Ajunse pe cel d-al cincilea. Îl întrecu. Ajunse pe cel d-al patrulea. Îl întrecu. Pe cel dîntîi, și-l întrecu, și-l lăsă îndărăt cu două lungimi. Trei barcagii îi însoțeau. Sadi-el-Mahib abia se mai zărește. Și mereu în frunte. Dar dodată peri în valurile mării. O barcă se grăbi să-i sară într-ajutor și-i aruncă un scul de funii. — I s-a întîmplat ceva!… — Ce i s-a întîmplat? — Un cîrcel!… — O amețeală!… Așa se încrucișau vorbele mulțimii de pe cheu. După o jumătate de ceas sosi și barca cu Sadi-el-Mahib. Sîngele îi țîșnea din mîna stîngă, deși cu dreapta, ca un clește, o strîngea cît putea. Îl sfîșiase un rechin. Feciorul cel mai mare al sultanului dădu să-l îmbuneze. Sadi-el-Mahib zise, blînd dar mîndru: — Luceafăr de zi și de noapte, să te dăruiască Allah cu toate bunătățile pămîntului!… Asta, pentru un arab, este o zgîrietură!… Allah m-a certat în mîndria mea… El, care e pe uscat și în apă, în stele și în văzduhuri, n-a vrut să-i întrec și de astă dată, și-a poruncit unui șacal de mare să mă mursice, si fiara i s-a supus, cum i se supune toată puzderia de vietăți! Și rămase beteag de mîna stîngă.