ČEŠTINA 14. STOLETÍ - Nový encyklopedický slovník češtiny
Historická mluvnice jazyka českého I. Hláskosloví, 1894. Gebauer, J. Historická mluvnice jazyka českého III, 1. Tvarosloví – skloňování, 1896.
↗příjmí
Slovní zásoba se v období rozmachu literatury živě rozvíjela: důležitý byl přírůstek abstraktních pojmenování, která se tvořila podle živých slovotvorných modelů. Literatura postupně vyžadovala i rozvoj synonym. Terminologie řemesel a těžby nerostů byla pod něm. vlivem. Pokus o počeštění terminologie vědních oborů představovaly slovníky mistra Klareta (Bartoloměje z Chlumce). V oborech konkrétních, jako v zoologii, mohl uvádět existující slovní zásobu, termíny z oblasti duchovní musel povětšině tvořit. Jeho neologismy jsou zčásti neumělé, protože neodpovídaly slovotvorným zákonitostem č., a proto se nemohly ujmout. Využíval přípon ‑na ( čtena ʻlitera’), ‑ák ( treskták ʻkorektor’), ‑en ( bohomluven ʻteolog’), ‑ně ( bekně ʻjeptiška’), ‑el ( troskel ʻžluklost’), ‑al ( pyskal – název příšery), ‑oň ( sladoň ʻmelodie’), ‑olt ( pruholt – název žíhaného kamene) a kompozice ( hudivarhan ʻvarhaník’); podrobněji [↗slovníky češtiny](https://www.czechency.org/slovnik/SLOVNÍKY ČEŠTINY "slovníky češtiny"). O vývoji vlastních jmen viz ↗hypokoristikum, [↗křestní jméno](https://www.czechency.org/slovnik/KŘESTNÍ JMÉNO "křestní jméno"), [↗oficiální osobní jméno](https://www.czechency.org/slovnik/OFICIÁLNÍ OSOBNÍ JMÉNO "oficiální osobní jméno"), <anchor>↗příjmí</anchor>, ↗přezdívka, [↗vlastní jméno místní](https://www.czechency.org/slovnik/VLASTNÍ JMÉNO MÍSTNÍ "vlastní jméno místní"), [↗pomístní jméno](https://www.czechency.org/slovnik/POMÍSTNÍ JMÉNO "pomístní jméno").
PŘÍJMÍ | Nový encyklopedický slovník češtiny
PŘÍJMÍ \| Nový encyklopedický slovník češtiny

- [Úvod](/)
- [Předmluva](/predmluva.html)
- [Slovník](/slovnik/)
- [Autoři](/autori/)
- [Nápověda](/napoveda.html)
- [Kontakt](/kontakt.html)

Menu

## PŘÍJMÍ

Autor:
[Jana Pleskalová](/slovnik/autor/JP)

▲

►

Základní


Doplňkové [↗antroponymum](https://www.czechency.org/slovnik/ANTROPONYMUM "antroponymum"), které v době oficiální jednojmennosti ( [↗jednojmenná antroponymická soustava](https://www.czechency.org/slovnik/JEDNOJMENNÁ ANTROPONYMICKÁ SOUSTAVA "jednojmenná antroponymická soustava")), tj. před zavedením [↗příjmení](https://www.czechency.org/slovnik/PŘÍJMENÍ "příjmení"), rozlišovalo jedince se stejným [↗oficiálním osobním jménem](https://www.czechency.org/slovnik/OFICIÁLNÍ OSOBNÍ JMÉNO "oficiální osobní jméno"), tj. užívaným na veřejnosti; např. _Petr Bednář_ a _Petr Foukal_. **P.** získávali lidé až během svého života. Osoby většinou mívaly **p.** několik, např. _Mareš_ _**Šedivý**_ a _Mareš_ _**Valdek**_ je táž osoba, proměnlivé byly mnohdy i jejich tvary (**p.** _**Kříž**_ i _**Křížek**_ mohly patřit téže osobě). V rámci **p.** vykrystalizovalo několik specifických druhů: (a) _**přídomky**_ _//_ _**šlechtické predikáty**_ – **p.** feudální šlechty podle sídel, popř. erbů (_**heraldické vlastní jméno**_); demonstrovaly držbu pozemků a statků, příslušnost k rodu, urozenost a moc; (b) _**patronymika**_ – identifikující pojmenovávaného prostřednictvím otcova jména, jeho zaměstnání, hodnosti: _Jan_ _**Martinův**_; (c) _**metronymika**_ – identifikující pojmenovávaného prostřednictvím matčina (manželčina) jména: _Zikmund_ _**Mandin**_ ʻmanžel Mandy’; (d) ****p.**** **podle domovních znaků ve městech** – _Václav_ _**od kapróv**_ ʻobyvatel domu U Kaprů’; (e) [↗ **jména po chalupě**](https://www.czechency.org/slovnik/JMÉNO PO CHALUPĚ "jméno po chalupě") – **p.** podle bývalých majitelů: _Petr_ _**Matějka**_‚ dř. zapisovaný jako _Petr na Matějkově gruntě_. Po roce 1786 se vybraná **p.** stávají příjmeními, ostatní buď slouží jako přezdívky či jména po chalupě, n. zanikají. Výjimkou jsou šlechtické predikáty, které přežívaly do r. 1918, kdy bylo šlechtictví v Československu zrušeno.

