Am respins azi încă o ofertă. Sper să fie ultima. J. K. L. Wood, corespondent și redactor la New-York Herald m-a privit cu o sinceră stupoare, a rupt cecul pe care îl plimbase jumătate de oră pe masa mea și mi-a spus sec: „Domnule, nu sunteți un om de afaceri“. Nu sunt. Dar gândul că aș fi putut povesti pentru un magazin ilustrat o istorie care mă privește, mi se pare de un rar ridicol. Nu mi se iartă că am răpit music-hall-ului un număr de senzație „Arabella and partner“, spunea adineauri J. K. L. Wood, era un număr retribuit seral cu 620 de dolari, plus cheltuieli de deplasare. Publicul vrea să știe de ce anume am renunțat la această retribuție și la aceste cheltuieli. El vrea să știe unde se află Arabela și – dacă e posibil – de ce Arabela m-a iubit pe mine sau de ce am iubit-o eu pe ea. Am în sertarul din dreapta o fotografie a ei, din prima vară pe care am petrecut-o împreună. Să fi fost pe la sfârșitul lui august, la Talloires. (Ar trebui, într-o zi să-mi clasez hârtiile și să-mi datez, pe cât posibil fotografiile. Detestabilă memorie). Era într-o rochie albastră, foarte deschisă, cu un guler școlăresc alb, numai cu sandale în picioare, fără ciorapi, cu capul gol, nepudrată, puțin palidă, dar odihnită și albă în soare.