<http://schema.org/articleBody>
"El contrapl\u00E0 de Meryl Streep \u00E9s una de les imatges m\u00E9s repetides en les \u00FAltimes 33 cerim\u00F2nies de lliurament dels Oscars. Quan els presentadors anuncien les nominades a la millor actriu protagonista, sovint hi apareix la dona que ha interpretat el paper de Margaret Thatcher a  La dama de hierro . Fins a catorze vegades ha estat seleccionada Streep entre les cinc finalistes, i encara se n&amp;#039;hi han de sumar tres m\u00E9s com a actriu de repartiment. Aix\u00ED, no \u00E9s estrany que ella mateixa fes broma diumenge: &amp;quot;Vaig tenir la sensaci\u00F3 que mitja Am\u00E8rica deia: \u00ABOh, no, altre cop\u00BB&amp;quot;, va comentar en recordar el moment en qu\u00E8 va saber que l&amp;#039;havien nominat.  Els n\u00FAmeros s\u00F3n aclaparadors, tot i que les disset candidatures nom\u00E9s s&amp;#039;han concretat en tres Oscars: un com a secund\u00E0ria per Kramer contra Kramer (Robert Benton, 1979) i dues com a protagonista per La decisi\u00F3 de Sophie (Alan J. Pakula, 1982) i La dama de hierro (Phyllida Lloyd, 2011). S\u00ED, sempre hi \u00E9s, per\u00F2 no sempre guanya. De fet, han passat gaireb\u00E9 trenta anys des de l&amp;#039;\u00FAltima vegada que Streep va abra\u00E7ar l&amp;#039;estatueta daurada.  Durant la cerim\u00F2nia dels Oscars Billy Crystal va recordar que Meryl Streep, nascuda a Nova Jersey el 1949, \u00E9s l&amp;#039;actriu m\u00E9s important de la seva generaci\u00F3. Tamb\u00E9 \u00E9s la m\u00E9s activa. Des del seu paper a  Julia (Fred Zinnemann, 1977) no ha deixat de treballar i ha aconseguit superar la maledicci\u00F3 de Hollywood segons la qual no hi ha papers protagonistes per a dones de m\u00E9s de 40 anys. En aquest sentit, la seva intervenci\u00F3 a  Els ponts de Madison (Clint Eastwood, 1995) resulta exemplar: ella i Eastwood van demostrar que el p\u00FAblic no gira l&amp;#039;esquena als veterans. I \u00E8xits posteriors com  Adaptation. El lladre d&amp;#039;orqu\u00EDdies (Spike Jonze, 2002), Les hores (Stephen Daldry, 2002) i El dubte (John Patrick Shanley, 2008) ho van confirmar. Tamb\u00E9 va ser exemplar la seva actitud durant la malaltia de l&amp;#039;actor John Cazale. Streep i Cazale eren parella quan tots dos van rodar  El ca\u00E7ador (Michael Cimino, 1978), i a l&amp;#039;actor li van diagnosticar un c\u00E0ncer. Streep ho va deixar tot per acompanyar Cazale, que va morir el 12 de mar\u00E7 del 1978. Tot i que moltes interpretacions de Streep s&amp;#039;han mogut en el camp del melodrama, la seva versatilitat li ha perm\u00E8s adaptar-se a registres de com\u00E8dia com el de  Mamma mia! (2008), dirigida per Phyllida Lloyd, la mateixa directora de La dama de hierro . La carrera de Streep tamb\u00E9 ha sigut un constant  tour de force interpretatiu amb l&amp;#039;accent, que l&amp;#039;ha dut a enfrontar-se a personatges com el de l&amp;#039;escriptora danesa Karen Blixen a Mem\u00F2ries d&amp;#039;\u00C0frica (Sydney Pollack, 1985) o el de Thatcher a La dama de hierro . El maquillador fidel En el discurs de diumenge, Streep va fer un elogi del cinema com a feina col\u00B7lectiva, i va destacar sobretot la tasca dels maquilladors, tan importants en la seva caracteritzaci\u00F3 com a Margaret Thatcher. Com si tot form\u00E9s part d&amp;#039;un pla, l&amp;#039;acad\u00E8mia nord-americana va premiar  La dama de hierro amb dos Oscars: el de Streep i el del maquillatge per a J. Roy Helland i Mark Coulier. Que l&amp;#039;actriu confia en la feina de Helland \u00E9s evident: \u00E9s el seu maquillador fidel, el que sempre l&amp;#039;ha acompanyat des que van coincidir a La decisi\u00F3 de Sophie , fa trenta anys. Alain Delon, Jean Paul Belmondo, Jean Gabin, G\u00E9rard Depardieu... Cap d&amp;#039;aquests llegendaris actors francesos havia estat capa\u00E7 de guanyar un Oscar. L&amp;#039;Acad\u00E8mia no havia estat tan primmirada amb les actrius franceses: Simone Signoret, Juliette Binoche i Marion Cotillard s&amp;#039;havien endut a casa la desitjada estatueta, per\u00F2 els seus col\u00B7legues masculins estaven negats de cara a l&amp;#039;Oscar.  