Mă tem chiar că și așa am spus prea mult admițînd că jandarmeria n-a operat. Căci ziarul Țara Noastră (XI, 96) prezintă telegrame de la judecători prezidenți de birouri electorale basarabene în care se arată că „autoritățile“ au mințit satele anunțînd o falșă amînare și că jandarmii, cu șeful în frunte, călări, opreau sate întregi, care nici n-au votat. Nici așa, cu scoaterea suveranului în balcon, cu aruncarea banului public, împrumutat ori falsificat, cu înhăitarea bețivilor și epilepticilor pentru a apăra „programul partidului” – ce pricep ei dintr-însul cînd nu l-au priceput nici acei cari l-au făcut! —, cu tocmirea studenților, „floarea de tineret a țerii“, cărora li se plăteau ratele întîrziate ale pantalonilor, „popularii“, „imparțialii“, electoralii“ nu erau încă siguri; ei au căutat alianțe. De două feluri: alianțe românești care nu se pot mărturisi, dozînd participarea opoziției în Parlament pentru ca să poată întrebuința pe unii contra altora, și alianțe străine. Partidul german a uitat tot binele care i s-a făcut de guvernul care cutezase a numi un subsecretar de stat al naționalităților în persoana unui vrednic sas și a vorbi de „națiuni” în sens istoric și organic în țara unde Constituția nu tolerează decît cuvîntul de români. Prin voința șefilor săi, inclusiv d. Brandsch, care nu mi-a făcut o vizită, nu mi-a lăsat un rînd la despărțire, acești alegători au fost „trecuți” pur și simplu la încă un guvern, și s-au supus.