<http://schema.org/articleBody>
"Ell assegura que tant li fa, per\u00F2 el 9 de mar\u00E7 John Cale va complir 70 anys, i dius, caram, que vell que \u00E9s el rock&amp;#039;n&amp;#039;roll! L&amp;#039;Apolo, a mitja capacitat, llu\u00EFa m\u00E9s cabells blancs del que \u00E9s habitual. Hi havia pares amb fills que no eren adolescents i que, per tant, tamb\u00E9 hi podrien haver dut els n\u00E9ts. Per\u00F2 el que veritablement espanta \u00E9s que no trigarem gaire a celebrar els 50 anys del naixement de The Velvet Underground, un grup que encara avui encarna el paradigma del pop m\u00E9s avantguardista i inc\u00F2mode. Des d&amp;#039;aleshores ha plogut prou perqu\u00E8 Cale no vulgui que se l&amp;#039;identifiqui amb una sola etapa de la seva extensa carrera, que t\u00E9 altres moments hist\u00F2rics al costat de John Cage i La Monte Young; com a productor de Patti Smith, Stooges i Happy Mondays, i com a m\u00FAsic i arranjador de Nick Drake. Per\u00F2 el motiu de la visita no era arqueol\u00F2gic, sin\u00F3 la presentaci\u00F3 de l&amp;#039;EP  Extra playful (2011) i d&amp;#039;un disc encara in\u00E8dit del qual va avan\u00E7ar algunes can\u00E7ons. No va ser una nit per als vells rockers que enyoraven Venus in furs , perqu\u00E8 Cale es va dedicar als teclats, gaudint de l&amp;#039;acompanyament superempastat del seu grup de virtuosos. Deu ser dif\u00EDcil sonar millor, de tan n\u00EDtid que semblava un disc. El problema \u00E9s si els ritmes trencats i els sintetitzadors connectaven amb la fantasia que la major part dels assistents projectaven sobre el m\u00EDtic company de Lou Reed. Per\u00F2 Cale tamb\u00E9 va agafar la Stratocaster per emp\u00E8nyer el concert cap a ritmes m\u00E9s blues, i la guitarra ac\u00FAstica per interpretar can\u00E7ons tan ben parides com  Catastrofuk . I l&amp;#039;edat no l&amp;#039;ha domesticat: n&amp;#039;hi ha que encara esperen els bisos."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.arabalears.cat/cultura/John-Cale-lincomode-Avi-davantguarda_0_668333179.html>