— Ascult. — Un glas zisă dinioarea, că tu erai un așa iscusit vânător, încât ai putea săgeta la depărtarea de o sută cinzeci pași un măr pe capul copilului tău. — Oh! acela era un glas blestemat și socoteam că numai Dumnezeu și eu l-am fost auzit. — E, bine! Wilhelm, urmă Guessler, daca te vei pleca a-mi da astă dovadă de adresă, te iert pentru că nu te ai supus poruncii mele, ca să te închini astei pălării. — Nu se poate, domnul meu, nu se poate, cum să ispitim pe Dumnezeu? — Apoi dar, îți voi arăta că am arcași mai puțin fricoși decât tine. Legați copilul! — Așteaptă, domnul meu, mai îngăduie; deși acesta e un lucru foarte groaznic, foarte cumplit, foarte infam, lasă-mă să gândesc. — Îți dau cinci minute. — Dă-mi încai pe fiiul meu în vremea asta. — Dați drumul băiatului, zise Guessler. Copilul alergă la tată-său. — Ei ne-au iertat, tată? zise copilul, ștergându-și ochii cu minutele, râzând și plângând. — Iertat? știi tu ce vor? O, Dumnezeul meu! Cum poate veni un așa gând în capul unui om?... Vor, ba nu, nu vor! Nu e cu putință să vrea un așa lucru.