ČEŠTINA 1. POLOVINY 20. STOLETÍ | Nový encyklopedický slovník ...
Etapa v dějinách češtiny, kdy se čeština – již dostatečně diferencovaná po stránce stylistické – stala hlavním úředním jazykem samostatného státu.
↗kompozita
Zejm. ve 20. letech 20. stol. (před protipuristickým vystoupením členů Pražského lingvistického kroužku) se česká kulturní veřejnost stále ještě zaměstnávala vyhledáváním a nahrazováním ↗germanismů, hlavně slovotvorných a frazeologických ↗kalků, které byly velmi frekventované v administrativním, odborném a publicistickém stylu. Kritizována byla např. slova bezvýsledně (podle něm. erfolglos), listovat ( blättern), obdržet ( erhalten), obnos ( Betrag), odvislý od něčeho ( abhängig von etwas), ohledně ( rücksichtlich), protilehlý ( gegenüberliegend), protislužba ( Gegendienst), sestávati ( bestehen), vlastnoručně ( eigenhändig) n. zkusmo ( versuchsweise); viz též ↗purismus. Velkou část domnělých i skutečných germanismů ve slovotvorbě i kolokacích slov (mj. otevřený dopis < offener Brief; tu‑ a cizozemský < in‑ und ausländisch) se však puristům nakonec odstranit nepodařilo, stejně jako řadu vžitých frazémů – např. jeden by nevěřil ( einer würde es nicht glauben) n. zub času hlodá ( Zahn der Zeit nagt, srov. však tutéž metaforu v antických básnických textech). Přes obavu z germanismů se, zvláště v mluveném jaz., šířila i nová <anchor>↗kompozita</anchor> (např. pršiplášť), z nichž některá ( Čechoslovák) se stala nezbytnou součástí českého lexika.
KOMPOZITUM | Nový encyklopedický slovník češtiny
KOMPOZITUM \| Nový encyklopedický slovník češtiny

- [Úvod](/)
- [Předmluva](/predmluva.html)
- [Slovník](/slovnik/)
- [Autoři](/autori/)
- [Nápověda](/napoveda.html)
- [Kontakt](/kontakt.html)

Menu

## KOMPOZITUM  (slovo složené, složenina)

Autor:
[Ivana Bozděchová (1)](/slovnik/autor/IB), [Roland Wagner (2)](/slovnik/autor/RW)

▲

►

Základní


**1.** V tradiční slovotvorbě slovo tvořené ze dvou (nebo více) slovotvorných základů (slovních základů [↗autosémantických slov](https://www.czechency.org/slovnik/AUTOSÉMANTIKUM "autosémantikum")) slovotvorným způsobem [↗kompozicí](https://www.czechency.org/slovnik/KOMPOZICE "kompozice") (skládáním). Svými základovými slovy patří ke dvěma slovním čeledím (slovotvorným hnízdům, paradigmatům); např. _zeměpis_ patří k čeledi slov _země_ a _psát_. Význam **k.** se zpravidla odchyluje od významu motivujících slov (spojení slov), bývá užší, specializovaný ( _veselohra_ není každá veselá hra, ale určitý typ divadelní hry). V č. je **k.** mnohem méně než slov odvozených, jsou to hlavně subst. a adj. Hojněji se **k.** vyskytují zejména v odborných názvech.

Z hlediska těsnosti vztahu mezi jejich členy se rozlišují vlastní **k.** a nevlastní **k.** [↗Vlastní kompozita](https://www.czechency.org/slovnik/VLASTNÍ KOMPOZITUM "vlastní kompozitum") jsou spojena s úpravou slovních základů: _točit kolo_ > _kolotoč_, _vysoká škola_ > _vysokoškolský._ [↗Nevlastní kompozita](https://www.czechency.org/slovnik/NEVLASTNÍ KOMPOZITUM "nevlastní kompozitum") vznikla pouhým sloučením syntakticky spojených slov, a můžeme je tedy bez formálních změn rozdělit na samostatné slovní spojení, z kterého vznikla: _ziskuchtivý_ > _chtivý zisku_, _chválabohu_ > _chvála bohu_.

Podle typu syntaktického vztahu mezi členy **k.** rozlišujeme [↗kompozitum přiřaďovací](https://www.czechency.org/slovnik/PŘIŘAĎOVACÍ KOMPOZITUM "přiřaďovací kompozitum") ( _černobílý_) a [↗kompozitum podřaďovací](https://www.czechency.org/slovnik/PODŘAĎOVACÍ KOMPOZITUM "podřaďovací kompozitum") ( _tmavošedý_).

Podle poměru významů jednotlivých členů k celkovému významu se rozlišují [↗kompozitum vnitřní](https://www.czechency.org/slovnik/VNITŘNÍ KOMPOZITUM "vnitřní kompozitum") ( _olejomalba_) a [↗kompozitum vnější](https://www.czechency.org/slovnik/VNĚJŠÍ KOMPOZITUM "vnější kompozitum") ( _dlouhosrstý_).

**K.** s jednou částí cizího a jednou částí domácího původu jsou [↗kompozita hybridní](https://www.czechency.org/slovnik/HYBRIDNÍ KOMPOZITUM "hybridní kompozitum") ( _videozáznam_, _euroměna_).

