Pe treptele pătate de sângele tatălui pășește acum fragedul Mihnea, un copil de unsprezece ani, unealtă nouă în mâna iscusită a Chiajnei. Împotriva acestei cumplite femei, care a târât destinele țării în haremul sultanului, orice luptă pare zadarnică. Boierii, trimiși la Țarigrad să ceară dreptate, sunt bătuți cu vergi și aruncați la temniță. Toate vesteau sfârșitul unui popor fără noroc. În vremea asta un tânăr frumos ce fermeca lumea cu darul cuvântului său, își povestea la curtea regelui Franței suferințele prin care trecuse: fiu de domn, rămas orfan de tată la vârsta de zece ani, prigonit, închis, apoi scăpat printr-o minune, și-a făcut drum cu spada, pe când hrăpitorii drepturilor și averii lui îl credeau mort: stând în picioare, înalt și zvelt, rezemat cu cotul pe brâul căminului, cu ochii mari căprii, pierduți ca-n adâncimea unor basme, tânărul pribeag își povestea nenorocirile în divina limbă a lui Dante, și glasul lui cald, sonor, răsuna ca un cântec în tăcerea evlavioasă a curții, -neclintiți în strălucitele lor jilțuri, plângeau ascultându-l vracii Apusului, mândrii sfetnici cu plete albe, și temuta Caterina de Medicis, și fiul ei Enric al III-lea, regele Franței. Străinul acela palid, cu port împodobit, trubadurul acela necunoscut, la care toți se uitau cu uimire, se numea Petru Cercel, și era întradevăr fiul unui domn.