**1 Jazykové aspekty zápisu a užívání příjmí (do 1786)**

**P.** bylo doplňkové jméno neoficiální a jako takové bylo nedědičné, neustálené a nezávazné. V jeho grafické podobě se odráží zejména soudobý pravopis včetně přežívajících archaismů a schopnosti a znalosti zapisovatele. V době existence **p.** v č. zemích (tj. v letech 1100–1786) nebyla č. grafika jednoznačná, proto nebyly jednoznačné ani zápisy jednotlivých **p.**, a pokud měl písař nedostatečné znalosti č. (příp. ji neznal vůbec), objevovaly se v těchto zápisech i chyby. **P.** mohla být překládána do jaz. zápisu (němčiny, latiny, češtiny, např. _Macek_ _**Múdrý**_ a lat. _Macko_ _**Prudens**_). Vzorem pro tvoření **p.** byla oficiální osobní jména (OOJ). Dnes už nelze u většiny **p.** stanovit skutečnou motivaci, proto bývají tříděna podle proprií, apelativ, adjektiv a ostatních druhů slov, která jsou v nich obsažena. Pestrý repertoár **p.** v jejich poslední fázi (16.–18. stol.) představuje upravená klasifikace [✍Beneše (1962)](#bibitem1 "Beneš, 1962") a [✍Beneše (1998)](#bibitem2 "Beneš, 1998") a [✍Svobody (1964)](#bibitem13 "Svoboda, 1964"): (a) **P.** utvořená z [↗křestních jmen](https://www.czechency.org/slovnik/KŘESTNÍ JMÉNO "křestní jméno") a [↗hypokoristik](https://www.czechency.org/slovnik/HYPOKORISTIKUM "hypokoristikum"), a to přejetím křestního jména beze změny ( _Adam_ _**Štěpán**_), n. odvozením z křestního jména či hypokoristika, nejčastěji sufixy _‑a_ ( _Jiřík_ _**Vávra**_ < _Vavřinec_), _‑ek‑_ ( _Jakub_ _**Tomášek**_, _Michal_ _**Janáček**_), _‑ův‑_ ( _Martin_ _**Havlův**_), _‑ov(‑a)/‑ov(‑á)_ ( _Barbora_ _**Jindrova**_, _Dorota_ _**Václavková**_), _‑k(‑a)_ ( _Lida_ _**Valentka**_), příp. krácením ( _Jan_ _**Touš**_ < _Matouš_). (b) **P.** utvořená z [↗toponym](https://www.czechency.org/slovnik/TOPONYMUM "toponymum"), a to přejetím toponyma beze změny ( _Vašek_ _**z Telče**_), n. odvozením, nejčastěji sufixy _‑sk(‑ý)/‑ck(‑ý)_ ( _Ondřej_ _**Těšínský**_). (c) **P.** ze jmen národů, zemí a krajů: _Jan_ _**Čech**_, _Matěj_ _**Hanák**_, _Jiřík_ _**Beier**_ (< _Bayer_ \[Bavor\]). (d) **P.** motivovaná polohou, druhem či charakterem bydliště a jeho lokalizací v terénu, a to prostým přejetím lokalizace ( _Říha_ _**za vodou**_), n. derivací ( _Karel_ _**Záleský**_ < _Karel za/Za lesem_), ostatními způsoby ( _Joan_ _**Zhor**_). (e) **P.** z výrazů vztahujících se k člověku: z označení věku a příbuzenských vztahů ( _Havel_ _**Strejc**_, _Jan Soukup_ _**Mladší**_), z výrazů vyjadřujících tělesné a duševní vlastnosti pojmenovávaného: **p.** přejímají příslušné výrazy beze změny ( _Matěj_ _**Tichý**_, _Mikuláš_ _**Kulhavej**_, _Václav_ _**Kučera**_), vznikají derivací ( _Franz_ _**Malák**_, _Jíra **Hlaváč**_) n. kompozicí (spřežky – _Toman_ _**Suchečert**_). (f) **P.** podle sociálního rozvrstvení, společenských poměrů, feudálních, církevních a vojenských hodností, právních a majetkových vztahů (včetně jejich deminutivních podob): _Josef_ _**Rychtář**_, _Vít **Opat**_, _Vít_ _**Podruh**_, _Matěj_ _**Knížátko**_. (g) **P.** z názvů řemesel, různých zaměstnání a činností člověka: _Valenta_ _**Bednář**_, _Staněk_ _**Kovář**_, _Václav_ _**Mhouřil**_. Ze slovesných tvarů: _Mikuláš_ _**Obujse**_, _Jan_ _**Nedomlel**_. Z kompozit a spřežek: _Jan_ _**Kalivoda**_( _kalivoda_ ʻkdo kalí vodu, dělá nesváry’), _Jan Zvedinos_. (h) **P.** z apelativ vztahujících se k přírodě (včetně deminutiv od nich utvořených): z názvů živočichů a částí jejich těla ( _Pešek_ _**Blecha**_, _Ondra_ _**Hříva**_), z názvů rostlin, jejich částí a plodů ( _Tomáš_ _**Růže**_, _Martin_ _**Šiška**_), z označení jevů neživé přírody ( _Vítek_ _**Hájek**_, _Martin_ _**Mráz**_). (i) **P.** z názvů věcí, zejména z názvů potravin a jídel ( _Matěj_ _**Kaše**_, _Jan_ _**Kroupa**_), z názvů zbraní, nástrojů, strojů, řemeslných výrobků apod. ( _Marek_ _**Vařečka**_, _Jíra_ _**Kuše**_). (j) **P.** z abstrakt, kolektiv, náboženských představ, nadpřirozených bytostí aj.: _Pavel_ _**Vánoce**_, _Matěj_ _**Příhoda**_. (k) **P.** z neohebných druhů slov (většinou podle oblíbeného rčení n. slova, které pojmenovaný často užíval): _Pavel_ _**Hejha**_.