▲

►

Rozšiřující


**2 Vymezení kompozit**

**K.** jsou obvykle definována jako vnitřně komplexní [↗slova](https://www.czechency.org/slovnik/SLOVO "slovo") skládající se z dvou n. více slov. Jedná se tedy o rekurzivní kategorii, kde části mají stejnou kategoriální příslušnost jako celek, srov. např. [✍Marchand (1960:11)](#bibitem30 "Marchand, 1960"), [✍Selkirk(ová) (1982:53)](#bibitem37 "Selkirk, 1982"), [✍Fabb (2001:66)](#bibitem11 "Fabb, 2001"). Pro jazyky typu angl. tato jednoduchá definice poskytuje mnohdy dostačující základ, pro flexivní jazyky, jako je č., však narazí na problém, že segmenty vyskytující se uvnitř **k.** často nejsou materiálově identické se slovy, která se vyskytují mimo **k.** Tak segment _vod‑_, resp. _vodo‑_, který je obsažen v **k.** _vodopád_, není slovo č., stejně jako segmenty _slun‑_, resp. _sluno‑_, a _‑vrat_ tvořící **k.** _slunovrat_ nejsou slova č. Pokud se držíme uvedené definice, je třeba chápat pojem „slovo“ ve smyslu [↗lexém](https://www.czechency.org/slovnik/LEXÉM "lexém") ( [✍Bauer, 2005](#bibitem2 "Bauer, 2005")), tj. jako abstraktní jednotku jaz. systému, která není totožná s realizacemi v konkrétních kontextech. V tomto smyslu lze říci, že **k.** jsou lexémy, v jejichž vnitřní struktuře jsou prostřednictvím určitých segmentů v motivačním vztahu nejméně dva lexémy ( [✍Bozděchová, 1994:12](#bibitem5 "Bozděchová, 1994")). Podle terminologie formální morfologie jsou tyto segmenty [↗kmen](https://www.czechency.org/slovnik/KMEN "kmen") ( _vys‑ok‑o‑škol‑sk‑ý_, oproti _vyš‑ší‑_, _z‑výš‑i‑t_) n. [↗kořen](https://www.czechency.org/slovnik/KOŘEN "kořen") ( _slun‑o‑vrat_, srov. _slun‑c‑e_; _vel‑ryb‑a_, srov. _vel‑k‑ý_); tradiční strukturalismus by mluvil o lexikálních morfémech. Slovo _vodopád_ je **k.**, protože obsahuje dva segmenty, které jsou spojené s lexikálním významem ( _vod‑_ ‘průhledná kapalina’ a _pád‑_ ‘klesat k zemi’). Neostrost hranice mezi lexikálním a gramatickým významem působí potíže při vymezení pojmu **k.** zevnitř. V jistých případech totiž může být sporné, zda segment vyskytující se uvnitř slova je spojený s lexikálním n. s nelexikálním významem, zejm. tehdy, existuje-li v jazyce slovo, které se tomuto segmentu podobá po formální a významové stránce. V angl. je segment _‑ful_ ve slovech jako _hopeful_ n. _spoonful_ asociován s adjektivem _full_, ačkoliv se obě varianty významově liší ( [✍Bauer, 2005](#bibitem2 "Bauer, 2005")). Podobný případ v něm. představuje segment _‑zeug_ ve slovech jako _Fahrzeug_ ‘vozidlo’, _Feuerzeug_ ‘zapalovač’, _Flugzeug_ ‘letadlo’, _Werkzeug_ ‘nářadí’, ale substantiva _Zeug_ ‘věci’ se v současném standardním jaz. zřídka používá jako volné formy a má (na rozdíl od uvedených slov) pejorativní význam. V germanistice se tyto formanty na pomezí sufixů a kořenů někdy označují jako _**afixoidy**_ (srov. např. [✍Olsen(ová), 2000](#bibitem33 "Olsen, 2000"); [✍Kenesei, 2007](#bibitem20 "Kenesei, 2007")). Případy tohoto typu jsou v č. spíše okrajové, srov. _leta‑dlo_, kde kvůli absenci příslušné volné formy nelze o nelexikální povaze významu segmentu _‑dlo_ pochybovat.

