- îi zisei - să ne căutăm de drum. - Lasă-mă în pace! se răsti el. Dacă te-ai apucat de-o treabă, ai s-o scoți la capăt. Tot vom fi găsind noi pe aici pe undeva două crăci rupte, fie de vânt, fie-n toiul luptelor, iar dacă avem crăcile, alcătuim cu chiu, cu vai targa. Căutând apoi la dreapta si la stânga, mai la deal, mai la vale, am și găsit în cele din urmă două crăci potrivite, am pus pe ele de-a curmezișul altele mai scurte, am așezat pe aceste cetină și, bombănind mereu: „Ce mizerie! ”, el a înjghebat targa. - Haid’! Pune mâna! s-o ducem la rănit, îmi zise apoi. Ca să nu zici că n-avem și noi, cei măi cu minte, ceea ce voi numiți inimă. Gândul lui era să le facă pe toate numai pentru ca să nu mă mâhnească pe mine. Văzându-mă însă pe mine mulțumit, era mulțumit și el, și gustând dulceața mulțumirii de a fi săvârșit o faptă bună, era din ce în ce mai îndeplin stăpânit de îndemnul de a merge mai departe pe calea în care pornise. Era înduioșătoare grija cu care s-a pus să pregătească culcușul pentru rănit. I se părea lucru neiertat să-l culce pe cetină; a-ntins deci peste cetină pătura calului, apoi și-a dezbrăcat paltonul, ca să i-l pună căpătâi.