Cu vremea întâlnirile lor de Duminică deveniseră atât de obișnuite, încât își pierduseră orice nuanță de farmec. Dar odată Edviga veni la întâlnire cu o carte de rugăciuni, scrisă în limba germană. Titu nu-și putu stăpâni râsul. — Tu crezi în Dumnezeu? o întrebă el. — O !... mai mă întrebi ?... răspunse ea, cu un accent de uimire. Dar tu? Titu ridică din umeri, zâmbi și tăcu. El nu citise multă filozofie, dar observațiunile lui răsfrânte asupra vieții stinseseră în sufletul acestui copil de plugari sceptici cea din urmă rază a credinței. Ateismul lui era formulat într’o nedumerire simplă : «Dacă ar fi un Dumnezeu, ar există atâtea nedreptăți și rele în lume?» Edviga moștenise fanatismul educațiunii religioase din țara ei. Când descoperi că iubitul ei este un necredincios, se înspăimânta ca de o nenorocire. Ea încerca să-l facă a crede ; dete sărutărilor ei mai multă căldură, își înflăcăra ochii cu priviri religioase. — Iubirea noastră va fi mai dulce sub protecția Maicei Domnului! El înjura de toți sfinții, cu Isus în frunte, și o amenința și pe ea cu vorbe brutale. Se despărțiră supărați. * * * Era a treia Duminică, de când Edviga nu mai venia la întâlnire.