Dinu Roteanu a ghicit că în această femeie lâncezia un suflet delicat, dătător de mult farmec, care n’aștepta decât să fie înțeles și iubit, pentru a reveni la iluzii, la vieață. Din puține cuvinte, s'au înțeles amândoi să plece la țară. Ema, frumoasa Daneză, i-a spus în seara aceea : «Voiu ști să te fac fericit!» Patru ani au trăit amândoi la țară, fericiți și singurateci. Iubirea lor era o poemă ; par’că mai mult o visau decât o trăiau, atât era de senină în mijlocul naturii, departe de lume. Dar într’o zi, Dinu Roteanu s’a hotărît să se despartă de această femeie, să-și potrivească într’un fel vieața și să se însoare. Când Ema a auzit hotărîrea lui, a început să plângă. Glasul ei s’a făcut umilit și rugător : — De ce mă gonești ? Unde vrei să mă duc ? Unde voiu putea să trăesc fără tine ?... El i-a răspuns : — Tot unde ai mai trăit și înainte... înțelegi bine, eu trebuie să mă gândesc la viitorul meu ... Cât timp am trăit împreună, cred că nu ți-am dat nici un prilej să te plângi de mine. Acum trebuie să ne despărțim tot ca prieteni. Ema a plâns mereu.