**Pojmenování žen**: Dcery byly identifikovány vztahem k otci, manželky a vdovy vztahem k manželovi, zřídkakdy se jednalo o jiného příbuzného. Jestliže měla žena významnější postavení než její nastávající manžel, přebíral manžel její **p.** Pokud měla žena postavení samostatné, tvořilo se její **p.** na základě stejných pojmenovacích motivů jako u mužů: (zemřelá) _Agnes_ _quondam uxor Hinconis de Jewspicz_ \[z Jevišovic\] _et filia_ _Jenczonis de Deblyn_ (Deblín), \[ _A_., kdysi manželka _H_. a dcera _J_.\]; _Anna alleciatrix_ \[slanečkářka ʻmanželka slanečkáře’\]; _Markéta Kantorová_ _měšťka v Novém Plzni_; _poctivá žena Lída Strýčková na té rychtě po své mateři Barboře_ ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")).

**2 Typy příjmí a jejich motivační zdroje**

**P.** se vyvinula z rozličných doplňujících výrazů, které se v době jednojmennosti podílely na jednoznačném pojmenování a identifikaci pojmenovávaného tím, že pomáhaly od sebe odlišit osoby se stejným OOJ: např. _Jan iudex Bilzinensis_ uváděný vedle jiných osob se stejným OOJ, tj. _Jan frater Golas_, _Jan de Natunic_ v listině z r. 1192 ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")). Doplňující výrazy jsou většinou lat., protože funkci kulturního jaz. plnila v č. zemích v období 11.–13. stol. latina. Doplňující výrazy většinou vyjadřovaly (a) vlastnosti fyzické a duševní („jaký je pojmenovávaný člověk“), (b) určitou činnost pojmenovávaného („co dělá, čím se zabývá“), n. konkrétní událost, případně předměty n. okolnosti s touto činností/událostí spojené, (c) vztah k jiným osobám, rodině, bohu… („čí je“; v rámci vztahu příbuzenského dominuje vztah k otci), (d) původ a bydliště („odkud pochází, kde bydlí“). Míra využití jednotlivých pojmenovacích motivů se v průběhu vývoje dané společnosti proměňovala. Doplňující výrazy jsou dokládány již od 12. stol. (zejména v listinách), kdy tvoří společně s OOJ 6 poměrně ustálených pojmenovacích, ale dosud nepropriálních typů (příklady viz [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")). Vedle základního typu (a) OOJ – _Ješutbor_ se užívají rovněž typy víceslovné obsahující (b) OOJ + výraz/výrazy doplňující. K těm základním v druhé pol. 12. stol. patří: (ba) „OOJ + výraz (výrazy) společensky zařazující“ – _Vítek dapifer_ \[jídlonoš, stolník\]; (bb) „OOJ + výraz lokalizující“ – _Mysloch de_ \[z\] _Opatovic_; (bc) „OOJ + výraz (výrazy) společensky zařazující + výraz lokalizující“ – _Daniel Pragensis episcopus_ \[pražský biskup\]; (bd) „OOJ + přezdívka (ve funkci příjmí)“ – _Boguša Svár_; (be) „OOJ + vyjádření příbuzenského vztahu + označení příbuzného (jeho OOJ včetně různých doplnění, zástupně apelativum nebo zájmeno)“ – _Prěda et filius eius_ \[a jeho syn\] _Chval_; (bf) „OOJ + výraz společensky zařazující + označení nadřízené osoby“ – _Kochan dapifer regis_ \[králův stolník\]. Všechny typy jsou s proměnlivou mírou využití uplatňovány v průběhu celé existence **p.**

Stejnou motivaci a podobné typy mají **p.**něm. menšiny a později i **p.** židovské komunity (viz např. [✍Spáčilová, 2004a](#bibitem9 "Spáčilová, 2004a"); [✍Spáčilová, 2004b](#bibitem10 "Spáčilová, 2004b"); [✍Spáčilová, 2011a](#bibitem11 "Spáčilová, 2011a"); [✍Spáčilová, 2011b](#bibitem12 "Spáčilová, 2011b")).

**3 Vývoj příjmí jako prostředku neoficiální identifikace občana**

3.1 **Období 1100–1300**

Převládala jednojmennost, tj. „užívání jen jednoho osobního jména“ ( [✍ _TSO_, 1973:176](#bibitem15 "TSO, 1973")), které na oficiální úrovni sloužilo k pojmenování a identifikaci osoby. To však někdy – zejména při zápisu důležitých právních aktů – k jednoznačné identifikaci zúčastněných nestačilo. Soudobý listinný materiál ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")) dokazuje, že na oficiální úrovni byla OOJ asi v 80 % případů provázena doplňujícími výrazy, jež ve spojení s OOJ vytvářely výše uvedené víceslovné pojmenovací typy, příp. jejich kombinace. Jejich míra využití měla vzestupnou tendenci: na konci 13. stol. už víceslovné typy představují zhruba 90 % všech případů identifikace osob. Vývoj tedy zřetelně směřuje k dvoujmennosti. Viz tabulku, která tuto tendenci potvrzuje ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")).

**Typ**

**Příklad**

**1158–1197**

**1279–1283**

(a)

_Držislav_

20 %

7 %

(ba)

_Grabišě camerarius_ \[komoří, komorník\]

21 %

10 %

(bb)

_Bohuslaus de Horka_ \[z Horky\]

4 %

30 %

(bc)

_Daniel Pragensis episcopus_

28 %

15 %

(bd)

_Boguša Svár_

0,5 %

1 %

(be)

_Petrus frater Milogosti_

24 %

17 %

(bf)

