Să mai săpăm un beci! Vremea trece şi lumea uită de comoară. Dar nu uită de hoţ. Şi nici hoţul de ei. În fiecare noapte cineva le face mari stricăciuni prin grădini. Nimeni nu-l poate prinde pe tâlhar. – Eu zic că hoţul nu e de pe la noi, se dă cu părerea iepuraşul. Nu are cum să fie de-al nostru. – Iar eu zic, ba chiar sunt convins că nemernicul e de pe-aici, îl fixează cu privirea cârtiţoiul. – Străin sau ba, îl vom prinde oricum, e hotărât bursucul. – Ai auzit? Întreabă Tiţ pe Tiţa. Îl vor prinde. – Pe cine? – Pe hoţ… – Tiţ, şopteşte Tiţa. Nu-mi arde de asta… Priveşte acolo! – Unde? – În colţ… Am găsit-o când săpam. – O ulcică? Ce o fi în ea? – Nu ştiu. Dar mi-e frică… Dacă e o ulcică… din aia? Cu un vrăjitor rău înăuntru? Am păţit-o. Îţi dai seama? – Trebuie să o deschidem. – Tiţ, mi-e teamă! – Dar să furi nu te temi? – Tiţ… – Adu lopata! Iute! Şi Tiţ izbeşte cu putere în ulcică. – Comoara?! Strigă într-un glas cele două cârtiţe şi beciul se luminează de parcă soarele ar fi coborât pe pământ.