Na druhé straně je třeba vymezit **k.** zvenčí. **K.** jsou slova, nikoliv syntaktická spojení různých slov. Zde působí problém neostrost pojmu [↗slovo](https://www.czechency.org/slovnik/SLOVO "slovo"). Není např. jasné, zda je třeba hodnotit formy jako _zeměkoule_, _kolemjdoucí_ n. _pokaždé_ jako jedno slovo (a tím jako **k.**) n. jako dvě slova, tj. jako _země koule_, _kolem jdoucí_, _po_ _každé_ (a tím jako syntaktická spojení slov). V jistých případech je možné opírat se o morfologickou strukturu daného **k.****K.** často obsahují jistý segment, tzv. spojovací vokál // [↗konekt](https://www.czechency.org/slovnik/KONEKT "konekt"), který se mimo **k.** nevyskytuje, např. _vod‑o‑vod_ (srov. \* _vodo_, pokud nejde o vokativ, což je v kontextu _vodovod_ vyloučeno), _velk‑o‑rysý_ (srov. \* _velko_). Nastává však otázka, jak hodnotit vokál v případech jako _zem‑ě‑koule_, _vlast‑i‑věda_, _ok‑a‑mžik_, _blesk‑u‑rychlý_, _pravd‑ě‑podobný_, _boh‑u‑dík_, _literárn‑ě‑vědecký_. V uvedených případech je vydělený segment identický s pádovým, resp. s adverbiálním, sufixem, který by slova obsahovala v příslušných syntaktických spojeních. Bohemistická tradice takové segmenty mnohdy hodnotí jako pádové sufixy a vyděluje příslušné případy jako [↗nepravá](https://www.czechency.org/slovnik/NEPRAVÉ KOMPOZITUM "nepravé kompozitum") **k.**n. spřežky ( [↗juxtapozice](https://www.czechency.org/slovnik/JUXTAPOZICE "juxtapozice")), tj. jako „srostlé“ členy syntaktických spojení ve změněném pořadí, ale beze změn v morfologické struktuře jednotlivých členů (viz [✍ _MČ_ 1, 1986:468, 483](#bibitem31 "MČ 1, 1986")). (U _vlast‑i‑věda_✍ _MČ_ 1, 1986: 454, nepředpokládá spřahování, ale vlastní kompozici, zřejmě kvůli paralelnímu případu _jazyk‑o‑věda_ s konektem.) Pohled na jazyky jiné než je současná č. však ukazuje, že situace není tak jednoznačná, jak by se mohlo zdát. Konekty často vznikají na základě gramatických sufixů, které v průběhu historického vývoje ztratily návaznost na původně vyjádřené gramatické kategorie (viz [✍Fabb, 2001](#bibitem11 "Fabb, 2001"); pro historický vývoj konektů v č. viz [✍Šlosar, 1999](#bibitem41 "Šlosar, 1999")). Formální identita segmentu uvnitř **k.** s gramatickým sufixem mimo **k.** tedy sama o sobě nestačí pro určení statusu tohoto segmentu. Další důvody pro hodnocení formy jako vlastního **k.** a ne jako spřežky je jednak absence morfologických příznaků, které by jeden ze zúčastněných členů musel mít v syntaktickém spojení (např. _stroj‑vůdce_ × \* _vůdce stroj_; ✍ _MČ_ 1, 1986:454, počítá v tomto případě s nulovým konektem: _stroj‑ø‑vůdce_), jednak absence slova ve slovní zásobě č., které by odpovídalo členu **k.** (např. _sobě‑stačný_, ale nikoliv \* _stačný_). Tradiční dělení na vlastní **k.** (složeniny) a spřežky by sice mohlo odpovídat hlubším strukturním rozdílům, přesto je kvůli vágnosti uvedených kritérií a chybějící spolehlivé analýze možné vycházet ze širší definice **k.** a upřesnit termín pomocí kritérií, která jsou používána pro vymezení kategorie [↗slovo](https://www.czechency.org/slovnik/SLOVO "slovo"); viz např. [✍Lieber(ová) & Štekauer (2009)](#bibitem29 "Lieber & Štekauer, 2009"): (i) ustálenost struktury jako pojmenovací jednotky slovní zásoby daného jazyka / označení celkového pojmu; (ii) jednotný přízvuk podle prozodických pravidel daného jazyka; (iii) jednotná flexe (uvnitř **k.** se nevyskytují flexivní morfémy); (iv) struktura není přerušitelná (mezi členy **k.** nelze vkládat syntaktický materiál); (v) neprůhlednost pro syntaktické operace, jak jsou pronominalizace, modifikace n. extrakce; (vi) celková reference (přední člen **k.** se nemůže odděleně vztahovat na specifický referent). Kritéria (iii)–(v) vyplývají z tzv. [↗principu lexikální integrity](https://www.czechency.org/slovnik/PRINCIP LEXIKÁLNÍ INTEGRITY "princip lexikální integrity"), který říká, že slovo je syntaktickým atomem (✍Di Sciullo(vá) & Williams, 1987); viz [↗lexikalistická hypotéza](https://www.czechency.org/slovnik/LEXIKALISTICKÁ HYPOTÉZA "lexikalistická hypotéza"). Srov. ilustrativní příklady: (i) _zeměkoule_ je (v lexikalistickém modelu) ustálená pojmenovací jednotka slovní zásoby č., která se netvoří v promluvě při každém užití znovu, ale je vybírána jako hotově vytvořená ze slovníku; označuje předmět, který patří do ustálené třídy předmětů. (ii) Č. slova mají jeden přízvuk na první slabice. Toto kritérium identifikuje spojení _zeměkoule_ jako slovo, protože přízvučná je v neutrálních kontextech jen první slabika _ze‑_ ( [✍ _TSČ_, 1962:22](#bibitem44 "TSČ 1, 1962"); [✍ _MČ_ 1, 1986:484](#bibitem31 "MČ 1, 1986")). Přidání dalšího přízvuku na slabiku _kou‑_ způsobí přehodnocení spojení jako nominální fráze s archaickým uspořádáním „závislý genitiv – řídící substantivum“ ( _této země_ _**kou** le_). Přízvuk ovšem není zcela spolehlivé kritérium pro identifikaci **k.** (srov. pro angl. např. [✍Spencer, 2003](#bibitem38 "Spencer, 2003")); v č. spočívá problém v tom, že jeden přízvuk nemají jen slova, ale i formy, které jsou obvykle považovány za spojení různých slov (např. _v **e**_ _městě_). Další problém je, že se přízvuk za ne neutrálních podmínek promluvy může posunout na jinou než první slabiku, aniž by došlo k rozpadu **k.** (např. _To je ruko **pis**, nikoliv ruko **ti** sk_; skutečnost, že jde o **k.**, je nezávisle doložena přítomností konektu _‑o‑_). (iii) Sufix označující gramatické kategorie se objevuje u _zeměkoule_ jen na konci, za druhým členem, nikoliv uvnitř, za prvním členem: _na zeměkouli_ × \* _na zemikouli_. Složená adj. mají flexém jen za zadním členem, srov. _o česko-polsk‑ých_ ( _vztazích_) × \* _o česk‑ých-polsk‑ých_ ( _vztazích_); přední člen **k.** nemůže být v plurálu, a to ani tehdy, je-li do označené situace zahrnuto více referentů, srov. _autoopravna_ × \* _autaopravna_ / \* _autopravna_. Od posledně uvedené pravidelnosti existují okrajové výjimky (např. _díkůvzdání_); v dalších případech není zcela jasné, zda se přední člen má hodnotit jako kořen n. jako slovní tvar v gen.pl., např. _knihkupectví_. Možné řešení pro případy, ve kterých se kandidát na status **k.** chová po fonologické a morfologické stránce nejednotně (má jen jeden přízvuk, ale projevuje vnitřní flexi), nabízí teorie optimality, která umožňuje rozlišovat mezi fonologickým slovem a morfosyntaktickým slovem, přičemž se oba objekty v optimálním případě kryjí; [✍Kiparsky (2010)](#bibitem22 "Kiparsky, 2010"). (iv) Vložení atributu mezi _země_ a _koule_ v **k.** _zeměkoule_ působí rozpad slova, což lze nezávisle ověřit na základě kritéria (ii) (přízvuk), srov. _velké_ _**ze** měkoule_ × _**ze** mě_ _velké_ _**kou** le_. Jakákoliv intervence syntaktického materiálu do **k.** obsahující konekt (případně i „nulový“) je přísně negramatická, viz _vodopád_ × \* _vodo strmý pád_, _bleskurychlý_ × \* _blesku_ _velmi_ _rychlý_ _zásah_, _šéfkuchař_ × \* _šéf_ _dobrý_ _kuchař_. (v) Syntaktické operace lze provést jen na **k.** jako celku, nikoliv na jejich částech. Např. nelze pomocí atributu modifikovat přední člen **k** _**.**_ nezávisle na zadním členu, srov. _velká zeměkoule_, kde ‘velká’ není země, ale zeměkoule. Srov. i další negramatické struktury jako výsledek syntaktických operací na části **k.**: \* _Čeho_ _je_ _to_ _koule_?; \* _To_ _je_ _koule_ _které_ _země_? (vi) Předpoklad, že části slova nemohou samostatně referovat na specifický objekt, používá jako kritéria vymezujícího **k.** vůči syntaktickým spojením např. [✍Lieber(ová) (2009b)](#bibitem27 "Lieber, 2009b"). Posloupnost vět _To je krajinomalba. Strávil jsem v ní celé dětství_ je inkoherentní, protože _krajina_ není přístupná jako [↗antecedent](https://www.czechency.org/slovnik/ANTECEDENS "antecedens") pronominálního výrazu _v ní_, a _malba_ je velmi obtížně interpretovatelná jako místo, kde se dá trávit čas.