_Kochan dapifer regis_

Typy vzniklé kombinací výše uvedených

2 %

0,5 %

0,5 %

19,5 %

Největší proměnou prošel typ (bb) OOJ + (dictus \[řečený\]) výraz lokalizující ( _Bohuslaus de Horka_), jenž se stal na konci 13. stol. nejvíce užívaným (30 %). Jeho nárůst způsobil fakt, že lokalizující výraz „předložka + toponymum“ začal sloužit jako specifický druh **p.** – šlechtický predikát neboli přídomek. Víceslovné typy, jejichž jádro tvoří OOJ, jsou na konci 13. stol. již ustálené. Vyjadřují „kdo je/čím je pojmenovaná osoba“ ( _Sdislaus_ _**decanus**_ \[děkan\]), „odkud pochází, kde pobývá apod.“ ( _Bohuslaus_ _**de Horka**_ \[z Horky\]), „čí je“ (v pravém i přeneseném významu – _Jurík_ _**filius**_ _**Jurík**_, _Jurík_ _**Juríkovic’**_ \[syn Juríkův\]), „jaký je“ ( _Groznata_ _**Calvus**_\[plešatý\]). Souvislost zpřesňujících doplnění s pozdějšími druhy antroponym je zřejmá, neboť jejich pojmenovací motivy jsou identické se základními motivy antroponym (o nich např. [✍ _ÚOO_, 1999:72](#bibitem16 "ÚOO, 1999")). Největší význam těchto starobylých pojmenování je v tom, že sloužila v dalších stoletích jako motivační i materiálová základna pro nové druhy antroponym (**p.**, šlechtické predikáty, přezdívky, příjmení), jež vznikaly v souladu s potřebami a úrovní dané společnosti. V období 12.–13. stol. se vyhranily dva druhy **p.**: (a) [↗ **Patronymika**](https://www.czechency.org/slovnik/PATRONYMIKON "patronymikon"): V jejich rámci představují výrazný, ale zatím málo využívaný typ formace se sufixem _‑(ov)ic’‑_, připojovaným k plným základům jména otce: _Jurík_ _**Juríkovic’**_ ʻJuríkův syn’, _Bún_ _**Sdislavic’**_ ʻsyn Sdislavův’. Později byl vytlačen nominativem sg. jména otce a ten v patronymické funkci nakonec převládl: _Jan_ _**Hostislav**_ ʻsyn Hostislavův’. (b) [↗ **Šlechtický predikát**](https://www.czechency.org/slovnik/ŠLECHTICKÝ PREDIKÁT "šlechtický predikát") **/přídomek**, volený podle sídla pojmenovávaného ( _Bohuslaus_ _**de Horka**_), se rozšířil až po vyhlášení Statut (1189), která upevnila princip svobodného vlastnictví pozemků a potvrdila dědičnost šlechtických statků (o nich [✍Žemlička, 2002:208](#bibitem18 "Žemlička, 2002")). Dvouslovná **propriální** pojmenování se tedy prosadila nejdříve u šlechty.

3.2 **Období 1300–1500**

**P.** nabývají na stále větším významu, na konci 15. stol. jsou již hojně rozšířena. Vycházejí z týchž pojmenovacích motivů a jsou tvořena týmiž slovotvornými prostředky a pojmenovacími postupy jako OOJ. Stejně znějící antroponymum může být u jedné osoby oficiálním osobním jménem ( _Černý_), u druhé **p.** ( _Jan_ _Černý_). V případě označení osoby jediným jménem lze uvažovat o tom, že se jedná o OOJ (navzdory tomu, že v 15. stol. už převládala křestní jména světecká), ale zároveň nelze vyloučit ani to, že jde o zjednodušený zápis poplatníka, kterého písař zapsal pouze jeho příjmím. **P.** všech obyvatel č. zemí (německy i česky mluvících) představují v té době již rozvinutý systém, doloženy jsou všechny jeho typy uvedené v klasifikaci výše. [↗ **Šlechtické predikáty**](https://www.czechency.org/slovnik/ŠLECHTICKÝ PREDIKÁT "šlechtický predikát") ( _Mikšík **z Plenkovic**_) jsou ve 14.–15. stol. téměř závaznou součástí pojmenování urozených lidí. Vedle těchto rodových **p.** se čím dále častěji uplatňovala i **p.** osobní: _Mikšík Bradáč z Schenkwitz_ \[z Šemíkovic\]. [↗ **Patronymika**](https://www.czechency.org/slovnik/PATRONYMIKON "patronymikon") reprezentovaná sufixy _‑(ov)ic‑_ ( _Vondrovic_), _‑óv‑_ ( _Janóv_, srov. dnešní příjmení _Janův_, _Janů_) a _‑ovec‑_ ( _Jírovec_), se v č. zemích nadále vyskytují (často ve spojení s apelativem _syn_), ale nijak významně se nerozvíjí, neboť v té době už převládl středoevropský a západoevropský způsob pojmenování podle otce, který využíval otcova jména v nom.sg.: _Jacobus dictus Hojek_, _filius Hojkonis_, _de Krasonic_; _Jakub řečený Hojek_, _Hojkův syn z Krasonic_ ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")). [↗ **Metronymika**](https://www.czechency.org/slovnik/METRONYMIKON "metronymikon") se uplatňují hlavně v případech, „kdy matka je z vyššího rodu než otec, významnější, vede‑li vládu v domě, zemřel‑li otec před narozením dítěte a v podobných případech…“ ( [✍Svoboda, 1964:184–185](#bibitem13 "Svoboda, 1964")). Stejné typy se uplatňují při tvoření **p.** manželů od jména n. zaměstnání jeho manželky, rovněž jen tehdy, zaujímá‑li jeho nastávající významnější postavení ( _Matěj Kerušin_, _Johannes Mandinec_). Poměrně bohatě jsou zastoupena ****p.**** **podle povolání**; vedle četných jmen tvořených na pozadí jmen činitelských ( _Kovář_) a konatelských ( _Kotlář_) jsou častá také jména založená na nepřímém pojmenování, srov. např. přezdívky (ve funkci **p.**) řemeslníků a kupců podle nářadí, pomůcek, kterých při svém zaměstnání užívali, podle zboží, které prodávali apod.: např. **p.** _Krúpa_ pro krupníka, **p.** _Rybka_ pro rybáře. [↗ **Jména po chalupě**](https://www.czechency.org/slovnik/JMÉNO PO CHALUPĚ "jméno po chalupě") (na venkově) n. ****p.**** **podle domovních znamení** (ve městech), např. _Jan **Šmerhovský**_(< dům Šmerhov) jsou prozatím vzácná. **Přezdívková** ****p.****
, popř. přezdívky, motivicky splývají s pravými **p.** ( _Martin Nábožný_), za pravou přezdívku lze snad pokládat druhé jméno, které je připojeno za **p.**: _Andreas Pašek dictus Svázal_ ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")). Přestože přetrvává oficiální jednojmennost, množí se případy, kdy je OOJ provázeno nepropriálním výrazem n. **p.** (jako **p.** může sloužit i původní hypokoristikum n. přezdívka). Soudobé **pojmenovací typy** navazují na šest starobylých základních typů doložených již ve 12. stol., ale s tím rozdílem, že se příslušná apelativní doplnění postupně proprializují ( _kovář_, _faber_ > _Kovář_, _Faber_). Víceslovná pojmenování jsou již poměrně stálá, ale nejsou neměnná: _Šimon Šťáva_ je zapisován též jako _Šiman Ščáva_, podobně _Mikeš Šoff_ i _Mikeš Suff_, _Pavel Špička_ i _Pavel Špičkuov_ ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")). Stále platí, že **p.** byla nezávazná jména doplňková, jichž mohl mít člověk několik ( _Václav Mudrák_ a _Václav Chytrák_ je táž osoba, podle [✍Svobody, 1964](#bibitem13 "Svoboda, 1964")).

