_:n28188d259b614fe1884c9f94fd206dcdxb0
<http://schema.org/description>
"Els que ahir eren els m&eacute;s progres avui s&oacute;n els m&eacute;s reaccionaris. Cada dia &eacute;s possible veure com un antic guru de l&rsquo;esquerra &mdash;paleol&iacute;ticament marxista en un altre temps i ara palad&iacute; del moderantisme&mdash; s&rsquo;escandalitza per la inestabilitat pol&iacute;tica que viu Espanya degut al conflicte amb Catalunya. Als progres i als neoautonomistes els preocupa la inestabilitat, la incertesa, l&rsquo;alteraci&oacute; permanent de la vida p&uacute;blica, i llavors no se&rsquo;ls ocorre altra cosa que culpar l&rsquo;independentisme de tots els mals. La insist&egrave;ncia dels independentistes a voler assolir el seu objectiu incomoda aquests progressistes de sal&oacute;, que nom&eacute;s saben lloar la rebel&middot;li&oacute; si &eacute;s a milers de quil&ograve;metres de dist&agrave;ncia. Per qu&egrave; no deixen de donar-nos la tabarra amb l&rsquo;Evo Morales i la seva destituci&oacute; fraudulenta? Doncs perqu&egrave; &eacute;s m&eacute;s f&agrave;cil condemnar el cop d&rsquo;estat a Bol&iacute;via que posar-se al costat del president catal&agrave; destitu&iuml;t per un decret que no permetia fer tal cosa de cap manera. Ada Colau no ha anat a visitar mai el president Puigdemont &mdash;la qual cosa&nbsp;no t&eacute; cap explicaci&oacute; ni pol&iacute;tica ni humana&mdash;. Tampoc no participa en l&rsquo;Assemblea d&rsquo;Electes, per&ograve; seria capa&ccedil; d&rsquo;oferir asil pol&iacute;tic al &ldquo;rei bolivi&agrave; de la coca&rdquo;. La solidaritat &eacute;s, en boca de segons qui, tan sols un&nbsp;mot, sense cap traducci&oacute; pr&agrave;ctica. Els progres i els neoautonomistes s&oacute;n els campions de l&rsquo;equidist&agrave;ncia quan juguen a casa i extremistes quan van pel m&oacute;n. Rebels universalistes arreu i patriotes constitucionals a Catalunya.\r\n\r\n\r\n&Eacute;s tan dif&iacute;cil assolir la independ&egrave;ncia de Catalunya com desfer el nucli de poder que es refugia sota la capa del rei Felip&nbsp;VI\r\n\r\n\r\nEl creixent autoritarisme del poder espanyol, el partidisme extremista de Felip&nbsp;VI, el cinisme de la magistratura, la militaritzaci&oacute;, ara policial, de la vida pol&iacute;tica &eacute;s, simplement, el reflex de l&rsquo;anomalia del r&egrave;gim del 78. Tinc escrit que els pactes de la Transici&oacute; van abocar a l&rsquo;aberraci&oacute; de cedir als franquistes &mdash;amb el rei al capdavant&mdash; el poder real de l&rsquo;Estat, sense demanar cap mena de responsabilitat pels crims comesos durant la dictadura, a canvi que els socialistes poguessin compartir el govern alternativament. A Espanya, el poder no ha canviat mai de mans des del 1939. Si de cas, s&rsquo;hi han incorporat alguns personatges, i molt pocs, que venien de l&rsquo;oposici&oacute;. Els primers a fer-ho desacomplexadament van ser Miguel Boyer i l&rsquo;entorn financer socialista, el mateix que despr&eacute;s es va demostrar que s&rsquo;havia enriquit amb tota mena de corrupteles. Les crisis pol&iacute;tiques no s&oacute;n resultat de la m&agrave;gia, de les &ldquo;maniobres&rdquo; obscures d&rsquo;algun il&middot;luminat, tenen fonaments objectius. &iquest;Qui t&eacute; la culpa que la classe mitjana estigui encabritada amb el sistema pol&iacute;tic espanyol, corrupte de dalt a baix, i reaccioni amb contund&egrave;ncia? El m&eacute;s f&agrave;cil, l&rsquo;argument de l&rsquo;est&uacute;pid, &eacute;s atribuir-ho a una mena de nihilisme cong&egrave;nit. El m&eacute;s seri&oacute;s i racional &eacute;s atribuir-ho a la decad&egrave;ncia de l&rsquo;Estat, regit per una &ldquo;casta&rdquo; &mdash;la mateixa que ara apuntalar&agrave; Podemos&mdash; que es protegeix amb la filferrada constitucional. Han constru&iuml;t un Estat que s&rsquo;ha convertit en l&rsquo;enemic de totes les nacionalitats que l&rsquo;integren. L&rsquo;Estat va contra els interessos dels catalans i est&agrave; patrimonialitzat pels alts funcionaris i els pol&iacute;tics castellans i andalusos. Tant &eacute;s aix&iacute;, que fins i tot ho veu Raphael Minder, el prudent corresponsal del The New York Times, quan, escandalitzat, denuncia la cultura de la impunitat per la pornogr&agrave;fica entrevista que El Pa&iacute;s ha fet a Manuel Ch&aacute;vez i en la qual el dirigent del PSOE, condemnat pel frau dels ERO, justifica la corrupci&oacute; alegrement. Gaireb&eacute; diu que ho van fer en nom de la classe obrera.