E foarte ușor să se rîdă azi de Mavrogheni, dar contemporanii nu rîdeau așa de mult, și un entuziast al lui a făcut în românește povestirea războaielor cu „nemții”. Dealtfel trebuie să mărturisim un lucru: că așa era situația țerilor noastre, încît orice inițiativă se părea ridiculă, cum, în genere, pentru Orient orice om se frămîntă este puțintel caraghios. În activitatea lui Mavrogheni era ceva care jignea bunacuviință făcută din indolență, a mediului în care trăia. Și el, Nicolae Vodă, avea dorință de prestigiu și s-a făcut zugrăvit de meșteri străini așezat pe tron, încunjurat de toți boierii lui. Era și o dorință de a face lucruri noi în toată activitatea sa. Ceea ce Despot Vodă, în rosturi occidentale, a încercat să facă în secolul al XVI-lea – și toată lumea a rîs de dînsul –, același lucru, în forme orientale, a încercat să-l facă, într-o societate dispusă și ea să rîdă de dînsul, Nicolae Mavrogheni. A isprăvit la turci, cari, bătuți, și nu din vina lui, au aruncat răspunderea asupră-i, l-au chemat dincolo de Dunăre și i-au tăiat capul. Călătoarea engleză îl văzuse ieșind din palatul sultanilor cu cuca pe cap,– însăși pălăria ienicerilor, de pîslă, albă, cu colan de aur, căci orice domn, cînd era numit la Constantinopol, devenea colonel al ienicerilor de drept, adoptat, așa cum suveranii în timpul nostru își fac amicii colonei de regiment, de acest ordin.