Cei ce întîmpină grozavul alai blastămă în urmă. Un profesor francez octogenar, Gaillard, crezu că află o alifie mîntuitoare, dar muri în lazaret, alături de pacienții săi. Nu moaștele „Sfintei Paraschive de la Suceava”, ci sau ale Sfintei Paraschive din Iași, sau ale Sfîntului Ioan cel Nou de la Suceava fură purtate pe străzi în nădejdea unei minuni. Poporul pune spini pe garduri ca să împiedece ciuma de a veni: boierul cutare o văzuse doar pe gardul lui și perise cu tot neamul; alții cred că au recunoscut-o în chip de cîne de vînat ori de copil. Unii ciumați ar ieși din morminte ca „vîrcolaci”, probabil ca strigoi. Era însă un călugăr de la Hlincea care îngrijea pe acești nenorociți. Se pomenește și de ciuma care la București a luat o cincime din locuitori. Orașul îi pare lui Kosmeli urît, deși sînt și cîteva case mai bune; noroiul, descris și de Filipide, pe care învățatul călător îl știe că e traducătorul în grecește al lui Iustin și Florus, e îngrozitor; tineri obraznici poruncesc vizitiului țigan să-i distreze stropind pe trecători. Lumea femeiască-și face în noroi și praf primblarea la Copou ori răsfoiește romane franceze; pe margenile „Corinei” d-nei de Staël o cetitoare notase, grecește, pe Oswald de „dobitoc“, de „măgar“ și chiar de „măgar cu coarne“.