— Slujnica… — Era tînără? — Aș! bătrînă și groasă. Și rîzi colonelul, și rîzi Mitzi… În dreptul președintelui consiliului județean: — Două, flăcăule. Negoiță se întoarse roșu ca racul… — Trăiți! Nu sunt acasă… Nu-ș’ce naiba au… că ș-aia a rîs… Zice: „Ce să fac cu ele?” Zic: „Să le dai coniții și conașului de Ia ai noștri”… Ea se ridică în vîrful picioarelor și se uită la poartă. La poartă zărește cupeul și iar o umflă rîsul… Colonelul, în culmea veseliei, între Mitzi, care se juca cu piciorul lui, și Negoiță, care, „desigur, aiurea”, pe un ton glumeț: — Mă, oi fi descheiat la pantaloni… Fofolea tresări. Se uită în jos. — Nu… Să trăiți, domle colonel! Ș-o porniră. Colonelul, încălzit de nebuniile Mitzii, o luă de talie. — Mitzi, îmi vine să te sorb. Așa, la vizite, ca oameni binecrescuți, pitulicea mea adorabilă! Și du-te’, vino, cotește, peste rîu, pe devale, cărți în dreapta, în stînga, un ceas și jumătate. Mai aveau o singură vizită. La protopop. Un cleric cucernic și cinstit. La protopop, î. p. s. mitropolitul Moldovei. Cam bolnăvior. Cupeul se oprește. Negoiță sare de pe capră. — Negoiță, bagă de seamă. Aici să lași trei… Pentru părintele protopop, pentru maica preoteasă și una, pentru î. p. s. mitropolitul… Ai înțeles?