<http://schema.org/articleBody>
"L&amp;#039;exposici\u00F3 que CaixaForum ens ofereix per celebrar el seu des\u00E8 aniversari em d\u00F3na l&amp;#039;oportunitat de veure juntes les dues pintures que m\u00E9s m&amp;#039;agraden del pintor. Les Dones d&amp;#039;Alger al seu apartament i Ovidi a l&amp;#039;exili entre els escites . La primera, habitualment exposada al Louvre, i la segona a Londres, a la National Gallery. A part dels seus valors intr\u00EDnsecs de composici\u00F3 i color, m&amp;#039;agrada mirar-me les  Dones d&amp;#039;Alger com a punt de partida d&amp;#039;un cam\u00ED que continua en Manet i va a parar a Matisse i Picasso. Totes les odalisques de Matisse tenen un peu en aquesta cambra d&amp;#039;Alger. I si m&amp;#039;agrada considerar aquesta pintura com un punt de partida, l&amp;#039;altra,  Ovidi a l&amp;#039;exili entre els escites , m&amp;#039;agrada veure-la com un resum feli\u00E7 de Rubens i Poussin. Adonar-se d&amp;#039;aquests ressons d&amp;#039;altres pintors anteriors o de les influ\u00E8ncies en els posteriors, del di\u00E0leg, en definitiva, no \u00E9s pas el menor dels plaers est\u00E8tics que ens ofereix una exposici\u00F3 com aquesta.  Una visita r\u00E0pida i superficial ens pot privar de veure aquestes coses i tamb\u00E9 d&amp;#039;adonar-nos que Delacroix anava molt m\u00E9s enll\u00E0 de les hist\u00F2ries que pintava. La q\u00FCesti\u00F3 del tema va ser una obsessi\u00F3 de la seva vida de pintor i, de fet, tot i que habitualment narra hist\u00F2ries liter\u00E0ries o de la hist\u00F2ria, ja es planteja de bon comen\u00E7ament -i aix\u00F2 ho sabem gr\u00E0cies a un impagable diari que portava- si l&amp;#039;origen de la inspiraci\u00F3 est\u00E0 en el tema o b\u00E9 en un altra obra d&amp;#039;art. \u00C9s a dir, si all\u00F2 que realment el mou a pintar \u00E9s una altra pintura o un relat literari. Com tot bon rom\u00E0ntic, creu en l&amp;#039;expressivitat de la mat\u00E8ria. I aix\u00ED va bastint, en els seus quadres, aquest teixit sorprenent de color i pinzellada, d&amp;#039;esfilagarsament constructiu que ja van criticar alguns dels seus contemporanis dient que les teles de Delacroix semblaven m\u00E9s aviat tapissos que no pas pintures. El quadre, alliberat de ser nom\u00E9s una icona representativa, podia al\u00E7ar-se com a objecte pl\u00E0stic independent, lliure. De fet, T\u00E0pies pot entendre&amp;#039;s, a partir d&amp;#039;aqu\u00ED, com un gran exponent d&amp;#039;aquest via, com a final del romanticisme. Despr\u00E9s, l&amp;#039;art torna a la icona representativa i narrativa. Sense mat\u00E8ria, per\u00F2. Ara sobretot amb mitjans fotogr\u00E0fics. Cosa que no vol pas dir que no pugui fer-ho amb mitjans m\u00E9s tradicionals.  Amb aix\u00F2 no estic pas dient que el tema, com Delacroix en deia, no tingui en la seva pintura cap import\u00E0ncia. S\u00ED que en t\u00E9, i aix\u00F2 \u00E9s el que l&amp;#039;incardina en el seu temps. Aix\u00F2 \u00E9s, per a nosaltres, un valor afegit de coneixement. Per\u00F2 segurament no tindria la grandesa que t\u00E9 si no hi hagu\u00E9s, en aquesta pintura, la lluita per convertir un quadre gaireb\u00E9 en un \u00E9sser, en un objecte, en pintura escampada sobre la tela. &amp;quot;La gran q\u00FCesti\u00F3 -va escriure Delacroix- \u00E9s evitar aquesta infernal comoditat del pinzell gruixut. Fes m\u00E9s aviat que la mat\u00E8ria sigui rebel per v\u00E8ncer-la amb paci\u00E8ncia&amp;quot;.  El quadre Dones d&amp;#039;Alger al seu apartament \u00E9s un prodigi en ell mateix. Que lluny de la pintura orientalista, que lluny de les estampes de basar que poblaven les revistes il\u00B7lustrades del moment. Delacroix s&amp;#039;enfronta amb el tema amb una visi\u00F3 gens decorativa, gens superficial. Construeix, m\u00E9s que no explica, trava forma i color. Les dones que hi pinta Delacroix no s\u00F3n aquelles dones, s\u00F3n les dones. S\u00F3n arquetips. I per aix\u00F2, segurament, aquest quadre \u00E9s a l&amp;#039;origen d&amp;#039;aquella l\u00EDnia que ja he citat: Manet, Matisse, Picasso. El quadre Ovidi a l&amp;#039;exili entre els escites \u00E9s un dels Delacroix que m\u00E9s m&amp;#039;agrada de tots. Pel tema, potser s\u00ED. Ovidi, un poeta desterrat per un emperador que no sap apreciar el que t\u00E9, per\u00F2 alhora un poeta acollit per un poble hospitalari. El quadre, preci\u00F3s en la seva materialitat, en els seus grisos blavosos i verdosos, \u00E9s realment un tap\u00EDs teixit amb una certa pau terminal. De fet, \u00E9s el seu darrer quadre. I si b\u00E9 la t\u00E8cnica \u00E9s la pr\u00F2pia del pintor, hi ha un classicisme flotant que ve de Poussin. Altra vegada les refer\u00E8ncies, altra vegada la cadena entre el passat i el futur: all\u00F2 que constitueix una cultura. "^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/opinio/Delacroix_0_652734731.html>