În ziua de 8 noiembrie poposește la apa Milcovului, împarte steaguri oștirii și pune la cale planul de luptă. Domnul Munteniei știa bine că-i soarta lui în cumpăna războiului acestuia. De astă dată-și strânse toate puterile și, cu scrâșnirea celei din urmă-ncordări, se aruncă-n propta dușmanului. Joi, la 18 noiembrie, și vineri toată ziua, și sâmbătă până-n noapte, ca doi împărați din povești, s-au războit înverșunații voievozi la Cursul Apei, lângă Râmnicu-Sărat. La urmă Radu rămăsese cu foarte puțină oaste, dar nu se da răpus. Numai când a văzut ș-a văzut că nu mai e nici un fel de nădejde, că din ce în ce mai de-aproape e învăluit în ploaia de săgeți a moldovenilor, numai atunci a lăsat totul ș-a rupt-o de fugă. Dar Ștefan nu l-a slăbit, ci, adulmecându-l, după cinci zile de goană, l-a împresurat în cetatea cea nouă a Dâmboviței, pavăza Bucureștilor, unde era acum scaunul țării. De aici, huruitul s-a strecurat noaptea-n taină, ș-a scăpat la Giurgiu, în raiaua turcilor. Ștefan ridică din cetate pe doamna Maria cu cele două fete, împreună cu vistieria și cu steagurile pe care nimeni nu le mai apăra și, încredințând lui Laiotă domnia și paza bietei țări, se-ntoarce la Suceava, de unde trimite, cu vestea biruinței, douăzeci și opt de flamuri craiului leșesc.