Typ (a) OOJ ( _Václav_) se uplatňuje nejčastěji v písemnostech lokálního charakteru, např. v urbářích. U typů víceslovných (b) OOJ + výraz/výrazy doplňující je tato situace: Typ (ba) „OOJ + výraz (výrazy) společensky zařazující“ je stále produktivní v písemnostech všeho druhu, ale nejvíce se uplatňuje u městského obyvatelstva, přičemž identifikace osoby prostřednictvím jeho zaměstnání, živnosti či určité funkce vypovídá zároveň o jeho společenském zařazení: _Jiřík pastýř_, _Hanuš textor_ \[tkadlec\], _Nicolaus tagbercher_ \[nádeník\], _Stephanus iudex_ \[rychtář\], _kněz Adam opat_. (bb) Typ „OOJ + výraz lokalizující“ v podobě šlechtického predikátu je pro šlechtu téměř pravidlem: _Hynek z Miličína_. U lidí neurozených je typ využíván méně: _Nicolaus Tachovský_. Motivicky sem patří i **p.** ze jmen národnostních, obyvatelských, etnických, podle náboženské příslušnosti apod.: např. časté **p.** _Bohemus_, _Judeus_. Typ (bc) „OOJ + výraz (výrazy) společensky zařazující + výraz lokalizující“ se uplatňuje u urozených lidí, kněží a různých církevních hodnostářů, např. _Jakobus_ _plebanus_ \[farář\] _in Boršic_. U neurozených příslušníků světského stavu je méně častý: _Janek olejník z Bělé_, _Nicolaus Greczer pistor_ \[pekař z Hradce\]. Typ (bd) „OOJ + **p.** (přezdívka).“ Do 15. stol. se typ s **p.** velmi rozšířil, jsou doložena **p.** ze všech významových skupin obsažených v klasifikaci výše. Častější jsou u městského obyvatelstva, neboť k jednoznačnému pojmenování v rámci větších celků už bylo doplňkové jméno potřebné; při jeho tvoření se využívalo především různého společenského postavení městských obyvatel a jejich zaměstnání, v menší míře charakteristických rysů jednotlivců atd.: _Vávra Pšenička_, _Martin Nábožný_, _Jan Novák_. U jaz. německého obyvatelstva č. zemí je **p.** častější, a to nejen ve městech, ale i na venkově ( [✍Cuřín, 1969](#bibitem3 "Cuřín, 1969"); [✍Spáčilová, 2004a](#bibitem9 "Spáčilová, 2004a"); [✍Spáčilová, 2004b](#bibitem10 "Spáčilová, 2004b"); [✍Spáčilová, 2011a](#bibitem11 "Spáčilová, 2011a"); [✍Spáčilová, 2011b](#bibitem12 "Spáčilová, 2011b")). Typ (be) „OOJ + vyjádření příbuzenského vztahu + označení příbuzného“ je stále hojně zastoupen, neboť vyjádření vztahu k otci, dědovi, manželovi či poručníkovi v pojmenování dětí a žen výrazně převažuje: _Gerdruša uxor Pauli_ \[manželka P.\], okrajově sem patří generační specifikace _starší_, _mladší_. Vedle starších patronymik typu _Ješek Kosovec_, _Ješek Jílkův_, _Vaněk Beranovic_ se začíná prosazovat západoevropský způsob vyjádření příbuzenského, především synovského vztahu, tj. nom.sg. jména příbuzného: _Mikeš Marek_, _Petrus dictus Vacek_. Typ (bf) „OOJ + výraz společensky zařazující + označení nadřízené osoby“ má okrajové postavení: _Petrus famulus_ \[služebník\] _Jakobi_.

Při potřebě zdůraznění příslušné osoby se v písemnostech užívají různé kombinace výše uvedených typů: _Hanuš lékař měštěnín z Nového Plzně_ ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")).

