Copiii sînt respectuoși înaintea părinților; stau în picioare, sărută mîna. Educația lor de la doică la dascăl, între slugi și părinți, e proastă – și pentru fete. Ele știu grecește, piano și limba franceză; frații, soții lor, în plus ceva geografie și aritmetică. Nu se învață ca o materie limba lor, lipsită încă de norme gramaticale[7]. Există o școală nouă de alilodidactică și gimnaziul cu trei sute de elevi și profesori buni, prea deseori schimbați prin intrigi: cutare dintre ei a ieșit de la școală destul de nemulțămit[8]. Un capitol se ocupă de funcții, criticîndu-se purtarea ostașilor străini, în număr de 12 000, mai răi decît hoții: ispravnicii, unul grec, unul român, nu cruță populația. Domnul îi numește pe un an, dar îi confirmă adesea. Folosul lui de la țară se duce la turci: el cheltuiește trei-patru milioane pe an[9]. Poporul la orașe e compus mai mult din lume care atîrnă de boieri. Se bucură cînd în piețe li se aruncă marfa confiscată de la un negustor abuziv. Țeranii, les bons paysans valaques, sînt vrednici de toată lauda, fiind poate cam înceți la lucru, dar blînzi, de bună credință, sinceri, respectuoși, credincioși, evlavioși, – ca și preoții lor cei puțin învățați.