**2.1 Klasifikace kompozit**

Nejstarší klasifikace **k.** byla vypracována ve staroindické gramatice pro popis **k.** v sanskrtu. Opírá se o syntaktické vztahy mezi větnými členy v konstrukcích, kterými lze parafrázovat **k.**, resp. (v pojetí [✍Scalise & Bisetto(vá), 2009](#bibitem36 "Scalise & Bisetto, 2009")) o skryté gramatické vztahy mezi členy **k.**, které nejsou v **k.** otevřeně vyjádřeny. Staroindická gramatika rozlišuje pět typů **k.** ( [✍Geiger, 1923](#bibitem13 "Geiger, 1923"); [✍Whitney, 1924](#bibitem45 "Whitney, 1924")) a jejich termíny se nezřídka využívají dodnes:

(i) _**Dvandva**_ (koordinační **k.**) odpovídá syntaktické konstrukci, kde větné členy jsou v souřadném vztahu, např. sanskrt _hasty‑aśv‑āh_ ‘sloni a koně’; _māt_‑ _ā_‑ _pitar‑au_ ‘matka a otec, rodiče’. Dvandva v sanskrtu označuje dvojici n. množinu referentů pojatých jako kolektivní entita. V případech jako _māt‑ā‑pitar‑au_, kde **k.** označuje dvojici referentů, připojuje se na konci **k.** duálový sufix (v příkladě ‑ _au_). Nejbližší ekvivalenty sanskrtských dvandva v č. jsou **k.** jako _černobílý_ (‘černý a bílý’), _generálmajor_ (‘generál a major’). V druhém případě by bylo přesnější mluvit o _**pseudodvandva**_, protože _generálmajor_ neoznačuje množinu referentů skládajících se z generála a majora, nýbrž jen jedno individuum, kterému jsou přisuzovány dvě různé vlastnosti zároveň ( [✍Fanselow, 1981](#bibitem12 "Fanselow, 1981")).

(ii) _**Tatpuruṣa**_ (rekční **k.**) odpovídá syntaktické konstrukci, kde se jeden člen vyskytuje v nepřímém pádě řízeném dominujícím členem, např. _yama‑dūt‑a_ ‘posel Yámy’, _satya‑vād‑in_ ‘mluvící pravdu’. V č. lze tomu typu přiřazovat např. _vodovod_ ‘co vodí vodu’, _olejomalba_ ‘malba olejem’, _mořeplavba_ ‘plavba na moři’.

(iii) _**Karmadhāraya**_ (atributivní **k.**) odpovídá syntaktické konstrukci, kde je dominující člen atributivně n. adverbiálně určen podřízeným členem, např. _nīla‑utpal‑a_ ‘modrý lotos’, _su‑kṛ‑ta_ ‘dobře činěno’. Č. příklady jsou _novostavba_, _znovuotevření_, _tmavomodrý_, _dalekosáhlý_ aj. Hranice mezi tatpuruṣa a karmadhāraya není zcela ostrá, srov. [✍Whitney (1924:495)](#bibitem45 "Whitney, 1924"); přiřazování **k.** k prvnímu n. druhému typu závisí na tom, zda je vztah mezi členy **k.** přirovnán k syntaktické konstrukci obsahující řízené substantivum v prostém n. předložkovém pádě n. k syntaktické konstrukci obsahující shodné atributivní adjektivum, resp. neshodné přísloveční určení. Podle toho může být č. _tělovýchova_ hodnoceno buď jako tatpuruṣa (~ _výchova těla_ n. _vychovat tělo_), n. jako karmadhāraya (~ _tělesná výchova_). Zřejmě z těchto důvodů se [✍ _MČ_ 1 (1986:452)](#bibitem31 "MČ 1, 1986") nepokouší o rozlišení obou typů a počítá jen s koordinačním vztahem (dvandva) a determinačním vztahem (tatpuruṣa a karmadhāraya).

(iv) _**Bahuvrīhi**_ (posesivní **k.**) odpovídá syntaktické konstrukci, kde je nějakému referentu nepojmenovanému ve struktuře **k.** připisován obsah **k.** jako fyzikální n. ideální vlastnictví. V parafrázi je posesivní povaha bahuvrīhi zachycena slovesem MÍT, např. _ugra‑bāhu‑_ ‘někdo, kdo má silné ruce’ ( _ugra‑_ ‘mohutný, silný’, _bāhu‑_ ‘ruka’), _yajňa‑kāma‑_ ‘někdo, kdo má touhu obětovat’ ( _yajňa‑_ ‘oběť’, _kāma‑_ ‘přání, touha’). Bahuvrīhi jsou adjektiva, ačkoliv zadní člen obvykle není adjektivum, nýbrž substantivum. Převádění **k.** do kategorie adjektiv se uskutečňuje tak, že slovo přibírá adjektivní flexi (která se v sanskrtu ovšem obvykle kryje s nominální flexí; rozlišujícím příznakem je v tomto případě variabilita rodu bahuvríhiového **k.** proti fixovanému rodu u substantiv). Nejbližším ekvivalentem bahuvrīhi v č. proto nejsou **k.** jako _nosorožec_ (ačkoliv jsou posesivní; nosorožec je zvíře, které **má** roh na nose), nýbrž **k**. jako _dlouhovlasý_, _modrooký_, která jsou adjektiva a zároveň produkty [↗konverze](https://www.czechency.org/slovnik/KONVERZE "konverze") z kategorie substantiv do kategorie adjektiv ( _ok‑o_ → _ok‑ý_). Při vymezení typu bahuvrīhi se dostává do popředí jiné kritérium než u předchozích typů, kde rozhoduje o klasifikaci druh syntaktického vztahu mezi členy **k.** Jak bylo už řečeno, neobsahují bahuvríhiová **k.** segment, který by svým významem vymezil množinu možných referentů, jejíž podmnožina jsou možné referenty **k.** Tak druhý člen **k.** _velkoměsto_ určuje, že **k.** může označovat množinu měst; přední člen pak vymezuje jistou podmnožinu měst, totiž podmnožinu měst, která jsou zároveň velká. Technicky se říká, že **k.** _velkoměsto_ je endocentrické **k.** Situace u bahuvríhiových **k.** a podobných typů v č. je odlišná. Např. **k.** _kozoroh_ neoznačuje roh jistého druhu, ale zvíře. Ze sémantického hlediska toto **k.** nemá hlavu a je exocentrické **k.** Protože bahuvríhiová **k.** jsou zásadně exocentrická, používá se tohoto termínu v lingvistické literatuře často jako synonyma pro exocentrická **k.**, přičemž se druhá a rozhodující složka definice v staroindické gramatice (totiž posesivnost) zanedbává (viz např. [✍Scalise & Bisetto(vá), 2009](#bibitem36 "Scalise & Bisetto, 2009")).

