întrebă Nora pe Gunther în timpul mesei. — Pentru că nu sunt. Răspunsul băiatului era puțin răstit. Un val de sânge trecu peste fruntea lui palidă. Era în toată ființa lui o tresărire de mânie, de rezistență. Pe urmă, cu aceeași schimbare de expresie, fața i se lumină din nou, într-un zâmbet ironic. — Nu, nu sunt. Am fost. Am vrut să fiu. Se făcu tăcere. O tăcere grea, care ținu câteva lungi secunde și din care nu știau cum să iasă. Faffner veni la timp să-i salveze. — Îi e foame, săracul. Trebuie să-i dăm de mâncare. După-masă, Nora rămase singură cu Gunther. Paul își pusese schiurile și făcea exerciții de viraj, nu departe de cabană. Îl luase pe Faffner cu el, ca să-i țină de urât. Gunther, în fotoliul lui, lângă cămin, se juca mâzgălind cu creionul o foaie de bloc. — Cred că te-am supărat, îi zise Nora. Te rog să mă ierți. Sunt întrebări stupide, care fac rău și nici măcar nu știm de ce. Băiatul era calm. Desena, fără prea mare atenție, un profil de femeie, pe care îl lăsa mereu neterminat și îl începea din nou pe alt colț al hârtiei. Zâmbetul lui era lipsit acum și de tristețe, și de ironie.