<http://schema.org/articleBody>
"De joves, els de la meua generaci\u00F3 ignor\u00E0vem que cinc peces de fruita i verdura beneficiaven la salut. De jove no penses en les malalties, perqu\u00E8 no les tens (si les veus no t&amp;#039;afecten). I vet ac\u00ED els estralls de tota mena que han tingut lloc. Ho esmente a prop\u00F2sit d&amp;#039;una trobada amb un company dels Jesu\u00EFtes a l&amp;#039;Euromed, tornant de Barcelona despr\u00E9s de la col\u00B7laboraci\u00F3 quinzenal al programa d&amp;#039;Albert Om (records de Laura, Albert).Tres hores de viatge donen per a llegir-te els diaris (els articulistes, no tots; de la informaci\u00F3 general ja en tens not\u00EDcia el dia anterior), una estona de novel\u00B7la i beure&amp;#039;t un refresc. A la barra estant em reconeix un home que, tot i els seus esfor\u00E7os per recordar-me de qui era, no aconseguesc identificar, per b\u00E9 que per no incomodar-lo faig aquella cara de sorpresa i alegria: Home, clar, ja s\u00E9 qui ets. Inevitable, doncs, repassar els anys al col\u00B7legi i algunes an\u00E8cdotes d&amp;#039;estudiants. En la rememoraci\u00F3 em quede gla\u00E7at de la llista de caiguts en accidents, drogues i morts naturals (no tan naturals tenint en compte l&amp;#039;edat). A alguns dels caiguts en el combat generacional s\u00ED que els recordava. L&amp;#039;exalumne em va deixar estabornit i amb la sensaci\u00F3 que has de viure les hores amb intensitat procurant aprofitar els bons moments.A l&amp;#039;altura de Castell\u00F3 ens acomiadem cordialment, no sense abans convidar-me a un sopar, a les festes de Nadal, que celebraven aquells que encara preservaven l&amp;#039;amistat (i la salut). Li dic que s\u00ED, que encantat, per\u00F2 quan em demana el tel\u00E8fon li recite tots els n\u00FAmeros correctes excepte l&amp;#039;\u00FAltim. Quin horror, acudir-hi cada any i comprovar que potser en falte un. O pitjor: que no pugues anar-hi, perqu\u00E8 est\u00E0s en un restaurant de l&amp;#039;altre barri.Ella em va dir: Necessite el meu espai. I jo li vaig donar el m\u00F3n sencer.Sembla un acudit, per\u00F2 \u00E9s una an\u00E8cdota real. Alfredo Argil\u00E9s, empresari i articulista de gastronomia, em convida a un bar de tapes situat al barri de Natzaret (un dels llocs m\u00E9s conflictius de la ciutat). \u00C9s un local xicotet, amb tot de tapes variades de qualitat, molt bona pinta (les tapes, no el local). Fa bon oratge i seiem en una de les dues taules de la vorera. Ve el cambrer, amb posat d&amp;#039;home tranquil o potser d&amp;#039;indifer\u00E8ncia o resignaci\u00F3. Escolten, ens diu, no deixen els m\u00F2bils damunt la taula. M\u00F2bils a la butxaca. Demanem, se&amp;#039;n va, observem l&amp;#039;entorn: cares que hem vist en pel\u00B7l\u00EDcules polic\u00EDaques de got i ganivet. Quan ens serveix, de manera assossegada i estoica, ens torna a advertir: Si jo fora vost\u00E8s, llevaria les jaquetes dels respatllers de les cadires. Ens alcem i ens posem les jaquetes. Cony, ens est\u00E0 amargant l&amp;#039;aperitiu, proteste aix\u00ED que desapareix. Hi ha gent molt exagerada, contesta Alfredo. Abans d&amp;#039;anar-nos-en, li pregunte pel lavabo. I llavors, amb desgana perceptible, m&amp;#039;assenyala l&amp;#039;interior del bar: Al fons, a l&amp;#039;esquerra... si no l&amp;#039;han robat. M&amp;#039;abaixe la cremallera de la bragueta i m&amp;#039;adone amb alegria que encara conserve la minga. En efecte, \u00E9s un lloc perill\u00F3s, diu Alfredo mirant la nota dels aperitius.No deu ser que la toler\u00E0ncia, en el fons, la tenim subordinada a la paci\u00E8ncia?En la d\u00E8cada dels vuitanta, tot just acabava de publicar Penja els guants, Butxana , a l&amp;#039;editorial Quaderns Crema, vaig ser convidat a un sopar privat de bufet lliure en una casa particular. Aleshores, com a valenci\u00E0, era un paio pintoresc que havia fet dues novel\u00B7les, diguem-ne, &amp;quot;gracioses&amp;quot;. Queia sobre mi, sense demanar-ho, una mena de paternalisme per part d&amp;#039;alguns intel\u00B7lectuals catalans. Ja se sap: la relaci\u00F3 entre la metr\u00F2poli cultural i la perif\u00E8ria. Un individu, del qual no recorde el nom (imagineu-vos l&amp;#039;impacte que em va produir) per\u00F2 s\u00ED la proced\u00E8ncia i l&amp;#039;ofici, professor en una facultat de Girona, em va presentar un amic d&amp;#039;ell: Ferran Torrent, escriptor de subg\u00E8nere. I el tio es va quedar ample. D&amp;#039;immediat, per\u00F2, li vaig replicar agafant del bra\u00E7 un conegut meu que passava per all\u00ED: Et presente a Fulano, aspirant a escriptor. Hi ha imb\u00E8cils obsessionats a marcar dist\u00E0ncies, perqu\u00E8 s\u00F3n incapa\u00E7os de marcar-se un cam\u00ED."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/opinio/Al-fons-lesquerra_0_506349398.html>