3.3. **Období 1500–1786**

Převládá neoficiální dvoujmennost (viz [↗dvoujmenná antroponymická soustava](https://www.czechency.org/slovnik/DVOUJMENNÁ ANTROPONYMICKÁ SOUSTAVA "dvoujmenná antroponymická soustava")), tj. dvoučlenné pojmenování v podobě **křestní jméno ve funkci** **OOJ** **+** **neoficiální** ****p.****
, které se postupem doby prosazuje a ustaluje a pro osoby mužského pohlaví zastupující na veřejnosti rodinu je téměř závazné. **P.** sice ještě nemá neměnnou podobu, ale většinou přetrvával u jeho jednotlivých variant stejný pojmenovací motiv a stejný odvozovací základ, odlišovaly se především slovotvorným formantem: _Martin Ryšavý_ _–_ _Martin Ryšánek._ Méně časté jsou případy, kdy je týž motiv vyjadřován různými základy: _Matěj Maleček_ a _Matěj Paleček_ je jedna a táž osoba. Vzhledem k tomu, že vedle sebe žili obyvatelé mluvící česky i německy (mnozí z nich byli bilingvní) a k nim se v průběhu let připojovali cizinci z různých zemí, byly administrativní záznamy nadále české, německé a podle potřeby i latinské. Jak jména domácí, tak cizí jsou motivována podobně ( _Pavel Černej_, _Hans Schwartz_ \[Černý\]) a v důsledku této skutečnosti se uplatňují také podobné pojmenovací typy. Ovšem jaz. příslušnost jména sama o sobě neurčuje národnost nositele, neboť písaři někdy překládali jméno z češtiny do němčiny, příp. do latiny a opačně ( _Jiřík Dlouhý_ _–_ _Lang_ _–_ _Longus_). Židé mají jednak vlastní tradiční pojmenování, jednak pojmenování, pod nímž vystupují v křesťanských pramenech jako obyvatelé č. zemí. Např. zakladatel rodu Horoviců _Ješaja ben Moše ha‑Levi Horovic_ (?–1517) byl v křesťanských pramenech označovaný jako _Žalman Hořovský_ ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")). Židé často mívali v křesťanských pramenech **p.** _Žid_ – _Šalamoun Žid_. Postupně se však židovská **p.** užívaná mezi obyvateli č. zemí začala přibližovat **p.** ostatních obyvatel: _Abraham Hanzl_, _Jakob Daněk_, _Aron Myslibořský_, _Löbl Sklenář_, _Samuel Černý_.

Druhy **p.**: Ve jménech urozených lidí mají nadále své pevné místo [↗ **šlechtické přídomky**](https://www.czechency.org/slovnik/ŠLECHTICKÝ PŘÍDOMEK "šlechtický přídomek") upozorňující na rodové sídlo šlechtice: _Ctibor Tovačovský z_ _Cimburka_, _František Xaver z Ditrichštejna_. V rámci [↗ **patronymik**](https://www.czechency.org/slovnik/PATRONYMIKON "patronymikon") zdomácněl nom.sg. pojmenování otce ( _Pavel Štěpán_). Pojmenování se sufixem _-(ov)ic-_ jsou ojedinělá ( _Pavel Benešovic_), naopak častá jsou patronymika s formantem _-ův-_ ( _-ů_), kterým se v některých případech tvořila **specifická synovská** **pojmenování** – _**jména designovaného dědice**_, neboť označovala syna, který byl vybrán za otcova nástupce ( _Jan Pačinků_). Po převzetí rodinného majetku se měnilo jeho **p.** v nom.sg. fundujícího antroponyma: _Jan Pačinka_. [↗ **Metronymika**](https://www.czechency.org/slovnik/METRONYMIKON "metronymikon") jsou nadále vzácná: _Martin Evka_. [↗ **Jména po chalupě**](https://www.czechency.org/slovnik/JMÉNO PO CHALUPĚ "jméno po chalupě") tvoří výraznou skupinu venkovských **p.** ( _Staněk Vaňků jinak Habouch po předešlém hospodáři_). Pro vrchnostenské úředníky byla totiž důležitější jednoznačná evidence usedlosti než těch, kteří ji vlastnili, protože různé poplatky a povinnosti se vázaly k ní a nový majitel je automaticky přebíral. Jména po chalupě také sloužila v rámci vsi k rozlišení rodin se stejným **p.**n. později příjmením. _**Jména** **podle povolání**_ **n. živých a neživých objektů s ním souvisejících** představují velmi výraznou skupinu **p.**, a to ve městech i na venkově ( _Buchta_). _**Jména podle domů a domovních znaků**_ jsou doložena ve větším počtu až od 16. stol. a uplatňují se především v Praze ( _Jakub sladovník od Bílého kříže_, _Jakubovi Bílému Kříži_, _Marta Bílá Křížová_). **Přezdívková** ****p.****
či [↗ **přezdívky**](https://www.czechency.org/slovnik/PŘEZDÍVKA "přezdívka") tvoří počtem sice nepatrnou, ale tvůrčí vynalézavostí osobitou část repertoáru užívaných antroponym, která spolehlivě plní všechny potřebné onymické funkce (pojmenovací, identifikační, charakterizační): _Jan Zlamjelito_, _Jakub Starýpivo_, _Václav Papal jinak Telecí Hlava_, nožíř _Vřiťpich_, _Andres Hleď tam_, _Michal Snědl dítěti kaši_.

Ve vývoji **p.** se trvale uplatňuje tendence k jednoslovnému pojmenování: _Blažek_ _**ot koníka**_ > _Blažek_ _**Koník**_, _Jan_ _**Ztratil kolo**_ > _Jan_ _**Ztratil**_, podobně _Jan_ _**Zadva**_, _Johannes_ _**Kozíhnát**_.

