<http://schema.org/articleBody>
"T\u00E0pies, els Gaud\u00ED i un m\u00F3n que nom\u00E9s avan\u00E7a quan l&amp;#039;empenys \u00C9s aix\u00ED: la cultura nom\u00E9s esgarrapa portades de diaris i telenot\u00EDcies quan es mor alg\u00FA. En algun moment de la hist\u00F2ria de la comunicaci\u00F3 els altaveus medi\u00E0tics es van creure que la gent realment important eren els pol\u00EDtics, i la in\u00E8rcia ens ha dut fins aqu\u00ED. Ves que la crisi de la premsa no vingui provocada en part per aquest pecat original. Abans-d&amp;#039;ahir, mentre el glamur catal\u00E0 lluitava contra el fred a la catifa vermella dels Gaud\u00ED, va saltar la not\u00EDcia de la mort d&amp;#039;Antoni T\u00E0pies. Els cronistes que ten\u00EDem l&amp;#039;enc\u00E0rrec fr\u00EDvol de parlar dels vestits de les actrius an\u00E0vem informant de la desaparici\u00F3 del pintor als representants del nostre cinema. Ning\u00FA gosava dir-ho en veu alta, per\u00F2 a m\u00E9s d&amp;#039;un se li escapava sotto voce un comentari que quedava emmascarat pels xiulets dels mossos d&amp;#039;esquadra (s&amp;#039;han acostumat a protestar, no em pregunteu en quin idioma, all\u00E0 on va el  retallador Artur Mas) i que es podria resumir en un &amp;quot;quina mala sort, acabem de perdre el nostre minut de gl\u00F2ria&amp;quot;. Per descomptat, la mort de l&amp;#039;artista catal\u00E0 amb m\u00E9s reconeixement internacional tenia prou pes per eclipsar qualsevol altra informaci\u00F3. L&amp;#039;art i el pa\u00EDs han quedat orfes d&amp;#039;un geni indiscutible, un d&amp;#039;aquells noms que fan avan\u00E7ar la civilitzaci\u00F3. Fixem-nos, per cert, en dues de les seves frases: &amp;quot;El m\u00F3n nom\u00E9s avan\u00E7a si l&amp;#039;empenyem&amp;quot; i &amp;quot;Encara no he pintat l&amp;#039;obra que estic buscant&amp;quot;. Ens donen una pista: es tracta d&amp;#039;anar empenyent sense conformar-nos gaire. De la gala dels Oscars catalans, em quedo amb el que va dir Toni Soler en recollir el seu premi, unes paraules que caldria afegir al costat del &amp;quot;ben d&amp;#039;hora ben d&amp;#039;hora&amp;quot; de Guardiola: &amp;quot;En pol\u00EDtica i en tot, quan es vol una cosa molt molt molt, s&amp;#039;ha d&amp;#039;agafar amb les dues mans&amp;quot;. No s&amp;#039;hi val a rendir-nos ni a deixar escapar el que tenim. Que ens hi va la vida, coi. No menystinguem el poder revolucionari  de la poesia Fa una setmana vaig escriure en aquesta p\u00E0gina, arran del vers &amp;quot;tot est\u00E0 per fer i tot \u00E9s possible&amp;quot;, que potser convindria que aparqu\u00E9ssim la poesia i ens pos\u00E9ssim a fer coses d&amp;#039;una vegada. Ho deia en clau pol\u00EDtica, de pa\u00EDs que t\u00E9 molt per fer i que no pot confiar nom\u00E9s en els poetes. Per\u00F2 un bon amic em va fer veure que la meva frase podia tenir una lectura ofensiva, si et prenies literalment all\u00F2 d&amp;#039;aparcar la poesia. &amp;quot;La poesia pot ser activa, mobilitzadora i amb resultats tangibles&amp;quot;, va replicar, i no li ho vaig pas rebatre. La diguem-ne discussi\u00F3 va ser via iPhone, mentre jo comprava una assecadora a la mateixa botiga on vuit dies enrere havia comprat un rentaplats (tot peta alhora). Bo i donant la ra\u00F3 al meu interlocutor sobre la imprescindibilitat de la poesia, vaig pensar que la vida ja \u00E9s aix\u00F2: un equilibri delicat entre m\u00E0quines d&amp;#039;estar per casa i electrodom\u00E8stics de l&amp;#039;\u00E0nima. Morirem amb els versos apresos i amb dos anys de garantia. Les coses que pensa, s&amp;#039;inventa, somia, canta i (sobretot) estima La poesia \u00E9s imprescindible, no ser\u00E9 jo qui ho negui. I les can\u00E7ons. I el cinema. I la literatura. I la ficci\u00F3 en general, que sovint \u00E9s m\u00E9s aut\u00E8ntica que molts relats basats en fets reals. Anna Roig, la que et diu t&amp;#039;estimo en franc\u00E8s, treu el 16 de febrer un llibre que t\u00E9 un t\u00EDtol llarg i encantador:  Tan de veritat com les coses que penso, les coses que m&amp;#039;invento i les coses que he somiat . El publica Columna, l&amp;#039;il\u00B7lustra Clara-Tanit Arqu\u00E9 i, atenci\u00F3, inclou un ced\u00E9 amb una pe\u00E7a in\u00E8dita:  Can\u00E7\u00F3 de nit i de dia . \u00C9s un llibre dol\u00E7 fet de retalls de vida transformats en hist\u00F2ries, totes ben pr\u00F2pies de l&amp;#039;univers na\u00EFf de la Roig. Un llibre sobre (i sota) l&amp;#039;amor. Perqu\u00E8 l&amp;#039;amor s&amp;#039;infiltra tant s\u00ED com no en tot el que l&amp;#039;Anna escriu. Juraria que l&amp;#039;amor \u00E9s tamb\u00E9 el motor que ens mena a tu, a mi i al ve\u00ED del cinqu\u00E8. Per\u00F2 si volem podem fer veure que no ho hem ent\u00E8s."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.ara.cat/cultura/vols-pots-veure-mhas-entes_0_642535774.html>