Ea nu vrea să iubească, poate de teamă că ar muri de durerea de a nu putea să vadă pe iubitul ei. Filip, e așa de mulțumit că-l înțeleg! Din vorbe stricat rostite, din gesturi copilărești și stângace, îi prind și-i lămuresc aproape toate gândurile și simțirile lui. Uneori suntem veseli. Bem bere, râdem; Filip îngână cântece populare din Rusia. «Filip, într’o zi o să ne despărțim și n’o să ne mai vedem, poate, niciodată!» Cuvintele astea îl posomorăsc. De ce i le repet ? El nu vrea să le-audă. L-am învățat să priceapă și să rostească «niciodată!» Și n'am întâlnit om care sä rostească mai sfâșietor de trist vorba asta: «niciodată!» Plouă în dimineața aceea. Filip mi-a strâns mâna, repetându-mi obișnuitele lui cuvinte: — Buna dimineața!... Sănătate? Era trist; tatăl său îl rechemă pe neașteptate; îi trimisese bani de drum. Filip bănuia scopul tatălui său: voia să-i deschidă o cârciumă într’un sat, să-l procopsească. Filip — naivul, bunul meu Filip, — cârciumar! Vă puteți închipui un fluture tăvălindu-se prin noroiu și un porc sburând din roză în roză? Cu toate astea am căutat să-mi liniștesc prietenul, cum puteam mâi bine. Dar prevedeam că nu ne vom despărți într’un chip vesel sau nepăsător.