<http://schema.org/articleBody>
"Al bar de Pontevedra on anava cada tarda a ju- gar al d\u00F2mino es palpava la inquietud entre els  parroquians habituals. S&amp;#039;acostaven les eleccions generals i sabien que la millor her\u00E8ncia del seu convilat\u00E0, a qui tots anomenaven don Mariano, tenia els dies comptats. El temps dels locals impregnats de fum de tabac arribava a la fi, i aquell male\u00EFt 2012 caldria sotmetre&amp;#039;s al dictat de l&amp;#039;estranya alian\u00E7a entre l&amp;#039;Europa liberal i el socialisme asfixiant de Zapatero. Rajoy se&amp;#039;ls mirava a trav\u00E9s del fum d&amp;#039;un hav\u00E0, i recordava la corrua de comiss\u00E0ries europees de Salut (totes amb noms escandinaus) que havien desfilat per la Moncloa per intentar conv\u00E8ncer-lo que Espanya no podia ser l&amp;#039;\u00FAnic pa\u00EDs d&amp;#039;occident on encara es pogu\u00E9s fumar a tot arreu. Per\u00F2 ell s&amp;#039;hi havia resistit, i havia posat com a condici\u00F3 a Francisco Camps per ser el successor el 2008 que es negu\u00E9s igualment a aplicar aquesta mesura sovietitzant.El PP passava ara, l&amp;#039;estiu del 2011, el pitjor moment de la seva hist\u00F2ria. Quina sort que havia tingut. I quina vista per deixar el govern just abans de la patacada de la crisi. Quatre anys de viatges amunt i avall, reunions interminables i traduccions simult\u00E0nies havien estat m\u00E9s que suficients. El 2004 tot havia anat com una seda, i encara un mica millor despr\u00E9s de la desarticulaci\u00F3 d&amp;#039;un comando islamista que, segons es va descobrir, pretenia atemptar a Madrid en plena campanya. Encara se li dibuixava un somriure a la cara quan recordava la cara de Zapatero i Rubalcaba aquella nit. El pol\u00EDtic c\u00E0ntabre, per cert, s&amp;#039;havia retirat poc despr\u00E9s, per\u00F2 Zapatero, que tamb\u00E9 havia perdut contra Camps el 2008, encara aguantava. Semblava un petit miracle, per\u00F2 totes les maniobres i conxorxes contra el lleon\u00E8s havien fracassat. I la crisi l&amp;#039;havia fet un home. Que f\u00E0cil que \u00E9s criticar des de l&amp;#039;oposici\u00F3! Que f\u00E0cil prometre coses quan no tens la responsabilitat de quadrar els comptes i et truca Angela Merkel cada dia! Aquest marr\u00F3 se l&amp;#039;havia hagut de menjar el pobre Camps, que a sobre de la desastrosa situaci\u00F3 econ\u00F2mica havia hagut d&amp;#039;afrontar l&amp;#039;esc\u00E0ndol del cas G\u00FCrtel. El pobre feia ja dos anys que no s&amp;#039;atrevia a respondre preguntes dels periodistes i vivia semiamagat a la Moncloa. Pel que li havien dit estava conven\u00E7ut que D\u00E9u el castigava pels seus pecats, en especial la sup\u00E8rbia. I no hi havia redempci\u00F3 possible.El PSOE, en canvi, que durant anys havia viscut en la indig\u00E8ncia m\u00E9s absoluta, estava a punt de tocar el cel amb les mans. Si fins i tot havien guanyat a M\u00FArcia i Castella i Lle\u00F3, els nostres graners m\u00E9s fidels! A les passades eleccions el PP nom\u00E9s havia resistit a Ceuta, a Melilla i a les Can\u00E0ries. I l&amp;#039;acudit f\u00E0cil que circulava \u00E9s que el PP ja nom\u00E9s governava a... l&amp;#039;\u00C0frica.Per\u00F2 ell gaudia de vacances perp\u00E8tues, amb sou vitalici, x\u00F2fer i secret\u00E0ria. Anava de casa al bar i del bar a casa, i durant dies sencers nom\u00E9s llegia el Marca . Nom\u00E9s una cosa el molestava d&amp;#039;aquella jubilaci\u00F3 daurada: les vict\u00F2ries del Bar\u00E7a. I per sobre de tot la sola idea que, per primera vegada, Espanya tindria un president culer... Quin f\u00E0stic!"^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/cronica/somni-destiu-Mariano-Rajoy_0_535746441.html>