Dar câte un singur strop. În acesta unul s-a vărsat puterea durerii. Liniștit ca și mai nainte, bătrânul apucă garafa, sfiicios și smerit, ca pe un lucru sfânt, și o puse de unde a fost luat-o. „În sfârșit, și ea trebuie să trăiască! grăi el mângâiat. E chip și chip de a viețui: e unul și acesta. ” V Când Sevasta intră aducând în o mână mămăliga aburitoare, în cealaltă un ghiobuleț de brânză sărată, iar subțioară garafa cu un păhărel, găsi pe tatăl său puindu-și banii în lada del lângă pat. Ea așeză mămăliga și brânza pe un scaun din apropiere, scoase din săltarul mescioarei o măsăriță curată și o întinse pe masă, apoi puse bucatele. În vremea aceasta, privirea ei scăpăta din când în când peste lucrurile ce îi erau în mână și trecea ca furișată peste fața bătrânului. - Taică, - grăi ea în cele din urmă, cu jumătate de gură - să-mi dai câțiva bani. - Bani să-ți dau, îi zise bătrânul fără de a ridica privirea. Și câți bani? - Vro patru, cinci! răspunse ea, apropiindu-se cu sfială de dânsul. - Patru-cinci bani! Adecă jumătate de franc? - Da! Aș voi să-mi cumpăr cărbuni. Am, mâne, să calc.