Fins ara. Jean Dujardin (Rueil-Malmaison, 1972) es va convertir diumenge a la nit en el primer actor franc\u00E8s que guanya un Oscar. El George Valentin que interpreta a  The artist, una estrella del cinema mut que cau en l&amp;#039;oblit amb l&amp;#039;arribada del sonor, \u00E9s un personatge que el director Michel Hazanavicius va crear a la mida de Dujardin. El cineasta no es cansava d&amp;#039;elogiar-lo fa dos mesos en una entrevista amb l&amp;#039;ARA: &amp;quot;Jean Dujardin era l&amp;#039;\u00FAnic actor en qui pensava mentre escrivia el gui\u00F3; t\u00E9 una energia f\u00EDsica i gestual tremenda, \u00E9s molt instintiu&amp;quot;, afirmava.  En pantalla, Dujardin reuneix precisament el que \u00E9s impossible aprendre en una escola d&amp;#039;interpretaci\u00F3: carisma i encant. En lloc de fer una interpretaci\u00F3 molt t\u00E8cnica o una gran exhibici\u00F3 de registres, Dujardin utilitza la seva gestualitat per transmetre emocions d&amp;#039;una innoc\u00E8ncia genu\u00EFna, sense caure mai en la ironia o la par\u00F2dia. El seu somriure llumin\u00F3s concentra una energia contagiosa, engrescadora, molt dif\u00EDcil de trobar en un actor avui dia.Recordant Douglas Fairbanks Despr\u00E9s dels balls i els jocs amb el gosset Uggie que va fer als Globus d&amp;#039;Or, s&amp;#039;esperava que Dujardin munt\u00E9s un xou si guanyava. Per\u00F2 els nervis dels Oscar van rebaixar les ganes de gresca de l&amp;#039;actor, que va comen\u00E7ar el seu discurs d&amp;#039;agra\u00EFment amb un &amp;quot;M&amp;#039;encanta el vostre pa\u00EDs!&amp;quot; que li va sortir de l&amp;#039;anima. Despr\u00E9s va tenir un record per a Douglas Fairbanks, la gran estrella del cinema mut en qui est\u00E0 inspirat el personatge de Valentine: &amp;quot;El 1929 -l&amp;#039;any de la primera edici\u00F3 dels Oscars- no era Billy Crystal sin\u00F3 Douglas Fairbanks qui presentava la cerim\u00F2nia. L&amp;#039;entrada costava 5 d\u00F2lars i la gala va durar 15 minuts&amp;quot;. Despr\u00E9s d&amp;#039;una pausa i una ullada al seu voltant, va afegir: &amp;quot;S\u00ED, els temps han canviat&amp;quot;.  El gran moment del discurs va arribar al final, amb un Dujardin euf\u00F2ric i alliberat de tensi\u00F3. &amp;quot;Si George Valentin pogu\u00E9s parlar, diria: \u00AB Putain, genial, formidable, merci beaucoup! \u00BB&amp;quot;, va exclamar amb un crit de felicitat i r\u00E0bia. Va ser bonic, per variar, veure un guanyador de l&amp;#039;Oscar comportant-se com un \u00E9sser hum\u00E0. Festival franc\u00E8s &amp;quot;Es deuen estar tornant bojos, a Fran\u00E7a&amp;quot;, va dir Billy Crystal despr\u00E9s de l&amp;#039;Oscar per a Dujardin. &amp;quot;O el que sigui que fan a Fran\u00E7a quan estan contents&amp;quot;, afegia amb un somriure. Crystal potser ja s&amp;#039;ensumava que  The artist tamb\u00E9 conqueriria l&amp;#039;Oscar al millor director i a la millor pel\u00B7l\u00EDcula. A l&amp;#039;hora de recollir aquest guard\u00F3, el productor Thomas Langmann va recordar emocionat la figura del seu pare, el director i productor franc\u00E8s Claude Berri, que va morir el 2009. Hazanavicius ho va aprofitar per enviar un missatge a Fran\u00E7a (&amp;quot;All\u00E0 s\u00F3n les sis de la matinada aix\u00ED que, fills meus, aneu a dormir d&amp;#039;aqu\u00ED mig minut&amp;quot;) i, amb tot l&amp;#039;equip a l&amp;#039;escenari -Dujardin, B\u00E9r\u00E9nice Bejo i fins i tot l&amp;#039;inevitable Uggie-, va concloure una de les nits m\u00E9s memorables per al cinema franc\u00E8s."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.arabalears.cat/cultura/dama-ferro-lestrella-silenciosa_0_654534607.html>