<http://schema.org/articleBody>
"Era feli\u00E7. Una foto amb la seva firma, &amp;quot;JORDI PUJOL PUENTE (SPAIN OUT) ONLY FOR AVUI/AP&amp;quot;, havia arribat a totes les redaccions del m\u00F3n. Amb nom\u00E9s 26 anys, havia aconseguit el seu somni, treballar com a reporter de guerra per a l&amp;#039;ag\u00E8ncia m\u00E9s poderosa i veure com els seus negatius, revelats a les fosques a la banyera d&amp;#039;un hotel foradat per les bombes, eren engolits per fototelegrafia i transmesos, per l&amp;#039;\u00FAnica l\u00EDnia de tel\u00E8fon en condicions, a tot arreu, menys a la compet\u00E8ncia. Han passat dues d\u00E8cades i ara aquests negatius recuperats ens ofereixen una mirada, uns testimonis i un significat in\u00E8dits. S\u00F3n les primeres imatges d&amp;#039;un fot\u00F2graf catal\u00E0 del setge de Sarajevo, el m\u00E9s llarg de la hist\u00F2ria b\u00E8l\u00B7lica de l&amp;#039;Europa moderna: 1.400 dies. Hav\u00EDem sortit de Barcelona a finals d&amp;#039;abril amb un enc\u00E0rrec de l&amp;#039;Avui rumb a Belgrad, amb la intenci\u00F3 de fer un reportatge de tres dies a Sarajevo, on, si s&amp;#039;ha de jutjar per les bases que hi acabaven d&amp;#039;obrir les Nacions Unides i la Uni\u00F3 Europea i veient la resist\u00E8ncia dels bosnians a entrar en l&amp;#039;espiral de viol\u00E8ncia que estava esquin\u00E7ant Iugosl\u00E0via, semblava que la toler\u00E0ncia i la multiculturalitat podrien guanyar la partida.  S&amp;#039;havien cancel\u00B7lat els vols regulars entre les dues capitals, per\u00F2 un avi\u00F3 fantasma llogat per l&amp;#039;ex\u00E8rcit iugoslau a la comunitat sefardita de Sarajevo acabava d&amp;#039;aterrar a l&amp;#039;aeroport militar de Belgrad amb 300 refugiats a bord. Es feien fotos i duien raquetes de tennis. El conflicte havia de durar poc. L&amp;#039;avi\u00F3, un Tupolev de l&amp;#039;era sovi\u00E8tica, encara duia la inscripci\u00F3 &amp;quot;Congo&amp;quot;. Vam lligar caps: era la nau de c\u00E0rrega que uns mesos enrere havia estat interceptada a Zagreb amb armes romanents de conflictes africans per als paramilitars croats. Definitivament, no sab\u00EDem res del que estava passant. Calia arribar a Sarajevo com fos. Vam pujar a la bodega de l&amp;#039;avi\u00F3 amb l&amp;#039;esperan\u00E7a que fes el viatge de tornada a la Jerusalem d&amp;#039;Europa. Va ser l&amp;#039;\u00FAltim avi\u00F3 civil que va tocar terra a Sarajevo fins als Acords de Dayton, el 1995. En trepitjar la terminal, una pluja d&amp;#039;obusos en van paralitzar indefinidament els serveis i Sarajevo, ol\u00EDmpica vuit anys enrere, quedava exposada a un setge medieval. La vig\u00EDlia de l&amp;#039;atac del 2 de maig els paramilitars serbis de Radovan Karadzic i Ratko Mladic van amena\u00E7ar tota la premsa internacional, concentrada a l&amp;#039;antic balneari d&amp;#039;Ilidza (l&amp;#039;\u00FAnic de la ciutat amb una l\u00EDnia telef\u00F2nica amb connexi\u00F3 internacional), d&amp;#039;executar-nos si no abandon\u00E0vem la ciutat a l&amp;#039;alba. Tots, menys un grup de vuit, sis fot\u00F2grafs i dos redactors, van evacuar la ciutat sense tenir condicions m\u00EDnimes de pas per als controls, sempre en mans d&amp;#039;adolescents ebris armats. Tots vuit vam creuar el front i ens vam endinsar a Sarajevo. Ens hi sent\u00EDem m\u00E9s segurs. 480.000 \u00E0nimes havien decidit resistir-hi i nosaltres els hav\u00EDem de donar veu arreu del m\u00F3n.  