Norul de zăpadă stârnit de trecerea lor îl acoperise și pe el, și acum nu mai era de găsit. Nora îl căuta cu atenție pe linia depărtată, unde-l știa, când îl văzu deodată răsărind mult mai aproape, pe o ridicare de teren pe care o urcase nu se știa cum din partea cealaltă și o cobora acum repede. — Prea repede, zise Nora. Mult prea repede! Îl văzu căzând și rostogolindu-se spre vale, dar ridicându-se imediat, alb de zăpadă și pornind din nou, fără să se scuture și parcă fără să se uite încotro aleargă. Se prăbuși după primii cinci metri, și pe urmă Nora îl căută zadarnic cu privirea. Grupuri de schiori îi tăiau trecerea și îl acopereau. “Ar trebui să-i ies înainte, să-l ajut”, își zise, dar el răsări din nou mult mai aproape, numai la câțiva metri de ea. “În viteza cu care vine, n-are să se poată opri.” La un pas de ea, el se lăsă să cadă. — De câte ori ai căzut? — De cinci ori. — Cum e? — Este… Nu știu cum să continue. Căuta un cuvânt pe care nu-l găsea. Pe urmă îi spuse râzând: — Aș vrea să chiui. Aș vrea să strig.