Vie, de va putea! Pe când Păturică își crea în imaginația sa aceste realizabile visuri, ușa camerei sale se deschise și intră un țigan înlăuntru. — Ce cauți aici, cioară? zise ciocoiul supărat. — Mă iartă, logofete Dinule, dar am venit să-ți dau o carte de la băbaca dumitale. — Ad-o-ncoace, cioară, și piei din ochii mei. Țiganul se retrase și Dinu Păturică, deschizând scrisoarea, citi cele următoare: “Cu părintească dragoste mă închin dumitale, preaiubitul meu fiu! Iată doi ani în cap de când te-am dat pe pricopseală la postelnicul și nu văd nici un spor de la tine; aceasta mă pune în mare aporie. Se vede că tu, în loc să te silești a ieși la obraze, umbli haimana pe poduri cu derbedeii. Bagă-ți mințile în cap, măi băiete, vezi că eu sunt bătrân și sărac, să n-ai de la mine nici o nădejde. Cum îți vei așterne, așa vei dormi, auzitu-m-ai? Srisoarea ce-ți empericlisesc este către d-lui, postelnicul; să i-o dai negreșit, căci într-însa îi vorbesc pentru tine și îl rog să te puie în vreun mansup. Al tău preadoritor părinte, treti-logofăt Ghinea Păturică ot Bucov sud Saac 1816, mai 17” După ce Păturică citi această scrisoare, scoase călimările de la brâu, se așeză pe un scăunel și, punând piciorul drept peste cel stâng, scrise răspunsul acesta: “Cu fiiască plecăciune.