(v) _**Avyayībhāva**_ (adverbiální **k.**) se skládají z předložky n. příslovce jako předního členu a substantiva jako zadního členu, které vstupuje do **k.** ve formě akuzativu; avyayībhāva se řadí do kategorie příslovcí, např. _yathā‑kām‑am_ ‘jak si přejete, podle přání’, v češtině např. _včas_.

Syntaktický vztah mezi členy **k.** (n. přesněji: mezi členy syntaktické konstrukce, která odpovídá danému **k.**) a endo-/exocentričnost konstrukce jsou dvě různá, v podstatě nezávislá kritéria, která lze pro účely klasifikace různě hierarchizovat. Rozšířené jsou klasifikační systémy, které řadí typ syntaktického vztahu na nejvyšší rovinu klasifikace a používají konstrukčního typu na jemnější diferenciaci uvnitř syntaktických tříd, viz např. [✍Bloomfield (1933)](#bibitem4 "Bloomfield, 1933"), [✍ _MČ_ 1 (1986)](#bibitem31 "MČ 1, 1986"), ✍Bisetto(vá) & Scalise (2005); možná jsou však i jiná řešení (přehled se nachází v [✍Scalise & Bisetto(vá), 2009](#bibitem36 "Scalise & Bisetto, 2009")).

Další kritérium, podle kterého lze **k.** klasifikovat, je příslušnost **k.** a/nebo jeho členů k lexikální kategorii/slovnímu druhu. Stejně jako v jiných evropských jaz. (viz např. [✍Selkirk(ová), 1982](#bibitem37 "Selkirk, 1982"), pro angličtinu, [✍Szymanek, 2009](#bibitem40 "Szymanek, 2009"), pro polštinu) se i v č. prostřednictvím kompozice produktivně tvoří jen substantiva (N) a adjektiva (A). Adjektivní **k.** se podle syntaktického kontextu vyskytují (pokud to umožňuje lexikální význam) také ve formě příslovcí (Adv). Ostatní typy, ačkoliv existují (např. \[ _málokdy_\]Adv, \[ _navzdory_\]P, \[ _sedmdesát_\]Num, \[ _kdekdo_\]Pron) patří do uzavřených lexikálních tříd (předložky, zájmena, pronominální adverbia a číslovky), u kterých nelze předpokládat, že jejich členy vznikají produktivním procesem, jako je kompozice. Slovesná **k.** (V) jsou v č. většinou [↗kalky](https://www.czechency.org/slovnik/KALK "kalk") ( _blahořečit_ podle lat. _benedicere_) n. kopírují morfologickou strukturu takových kalků ( _blahopřát_). V některých okrajových případech vznikají slovesa také cestou „zpětné derivace“ ( _backformation_, _Rückbildung_) ze substantivního **k.** ( _tělocvičit_ ˂ _tělocvik_, _noclehovat_ ˂ _nocleh_); i zde je výhodnější nepočítat s produktivní kompozicí N+V; srov. [✍Haspelmath & Sims(ová) (2002:48–49)](#bibitem16 "Haspelmath & Sims, 2002"). Výjimku u sloves představují složeniny, které obsahují jako první člen _znovu‑_ ( _znovubudovat_), _spolu‑_ ( _spolupracovat_) n. předložky ( _předvádět_, _pozastavit_, _zabudovat_). V těchto případech je kompozice produktivní; posledně uvedený typ se dnes však obvykle nepovažuje za kompozici, nýbrž za [↗derivaci](https://www.czechency.org/slovnik/DERIVACE "derivace").

Co se týká klasifikace podle kategoriální příslušnosti členů **k.**, nastává problém, že členy **k.** nejsou slova, ale kmeny n. kořeny, které často nelze jednoznačně přiřadit jisté lexikální kategorii/slovnímu druhu. Např. zadní člen **k.** _rybolov_ může být považován za substantivum, stejně oprávněně ale také za kořen slovesa _lovit_ (v případech jako _teploměr_, kde substantivum \* _měr_ neexistuje, je sice přesvědčivější druhé řešení, není však jediné možné; mohlo by se jednat o vázaný substantivní kořen, který se vyskytuje jen ve spojení s dalším formantem, srov. _poměr_). Přední člen **k.** _blahopřát_ se na první pohled zdá být substantivum _blaho_; u případů jako _krasořečnit_ a _chvalořečit_ je to však už méně jasné, protože příslušná substantiva ( _krása_ a _chvála_) mají jinou formu než člen **k.**, a význam **k.** _krasořečnit_ by naznačil tomu, že _kras‑_ je kořenem adverbia _krásně_ (srov. _řečnit krásně_). (Skutečnost, že _blahopřát_ je nepřímým kalkem lat. slovesa _benedicere_, by ostatně svědčila pro stejné řešení u _blah‑_; _bene_ v lat. je jednoznačně adverbium). Vzhledem k těmto potížím gramatiky (např. [✍ _MČ_ 1, 1986](#bibitem31 "MČ 1, 1986")) obvykle postupují tak, že kategorizují členy **k.** podle slovního druhu odpovídajících slov v syntaktických spojeních. Ani tento postup není zcela spolehlivý; není např. jasné, zda má být **k.** _rybolov_ vztaženo na spojení _lovit ryby_ n. _lov ryb._

**2.2 Vnitřní struktura** **kompozit**

Pro stanovení vnitřní struktury **k.** jsou relevantní následující předpoklady: (i) určení hlavy **k.**, (ii) určení strukturního místa sufixu, (iii) určení strukturního místa konektu.

