murmură Wilhelm. — Ea nu era acasă, era numai frații și soră-mea. O! lor le a fost tare ciudă; au zis că mă iubești mai mult decât pe dânșii. Wilhelm oftă, strângându-l în brațe. Guessler privea astă scenă cu ochi strălucinzi de bucurie și de fierozitate; pe urmă, după ce dete vreme inimilor tatălui Și fiului să se deschiză: — Legați copilul de cel copac, zisă el, arătând un stejar care era în ceealaltă margine a pieții. — Pentru ce? strigă Wilhelm, strângându-l la sân. — Pentru ca să-ți arăt că, pintre strejarii mei sunt arcași, care deși nu au numele tău, știu îndrepta o săgeată. Wilhelm deschise gura ca cum n-ar înțelege, măcar că gălbineala feții lui și picăturile de apă ce-i șiroia pe frunte arăta că pricepuse. Guessler făcu un semn, oamenii de arme s-au apropiat. — Să-mi legi copilul, ca să cerci iscusința soldaților tăi! Oh! nu ispiti aceasta, guvernorule, căci Dumnezeu nu te-a lăsa. — Să vedem, zisă Guessler și înnoi porunca. Ochii lui Wilhelm străluciră ca ai unui leu, să uită împrejurul său ca să vază de nu era vro trecătoare deschisă pentru fugă, dar era încungiurat. — Dar ce mă vor ei, tată? zise micul Walter speriat.