Moartea nelegiuitului acestuia, pururi la pândă, ascuns între vrăjmașii țării lui, ridică o mare grijă de pe sufletul lui Ștefan. S-a stins de acum sămânța vânătorilor de domnie. A vrut Dumnezeu, se vede, pentru norocul Moldovei, ca, din toți urmașii lui Alexandru cel Bun, în ceasul cel mai greu al țării lui, să nu mai rămâie decât unul, ș-acela să fie mântuitorul Ștefan. De pasul și isprava lui în Ardeal, scrie cronicarul Ureche: „și multă pradă și robie au făcut în Țara Săcuiască, neavând cine-i sta împotrivă, și cu pace s-au întors înapoi fără nici o sminteală”. Ci goana întâmplărilor nu-i lasă clipă de odihnă. De abia sosește-n Suceava, și-i vine veste c-au năvălit tătarii. Îndată și-a strâns iar oastea călăreață și, pân' a nu răzbi flămânzii la lanurile Moldovei, „le-au ieșit înainte la o dumbravă ce se cheamă la Lipinți, aproape de Nistru, și i-au lovit cu oastea sa, august 20; și dând războiul vitejește i-au risipit și multă moarte și pierire au făcut într-înșii, și pre mulți i-au prins vii și le luă tot pleanul”. Spun martorii acelor vremi că au căzut atunci și fiul, și fratele hanului în mâinile moldovenilor, și că, trimițând hanul de peste Volga soli, cu vorbe îndrăznețe, la Ștefan, acesta a pus de-a omorât în fața lor pe feciorul hanului, iar dintre soli numai pe unul l-a lăsat cu zile: „i-a tăiat doar nasul și urechile și l-a trimis așa, să spuie hanului ce-a văzut”.