Scriitorul român a fost adus astfel să apere interesele națiunii sale, validitînd drepturi care vin din vechimea așezării pe acest pămînt și din caracterul neîntrerupt al locuinței. Pe vremea lui Dimitrie Cantemir însă nu era nici o polemică, nu fusese nimeni care să fi atacat drepturile românilor; ceea ce făcea el era din propriul lui impuls. Oricît de mare ar fi deci meritul lui Petru Maior, este totuși unul, n-aș zice: mai mare, dar distinct de acesta, meritul de a fi ridicat chestiunea de la sine, fără nici o influență din afară. Înainte de Cantemir ideea romanității noastre o exprimaseră foarte mulți străini, încă din secolul al XV-lea, cu Aeneas Sylvius, ori cutare misionar care a trecut prin părțile noastre – și în genere toți călugării catolici, cu cultura lor clasică, și-au dat sama după limbă, după obiceiuri, după aspectul fizic al populației, că este o legătură între romani și noi. În secolul al XVII-lea ideea romanității noastre a fost ridicată pe rînd de Grigore Ureche, cu mai puțină învățătură, cîștigată în Polonia în împrejurări modeste, apoi de Miron Costin, cu o cultură mult mai largă, într-un tratat special redactat românește în felul cum se redactau latinește de oamenii Renașterii asemenea opuscule.