(i) **K.** jsou slova s určitými kategoriálními vlastnostmi (např. patří do jistého slovního druhu, do jisté flexivní třídy, substantivní **k.** mají rod apod.). Podle lingvistických modelů počítajících s hierarchickou organizací jazykových struktur tyto vlastnosti určuje hlava konstrukce. Nejméně problematické je určení hlavy, když do **k.** vstupují jednotky, které se v jaz. vyskytují jako samostatná slova s jasně identifikovatelnými kategoriálními vlastnostmi. Podle široce uznaného principu, že se v oblasti morfologie nachází hlava vždy na pravém okraji konstrukce (_**right-hand head rule**_, srov. [✍Williams, 1981](#bibitem46 "Williams, 1981")), lze např. zadní člen v **k.** _letohrad_ (tj. _hrad_) identifikovat jako hlavu: \[\[ _let‑o_\]N \[ _hrad_\]N\]N. Projevuje se to tak, že **k.** _letohrad_ přejímá rod substantiva _hrad_ (mask.), nikoliv rod asociovaný s předním členem (neutr., srov. _léto_): _ten letohrad_ × \* _to letohrad_. Stejně přejímá **k.** _sněhobílý_ slovní druh zadního členu ( _bílý_ A), nikoliv slovní druh asociovaný s předním členem ( _sníh_ N). Složitější je výklad, když **k.** obsahuje kromě kmene/kořene derivační sufix, srov. (ii). Zvlášť obtížná je analýza v případech, kde nelze uvnitř **k.** identifikovat viditelný prvek, který zodpovídá za kategoriální vlastnosti celé konstrukce. Jedná se o **k.** typu _vodovod_, _pivovar_ n. _dlouhovlasý_, _modrooký_. Segmenty ‑ _vod_ a ‑ _var_ jsou kořeny sloves _vodit_ a _vařit_, a měly by tedy být asociované s kategoriálním rysem V (slovesa). Přesto jsou příslušná **k.** substantiva. V tradiční gramatice jsou tyto případy analyzovány jako [↗konverze](https://www.czechency.org/slovnik/KONVERZE "konverze") buď zadního členu **k.**, n. (protože zadní člen v dané formě často neexistuje jako samostatné slovo) jako konverze **k.** jako celku. Struktura uvedených **k.** by tedy byla \[\[ _vod‑o_\]N \[\[ _vod_\]V\]N\]N, resp. \[\[\[ _vod‑o_\]N \[ _vod_\]V\]V\]N. Ve více formalizovaném popisu předpokládá taková analýza používání přepisovacích pravidel, která mají sílu expandovat kategoriální symbol symbolem jiné kategorie, např. V → N, srov. [✍Selkirk(ová) (1982:54)](#bibitem37 "Selkirk, 1982"); ✍Di Sciullo(vá) & Williams (1987:39). Kvůli velké generativní síle jsou taková pravidla však podezřelá, zejména v jaz. typu č., kde obvykle není možný volný přechod lexikální jednotky z jedné kategorie do druhé (takový přechod je obvykle označen derivačním afixem). Alternativní řešení pracuje s fonologicky prázdným prvkem, který je nosičem kategoriálního rysu a funguje jako hlava **k.**, např. \[\[ _vod‑o_\]N \[\[ _vod_\]V Ø\]N \]N, resp. \[\[\[ _vod‑o_\]N \[ _vod_\]V\]V \[Ø\]N \]N. S podobnými prvky (malé _n_, malé _v_ atd.) počítají různé verze současné generativní gramatiky (viz dále). U **k.** jako _dlouhovlasý_, _modrooký_, kde zadní člen nemá podobu očekávanou od adjektiva (srov. _vlasatý_ × \* _vlasý_, _oční_ × \* _oký_), se nabízí řešení, podle něhož adjektivní flexém není součástí zadního členu **k.**, ale buď hlavou celého **k.** (srov. pojem „tvaroslovná charakteristika“ v Dokulilově terminologii; [✍ _MČ_ 1, 1986:220](#bibitem31 "MČ 1, 1986")), tj. \[\[\[ _modr‑o_\]A \[ _ok‑_\]N\]N \[‑ _ý_\]A \]A, n. prvkem následujícím za fonologicky prázdnou („neviditelnou“) adjektivní hlavou, tj. \[\[\[ _modr‑o_\]A \[ _ok‑_\]N\]N \[Ø\]A \]A \+ _flexém_. Zvláštní případ, který vybízí k podobnému řešení, jsou **k.**, která obsahují celou syntaktickou frázi, např. _budižkničemu_, _jaksepatří_. V č. se jedná o okrajové případy, které nelze produktivně tvořit, na rozdíl od jazyků jako angl.n.něm., kde je zabudování frázových spojení do **k.** produktivním procesem, srov. _stundenlanges_ \[ _In-der-Sonne-baden_\] ( _ist schädlich_) ‘opalovat se celé hodiny na slunci (je škodlivé)’. Vzhledem k neproduktivní povaze podobných útvarů v č. může být sporné, zda mají vnitřní morfosyntaktickou strukturu (která, soudě podle přítomnosti flexivních prvků v uvedených případech, by pak musela minimálně obsahovat flexivní frázi). Pokud se rozhodneme v prospěch vnitřní strukturace, mohla by struktura vypadat následovně: \[\[ _budižkničemu_\]IP \[Ø\]N \]N. Takové struktury ovšem představují flagrantní porušení [↗principu lexikální integrity](https://www.czechency.org/slovnik/PRINCIP LEXIKÁLNÍ INTEGRITY "princip lexikální integrity"), který nedovoluje frázovou syntax uvnitř lexikálních kategorií (slov).

