Între doi prieteni așa de vechi, între doi „frați” ca dd. Vaida Voievod și Iuliu Maniu nu e bine să se strecoare o profană privire de indiscreție. Dar o cugetare critică va trebui să conchidă că, și data aceasta, d. Maniu va fi bucuros că sarcina unor alegeri urîte și riscate, a unui Parlament inguvernabil, a primelor împroșcături, natural violente, revine amicului său („iubit și stimat”). Iar d. Vaida Voievod, care și altă dată a avut conducerea unui guvern fără viitor, s-a putut resigna că, în schimb pentru atîta primejdie pe care o înfruntă ușor jactanța sa naivă, are încă odată suprema onoare politică. Alegerile odată făcute, trebuia să vie – și intimii o și anunțau, schițînd scena și în cele mai mici amănunte, – ceremonia instalării regelui de partid, care guvernează alături de impasibilul rege de coroană care „domnește“ numai. Cîteva implorări, genuflexiuni repetate, apel la iubirea de țară – pe care desigur o și „stimează“ —, și rezultatul va fi atins. Pe Acropolea țerănistă se va ridica din nou, păzitoare și apărătoare, statuia zeului patron. Dar iată că felul cum s-au făcut alegerile, învinuirile pe care le ridică, situația neclară în Parlament îngîndurează pe omul care nu vine bucuros la greul acela în care se strică linia perfectă a unor pantaloni cu prea multă îngrijire călcați.