Şi ei abia se potriviseră, spate în spate, cu nasul în velinţele zdrenţuite. Văzând cucernicul bătrân că dorm cu toţii ca nişte bolovani de piatră, începu şi hâţ în dreapta, hâţ în stânga, până descuie uşa omului. Înlăuntru – iar ca să vază cum dorm – o luă popeşte, făcând cruci late: – Acesta este întunericul cel vecinic şi scrâşnirea dinţilor! Şi nimic, nici o scrâşnire de dinţi. Cucernicul iar îi trase o cruce şi puse mâna pe bărbat, şi-l hâţâi, cântând prelung şi tare: – Balaurul acesta pe care l-ai zidit a-l batjocori pre dânsul! Aş! pace! Parcă era mort balaurul acesta. Dibuind până la capătul celălalt al patului, dete peste muiere şi zise: – Marea aceasta, este mare şi laaaatăăă! Învârti mâinile pe deasupra copiilor! – Acolo, juvini mari şi mici, mari şi mici… corăbiile umblă! Şi încredinţându-se că dorm toţi ca nişte buşteni, se duse în tindă, orbăcăi până înnemuri scara şi, aşezând-o la gura podului, zise prelung şi pe nas: – Aceasta este scara pe care, pe care, văzutu-o-a Iacov în vis, şi îngerii Domnului se suiau şi se coborau… Se sui în pod şi puse mâna pe slănini. – Suitu-te-ai la înălţime şi robitu-ai robiiiimeee! Dar hop, ce cu gândul n-ar fi gândit, când voi să se coboare pe scară, tremurându-i mâinile, de frică şi de frig, îi scapă o slănină.