și cu atît mai puțin celui slab, cînd ia din nevoile țerii. Începuse tristul povîrniș al domnilor noștri, care făcea ca, în secolul al XVIII-lea, în vremea fanariotă, cutare biet om amenințat în viitorul lui la fiecare moment să se poarte pe străzile Bucureștilor și lașului cu un alai mai strălucit decît acel cu care se plimba pe străzile Parisului un rege francez, – alai imitat după al sultanilor decăzuți din Constantinopolul contimporan. Să ni închipuim acuma pe același călător mergînd în Țara Românească, – de exemplu cutare sol polon, de la care s-a păstrat și un fel de pașaport slavon, pe care-l vom da mai departe. El întîlnea pe domn la București, – nu în Tîrgoviște –, unde stătea foarte fricos, știind că de aici poate fi mai ușor ajutat în clipa de primejdie, fiind mai aproape de ocrotirea turcilor de la Giurgiu sau, întîmplător, de la Brăila, – căci și acest oraș se pierde la turci, complectîndu-se în felul acesta linia militară otomană de pe malul stîng al Dunării, prin anii 1550. (La un moment dat, turcii au pus și ei un episcop pentru creștinii din raia, episcop care se numește de obicei al Proilavului, – forma grecească a Brăilei fiind Proilavul, –, cu autoritate asupra Ismailului, Chiliei și Cetății Albe, precum și a Întregii Dobrogi, din față.)