<http://schema.org/articleBody>
"Hi ha professionals que tenen molta sort. Els futbolistes, per exemple. Els futbolistes marquen un gol i cent mil persones embogides els aclamen: &amp;quot;Meeessiii!&amp;quot;, i els rivals es queden esperant per tornar a fer la sacada, i la gent: &amp;quot;Inieeesta!&amp;quot; I els cantants d&amp;#039;\u00F2pera? Canten l&amp;#039;\u00E0ria i el teatre s&amp;#039;enfonsa: &amp;quot;Bravooo!&amp;quot; I la funci\u00F3 no pot continuar perqu\u00E8 el p\u00FAblic no calla, i el tenor continua a terra amb la daga de mentida clavada a l&amp;#039;esquena i va sentint &amp;quot;bravooo!&amp;quot;, i el director mira l&amp;#039;orquestra i els fa una ganyota: &amp;quot;Esperem&amp;quot;. I el tenor pensa: &amp;quot;Que es fotin el director i la soprano\u2026&amp;quot; Fins que hi ha un moment que es diu: &amp;quot;Potser que parin, que encara haur\u00E9 de fer el bis\u2026&amp;quot; I per si no n&amp;#039;ha tingut prou, quan acaba la representaci\u00F3 i surten a saludar, la gent no nom\u00E9s crida &amp;quot;bravooo!&amp;quot;, sin\u00F3 que pica de peus a terra presa del paroxisme, i comencen a ploure paperets del cel, com si John Glenn torn\u00E9s d&amp;#039;orbitar, i el tenor all\u00E0 sota entomant la seva addictiva dosi de gl\u00F2ria\u2026En canvi, aix\u00F2 als escriptors no els passa. Acaben la novel\u00B7la sols, en silenci, o el que \u00E9s pitjor, sentint els crits d&amp;#039;uns ve\u00EFns aliens a com costa fer un canvi de joc argumental de quaranta metres o superar el ferri marcatge dels personatges que volen jugar tota la novel\u00B7la i no nom\u00E9s uns cap\u00EDtols.Pensava en aquestes coses, aquest diumenge sense futbol, mentre llegia Jo confesso , i em venien ganes d&amp;#039;aixecar-me a aplaudir una frase i d&amp;#039;ovacionar llargament l&amp;#039;autor despr\u00E9s d&amp;#039;alguns punts i a part, i cridar &amp;quot;Cabr\u00E9ee!&amp;quot;, i lamentava no poder-me abra\u00E7ar amb els altres lectors, i entre tots no poder portar Jaume Cabr\u00E9 al Liceu, i ell, all\u00E0 a terra, amb la daga de mentida clavada a l&amp;#039;esquena pensant &amp;quot;que es fotin els cr\u00EDtics i la ind\u00FAstria editorial anglosaxona\u2026&amp;quot;, i al final del llibre fer-lo sortir a la boca de l&amp;#039;escenari, a entomar una pluja de confeti amb tothom cridant &amp;quot;Jaaaume!&amp;quot;, i que, per una vegada, no fos l&amp;#039;Aragall.No \u00E9s d&amp;#039;ara. Amb l&amp;#039; Eunuc i el Pamano em vaig exaltar igual. Aquell cop de puny, aquella esgarrifan\u00E7a que ens espera silent a les p\u00E0gines d&amp;#039;algun llibre escrit amb ofici em fa especialment feli\u00E7 en aquesta \u00E8poca en qu\u00E8 cal cridar per ser percebut.Dilluns vaig entrevistar Jonathan Franzen, despr\u00E9s d&amp;#039;haver-me recl\u00F2s durant una setmana dins l&amp;#039;univers nord-americ\u00E0 de les 799 p\u00E0gines de Llibertat , una novel\u00B7la que ha trigat anys a escriure, com Cabr\u00E9. Si algunes l\u00EDnies d&amp;#039;aquestes obres tenen la for\u00E7a de la veritat revelada deu ser a causa d&amp;#039;aquesta llarga maceraci\u00F3 en silenci. De fet, un dels personatges de Franzen lamenta: &amp;quot;Mai no podem seure i tenir una conversa sense interrupcions (\u2026), nom\u00E9s anem rebotant amunt i avall com boles de billar reaccionant al darrer est\u00EDmul a l&amp;#039;atzar&amp;quot;. (L&amp;#039;autor em va confessar que va estar a punt d&amp;#039;eliminar-ho quan la seva dona li va retreure: &amp;quot;Ja est\u00E0s editorialitzant una altra vegada&amp;quot;.) I no \u00E9s que Franzen visqui en una cova sense internet, per\u00F2 troba que \u00E9s impossible explicar una hist\u00F2ria absorbent sense estar absorbit per la feina.En una \u00E8poca de gran incertesa, &amp;quot;pensar clarament \u00E9s el primer pas necessari cap a la regeneraci\u00F3&amp;quot; (G. Orwell), i l&amp;#039;exercici intel\u00B7lectual que ens regalen els escriptors que aconsegueixen fer art i ser entesos alhora \u00E9s un bals\u00E0mic motiu de confian\u00E7a en la capacitat dels \u00E9ssers humans d&amp;#039;explicar-se i no autodestruir-se.El calendari acordi\u00F3Despr\u00E9s de l&amp;#039;avorriment de passar tot un cap de setmana sense poder veure partits de la Primera Divisi\u00F3 aviat ens arribar\u00E0 l&amp;#039;empatx. El Bar\u00E7a jugar\u00E0 un total de set partits durant les pr\u00F2ximes tres setmanes, cinc dels quals corresponents al campionat de Lliga i dos corresponents a la fase de grups de la Lliga de Campions contra els txecs del Viktoria Plzen, primer a Barcelona i despr\u00E9s a Praga. I per cert... \u00BFqu\u00E8 se n&amp;#039;ha fet d&amp;#039;aquella intenci\u00F3 d&amp;#039;avan\u00E7ar amb un mes d&amp;#039;antelaci\u00F3 el dia i l&amp;#039;hora dels partits?"^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/premium/opinio/diumenge-futbol_0_569943043.html>