gândeau la cei de-acasă! Trebui să dea drumul glotașilor pentru două săptămâni. Domnul rămase numai cu zece mii, — oșteni aleși, dar..., zece mii. Și marea oștire a Padișahului s-apropia. „Grija era nu cum să trăim, ci cum să murim”, zice un martor al acelor zile de scârșnire. Atunci s-a văzut una din jertfele cele mai mărețe ce s-au pomenit vreodată în istoria unui popor.