Cârlanul se opri, nechezând printre dinți, la ușa grajdului. - Stăi, prietene! grăi bătrânul mergând cu hamurile în urma lui. Toate se fac cu vremea. În grajd mai era un cal, loc pentru alți doi și un flăcău, care se trezi din somn când intră bătrânul. - Bună seara, Costane! grăi el trăgănând vorbele. Ai avut noroc la ziuă? - Dă Dumnezeu, moș Măriene! și mai bine, și mai rău, grăi flăcăul, grăbind să ia hamurile de la bătrânul. Moș Marian suci din umăr, apoi luă însuși hamurile și le ridică spre a le pune în cuiul de lemn din dreapta ușii. Găsind însă alte hamuri la acel loc, se întoarse spre Costan și îl privi gânditor. - Iarăși ți-ai pus hamurile în cuiul meu, grăi el cu bunăvoință. N-ai să te faci om cu casă, Costane! Cine nu are obiceiuri, acela umblă pe căi nehotărâte. - Apoi de! răspunse flăcăul, grăbind să-și mute hamurile în cellalt cui. Iar am uitat. Îmi venea mai la îndemână. - Cred și eu - zise bătrânul - dar nu pe îndemână e lumea făcută. Mâna, Costane, mâna să ți-o dai după lucruri, căci ele nu ni se pun la îndemână. Costan ar fi dorit să-i dea ajutor bătrânului purtând grijă de cârlan.