— Ține-te bine! porunci dascălul, potrivindu-i cleștele pe dintele pricinos.Dăscălița Aglaia se apucă cu amândouă mâinile de parmaclâcul cerdacului. Simți cum fierul rece îi atinge gingiile, apoi o smucitură și un pârâit scurt, parcă i-ar fi înfipt un cuțit în gât. Pe urmă gura i se umplu de sânge cald. — Bravo, nevestico! Ai scăpat, strigă dascălul mândru și voios, învârtind cleștele cu dintele prins în vârf. Aglaia mormăi ceva cu buzele încleștate și apucă repede paharul cu apă. Apoi, după ce își opri sângele și i se închegă rana, cercetă cu de-amănuntul rădăcina dintelui, pe care mai atârnau câteva firicele de sânge înnegrit și fărămituri de carne vie trandafirie... Într-un târziu, când casa se liniști, dăscălița Aglaia luă iar oglinda de sub pernă și se privi într-însa lung, cuprinsă de amărăciune. Locul dintelui se holba la dânsa negru, ca gura unui mormânt, lămurindu-i lucrurile pe care până acuma nu vroise înadins să și le lămurească. Acuma, poate pentru întâia oară, băgă de seamă că în jurul ochilor i se urzise o țesătură de cute mărunte, subțiri ca pânza păianjenului, că ochii ei cei mari și negri ca tăciunele își pierduseră văpăile de altădată, că pe la tâmple, pe lângă urechi, printre șuvițele de păr castaniu, se amestecau multe fire albe și urâte.