<http://schema.org/articleBody>
"Malgrat que OMD presentaven un nou disc, History of Modern , que ha estat ben rebut per la cr\u00EDtica, dimecres semblava clar que la nost\u00E0lgia era la principal motivaci\u00F3 d&amp;#039;una bona part dels assistents.Els brit\u00E0nics, aut\u00E8ntica llegenda del synth pop  dels anys 80, havien aconseguit reunir la formaci\u00F3 original del grup i publicar un bon disc junts, l&amp;#039;excusa perfecta perqu\u00E8 una bona colla de fans de dues franges d&amp;#039;edat ben diferenciades -els que els van viure en el seu moment i els m\u00E9s joves- es reunissin per ballar alguns dels \u00E8xits m\u00E9s incontestables d&amp;#039;una \u00E8poca que comen\u00E7a a fer-se llunyana. Alguns juraven que s&amp;#039;hi havien acostat per veure els Mirrors, uns teloners de luxe si tenim en compte l&amp;#039;expectaci\u00F3 aixecada pel disc Lights and offerings . Despr\u00E9s que Assemblage 23 escalf\u00E9s l&amp;#039;ambient, els quatre joves de Brighton van protagonitzar una bona actuaci\u00F3, malgrat que en un parell d&amp;#039;ocasions la veu de James Noo New top\u00E9s amb les seves limitacions. Amb una posada en escena impecable, Mirrors van saber aprofitar l&amp;#039;oportunitat invocant des de Kraftwerk fina a New Order a trav\u00E9s d&amp;#039;un repertori s\u00F2lid i efectiu.Moments despr\u00E9s apareixien sobre l&amp;#039;escenari Andy McCluskey (veu i baix el\u00E8ctric), Paul Humphreys (sintetitzador), Martin Cooper (sintetitzador i saxo) i Malcolm Holmes (bateria). Ho feien triomfants, ja que una bona part del p\u00FAblic ja s&amp;#039;havia conven\u00E7ut abans de sortir de casa; els que havien presenciat l&amp;#039;actuaci\u00F3 d&amp;#039;OMD al festival Summercase l&amp;#039;any 2007 la titllaven de memorable.Aleshores va fer-se patent que la dels 80 \u00E9s una d\u00E8cada a la qual li costa envellir. La hip\u00E8rbole, l&amp;#039;extravag\u00E0ncia, el sentit dram\u00E0tic de l&amp;#039;art i l&amp;#039;eterna joventut s\u00F3n valors dif\u00EDcils de defensar un cop superada la cinquantena, i m\u00E9s en un context en qu\u00E8 prima un p\u00E0nic gaireb\u00E9 irracional a fer el rid\u00EDcul. Per\u00F2 OMD van sortir sense cap mena de complexos i per aix\u00F2 van ser capa\u00E7os del millor i del pitjor. McCluskey va fer gala d&amp;#039;una envejable forma f\u00EDsica -sobretot en els seus balls espasm\u00F2dics- i d&amp;#039;un gran domini de la veu, tot i que els m\u00E9s esc\u00E8ptics no van poder evitar d&amp;#039;arquejar la cella davant dels tics de rock star  del cantant, que va gaudir com un nen del seu petit bany de masses.El concert va ser tan previsible com emotiu. Els hits se succe\u00EFen (Souvenir , Tesla girls , Messages , If you leave , Sailing on the Seven Seas \u2026) alternats amb can\u00E7ons noves que no van desentonar en el repertori. En general, sorprenia la fidelitat amb qu\u00E8 es reprodu\u00EFen uns temes parits amb tecnologia de trenta anys enrere. En comptes d&amp;#039;adaptar el so dels sintetitzadors a l&amp;#039;est\u00E8tica actual, OMD van optar per oferir una instant\u00E0nia del passat, que va tenir un final apote\u00F2sic amb la infal\u00B7lible Enola Gay i despr\u00E9s, als bisos, una Electricity que \u00E9s pura arqueologia de la m\u00FAsica electr\u00F2nica."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/cultura/OMD-reivindiquen-lloc-historia-electronic_0_500949911.html>