— A!... D-ta ești?... — Bonjour... am venit... Coriștii se uitau unii la alții, zâmbind: fata asta era de o stângăcie!... Desigur e dela mahala... Unde a pescuit-o șeful? Noua venită se făcuse roșie și se uită spre vârful picioarelor. Șeful o întrerupse din vorbă: — Știu pentru ce ați venit. Dar mai bine poftiți diseară la mine, vă voiu examina acolo, dacă aveți sau nu voce pentru teatru. Fata se întoarse spre ușă, apoi, făcând o mișcare de nehotărîre, întrebă: — La ce oră? — La orice oră, diseară... A... fiți bună și spuneți-mi cum vă numiți?... — V'am mai spus... Câțiva râseră; șeful adaugă: — Mi se pare, dar am uitat. — Eliza... — Și pronumele ? — Smeureanu... — Mersi, domnișoară; poftiți diseară, la mine, la orice oră. Fata ieși. Râsul celorlalți izbucni din nou: — Dar cine e gâscă asta ? — Unde-ai găsit-o, domnule șef? — Auzi!... Să-i examineze vocea!... Șeful păstra o față serioasă: — Pst!... tăcere, domnilor și luați seama la cupletul no. II Repetiția reîncepea. * * * Seara, Eliza se afla în locuința șefului de orhestră. Era o fată, a cărei frumusețe aleasă părea că începe să se veștejească, să se treacă de timpuriu, din cauza unor suferinți mari pe cari i le ghiciai din ochii ei, din glasul ei.