<http://schema.org/articleBody>
"Llegint les estad\u00EDstiques que es publiquen sobre l&amp;#039;atur entre els joves, hom queda astorat. A casa nostra aquesta xifra arriba al 45%. Ha estat la suma d&amp;#039;actituds individuals la que ha generat dues classes de treballadors: els vells i els joves. El resultat \u00E9s conegut: les velles generacions viuen, laboralment, millor que les joves. I les joves malviuen gr\u00E0cies a l&amp;#039;entorn familiar -\u00E9s a dir, a expenses de les generacions laborals de vella fornada-. El sistema \u00E9s pervers i genera un entorn en qu\u00E8 cap progr\u00E9s ni signe de modernitat s\u00F3n possibles. Nom\u00E9s una dada, que reflecteix aquesta discriminaci\u00F3: el 2009 (en plena crisi) l&amp;#039;augment salarial mitj\u00E0 per als contractes fou del 4%... per als fixos. No sembla una discriminaci\u00F3 socialment acceptable. Contr\u00E0riament a les aparences, Catalunya ha esdevingut un pa\u00EDs d&amp;#039;un immobilisme de ciment armat. Els efectes sobre el m\u00F3n laboral han estat devastadors. Abracen tota la pir\u00E0mide laboral, per\u00F2 agafen significativa gravetat en els comandaments mitjans i alts, la cultura dels quals vessa cap a la resta de l&amp;#039;empresa. L&amp;#039;actitud general, fins i tot en temps de bonan\u00E7a, \u00E9s la de &amp;quot;He arribat aqu\u00ED, i ara d&amp;#039;aqu\u00ED no em belluga ning\u00FA&amp;quot;. El fet contrasta amb la cultura de les empreses internacionals, en qu\u00E8 s&amp;#039;estimula la mobilitat. Facin una ullada als voltants i comprovaran que els responsables m\u00E0xims de les primeres empreses catalanes arriben al c\u00E0rrec a l&amp;#039;edat de jubilar-se. I no marxen ni amb fum de sabatots. Quan surt una foto de les &amp;quot;forces vives&amp;quot; barcelonines \u00E9s per arrencar a c\u00F3rrer. Si mai les seves servituds d&amp;#039;interessos econ\u00F2mics i socials els hi permetessin, seria interessant llegir una comparaci\u00F3 feta per les nostres escoles de negocis sobre l&amp;#039;edat dels directius catalans. Les classes directives catalanes (altes i mitjanes) constitueixen, avui, un enorme tap que impedeix l&amp;#039;oxigenaci\u00F3 del teixit t\u00E8cnic i gerencial. Tenim, en general, unes classes directives esbravades. Ja fa anys, em comentava un amic que dirigeix una empresa de selecci\u00F3 de personal que el problema actual de Catalunya \u00E9s que no creava oportunitats. Si considerem que la Catalunya laboral \u00E9s un ap\u00E8ndix de l&amp;#039;espanyola, fa temps que el senyor Sala i Mart\u00EDn va descriure la nostra situaci\u00F3 amb gran precisi\u00F3: &amp;quot;Si Bill Gates hagu\u00E9s viscut a Espanya, Microsoft no existiria&amp;quot;. A aquest immobilisme s&amp;#039;hi ha sumat una reacci\u00F3 de nou-ric provocada per un immerescut estat general de benestar. Una actitud que ha derivat en una mena d&amp;#039;egoisme generacional. Ha portat tota una s\u00E8rie de generacions a viure com si l&amp;#039;\u00FAnic futur que ens import\u00E9s fos el nostre. Sense mirar pels que v\u00E9nen. A practicar un hedonisme superficial, de poltrona. I quan ens hem bellugat ha estat per tal que res canvi\u00E9s. Un sistema insostenible des del punt de vista temporal. Fins que ha esclatat. Ara ens hem aturat mentre ens posem al nivell que ens toca. Per\u00F2 per l&amp;#039;esfor\u00E7 acumulat, per productivitat, per m\u00E8rits en definitiva, Catalunya restar\u00E0 aturada encara uns quants anys m\u00E9s. A molts col\u00B7laboradors dels mitjans de comunicaci\u00F3 se&amp;#039;ns demana que llancem missatges esperan\u00E7adors. Per\u00F2 com fer-ho, sense mentir? Com b\u00E9 diu Montaigne, &amp;quot; la vie est ondoyante &amp;quot;. La vida t\u00E9 alts i baixos. El creixement entre la generaci\u00F3 dels nostres avis i la dels nostres fills hauria d&amp;#039;haver estat un cam\u00ED uniforme i progressiu. Per\u00F2 aquest no \u00E9s pa\u00EDs de matisos, ni de comportaments raonadament graduals. I si el pa\u00EDs necessita optimisme, aquest ha de venir m\u00E9s dels fets que no pas de les paraules. La manera honrada de fomentar l&amp;#039;optimisme entre les generacions joves consisteix en passar-los un missatge, per\u00F2 acompanyat d&amp;#039;un fet. El missatge d&amp;#039;optimisme consisteix a explicar-los que viuran molt millor que els seus avis. Que viuran pitjor que nosaltres? Potser s\u00ED. Culpa nostra, no pas d&amp;#039;ells. Per\u00F2, al capdavall, ells viuran millor que els seus avis. I com que amb les paraules no n&amp;#039;hi ha prou, inexcusablement hem de dur a terme un fet clar i contundent: apartar-nos i deixar-los pas. Aix\u00ED de senzill. Perqu\u00E8 dir a la nostra joventut, com s&amp;#039;est\u00E0 fent darrerament, que nosaltres no canviarem els nostres h\u00E0bits per\u00F2 que cal ser optimista perqu\u00E8 cridarem uns senyors estrangers perqu\u00E8 vinguin i els contractin de cambrers \u00E9s ultratjant. Nota. El que dic val per a tots els sectors. Despr\u00E9s de tants anys, cap dels gurus del periodisme catal\u00E0 ha fet mai una entrevista al president Pujol tan desacomplexada i reeixida com la duta a terme pel senyor Jordi \u00C9vole. Deixin pas, sisplau!"^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/opinio/Fets-desperanca-no-pas-missatges_0_660533968.html>