Deocamdată, fiindcă de sus nimic nu se adăugea la satisfacția, acum uitată, a dejunului, alte metode trebuiau găsite. Anume partidul, prin Sfatul său suprem, să elaboreze un program. Programul pentru guvernare, cu lucruri care se pot și lucruri care nu se pot, cu lucruri care se spun și nu se fac, cu lucruri care, și dacă se fac, tot nu e nimic, ca în ce privește faimosul „control al averilor”. Program de „stat țerănesc”, într-o lume în care țeranul, de bine, de rău, există, are pămîntul țerii și votul țerii, dar nu există toți ceilalți, cu cari toți numai, se poate face o societate complectă, durabilă, de viitor, iar nu o pătură lipită de ogor, care poate trăi și chiar prospera – dovadă țeranii din Ardeal și Basarabia – supt o stăpînire străină. Odată programul gata, el se va încredința președinților celor două Adunări. Provizoriul electoral se retrage, și aceștia se consultă. Se consultă de fapt, nu ca atunci cînd regele Ferdinand mă întreba de formă ca președinte al Camerei și generalul Averescu aștepta în biblioteca Palatului să depuie jurămîntul, ori cînd dd. Pompei și Sadoveanu erau întrebați de regele Carol cu privire la starea lor de sănătate și alte chestiuni așa de importante încît nici unul, nici altul n-au avut să-mi comunice nimic.