<http://schema.org/articleBody>
"Si encara no saben qui \u00E9s Serguei Dovl\u00E0tov (Ufa, 1941 - Nova York, 1990), aquesta \u00E9s la tercera oportunitat que tenen per descobrir-lo. La tercera, perqu\u00E8 \u00E9s el tercer llibre que l&amp;#039;editorial LaBreu posa a la nostra disposici\u00F3 en catal\u00E0 -sempre traduint directament del rus- l&amp;#039;obra desconcertant i esmolad\u00EDssima d&amp;#039;aquest rus de finals d&amp;#039;imperi sovi\u00E8tic, si se&amp;#039;n pot dir aix\u00ED. En una \u00E8poca apocal\u00EDptica com la que ens ha tocat viure, no hi sobra anar acumulant llibres de consulta a la tauleta de centre del menjador sobre com prendre&amp;#039;s la fi del m\u00F3n amb humor. I tot acompanyat d&amp;#039;una ampolla de vodka, esclar.Aquesta vegada, i despr\u00E9s de La zona (LaBreu, 2009) -el llibre sobre un camp de presoners- i La maleta (LaBreu, 2010) -on reflexionava sobre l&amp;#039;emigraci\u00F3-, ara li toca el rebre al periodisme. A qui hagi exercit el periodisme en \u00E8poques glorioses, el llibre li sonar\u00E0 perqu\u00E8 parla de redaccions de diaris brutes i plenes de fum de cigarrets i de discussions aferrissades sobre un sol adjectiu. Els dotze &amp;quot;compromisos&amp;quot; de qu\u00E8 est\u00E0 format el llibre s\u00F3n l&amp;#039;extracte de la seva experi\u00E8ncia de tres anys, del 1973 al 1976, en diversos diaris locals de Tallinn, Est\u00F2nia, abans que l&amp;#039;expulsessin del Sindicat de Periodistes. Oficialment, Dovl\u00E0tov va ser fet fora per tra\u00EFci\u00F3 als ideals sovi\u00E8tics, per\u00F2 despr\u00E9s de llegir El comprom\u00EDs descobrim que m\u00E9s aviat devia ser per irreverent, per massa sincer, per dissident, per fer massa preguntes, per dir-li al seu cap que portava un estrip a la part de darrere dels pantalons o per comparar una persona tova amb una merda, &amp;quot;que tamb\u00E9 \u00E9s tova&amp;quot;. Dovl\u00E0tov era un gegant de quasi dos metres. No en tenim cap gravaci\u00F3, i per tant hem de suposar com es movia, per\u00F2 \u00E9s f\u00E0cil imaginar-lo desmanegat, com un g\u00E0nguil, com la seva prosa: aparentment inconnexa, fins i tot maldestra, per\u00F2 nom\u00E9s aparentment. Com diu un dels personatges del llibre, \u00E9s fascinant l&amp;#039;\u00FAs (i l&amp;#039;ab\u00FAs) que fa dels punts suspensius: s\u00F3n pertot, serveixen per obrir i per tancar frases, per deixar-les a la meitat, per anar d&amp;#039;un tema a l&amp;#039;altre, per ser ir\u00F2nic o amarg, l\u00EDric o immensament prosaic. Cada escriptor troba els seus trucs, els seus recursos preferits, que s&amp;#039;adiuen perfectament a la seva manera de veure el m\u00F3n i de descriure&amp;#039;l, si \u00E9s que hi ha alguna difer\u00E8ncia entre aquestes dues coses. Dovl\u00E0tov es devia delir pels punts suspensius, tant o m\u00E9s que pel seu estimat vodka, perqu\u00E8 li permetien demostrar que tot \u00E9s relatiu, que n&amp;#039;hi ha prou d&amp;#039;insinuar una idea si el lector \u00E9s prou intel\u00B7ligent, que no cal tancar una hist\u00F2ria perqu\u00E8 s&amp;#039;acabi d&amp;#039;entendre, que dues paraules poden dir m\u00E9s que tres. Amb un got a la m\u00E0 i un tros de cogombret a l&amp;#039;altra, caminant amunt i avall per la redacci\u00F3 del diari, per una habitaci\u00F3 bruta i miserable o repenjat a la barra d&amp;#039;un bar de mala mort, vet aqu\u00ED l&amp;#039;heroi de la R\u00FAssia sovi\u00E8tica en plena decad\u00E8ncia. Vet aqu\u00ED l&amp;#039;home que no vol mentir, per\u00F2 que viu en un m\u00F3n on la mentida ha esdevingut la base sobre la qual s&amp;#039;ha edificat tot un imperi. Quan l&amp;#039;editor en cap del diari envia el periodista Dovl\u00E0tov a la maternitat perqu\u00E8 elabori un reportatge sobre el primer nen estoni\u00E0 que neixi el dia de l&amp;#039;aniversari de l&amp;#039;alliberament de Tallinn, no sap el que es fa. El primer nen que neix \u00E9s negre, i Dovl\u00E0tov truca entusiasmat a la redacci\u00F3, per\u00F2 li diuen que un negre no \u00E9s prou sovi\u00E8tic. Paci\u00E8ncia. El segon \u00E9s jueu, la trucada es repeteix, i el nen tampoc no conv\u00E9. I Dovl\u00E0tov s&amp;#039;emborratxa amb el pare de la segona criatura, un poeta jueu. Al final, redacta una not\u00EDcia sobre un tercer nen, per\u00F2 amb el poema que el poeta jueu ha escrit pensant en el seu fill. I rebla el text amb la frase &amp;quot;Ha nascut un home! Un home condemnat a la felicitat&amp;quot;. I tant se li&amp;#039;n d\u00F3na, si \u00E9s veritat o no. Tothom qui ha estat a prop d&amp;#039;un fet que despr\u00E9s ha llegit en un diari s&amp;#039;ha sorpr\u00E8s de la dist\u00E0ncia enorme que hi ha entre la realitat i el que queda impr\u00E8s sobre el paper. Dovl\u00E0tov va tenir la intu\u00EFci\u00F3 que, relatant fil per randa les perip\u00E8cies que hi ha darrere de cada not\u00EDcia, podria il\u00B7luminar-nos sobre la mentida que ens volen vendre, riure&amp;#039;s del mort i de qui el vetlla, i fer brotar, entre bastidors, la realitat crua i bruta, com una rata emergint de les clavegueres del sistema per recordar-nos que s\u00F3n a prop, sota els nostres peus. Compte."^^<http://www.w3.org/2001/XMLSchema#string>
<http://www.arabalears.cat/cultura/Rates-redaccio_0_604739540.html>