Ei îşi spuseră fiecare păţeniile şi plecară drept înainte. Departe, departe, tocmai în fundul lumii de pe celălalt tărîm, se vedeau nişte curţi nalte şi strălucite: astea trebuiau să fie curţile zmeului. Lumea de pe celălalt tărîm era frumoasă, încît să tot treci prin ea, plină de lumină, de verdeaţă, de flori, de pasări cu pene frumoase şi de fiare blînde şi vesele. Şi în lumea asta omul nu îmbătrînea niciodată, ci rămînea mereu aşa cum a intrat în ea, fiindcă nici nu erau zile, soarele nici nu răsărea, nici nu apunea, ci era mereu lumină venită aşa din senin. Dar zmei nu se vedeau nicăiri, şi cei doi fraţi de cruce mergeau în calea lor nesupăraţi de nimeni. După ce se duseră cît merge un om trei zile de-a rîndul, ei sosiră la curţile cele frumoase şi se opriră în faţa lor, fiindcă erau frumoase, de tot frumoase, cu turnuri înalte, cu ziduri de piatră moale ca şi catifeaua şi acoperite cu lespezi de zăpadă uscată la soare. Dar ele păreau deşerte şi părăsite. Băiet Sărac şi feciorul de împărat intrară, trecură prin toate casele cele pline de fel de fel de scumpeturi şi, negăsind pe nimeni, ei deteră cu socoteală că zmeul va fi ieşit la vînătoare şi se hotărîră să-l aştepte.