<http://schema.org/articleBody>
"Des que va comen\u00E7ar la crisi del deute sobir\u00E0 -el de les administracions p\u00FAbliques- han sovintejat les declaracions i an\u00E0lisis que utilitzen met\u00E0fores b\u00E8l\u00B7liques. Aix\u00ED, han abundat expressions com &amp;quot;els especuladors han olorat sang / han atacat un pa\u00EDs / es faran m\u00E9s forts&amp;quot;, o frases com &amp;quot;deixant de banda dues peces menors, els analistes destaquen que la batalla definitiva es lliurar\u00E0 al voltant d&amp;#039;It\u00E0lia i Espanya&amp;quot;. Per als lectors d&amp;#039;una certa edat, se suscita la imatge d&amp;#039;una feble caravana que es defensa com pot d&amp;#039;uns indis furibunds (lectors d&amp;#039;altres edats tindran refer\u00E8ncies equivalents). De vegades, el car\u00E0cter invisible i tra\u00EFdor de l&amp;#039;enemic s&amp;#039;identifica m\u00E9s aviat amb els atacs microbians; aix\u00ED, es parla de &amp;quot;contaminaci\u00F3&amp;quot; o es diu que la crisi pot &amp;quot;saltar d&amp;#039;un pa\u00EDs a un altre&amp;quot;. Aquestes imatges, que sens dubte acoloreixen els relats, tenen, tanmateix, el greu inconvenient que desfiguren la realitat, ja que la presenten com una lluita entre la v\u00EDctima innocent i el depredador indesitjable, i suggereixen que si aquest qued\u00E9s frustrat aquella podria reprendre la seva pl\u00E0cida exist\u00E8ncia. No es tracta d&amp;#039;una imatge afortunada.Fa uns vint anys, un eurodiputat em comentava que pels passadissos de Brussel\u00B7les es feia broma sobre la necessitat d&amp;#039;expulsar Gr\u00E8cia de la Uni\u00F3 Europea per alliberar-se d&amp;#039;un soci indesitjable. No es va fer i avui ho paguem, perqu\u00E8 Gr\u00E8cia \u00E9s un pa\u00EDs malalt. Sobretot de corrupci\u00F3, que all\u00E0, com en massa pa\u00EFsos llatinoamericans, descansa sobre un pacte t\u00E0cit entre la classe alta i la burocr\u00E0cia pol\u00EDtica: els primers deixen fer a canvi de no pagar gaires impostos. Europa ha empitjorat les coses a base de transfer\u00E8ncies i pr\u00E9stecs, que han acostumat la poblaci\u00F3 a un nivell de vida insostenible. Ara, de sobte, els creditors han descobert que Gr\u00E8cia no pot pagar. Efectivament, Gr\u00E8cia no pot pagar i, per tant, no pagar\u00E0. Aix\u00F2 crea un problema als creditors -bancs grecs, francesos i alemanys principalment- perqu\u00E8 han de recon\u00E8ixer la p\u00E8rdua corresponent. El &amp;quot;rescat&amp;quot; es presenta com una maniobra per donar temps a Gr\u00E8cia per refer-se i pagar; en realitat, \u00E9s sobretot una maniobra per donar temps als bancs perqu\u00E8 es desfacin del deute (una tercera part ja ha passat dels seus balan\u00E7os al del BCE, o sigui, al dels contribuents europeus: vost\u00E8 i jo, entre ells).Si vost\u00E8 o jo tenim un deute i no el podem pagar, tenim un problema, perqu\u00E8 el banc s&amp;#039;emportar\u00E0 les nostres propietats. No passa el mateix amb els estats, que s\u00F3n inembargables: els bancs no es poden endur una illa de l&amp;#039;Egeu a Frankfurt o un ministeri grec a Par\u00EDs. El problema no \u00E9s que Gr\u00E8cia degui molt -ja que no li cal tornar-ho-, sin\u00F3 que necessita, per arribar al final de cada mes, que se li presti m\u00E9s i m\u00E9s. Els interventors europeus es desesperen perqu\u00E8 Gr\u00E8cia recapti m\u00E9s impostos, per\u00F2 l&amp;#039;Estat grec no ha estat dissenyat per fer-ho: no disposa ni tan sols d&amp;#039;un cadastre en ordre. El dia que Europa es cansi d&amp;#039;abocar diners, i no falta gaire, Gr\u00E8cia no podr\u00E0 pagar el sou dels funcionaris ni les pensions dels jubilats i el pa\u00EDs, previsiblement, esclatar\u00E0. La culpa no ser\u00E0 ni dels especuladors, ni dels &amp;quot;mercats&amp;quot;, ni d&amp;#039;Angela Merkel. Una part de la culpa la tenen els bancs, que van pensar-se que feien negoci prestant alegrement als grecs els estalvis dels alemanys, per\u00F2 sobretot ser\u00E0 de les elits gregues, que han governat irresponsablement el seu pa\u00EDs. S&amp;#039;especula sobre si Gr\u00E8cia abandonar\u00E0 o no l&amp;#039;euro. Malgrat la gravetat de la disjuntiva, es tracta d&amp;#039;una q\u00FCesti\u00F3 menor. El tema \u00E9s com i qui reconstruir\u00E0 Gr\u00E8cia.Espanya no \u00E9s un pa\u00EDs exemplar, per\u00F2 no \u00E9s Gr\u00E8cia. Ens podem escandalitzar de les sicav , per\u00F2 peri\u00F2dicament l&amp;#039;Estat ha ensenyat les urpes a qui ha eludit el pagament dels impostos, siguin empresaris o alts funcionaris. El deute p\u00FAblic espanyol \u00E9s raonable i, per tant, es pagar\u00E0. Potser es tornar\u00E0 a retallar els sous dels funcionaris i les pensions, per\u00F2 es pagaran cada final de mes. Milions d&amp;#039;espanyols estan hipotecats, per\u00F2 pocs deixaran de pagar, perqu\u00E8 perdrien propietats valuoses. Si els interventors europeus estan desorientats a Gr\u00E8cia, a Espanya estan satisfets: les seves ordres s&amp;#039;executen.Sovint ens queixem dels pol\u00EDtics espanyols. Afortunadament, entre ells hi ha hagut i hi ha gent seriosa que no ha fet excessives concessions ni a la frivolitat ni a la demag\u00F2gia. Potser no aplaudim totes les decisions de la parella Mas/Mas- Colell, per\u00F2 gr\u00E0cies a gent com ells aviat agrairem no ser Gr\u00E8cia."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/premium/opinio/Afortunadament-aixo-no-Grecia_0_559144083.html>