Laie începu să tremure de mânie. - Nu te temi tu să mi-o spui așa în față și să mă osândești așa, fără judecată, mai aspru decât orișice judecător? grăi el, stăpânindu-și mânia. - De ce să mă tem? răspunse ea liniștită. Ce rău ar putea să mă mai ajungă? Chin mi-a fost viața câtă vreme ai stat ascuns pe marginea bălții, chin îmi este de când te-ai întors acasă, chin mi-ar fi dac-am fugi amândoi, ca să ne ascundem aiurea, și chin are să-mi fie după ce te vor fi prins pe tine, și scăpată aș fi fost numai dacă m-aș fi lepădat, cum am voit, de tine în clipa când am aflat adevărul. Tu vezi însă că nu m-am lepădat, că nu pot să mă lepăd și grozav mă ceartă Dumnezeu pentru păcatul de a fi prins slăbiciune de un om ca tine? De ce să mă mai tem Laie - urmă ea cu patimă — când numai moartea mai poate să mă ajungă, iar moartea mi-e mai ademenitoare decât viața! Nu, Laie, dacă ai fi om cu virtute, n-ai mai sta pe gânduri, ci le-ai curma odată toate cu pistolul acela, care nu mai poate să-ți fie de alt folos, căci tot mai bine e să nu fim decât să fim precum suntem.