În timpul acesta mai veniră încă doi tineri, tot de etatea eroului nostru, și se așezară tot la masa faliților. Mitică Rîmătorian le întinse mîna la amîndoi, și îi salută cu un fel de manieră proprie a sa, apoi, adresîndu-se către unul dintre dînșii, zise: — Ce noutăți ne aduci, monșer Găinescule? — Despre ce voiești să mă întrebi, șer Rîmătoriane? — Despre orice, mon ami. — Am o mulțime de noutăți politice, dar… — Dar ce? — Mi-e frică să nu ne auză vreun spion de ai căimăcămiei. — Da ce, căimăcămia are spioni? — O mulțime nenumărată, mai cu seamă de cînd capii partidului liberal au voit să asasineze pe unul dintre caimacami cu o bombă fulminantă. — Ce bombă spui, mă, omule! Auzi acolo, bombă! O sfeclă găurită care, desigur, este o drăcie inventată chiar de caimacami, ca să aducă invazii în țară!… — Asta se poate; dar apropo de invazie, știi că vin muscalii? — Cine ți-a spus această minciună? — Asta nu e minciună; am auzit astăzi pe vornicul dînd ordine ca să se repareze toate podurile și podișcele din districtele Buzău și Rîmnicu Sărat. — Nu știi tu că cui-i este foame visează codri? E!