Dar obrajii spoiți c-un strat gros de pudră și sulemenele, ochii stinși, cu cearcănele vinete negrii, pe care nici dresurile nu le mai puteau ascunde, buzele cărnoase, mușcate si vopsite cu carmin, care păreau o pată de sânge pe o coală de hârtie, și pălăria-beretă țanțoșă, aninată peste claia castanie de păr străin ce-i împovăra capul, erau parcă urmele și rezultatul celor douăzeci și șapte de ani, care nu se mai puteau tăgădui. — Știi că ești nostimă, măiculiță? îi zise Gonea, scăpat cu mare greu din vălmășagul de oameni; apoi după un scurt răstimp repetă c-un zâmbet straniu, mângâindu-i bărbia: Aoleu, foarte nostimă! Fata îl iscodi o clipă și-l întrebă c-un hohot ascuțit și silit: — Sunt bine? — Parc-ai fi o ștrengăriță de paisprezece ani... Aoleu, bată- te noroacele, fată, au să te soarbă fraierii, au să te soarbă... Gonea vorbea repede și căutând să-și înfigă privirile în ochii fetei. Margareta însă îl smuci de braț, îl scoase în ploaia care țârâia cu o monotonie plictisitoare și-i șopti ca un copil corcolit: — Vino, cocoșelul mamii, vino să ne plimbăm și noi ni- țel!...Vino... — I-ascultă, fă, mi se pare că ești cam taram-taram! strigă Gonea, scos deodată din țâțâni.