O, Doamne! Eu ce să-mi fac?! grăi Chiriac. Ți-am dat și iar ți-am dat câtă vreme aveam de unde să-ți dau. Îți dau și acum bucuros când și cât mă iartă împrejurările. Un psalt ca mine, însă, puțin câștigă, căci de când cu războiul, nunțile sunt de tot rare, botezurile au scăzut, oameni mor, ce-i drept, dar nu aici, la București, ci pe unde sunt îngropați fără prohod, iar înmormântările și parastasele sunt sărăcăcioase. Mai ai și tu răbdare. În vremuri ca cele de azi nu ne rămâne decât să se mulțumească fiecare cu ceea ce se poate. - Dar nu cer nici eu ceea ce e peste putință, îi răspunse Caliopi, fiica lui. Azi-mâne se împlinesc doi ani de când lancu a plecat și m-a lăsat cu doi copii în spinare. De atâta timp nu mai știu ce s-a ales de el. Mai trăiește ori e mort de mult și îngropat în vreun șanț de la marginea drumului. - Asemenea gânduri să nu-ți faci, o-ntrerupse Chiriac. Acum, după ce, cu voia lui Dumnezeu, s-a sfârșit războiul, azi-mâne o să ne pomenim cu el ori cel puțin o să primim veste despre dânsul. Dac-ar fi murit, ni s-ar fi trimis cuvenita înștiințare.