**Pojmenování dětí** tvoří víceslovné výrazy obsahující jméno otce nebo jeho zákonného zástupce, zcela ojediněle jméno matky: _Bartoň a Salka sirotci po nebožtíkovi Janovi Svídovi_; _…_ _Havlovi synu Ondry Koláčka…_; … _Jírovi synu Bursovu…_, … _Petrovi synu Káčinýmu…_ _Petrovi Káčinýmu_. **P.** v podobě původně posesivního adjektiva utvořeného od jména otce mívali často dospělí synové určení k převzetí rodinného majetku: _Jan Pačinků_. _**Tovaryšská jména**_ dostávali ( [✍Beneš, 1962:9, 18–21](#bibitem1 "Beneš, 1962")) vyučenci v cechovní hromadě n. od ostatních tovaryšů či od svých nadřízených ( _Stach po řemesle Procházka_), ale nebylo to pravidlem, srov. _Nykl tovaryš bečvářský_, _tovařiš Jiřík_ _v Plzni_ ( [✍Pleskalová, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")). **Pojmenování žen** záleželo na jejich postavení ve společnosti. Jako manželka se žena většinou na právních aktech nepodílela, proto byla v úředních písemnostech nejčastěji označována pomocí manželova jména ( _Alžběta manželka Petra Drbala_), méně často vlastním **p.**, které většinou měla po otci ( _vydáno Kateřině Vachové do Lhoty_). Jako vdova přebírala závazky zemřelého manžela a z toho titulu byla jako subjekt práva zanášena do zápisů v úředních písemnostech. Bývala zapisována buď pomocí různých opisů, jejichž jádro tvoří jméno zemřelého manžela ( _Anna manželka nebožtíka Peška_; _Anna manželka Šimkova_), n. měla vlastní **p.** odvozené ze jména manžela ( _Alžběta Hanáková_, _Alžběta Hanákova_, _Manda Stolařka_, _Vyběhalka_ – manžel Vyběhal, _Dorothea Linhartin_ \[Linhartová\]). **P.** utvořená od jména manžela sufixem _‑ov(‑a)_, _‑ov(‑á)_, _‑k(‑a)_, pro **p.** německá formantem _‑in‑_ se postupně prosazují.

**Pojmenovací typy** (příklady jsou podle [✍Pleskalové, 2011](#bibitem8 "Pleskalová, 2011")): (a) [↗ **Křestní jméno**](https://www.czechency.org/slovnik/KŘESTNÍ JMÉNO "křestní jméno") je vzácné. Objevuje se v případech, kdy k identifikaci pojmenovávaného ještě napomáhá kontext. Např. osoby jsou uváděny v rámci skupiny lidí stejného povolání. _Zedníkóm: …_ _mistru Vondráškovi …_ _Duchkovi…_ (b) **Křestní jméno +** **doplňující výrazy** sloužící již většinou jako **p.** Typ (ba) „křestní jméno + **p.** společensky zařazující“ je stále produktivní, ale hranice mezi **p.** a apelativním označením povolání či společenského postavení zůstává splývavá ( _Jiřík tesař_, či _Jiřík Tesař_). Ve městech jde o typ velmi důležitý a využívaný, protože zaměstnání, živnost či sociální zařazení bylo důležitým diferenciačním (a často i prestižním) znakem pojmenovávaného. V Praze (podle [✍Teigeho, 1915:10–14](#bibitem14 "Teige, 1915")) jde o typ snad nejčastěji využívaný: _Matheus sartor_ \[švec\], _Vincenc bradýř_, _Šimon Zedník_. (bb) „Typ křestní jméno + výraz lokalizující“ byl v č. zemích zastoupen průměrně. Byl využíván zejména u šlechty ( _Ferdinand z Ditrichštejna_, _Diviš Dvorecký z Dvorcův_) a dále v těch případech, kdy se jednalo o příchozího z jiného místa č. zemí n. z ciziny ( _Jiskra z Lipovce_, _Pavel Humpolec_, _Tomáš Jimramovskej_), popř. o pojmenování podle místa bydliště ( _Jan Podskalskej_). Mnohdy se u usedlých měšťanů uplatnila lokalizace prostřednictvím názvů budov v blízkosti bydliště pojmenovávaného ( _Havel od brány_), n. domů, v nichž bydlel ( _Uršula Věžová_, žena _Jakuba od věže_, [✍Teige, 1915:101, 104, 150](#bibitem14 "Teige, 1915")). Sem patří rovněž **p.** utvořená ze jmen národnostních, obyvatelských, etnických a podle náboženského vyznání. Neoznačovaly vždy jen původ pojmenovaného, mohly též vyjadřovat jeho vztah k příslušnému etniku či zemi ( _Čech_, _Němec_, _Turek_, a to i v příslušných podobách něm. a lat.). (bc) Typ „křestní jméno + výraz (výrazy) společensky zařazující + výraz lokalizující“ se uplatňuje všude tam, kde písař usiluje o jednoznačnou identifikaci: _Žid Joachim Boleslavský_, _Josef zlatník Vlach_, _farář Jan Turek_, _Lukáš soukeník Těšínský_, _kněz Jan farář mikulášský_. (bd) Typ „křestní jméno + **p.** (přezdívka)“ je v č. zemích významný. **P.**, která se vyvíjí z výrazů společensky zařazujících, tvoří samostatný typ (ba), **p.** z výrazů lokalizujících představují typ (bb), **p.** vyjadřující příbuzenský vztah typ (be). Do typu (bd) tedy patří **p.** utvořená na základě ostatních pojmenovacích motivů n. vzniklá z přezdívek. Jsou hojně využívána na venkově i ve městech, ale jak ukazují historické prameny, je repertoár městských **p.** pestřejší a vynalézavější. Obyvatelé měst byli totiž více otevřeni svému okolí a obklopeni nejrůznějšími motivačními podněty, zatímco obyvatelé malých obcí žili většinou v poměrně uzavřených kolektivech a jednotvárném prostředí. Pro jednoznačnou identifikaci ve větších společenstvích bylo třeba využívat širší škály pojmenovacích motivů včetně jejich specifikací (viz např. [✍Teige, 1915](#bibitem14 "Teige, 1915"); [✍Winter, 1890](#bibitem17 "Winter, 1890")). Ovšem všude v č. zemích byly středem pozornosti různé nápadné vlastnosti pojmenovávaného, rozličné události, živé a neživé objekty s ním spojené, takže mnohá **p.** či přezdívky se v č. zemích opakovala: _Kučera_, _Nosek_, _Černý_, _Veselý_, _Pokorný_, _Hlavatý_, _Šilhan_, _Kulhánek_, _Vybíral_, _Špaček_. Typ (be) „křestní jméno + **p.** vyjadřující příbuzenský vztah“ se rozpadá do dvou výrazných skupin: příbuzenský vztah je vyjádřen (a) **explicitně**, tj. označením konkrétního příbuzenského vztahu a jménem příbuzného ( _Kateřina manželka nebožtíka Jana Konývky_), (b) **implicitně**, tj. jménem příbuzného n. odvozeninou z jeho jména (otec _Albrecht_ – syn _Martin Albrecht_). Pojmenování příbuzného mívá různé podoby: křestní jméno; **p.**; dvoučlenné pojmenování (tj. křestní jméno a **p.**); apelativum společensky zařazující, které jméno zastupuje; vícečlenné pojmenování obsahující vedle křestního jména a **p.** ještě další údaje. Podtyp a) je charakteristický pro ženy a nedospělé děti. Podtyp b) je využíván zejména pro dospělé osoby. Typ (bf) „křestní jméno + jméno po chalupě“ je na venkově poměrně častý: _…_ _od téhož Pavla Mlynáře na Čejkovým mlýně_, později _Pavel Čejka_. Kombinace typů (ba) – (bf) nacházejí uplatnění tam, kde je třeba určitou osobu jednoznačně pojmenovat, a to bez ohledu na její společenské postavení: _Matěj příjmím Valach z Dejšiny rodem z Kyšic_; _My kněz Jan převor zákona svatého Dominika v Novém Pilzni u svatého Ducha_; _Žalman Turek žid z Plzně_; popisy typu _Žáček z Boskovic a ten má křivej nos_, _Václav košilka pacholek formanskej kterejž nosí hrubou tobolku_. Běžná a v č. zemích rozšířená jsou spojení křestní jméno + **p.** + druhé **p.** či přezdívka ( _Jan Soběhrd jinak Vlaštovička_, podle [✍Wintra, 1890:90](#bibitem17 "Winter, 1890")), n. výraz společensky zařazující ( _Jan Vejnar rychtář_), příp. lokalizující ( _Blažej Homola von Loučka_, _Šimon Kratzer ze Schönsberku_).