(ii) Velký počet českých **k.** obsahuje kromě kořenů/kmenů ještě derivační sufix, např. _letohrád‑ek_, _krajinomal‑b‑a_, _chlebodár‑ce_, _romanopis‑ec_, _ledobor‑ec_. V některých případech existuje sufigovaný zadní člen **k.** jako samostatné slovo ( _hrádek_, _malba_, _dárce_), v jiných případech neexistuje (\* _pisec_) n. má lexikální význam, který neodpovídá významu uvnitř **k.** ( _borec_ ‘atlet’). Nastává tedy otázka, jakou strukturní pozici v **k.** zaujímá sufix, tj. zda je součástí zadního členu (\[\[ _led‑o_\] \[ _bor‑ec_\]\]), n. zda je bezprostřední složkou celého **k.** v pozici hlavy (\[\[ _led‑o‑bor_\] \[‑ _ec_\]\]). Pro druhé řešení svědčí – kromě skutečnosti, že sufigovaný zadní člen často není doložený jako samostatné slovo – těsný sémantický vztah kořene k přednímu členu **k.**, zejm. tehdy, když se jedná o verbální kořen (v anglosaské literatuře se zde mluví o syntetických **k.**, srov. [✍Carstairs-McCarthy, 1992:109](#bibitem6 "Carstairs-McCarthy, 1992")). V tomto případě je přední člen **k.** interpretován stejně jako syntaktický předmět příslušného slovesa, srov. _ledoborec_ a _bourat_ _led_. Tato skutečnost se vyjadřuje v lingvistické analýze buď tak, že se konstruuje přímý motivační vztah mezi **k.** a verbálním syntagmatem ( [✍ _MČ_ 1, 1986:462](#bibitem31 "MČ 1, 1986"); [✍Bozděchová, 1994:25–27](#bibitem5 "Bozděchová, 1994")), n. pomocí výše uvedené složkové struktury (viz např. [✍Lieber(ová), 1983:269](#bibitem24 "Lieber, 1983")). Možná nevýhoda tohoto řešení je, že se jeví identita zadního členu **k.** a sufigovaného slova, pokud existuje ( _krajinomalba_/ _malba_, _chlebodárce_/ _dárce_), jako čirá náhoda (tak např. [✍Bozděchová, 1994:27](#bibitem5 "Bozděchová, 1994"), pro činitelská substantiva). První analýzu, podle níž tvoří zadní člen **k.** dohromady se sufixem jednu složku, obhajuje např. [✍Selkirk(ová) (1982:29)](#bibitem37 "Selkirk, 1982"). Možný je i smíšený přístup, který (podle sufixu, existence/absence daného derivátu ve slovníku a/nebo jemných odstínů ve významu **k.**) počítá s oběma strukturami ( [✍ _MČ_ 1, 1986](#bibitem31 "MČ 1, 1986"); [✍Lieber(ová), 1983](#bibitem24 "Lieber, 1983")).

(iii) U konektu zní základní otázka, zda se vůbec jedná o morfologický prvek, n. zda je jen součástí fonologické struktury dané formy. Proti morfematickému statusu svědčí skutečnost, že konektu nelze snadno přiřadit význam n. gramatickou funkci, což je podle standardních definicí morfému předpokladem pro stanovení morfematických jednotek. Na druhé straně neexistují přesvědčivé důvody pro přiřazení konektů fonologii. Struktury, které vznikají v průběhu kompozice, jsou obvykle fonologicky dobře utvořeny a nepotřebují dodatečnou korekturu vkládáním fonologického materiálu (srov. _vodovod_ a _odvod_ se stejným morfematickým švem). Konekt mnohdy ani nemá očekávanou fonologickou podobu, např. nerealizuje se v okolí měkkého konsonantu nutně jako přední vokál ( _ohňostroj_). Pokud se uznává morfematický status konektu, naskýtá se dále otázka, kde se nachází v morfologické struktuře. Jedna možnost je umístit konekt na stejnou hierarchickou rovinu jako ostatní členy **k.**, tj. \[\[ _vod_\] \[ _o_\] \[ _vod_\]\]. Uvedená struktura je však založená na ternárním větvení dominujícího uzlu, a porušuje proto základní předpoklad většiny současných teorií, které počítají jen s binárním větvením. Standardní analýzy (např. [✍ _MČ_ 1, 1986:454](#bibitem31 "MČ 1, 1986")) přiřazují konekt přednímu členu **k.**, tj. \[\[\[ _vod_\] \[ _o_\]\] \[ _vod_\]\]. Hlavním argumentem pro tento přístup je skutečnost, že přední člen určuje podobu konektu (srov. _vlast‑i‑věda_ × _jazyk‑o‑věda_), a měl by s ním tedy tvořit jednu strukturní složku. V uvedené struktuře zaujímá konekt strukturní místo flexému. Jeho přítomnost ve struktuře by se proto dala motivovat nutností neutralizovat flexivní kategorie předního členu, které se podle [↗principu lexikální integrity](https://www.czechency.org/slovnik/PRINCIP LEXIKÁLNÍ INTEGRITY "princip lexikální integrity") nesmějí objevit uvnitř slova (srov. [✍Karlík, 2014](#bibitem21 "Karlík, 2014")). Jiné, nestandardní řešení, podle něhož je konekt hlavou **k.** a bere zadní člen jako komplement, se nalézá v práci [✍Di Sciullo(vé) (2009)](#bibitem9 "Di Sciullo, 2009"). Autorka odůvodňuje svůj návrh tím, že **k.** musí obsahovat složku, která zabezpečuje systematické přiřazování významu zadního členu k významu předního členu. Tuto úlohu podle ní plní abstraktní význam konektu. Struktura by pak vypadala přibližně takto: \[\[ _vod_\] \[\[ _o_\] \[ _vod_\]\]\].

