Căci azi țara este „ca o bună hrănitoare (nourrice), bine constituită, dar de care abuzează copiii ei. Ea dă fără încetare și nimeni nu vrea să-i restituie nimic; nu e nici în ordinea lucrurilor, nici în ordinea naturii”[4]. Și mănăstirile ar trebui făcute să contribuie, cu un sfert din venituri, scutindu-se cu atîta sarcinile săracilor[5]. La Iași, chiar, călătorul caută întîi aceea ce-l preocupă. Marele spital, care se zidește acum, e bine împărțit. La Sfîntul Spiridon, cu venit de 777 223 lei, erau în douăzeci și una de odăi 195 bolnavi, în cîteva luni se adaugă cinsprezece paturi (de toate, 196) și 130 de bolnavi: planul e de a se ajunge la șase sute de paturi, clădindu-se un nou corp pentru 124; deocamdată se prezintă de șase ori mai mulți bolnavi decît pot fi primiți[6]. Sînt două mici spitale militare, curate (224 de paturi) și cel israelit (cu patruzeci de paturi), nu prea bine ținute; la Golia se chinuiesc doisprezece nebuni. Dimitrie Pașcanu face singur un spital de șaizeci de paturi. În convorbirea cu domnul, Ghica-i pomenește de închisori, de spitale, de liberarea țiganilor, de situația populației evreiești. E vorba și de ferma pentru condamnați pe care cneazul sîrbesc a stabilit-o lîngă Belgrad.