Soustava **p.** již byla na konci 18. stol. natolik rozvinuta, že představovala solidní základnu k uzákonění druhého závazného antroponyma. K tomu došlo v roce 1786 a tehdy byl vývoj **p.** ukončen. Většina z nich přejala – s případnými úpravami – funkci závazného, dědičného [↗příjmení](https://www.czechency.org/slovnik/PŘÍJMENÍ "příjmení"), které je spojeno s konkrétní rodinou.

▲

►

Rozšiřující


Literatura


- Beneš, J. _O českých příjmeních_, 1962.
- Beneš, J. _Německá příjmení u Čechů_ 1, 2, 1998.
- Cuřín, F. Jména vesničanů v 15. století. _ZMK_ 10, 1969, 692–695.
- Davídek, V. Přehled vývoje českých příjmení. In Davídek, V. & K. Doskočil ad., _Česká jména osobní a rodová_, 1941, 70–108.
- Knappová, M. _Rodné jméno v jazyce a společnosti_, 1989.
- Knappová, M. _Naše a cizí příjmení v současné češtině_, 2008.
- Moldanová, D. _Naše příjmení_, 1983.
- Pleskalová, J. _Vývoj vlastních jmen osobních v českých zemích v letech 1000–2010_, 2011.
- Spáčilová, L. Das älteste Olmützer Stadtbuch als anthroponymische Quelle. In Behr H.-J. & I. Lisový ad. (eds.), _Deutsch-böhmische Literaturbeziehungen –_ _Germano-Bohemica_, 2004a, 287–306.
- Spáčilová, L. Personennamen im Olmützer Kodex Wenzels von Iglau aus den Jahren 1430–1492. In Kratochvílová, I. & L. Vaňková (eds.), _Germanistik im Spiegel der Generationen_, 2004b, 26–44.
- Spáčilová, L. Weibliche Namen in der Stadt Olmütz bis 1650. In Fiala-Fürst, I. & J. Czmero (eds.), _Amici amico_ III., 2011a, 421–434.
- Spáčilová, L. Männliche Rufnamen in der Stadt Olmütz bis 1650. In Kováčová, M. & J. Meier ad. (eds.), _Deutsch-slawische Kontakte – Geschichte und Kultur_, 2011b, 95–114.
- Svoboda, J. _Staročeská osobní jména a naše příjmení_, 1964.
- Teige, J. _Základy starého místopisu pražského_ _1473–1620_ 1, 1910, 2, 1915.
- _TSO_, 1973.
- _ÚOO_, 1999.
- Winter, Z. _Kulturní obraz českých měst_, 1890.
- Žemlička, J. _Počátky Čech královských_, 2002.

Citace


Jana Pleskalová
(2017): PŘÍJMÍ.
In: Petr Karlík, Marek Nekula,
Jana Pleskalová (eds.), CzechEncy - Nový encyklopedický slovník češtiny.

URL:
[https://www.czechency.org/slovnik/PŘÍJMÍ](https://www.czechency.org/slovnik/PŘÍJMÍ) (poslední přístup: 14. 9. 2024)


### Další pojmy:

[onomastika](/slovnik/cat/onomastika) [lexikologie](/slovnik/cat/lexikologie)

CzechEncy – Nový encyklopedický slovník češtiny

Všechna práva vyhrazena © Masarykova univerzita, Brno 2012–2020

Provozuje [Centrum zpracování přirozeného jazyka](http://nlp.fi.muni.cz)