<http://schema.org/articleBody>
"Responc, obedientment, a la crida que feia dissabte passat el director d&amp;#039;aquest diari per atorgar una denominaci\u00F3 raonable a la d\u00E8cada que vivim. Cal una reflexi\u00F3 pr\u00E8via, per\u00F2: el nom s\u00ED que fa la cosa. El so o el ress\u00F2 de les paraules condiciona sovint la viabilitat futura del seu significat. Imaginem que Karl Marx s&amp;#039;hagu\u00E9s dit Enno Friedrich Wichard Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff, o b\u00E9 Friedrich Daniel Ernst Schleiermacher, per posar dos noms reals, en aquest cas, de dos important\u00EDssim fil\u00F2legs que tamb\u00E9 eren alemanys com Marx. A Catalunya hi va haver a la d\u00E8cada del 1930 un partit que es deia Partit Obrer d&amp;#039;Unificaci\u00F3 Marxista (POUM). No em s\u00E9 imaginar, per\u00F2, un moviment que es digu\u00E9s Partit Obrer d&amp;#039;Unificaci\u00F3 Wilamowitzmoellendorffiana o Unitat Schleiermacheriana, en cas que aquests fil\u00F2legs s&amp;#039;haguessin dedicat al pensament pol\u00EDtic. El Partit Obrer d&amp;#039;Unificaci\u00F3 Wilamowitzmoellendorffiana no tindria cap futur, perqu\u00E8 resulta impronunciable. El nom s\u00ED que fa la cosa, o la condiciona. Tots sabem com es diu la d\u00E8cada que va del 1960 al 1970: els seixanta,  the sixties . Per\u00F2 com es diuen els anys que van del 2000 al 2010? No tenen una denominaci\u00F3 consensuada. El problema no \u00E9s el concepte, que en aquest cas \u00E9s for\u00E7a clar, sin\u00F3 la paraula o expressi\u00F3 que els hauria de designar, que grinyola.  Comencem, doncs, malament: \u00E9s dif\u00EDcil parlar d&amp;#039;una cosa que no t\u00E9 nom. La segona -i inevitable- dificultat afegida \u00E9s que qualsevol judici sobre una \u00E8poca es basa per for\u00E7a en la valoraci\u00F3 que fem del per\u00EDode immediatament anterior, i tamb\u00E9 en el record que tinguem de certs episodis concrets. Per exemple, em sembla desconcertant que ara s&amp;#039;oblidi que a mitjans dels vuitanta hi havia un atur real molt m\u00E9s b\u00E8stia que l&amp;#039;actual; que s&amp;#039;estava desmantellant la ind\u00FAstria; que les grans superf\u00EDcies comercials van ensorrar el petit comer\u00E7; que l&amp;#039;hero\u00EFna gener\u00E0 una inseguretat ciutadana incomparablement m\u00E9s alarmant que l&amp;#039;actual. Ara la majoria de refer\u00E8ncies a aquells temps es limiten a amables refer\u00E8ncies sobre la manera de vestir o els grups musicals de moda. Les coses van anar d&amp;#039;una altra manera ben diferent, per\u00F2. La idealitzaci\u00F3 d&amp;#039;aquella d\u00E8cada i tamb\u00E9, en part, de la dels noranta, fa que aquests anys sense nom que vivim ara ens semblin m\u00E9s espantosos del que s\u00F3n. De fet, alguns pares que conec em diuen, consternats, que la seva filla &amp;quot;se n&amp;#039;ha hagut d&amp;#039;anar&amp;quot; (?) a Oxford a fer un m\u00E0ster de 15.000 euros amb el mateix to amb qu\u00E8 m&amp;#039;explicarien que se n&amp;#039;ha anat a la verema amb una maleta de fusta lligada amb un cordill. Quin drama, pobreta! Si alguna cosa est\u00E0 quedant clara en el temps que portem immersos en aquesta crisi sense precedents \u00E9s que el nostre model de societat resulta tan indubtablement millorable com indiscutiblement efica\u00E7. Compte que no parlo del nostre sistema econ\u00F2mic, sin\u00F3 d&amp;#039;una cosa molt m\u00E9s \u00E0mplia que t\u00E9 molt a veure, per exemple, amb la diferent manera com s&amp;#039;entenen les relacions familiars als pa\u00EFsos mediterranis i als Estats Units. Ara mateix, qui est\u00E0 parant el cop de l&amp;#039;atur juvenil no \u00E9s de cap manera l&amp;#039;Estat, sin\u00F3 els pares, les mares, els avis, les \u00E0vies i m\u00E9s d&amp;#039;un tiet, tieta, i fins i tot cos\u00ED. Per als que tenen una visi\u00F3 socialitzant de l&amp;#039;Estat, \u00E9s a dir, per als que creuen que l&amp;#039;Estat s&amp;#039;ha de fer c\u00E0rrec de totes i cadascuna de les nostres tribulacions, el que passa l&amp;#039;any 2012 constitueix, sens dubte, una terrible regressi\u00F3. Per als que veiem les coses d&amp;#039;una altra manera, aquesta sembla una oportunitat -aix\u00F2 s\u00ED, molt dura- perqu\u00E8 tothom s&amp;#039;adoni de l&amp;#039;engany\u00F3s miratge de l&amp;#039;Estat Provid\u00E8ncia que, amb diferents matisos, han creat governs de tots els colors de l&amp;#039;espectre ideol\u00F2gic arreu d&amp;#039;Europa.  Aquest no \u00E9s l&amp;#039;\u00FAnic \u00EDdol que ha caigut, precisament: ara tamb\u00E9 sabem coses tan variades com que la moqueta dels bancs pot ser una ratera o que la capacitat predictiva dels economistes \u00E9s la mateixa que la dels que llegeixen les ratlles del palmell de la m\u00E0. Compte, no ens fem il\u00B7lusions: cada generaci\u00F3 ha tingut, t\u00E9 i tindr\u00E0 les seves pr\u00F2pies decepcions, en general ben merescudes. Les nostres han estat aquestes, i aix\u00F2 no sembla gaire meritori: la cosa no t\u00E9 res d&amp;#039;extraordinari. Hem sabut que els Reis s\u00F3n els pares una mica tard. En la mesura en qu\u00E8 aix\u00F2 \u00E9s la condici\u00F3 de possibilitat de la lucidesa, benvinguda sigui aquesta d\u00E8cada. La d\u00E8cada de la lucidesa? Ui, no! Sembla un t\u00EDtol d&amp;#039;aquests manuals d&amp;#039;autoajuda que diuen que la crisi \u00E9s bona perqu\u00E8 ens far\u00E0 tornar  hippies . M\u00E9s val que ajornem el bateig, doncs; de fet, tothom pot tenir una mala d\u00E8cada. "^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/opinio/Decades-nom_0_650934917.html>