<http://schema.org/articleBody>
"Perejaume, a l&amp;#039;exposici\u00F3 de la Pedrera, ens ofereix una natura que balla com els gegants i els nans, que es pentina com les bruixes quan plou, que -sorda i muda- es grafiteja, narcisistament, sobre una pissarra gegant. Una natura que es mostra teatralitzada com una rondalla, formalitzada com un exvot, absent com la cartel\u00B7la anunciadora d&amp;#039;un pr\u00E9stec de museu. Una natura que, com les nines retallables, permet de ser vestida i enjoiada sens fi. Mancada de fond\u00E0ria, sense abisme que la sostingui. Poetitzada, nom\u00E9s. Una natura teixida d&amp;#039;analogies que, sense conflicte, es resolen en enginys. Tinc la sensaci\u00F3 que l&amp;#039;artista ha trobat en l&amp;#039;explotaci\u00F3 po\u00E8tica de la natura el modus vivendi per anar tirant. Perejaume \u00E9s un artista amb talent, i tamb\u00E9 un home p\u00FAblic. \u00C9s per aix\u00F2 que em permeto la gosadia, assumint el risc d&amp;#039;equivocar-me, d&amp;#039;amonestar-lo a plena llum.De Perejaume, se n&amp;#039;ha dit que \u00E9s un artista del segle XIX. Crec que \u00E9s una apreciaci\u00F3 incorrecta. Nom\u00E9s cal girar els ulls cap a Baudelaire i llegir-ne les constants impertin\u00E8ncies contra la natura, o cercar les diatribes que Gottfried va escriure al seu amic Oelze, per carta: &amp;quot;Ni fonent-se, la neu, no ofereix gaires arguments ling\u00FC\u00EDstics ni emotius; la seva indubtable monotonia es pot liquidar mentalment des de casa. \u00C9s buida, deserta: tan sols els burgesets hi veuen quelcom. Pobres rucs... Fuig de la natura, que arru\u00EFna el pensament i fa malb\u00E9 l&amp;#039;estil&amp;quot;. Baudelaire detestava la natura naturalista tan susceptible de ser pervertida en ret\u00F2rica poetitzada. Per contra, la natura que batega al fons de la seva poesia -&amp;quot;un fons mut d&amp;#039;aranyes infames / para llurs teranyines al fons dels nostres cervells&amp;quot;- \u00E9s sagrada i secreta. Podr\u00EDem dir que \u00E9s la mateixa que retrobem en l&amp;#039;obra de T\u00E0pies: un ens antrop\u00F2fag, aquesta natura, que se&amp;#039;ns menja i ens vomita, que reclama, imperativament, d&amp;#039;\u00E9sser devorat i defecat per cada un de nosaltres. Indiferent a les moixaines dels delicats &amp;quot;dits de l&amp;#039;aurora&amp;quot;. Podem pensar, aleshores, que la idea de natura que proposa Perejaume \u00E9s m\u00E9s moderna, que es tracta d&amp;#039;un imperatiu del segle XX fruit d&amp;#039;una sensibilitat ecol\u00F2gica compromesa amb la societat d&amp;#039;avui. Crec que tampoc no \u00E9s certa, aquesta apreciaci\u00F3. L&amp;#039;ecologisme \u00E9s una sensibilitzaci\u00F3 d&amp;#039;urg\u00E8ncia cient\u00EDfica, un combat per la subsist\u00E8ncia que reclama rigor, no un qu\u00E8 que es resolgui amb flors i violes. Em sembla copsar un cert paral\u00B7lelisme entre l&amp;#039;obra de Miquel Barcel\u00F3 i la d&amp;#039;en Perejaume. Penso que un cert populisme est\u00E8tic -barreja d&amp;#039;emotivitat i buidor conceptual- els agermana. L&amp;#039;un ofereix com a pintura efectes pict\u00F2rics, l&amp;#039;altre maneres po\u00E8tiques com a poesia. L&amp;#039;antropologisme de Barcel\u00F3 i l&amp;#039;ecologisme de Perejaume s\u00F3n prims com un paper de fumar. Trobo tamb\u00E9 una certa fal\u00B7l\u00E0cia en els t\u00EDtols que d\u00F3na Perejaume a les seves exposicions. La que va fer al Macba es deia Deixar de fer una exposici\u00F3. Doncs per qu\u00E8 cal fer-la, podem demanar-li? Tinc amics que han dut a la pr\u00E0ctica aquest reclam cr\u00EDtic, i que estoicament han assumit, com a conseq\u00FC\u00E8ncia, la recompensa de l&amp;#039;anonimat. El t\u00EDtol de la Pedrera \u00E9s: Ai Perejaume, si veies la muni\u00F3 d&amp;#039;obres que t&amp;#039;envolten, no en faries cap de nova! Si \u00E9s cert que avui la pol\u00B7luci\u00F3 art\u00EDstica ens ofega, a qu\u00E8 treu cap ampliar-la amb dues-centes obres m\u00E9s? \u00BFPer ventura nom\u00E9s \u00E9s sobrera l&amp;#039;obra d&amp;#039;altri, no pas la d&amp;#039;un mateix? Potser no tinc gaire sentit de l&amp;#039;humor, per\u00F2 penso que els reclams \u00E8tics s\u00F3n compromisos, no pas bones paraules. I menys, encara, hams de pescar p\u00FAblic badoc.A la nostra societat li cal, en el terreny art\u00EDstic, una mica de confrontaci\u00F3. Si no comencem a desfer consensos, a deixar de tirar-nos encens, a \u00E9sser cr\u00EDtics, a exigir-nos solv\u00E8ncia m\u00FAtua, si no permetem que -pel b\u00E9 de tots- corri una mica d&amp;#039;aire, malament rai: estem perduts. Tinc nost\u00E0lgia dels combats p\u00FAblics entre artistes quan en altres \u00E8poques, a trav\u00E9s de la pol\u00E8mica, s&amp;#039;esperonaven a fi de no abaixar el llist\u00F3 del seu art. "^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/opinio/natura-motlle_0_608339165.html>