Şi se iau la luptă şi se luptă şi-l omoară Călin Nebunul. Pe urmă zice fetei: – Rămâi aici, că eu mă duc să scot cele două surori ale tale. Şi se porneşte. Ajunge-n mijlocul Pădurii cei de argint. Fata cea mijlocie făcea de mâncat ş-aceea. Da’ el, cum a văzut-o, i-a căzut straşnic de dragă. – Bună vreme, fată de-mpărat! – Mulţumesc d-tale, Călin Nebune! De numele d-tale am auzit, d-a vedea nu te-am văzut. Da’ şi Călin Nebunul era frumos, şi fetei i-a căzut drag. Da’ fata-i zice: – Fugi, că dac-a veni zmeul te ucide! – Da cât mănâncă zmeul? – Opt cuptoare de pâine, opt vaci fripte şi opt antaluri de vin. – Adă-ncoace, să văd, oi putea mânca? Şi mănâncă tot. Iaca, vine şi zmeul. – Bună vreme, câine de zmeu! – Mulţumesc, Călin Nebune. – Hai la luptă! – Stai, să mănânc ceva. – Că eu ţi-am mâncat mâncarea! – Mi-o fi mai uşor la luptă. Şi se iau, se luptă şi se luptă, şi-l omoară Călin Nebunul. Da lui aşa-i era de dragă fata, de a luat-o cu dânsul la Pădurea de aramă. Când a ajuns în mijlocul pădurii, ş-aceea făcea de mâncat. Aceea nu-l ştia, da văzându-l cu soră-sa a-nţeles.