Liberalii vechi, cari nu vor ierta nici o clipă un partid pe care-l consideră ca format din adunături exploatatoare ale unei situații tulbure pentru a le răpi o situație la care cred că au în chip permanent dreptul; tineret ambițios al tînărului Brătianu, care-și atribuie o mare misiune reformatoare, pentru care, începînd cu încă așa de plăpîndul șef, lipsesc oamenii; rămășițe averescane cu vechiul sau noul conducător; lupismul de eternă avangardă, Stosstruppe a unei excesive democrații de steag care nu va ajunge niciodată; amici ai dlui Cuza, readuși la o cale aproape de mijloc prin blăstămățiile ramurii rebele a Codrenilor, cari continuă să amenințe cu un revolver ce nu mai poate să facă victime; doi, trei oameni de treabă cu totul speriați de lumea în care au căzut. Și, – venind sau ba la ședință, întrebunțîndu-și situația ca să apere interese locale și personale, parlamentari de birouri ministeriale sau spectatori maghiari amuzați, cari în mijlocul urletelor și injuriilor se pot crede în vechea lor Budapestă, – minoritarii. O majoritate cu care se poate face prea puțin și o minoritate cu care, așa cum este, nu se poate face nimic. Pentru aceasta s-a frămîntat o țară întreagă de cumplite uri, pentru aceasta statul sărac a vărsat un miliard, pentru aceasta candidații s-au vîndut cu tot ce au la cine s-a îndurat să-i împrumute, pentru aceasta morții zac supt pămînt și răniții gem în spitale, pentru aceasta Carol al II-lea, regele speranțelor românești, va apărea, între aplauze de greoaie gratitudine, ca să asigure din buze regale că această Adunare a fost relevată la început de adversarii liberali, deși, după obiceiul țerii, de a doua zi chiar, acuzațiile, așa de grave, au fost lăsate să cadă.