\r\n\r\nHabermas va difondre el concepte de patriotisme constitucional que havia concebut Dolf Sternberger el 1979 per resoldre un problema espec&iacute;ficament alemany, que era resultat de l&rsquo;impacte del nazisme. Sovint una bona teoria, encertada per resoldre un problema espec&iacute;fic, quan s&rsquo;intenta universalitzar esdev&eacute; un nyap. El patriotisme constitucional a Espanya &eacute;s defensat pels que en el passat combatien la Constituci&oacute; (Jos&eacute; Mar&iacute;a Aznar) i ara ho &eacute;s per Vox, que branden el text constitucional amb la mateixa intransig&egrave;ncia que la Inquisici&oacute; exhibia els evangelis. La Constituci&oacute; &eacute;s avui el text sagrat que justifica la pres&oacute; immensa en qu&egrave; s&rsquo;ha convertit Espanya, perqu&egrave; la unitat ja no &eacute;s volunt&agrave;ria, sin&oacute; for&ccedil;osa. Els pobles perjudicats per la Constituci&oacute; no tenen, doncs, res a celebrar el dia 6. Quan a tot arreu es donen esclats de revolta, cal agafar els prism&agrave;tics i el microscopi alhora, perqu&egrave; hi ha raons compartides, especialment la devastadora crisi econ&ograve;mica del 2008, per&ograve; n&rsquo;hi ha d&rsquo;espec&iacute;fiques, que s&oacute;n tant o m&eacute;s importants que les generals. A Catalunya, la crisi pol&iacute;tica del 2006, derivada de la retallada de l&rsquo;Estatut, i la crisi de les infraestructures del 2007 es van ajuntar a la crisi econ&ograve;mica mundial del 2008. Una concatenaci&oacute; de crisis com aquesta nom&eacute;s podia derivar en la inestabilitat actual si, com s&rsquo;ha vist, l&rsquo;Estat no va voler escoltar les demandes de rectificaci&oacute;. Que en les negociacions actuals d&rsquo;ERC i el PSOE la sortida a la crisi pol&iacute;tica sigui una promesa inconcreta de&nbsp;rescabalar Catalunya amb no se sap qu&egrave;, &eacute;s, senzillament, grotesc.\r\n\r\nLa crisi espanyola, perqu&egrave; la situaci&oacute; d&rsquo;ara es caracteritza per la fallida de l&rsquo;Estat m&eacute;s que no pas per la crisi catalana, no tindr&agrave; remei fins que el poder no canvi&iuml; de mans. Una utopia dist&ograve;pica. &Eacute;s tan dif&iacute;cil assolir la independ&egrave;ncia de Catalunya com desfer el nucli de poder que es refugia sota la capa del rei Felip&nbsp;VI. Per tant, dificultat per dificultat, que cadasc&uacute; tri&iuml; qu&egrave; vol. La via de reformar l&rsquo;estat espanyol, el somni regeneracionista de Prat de la Riba, s&rsquo;ha demostrat est&egrave;ril. Ja ho era aleshores, com es va poder comprovar el 1923 i el 1936, per&ograve; &eacute;s que el 1979 tamb&eacute; va ser aix&iacute;, encara que s&rsquo;intenti maquillar, i des del 2006 ja no hi ha qui ho pugui negar. Totes les vies gradualistes de transformaci&oacute; de l&rsquo;Estat han topat&nbsp;amb la &ldquo;roca&rdquo;, amb el poder real. Per tant, intentar reconstruir la confian&ccedil;a no &eacute;s feina dels independentistes. Qui ha de demostrar bona voluntat, si de cas, &eacute;s Madrid (ent&egrave;s com a concepte, com diu Iu Forn). L&rsquo;independentisme ha de canalitzar la protesta i convertir-la en el fuel que faci decantar la balan&ccedil;a, que acabi amb la &ldquo;roca&rdquo; per la via del desgast, de la ruptura, de la implosi&oacute;. Els progres i els neoautonomistes haurien de concedir als independentistes un marge de temps de 150 anys, que &eacute;s el mateix que han utilitzat ells per intentar reformar sense &egrave;xit Espanya. Cal acostumar-se al conflicte, al capdavall totes les guerres s&rsquo;acaben amb un pacte entre enemics. &nbsp;&nbsp;"
<https://www.elnacional.cat/ca/opinio/agusti-colomines-no-tenim-res-celebrar_448425_102.html>