Un nor subțire umbrise soarele. Ea îl asemănă cu vălul fin de mătase albă, ce-i acoperia umerii. Era în asfințit. Par’că totul se pregătia după închipuirea noastră: soarele trebuia să se ivească cu încetul; nuanțele lui erau să se învedereze mai felurite pe dunga norului; pentru ochi priveliștea devenia mai puțin banală ca obișnuitele apusuri pe un orizont senin. Rozele din parc aromiau seara. Stam retrași. Lumea ieșise pe terasă: bărbați, femei, copiii; o mică societate cosmopolită sau, mai bine zis, un amestec pestriț de Germani, Polonezi, Români, Ruși — și un American! Americanul se deosebia printr’o originalitate mai caracteristică: un trup de colos, deprins din copilărie cu educațiunea forței, în care inima își urmă veșnic aceleași bătăi liniștite și regulate, iar în minte-i nu încăpeau decât concepții de mari speculațiuni meșteșugite. Acest om, lipsit de imaginațiune și de simțire, ieșise pe terasă, cu stomacul plin, descheiat la jilectă, pentru a-și fuma havana și a digera în fața apusului. Ceilalți îl priviau ca pe un fericit fără seamăn, venit din patria minunată a bogățiilor fabuloase. Capetele tuturora, pleșuve și având formele cele mai ciudate, păreau niște pepeni mari galbeni, la cari un copil răutăcios și spiritual ar fi adăugat ochi, nasuri și guri dintr’un material oarecare.