<http://schema.org/articleBody>
"A mitja tarda, els alumnes de l&amp;#039;Obrador de la Beckett van arribant a classe. Aquest dimarts s\u00F3n nou persones, la majoria entre la vintena i la trentena, que llegiran en veu alta els seus notables exercicis bergmanians. Aquesta veterana escola d&amp;#039;escriptura dram\u00E0tica t\u00E9 uns 200 alumnes a l&amp;#039;any. El 1989, quan Jos\u00E9 Sanchis Sinisterra va fundar la Sala Beckett, aquesta era l&amp;#039;\u00FAnica marmita que engreixava la dramat\u00FArgia catalana, juntament amb l&amp;#039;Institut del Teatre. Avui l&amp;#039;oferta i la demanda han crescut exponencialment. Ser dramaturg s&amp;#039;ha convertit en una professi\u00F3 d&amp;#039;\u00E8xit.&amp;quot;El treball de formaci\u00F3, que abans no estava reglat, la possibilitat de professionalitzar-se en camps com el televisiu i l&amp;#039;aspiraci\u00F3 de viure d&amp;#039;aquesta feina s\u00F3n tres claus per entendre el creixent inter\u00E8s en la dramat\u00FArgia&amp;quot;, resumeix Enric Nolla, cap del departament de dramat\u00FArgia a l&amp;#039;Institut del Teatre. &amp;quot;La dramat\u00FArgia catalana ha guanyat prestigi i volum. Quan jo vaig comen\u00E7ar, fa 25 anys, \u00E9rem quatre gats -explica Pablo Ley-. En fa 15 ja hi havia m\u00E9s gent. Per\u00F2 ara hi ha una aut\u00E8ntica allau. La figura del dramaturg ja no \u00E9s una cosa estranya, s&amp;#039;ha normalitzat despr\u00E9s d&amp;#039;anys d&amp;#039;endarreriment&amp;quot;, assegura el professor de l&amp;#039;Escola E\u00F2lia, que va engegar els cursos de dramat\u00FArgia fa 5 anys per la demanda del mercat. &amp;quot;\u00C9s un moment extraordinari -celebra el dramaturg David Plana-. La falta d&amp;#039;autoestima dels autors catalans s&amp;#039;ha superat, s&amp;#039;han tret els complexos del cap. Les noves generacions no tenen por i estan escrivint a un nivell molt alt. El p\u00FAblic respon i els programadors, tamb\u00E9&amp;quot;. Ara ja \u00E9s normal trobar una cartellera farcida de t\u00EDtols de casa. El director de la Beckett, Toni Casares, tamb\u00E9 pensa que el canvi de xip ha estat intern: &amp;quot;Els professionals del teatre s\u00F3n els primers que no coneixien autors catalans i que han canviat la visi\u00F3 respecte dels dramaturgs contemporanis&amp;quot;, assenyala. Ho corrobora Jordi Gonz\u00E1lez, de la productora Focus, que admet: &amp;quot;Abans arribava un text d&amp;#039;un autor d&amp;#039;aqu\u00ED i no te&amp;#039;l miraves, i ara els fem cas nosaltres i a fora; ho llegim tot i ens agraden moltes coses, per\u00F2 no les podem fer totes&amp;quot;.El coordinador de l&amp;#039;Obrador, V\u00EDctor Mu\u00F1oz, explica que l&amp;#039;augment de l&amp;#039;alumnat i de les escoles que ofereixen cursos (l&amp;#039;Ateneu Barcelon\u00E8s, l&amp;#039;Estudi Atrium, l&amp;#039;Escola Nancy Tu\u00F1\u00F3n, etc.) va comen\u00E7ar quan &amp;quot;va ser normal veure autors que estrenaven i que tant funcionaven per a una obra intimista al Versus com per a una com\u00E8dia al Borr\u00E0s&amp;quot;. I afegeix: &amp;quot;La gent veu que \u00E9s interessant i que s&amp;#039;hi pot guanyar la vida&amp;quot;. El professor i autor Esteve Soler fins i tot diu que &amp;quot;ja hi ha gent que vol formar la seg\u00FCent generaci\u00F3&amp;quot;, la que rellevi els ja no tan joves Guillem Clua, Jordi Casanovas, Cristina Clemente i Marta Buchaca, que al seu torn eren fills de la quinta de Sergi Belbel, Carles Batlle, David Plana, Merc\u00E8 S\u00E0rrias i Llu\u00EFsa Cunill\u00E9. No cantar vict\u00F2ria&amp;quot;Fer sonar campanes \u00E9s prematur&amp;quot;, rebaixa Pablo Ley. &amp;quot;El percentatge d&amp;#039;obres catalanes hauria de passar del 20% actual al 70%&amp;quot;. La professora i autora Victoria Szpunberg posa l&amp;#039;accent en aspectes negatius, com que &amp;quot;hi ha dramaturgs bon\u00EDssims que no estan a l&amp;#039;aparador&amp;quot; i que hi ha el perill que &amp;quot;amb tanta gent a les escoles s&amp;#039;escrigui m\u00E9s amb f\u00F3rmules apreses que no pas des de la necessitat i l&amp;#039;impuls intern&amp;quot;. Esteve Soler hi treu ferro: &amp;quot;Ja ens en preocuparem m\u00E9s endavant, d&amp;#039;aix\u00F2. \u00C9s cert que hi ha una dramat\u00FArgia que segueix molt els par\u00E0metres de la teoria, la televisi\u00F3 o el cine, per\u00F2 ja est\u00E0 b\u00E9. El que est\u00E0 passant \u00E9s que hi ha una aut\u00E8ntica legi\u00F3 de gent que pot competir amb qualsevol autor estranger. Si la dramat\u00FArgia anglesa \u00E9s bona \u00E9s perqu\u00E8 hi ha molta gent que escriu&amp;quot;. Toni Casares llan\u00E7a un av\u00EDs visionari: &amp;quot;Passar\u00E0 que aquest boom baixar\u00E0, i quedar\u00E0 la gent que escrivia abans que es pos\u00E9s de moda. Per\u00F2 \u00E9s important que hi hagi un flux regular i constant. Un corpus de dramaturgs \u00E9s essencial per a la salut cultural, perqu\u00E8 una cultura ha de tenir obres que parlin de l&amp;#039;ara i l&amp;#039;aqu\u00ED&amp;quot;. &amp;quot;Aix\u00F2 fa que el teatre estigui viu i per tant connecti millor amb la platea&amp;quot;, exposa Soler. &amp;quot;Si no, acabarem amb una cultura muse\u00EDstica&amp;quot;, conclou Casares."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.arabalears.cat/cultura/vull-dramaturg_0_586141430.html>