<http://schema.org/articleBody>
"Amistat del bra\u00E7 \u00E9s un poema de Gabriel Ferrater de  Da nuces pueris (1960). En un vag\u00F3 de metro, el poeta s&amp;#039;adona que una noia -&amp;quot;lletja i pobra, descarnada&amp;quot;- s&amp;#039;ha recolzat contra el seu bra\u00E7. El contacte l&amp;#039;angunieja i en fuig. Despr\u00E9s constata que aleshores ell encara era massa jove per comprendre el desig d&amp;#039;aquella desconeguda. Com que no era bonica, la noia era per a ell invisible i prou. Per\u00F2 Gabriel Ferrater no atura l&amp;#039;an\u00E8cdota en aquest punt, sin\u00F3 que hi afegeix un so estrident: a l&amp;#039;\u00FAltim vers es trenca la corda d&amp;#039;un violoncel. Per qu\u00E8 passa, aix\u00F2? El 12 de desembre del 1927 Ferran Soldevila viatja en un tramvia en algun lloc d&amp;#039;Anglaterra i escriu: &amp;quot;Est\u00E0vem tan estrets que el seu bra\u00E7 i el seu cos s&amp;#039;oprimien contra el meu&amp;quot;. Feia fred, la desconeguda tremolava una mica, per\u00F2 gr\u00E0cies a &amp;quot;la tebior humana&amp;quot; aviat es va calmar. &amp;quot;I aix\u00ED hem seguit, l&amp;#039;un contra l&amp;#039;altre -continua Soldevila-, dues vides distants que no tenien sin\u00F3 aquell punt de tang\u00E8ncia&amp;quot;. Un vag\u00F3 de metro o del tramvia suscita f\u00E0cilment el pensament sobre la fragilitat de les relacions. Enmig de la multitud apressada, fins i tot una mirada \u00E9s mera casualitat. La corda que peta en el poema de Gabriel Ferrater parla sobre la impossibilitat de l&amp;#039;encontre. Per\u00F2 el poeta tamb\u00E9 delata el vergony\u00F3s c\u00E0lcul de qu\u00E8 som capa\u00E7os: si \u00E9s lletja, la noia no interessa. La gent no vol saber res del fet que les forces es poden invertir i que, aquell que observa, un dia es podria donar el cas que fos ell, l&amp;#039;observat, el negligit, l&amp;#039;ignorat. No veure l&amp;#039;altre significa no veure&amp;#039;s a si mateix. El poema de Ferrater concorda aix\u00ED amb la premissa b\u00E0sica que va guiar l&amp;#039;historiador Ferran Soldevila a escriure el dietari de la seva estada a Anglaterra des de la tardor del 1926 fins a l&amp;#039;estiu del 1928: &amp;quot;Dif\u00EDcilment coneixer\u00E0 el seu poble aquell qui no conegui altre poble que el seu. Li mancaran, senzillament, els termes de comparaci\u00F3&amp;quot;. El 1938 el llibre de Soldevila va ser editat per la Instituci\u00F3 de les Lletres Catalanes en un valent gest de resist\u00E8ncia. Se&amp;#039;n va esgotar la primera edici\u00F3, tot i l&amp;#039;escassetat de recursos i les preocupacions m\u00E9s punyents del moment. Aquesta vegada l&amp;#039;edici\u00F3 del dietari  Hores angleses va precedit pels textos introductoris d&amp;#039;Enric Pujol, Alan Yates i Joaquim Nadal, que demostren que l&amp;#039;inter\u00E8s no s&amp;#039;ha esva\u00EFt fins avui. Ni s&amp;#039;esvair\u00E0, perqu\u00E8 el llibre no es tracta d&amp;#039;un mer diari de viatge. El fil conductor del relat \u00E9s un jo l\u00EDric que es percep a si mateix enmig d&amp;#039;un entorn for\u00E0. El paisatge desconegut l&amp;#039;atreu i el narrador mostra una curiositat antropol\u00F2gica pels costums quotidians. Per\u00F2 alhora les situacions sovint s\u00F3n inc\u00F2modes, desagradables, fins i tot  hostils. La lli\u00E7\u00F3 de Soldevila \u00E9s una lli\u00E7\u00F3 d&amp;#039;humilitat, ancorada en aquell sempre necessari punt de comparaci\u00F3. La condici\u00F3 per a qualsevol reflexi\u00F3 coherent \u00E9s que cal ser conscient des d&amp;#039;on estem observant els fets. No \u00E9s pas estrany que la mirada de Soldevila no abraci cap figura humana, m\u00E9s enll\u00E0 d&amp;#039;algun altre encontre furtiu amb els altres viatgers estrangers. Les finestres il\u00B7luminades enmig de la boira li recorden constantment que ell \u00E9s el nouvingut. All\u00E0 lluny hi deu haver gent que t\u00E9 una estufa encesa i la seva pl\u00E0cida rutina. Per\u00F2 ell no en forma part, d&amp;#039;aquesta situaci\u00F3, ho observa tot des de fora: la seducci\u00F3 d&amp;#039;aquestes notes rau precisament en la identificaci\u00F3 amb un viatger que se sent sol enmig d&amp;#039;un m\u00F3n que no domina i potser no acaba de comprendre del tot.  Gr\u00E0cies a l&amp;#039;eterna dicotomia entre el nord i el sud, Ferran Soldevila sap articular tamb\u00E9 la imatge d&amp;#039;una Europa subtilment dividida, d&amp;#039;un continent on uns s\u00F3n observats i envejats i els altres ignorats i, de vegades, tamb\u00E9 menyspreats. Aquesta divisi\u00F3 entre un nord amb molt d&amp;#039;ordre, per\u00F2 castigat per les pluges i la falta de sol, i un sud ca\u00F2tic, per\u00F2 ple de vida i d&amp;#039;espontane\u00EFtat, \u00E9s una constant de la literatura europea. Johann W. Goethe buscava el pa\u00EDs on floreix el llimoner, Joan Maragall la llum que ve del nord. Igual que aquests dos autors, Soldevila compr\u00E8n que les difer\u00E8ncies clim\u00E0tiques s\u00F3n merament anecd\u00F2tiques, perqu\u00E8 cada poble t\u00E9 el seu nord i el seu sud. Les societats avancen perqu\u00E8 senten el desig d&amp;#039;una millor organitzaci\u00F3 i alhora somien aconseguir arribar a un estat de felicitat despreocupada."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/premium/cultura/Ferran_Soldevila-Adesiara-Simona_Skrabec_0_625737443.html>