- Când au venit să mă caute? întrebă el. - Duminică dimineața - răspunse ea - și de atunci stau mereu la pândă, încât i-aș fi dus pe urma ta dacă aș fi venit să te văd. Trebuie să fie și acum pe aici prin apropiere. Laie scoase pistolul încărcat și-l așeză pe masă. Ana se cutremură. Nu-i mai rămânea decât să fugă și era hotărâtă la aceasta. Aștepta numai o clipă potrivită. - Dă-mi ceva să mănânc, - zise el - că-mi vine să leșin! Grozav lucru! Cum putea dânsa să fugă mai înainte de a-i fi pus ceva pe masă?! Laie se afla acasă la el și știa prea bine unde are să caute ca să găsească ceva de mâncare. Deși lihnit de foame, el era trupește și sufletește istovit, încât nu mai era în stare să facă nimic și, așezat o dată pe scaun, nu s-ar fi mișcat nici chiar dacă prigonitorii lui s-ar fi ivit în pragul casei. Și de ce adecă să se miște? De ce să se mai ostenească? Orișice ar fi făcut el, soarta nu și-o putea schimba. Singurul lui simțimânt era că orișicum ar veni lucrurile, mai rău de cum îi era nu putea să-i fie.