Și o luă în brațe. Apoi, cu glasul stins: Vino tu pe la mine. Femeia se zbătea; zise: — Nu pot. — Să vii! Femeia tăcu, și băiatul ieși pe poartă ca o furtună... Odată, stăteau afară, în fața casei, pe o bancă; Cuhulea își aduse aminte: — Smarandă! n-am pus fărmătura de pâine furnicii mele. Și plecă în casă. De o săptămână în șir, o furnică venea pe masa albă de lemn să-și caute hrana. Întâi și-ntâi, când o văzu fugind cu piciorușele ei mărunte pe lemnul geluit curat, Cuhulea, temându-se că au năvălit furnicile în dulceți, se repezi la dulap. Acolo nu văzu vici una, și cum se întorcea s-o prindă s-o zvârle afară, băgă de seamă că furnica umflase o fărmătură de coajă și o ducea grăbită spre ascunzătoarea ei. Moșneagul o lăsă atunci și o privi până se făcu nevăzută, cu coajă cu tot, sub fața mesei. A doua zi o văzu din nou, căutând iute, mișcându-și cele trei bucăți ale trupului ei, ca trei mărgele înșirate; dar fiindcă masa era ștearsă, Cuhulea îi zvârli el o bucățică de miez. Furnica o luă și se duse. A treia zi chemă și pe Smaranda să vadă lucrul acesta și, de o săptămână în șir, în fiecare zi, dimineața și seara, hrănea gângania.