Van ser els sarajevians de tota la vida, els no contaminats per les proclames feixistes que els uns i els altres vomitaven als seus respectius canals de televisi\u00F3, els que ens van conv\u00E8ncer que calia preservar a qualsevol preu l&amp;#039;esperit de Sarajevo, el mestissatge i la toler\u00E0ncia. Prou feina tenien els periodistes de la televisi\u00F3 local i els del diari  Oslobodjenje per sobreviure al trajecte per l&amp;#039;avinguda dels franctiradors, per imprimir quatre p\u00E0gines als soterranis, sortir a vendre-les al mercat o emetre missatges de fam\u00EDlies perdudes durant les poques hores d&amp;#039;electricitat que anaven quedant. Depenien de nosaltres. De les nostres bateries, les nostres c\u00E0meres i les nostres parab\u00F2liques. Si els silenci\u00E0vem, la ciutat cauria a mans dels carnissers. Combats ferotges Ho van intentar la nit del 2 de maig. Els combats van ser llargs i ferotges. Barri per barri, carrer per carrer, casa per casa. Viv\u00EDem als refugis i tr\u00E8iem el cap nom\u00E9s en moments d&amp;#039;escassa calma. Quan apareixien les siluetes dels ve\u00EFns, primes com les que vam veure als camps de concentraci\u00F3, fent el cor fort per anar a tallar un arbre per fer llenya per cuinar, recollir aigua d&amp;#039;una font esventrada, tallar-se els cabells enmig d&amp;#039;un portal, fer una visita al mercat de parades buides, tornar sense diners d&amp;#039;un banc calcinat, rentar la roba a les pudents aig\u00FCes del riu Miljacka, fumar herba plantada als terrats o fer una copa d&amp;#039;aiguardent casol\u00E0 al Caf\u00E8 SOS, al costat del cementiri del Lle\u00F3 o del pavell\u00F3 ol\u00EDmpic de Zetra. Van estar a punt de dividir la ciutat per la meitat i de conquerir-la a sang i foc. Ens va fer pujar l&amp;#039;adrenalina, i rebaixar la r\u00E0bia i la por, que ens diguessin que el nostre testimoni havia salvat la ciutat. Ara sabem que l&amp;#039; Avui va ser l&amp;#039;\u00FAnic diari del m\u00F3n que va poder oferir als seus lectors una foto i una cr\u00F2nica original d&amp;#039;aquell moment crucial per a la defensa dels valors que, se suposa, van inspirar la construcci\u00F3 europea. I ens hem pogut adonar tamb\u00E9 que la primera foto del Jordi que va donar la volta al m\u00F3n, la dels combats entre els tramvies del pont de Skenderija, deixava entreveure al fons un edifici que, tres anys m\u00E9s tard, esdevindria la seu del Districte 11 de Barcelona. En el punt exacte on vam estar a punt d&amp;#039;enterrar qualsevol resist\u00E8ncia al feixisme, veuria la llum un local que va donar esperances de vida als joves de Sarajevo en els moments m\u00E9s durs de la postguerra. I \u00E9s que el Jordi, conegut com &amp;quot;el torero&amp;quot; entre la tribu de periodistes locals i estrangers per la seva cua de cabells llargs i negres, era un dels nostres. La seva mort, per un male\u00EFt i solitari ob\u00FAs al carrer Sukbunar, va sotragar alguna cosa dins nostre i, de cop, i sense tenir temps de pair el que ens est\u00E0vem jugant als Balcans, va fer que aquella guerra tamb\u00E9 fos la nostra. Milers d&amp;#039;organitzacions es van mobilitzar per dur ajuda humanit\u00E0ria a les ciutats assetjades, acollir els refugiats que s&amp;#039;anaven dispersant pels cinc continents i manifestar-se totes les setmanes per demanar la fi de la guerra o una intervenci\u00F3 de l&amp;#039;OTAN contra els agressors. &amp;quot;No ens passar\u00E0 mai&amp;quot; Vint anys despr\u00E9s, recuperar les fotos del Jordi es converteix en un ritual d&amp;#039;emmirallament. Com avui, a casa nostra, els sarajevians esgrimien la seva multiculturalitat, toler\u00E0ncia i hospitalitat per tancar els ulls davant d&amp;#039;un conflicte que s&amp;#039;anunciava des de la caiguda del Mur de Berl\u00EDn. Veient el que ens est\u00E0 passant, el 2012 ens retorna, com un  d\u00E9j\u00E0-vu , als dies en qu\u00E8 els bosnians, mentre queien les borses i les primeres bombes, deien: &amp;quot;Aix\u00F2 no ens passar\u00E0 mai&amp;quot;. Remirem-les i remirem-nos. Fem per nosaltres mateixos el que no vam ser capa\u00E7os de fer a temps amb els sarajevians. Gr\u00E0cies, Jordi, per deixar-nos-en les proves. No t&amp;#039;oblidem."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/premium/suplements/ara_tu/Sarajevo-anys-retina_0_699530053.html>