**2.** 3 Sémantická interpretace kompozit

**K.** někdy mají význam, který nelze kompozicionálně odvodit od významů jejich částí, např. _samostatný_ (podle [✍ _SSČ_, 1998:376](#bibitem39 "SSČ, 1998"), s významem ‘nezávislý’, nikoliv ‘stát někde sám’), _zloděj_ ‘někdo, kdo krade’, nikoliv ‘zlý děj’. I v případech, kde nedochází k výraznému významovému posunu oproti příslušným syntaktickým spojením, má **k.** obvykle užší význam než syntaktická konstrukce. Např. **k.** _maloměsto_ implikuje jisté socio-kulturní vlastnosti pojmenovaného objektu, které syntaktické spojení _malé město_ neimplikuje ( [✍ _MČ_ 1, 1986:455](#bibitem31 "MČ 1, 1986")). Nicméně lze říci, že význam **k.** má systematický vztah k významům členů, které jsou v něm obsaženy. Specifická konfigurace těchto prvků v **k.** jisté interpretace vynucuje n. alespoň umožňuje, zatímco jiné interpretace vylučuje. Např. lze **k.** _rybolov_ interpretovat jen tak, že někdo loví ryby, nikoliv tak, že ryby něco loví n. že se používají jako nástroje při lovu. **K.** obsahující jako zadní člen _‑dárce_ vyžadují interpretaci předního členu jako ‘to, co se daruje’ (srov. _chlebodárce_, _zákonodárce_), nikoliv jako ‘ten, komu se něco daruje’ (\* _chudodárce_). Méně omezená je interpretace předního členu **k.** obsahujících zadní člen ‑ _malba_. Podle lexikálního obsazení může přední člen specifikovat předmět, který se maluje ( _krajinomalba_) n. materiál, kterého se při malování používá ( _olejomalba_), vyloučená je však interpretace, podle které by přední člen specifikoval tvůrce malby (\* _lidomalba_). Pro zachycení těchto interpretací tradiční gramatika počínaje od staroindické gramatiky vztahuje **k.** na obdobná syntaktická spojení, kde jsou příslušné sémantické vztahy explicitně vyjádřeny morfosyntaktickými n. lexikálními prostředky (např. _malovat krajinu_, _malovat olejem_). Formalizovanější pokus, který šel stejným směrem, byl učiněn v raném generativismu v práci [✍Leese (1968)](#bibitem23 "Lees, 1968"). Lees formuloval řadu syntaktických transformací, které z větných konstrukcí prostřednictvím přestavení a elidování jednotlivých složek odvodily **k.** Silně zjednodušený příklad by byla transformace „ _vod_‑ _t_ _vod‑u_ (1‑2‑3‑4) → _vod‑o‑vod_ (3‑ _o_‑1)“, která posouvá 3. člen řetězu před 1. člen, eliduje verbální (2) a nominální (4) flexém a připojuje do struktury konekt _‑o‑_. Pozdější generativní gramatika od podobných pokusů upustila, hlavně kvůli arbitrárnosti postulovaných podkladových větných konstrukcí a neomezené generativní síle potřebných transformačních pravidel (pro historický přehled viz [✍ten Hacken, 2009](#bibitem43 "ten Hacken, 2009")). Novější práce se opírají hlavně o dva analytické nástroje, které přiřazují členům **k.** správnou interpretaci bez odkazu na příslušné větné konstrukce. Jedná se (i) o lexikální dekompozici ve stylu kváliové struktury (viz [↗koerce](https://www.czechency.org/slovnik/KOERCE "koerce")), zavedené ve vlivné práci [✍Pustejovského (1995)](#bibitem35 "Pustejovsky, 1995"), (ii) o argumentovou strukturu. Přístup (i) se volí zejména v případech, ve kterých **k.** neobsahuje verbální kořen. Podle [✍Lieber(ové) (2004)](#bibitem25 "Lieber, 2004"), [✍Lieber(ové) (2009a)](#bibitem26 "Lieber, 2009a"), [✍Scaliseho & Bisetto(vé) (2009)](#bibitem36 "Scalise & Bisetto, 2009") je význam členů **k.** rozložen do univerzálních sémantických rysů. Při zakomponování členů do kompozita dochází k sjednocení obou sad rysů, přičemž specifičtější rys může upřesnit význam méně specifického rysu, pokud patří do stejné dimenze. Kompatibilita n. nekompatibilita rysů rozhoduje o syntaktickém typu **k.** (podřazující, atributivní, n. koordinační) a vymezuje rámcově možné interpretace. Např. význam slova _země_ obsahuje mj. rys, který označuje referent jako objekt s jistou formou: <forma>; význam slova _koule_ obsahuje rys stejné dimenze, který je však specifičtější: <kulatá forma>. Při integraci obou slov do **k.** jsou oba rysy sjednoceny, význam <forma> u členu _země_ se blíže specifikuje; výsledné **k.** tedy patří do atributivního typu. (ii) Argumentová struktura je teoretickým konstruktem, který má za účel přiřazovat složkám syntaktické struktury tematickou roli (agens, patiens, cíl/recipient apod.) a zároveň zabezpečit její gramatickou správnost, srov. [✍Chomsky (1981)](#bibitem19 "Chomsky, 1981"). V různých pracích (např. [✍Selkirk(ová), 1982](#bibitem37 "Selkirk, 1982"); [✍Lieber(ová), 1983](#bibitem24 "Lieber, 1983"); [✍Grimshaw(ová), 1990](#bibitem14 "Grimshaw, 1990")) byl tento koncept aplikován na poměry uvnitř **k.** Jednotlivé návrhy se výrazně liší ohledně kategorií, které mohou být vybavené argumentovou strukturou, možnosti přenášení argumentové struktury z dominovaného uzlu na uzel dominující a hierarchického řazení argumentů. Společný je všem návrhům předpoklad, že člen **k.** vybavený argumentovou strukturou může saturovat jednu pozici v této struktuře uvnitř **k.**, a to pozici řazenou nejníže v hierarchii tematických rolí (např. agens ˃ recipient ˃ patiens), nikoliv roli řazenou nejvýš (resp. tzv. [↗externí argument](https://www.czechency.org/slovnik/EXTERNÍ ARGUMENT "externí argument")). Tak kořen slovesa _vodit_/ _vést_, který implikuje dvě pozice ve své argumentové struktuře (ten, který vede, a ten, který je veden), může saturovat druhou pozici uvnitř **k.**, a to tak, že příslušná tematická role (patiens) je přiřazena přednímu členu **k.** ( _vodovod_ – ‘to, co vede **vodu**’). S ústupem [↗lexikalistických teorií](https://www.czechency.org/slovnik/LEXIKALISTICKÁ HYPOTÉZA "lexikalistická hypotéza") v polovině 90. let se dostaly do popředí jiné modely, které odvozují sémantickou interpretaci přímo z funkčních prvků v syntaktické struktuře.

**2.4 Syntaktická derivace** **kompozit** **v současné teorii**

Jedna z mála analýz **k.**, která pracuje s analytickým aparátem vlivné teorie [↗distribuované morfologie](https://www.czechency.org/slovnik/DISTRIBUOVANÁ MORFOLOGIE "distribuovaná morfologie"), je [✍Harley(ová) (2009)](#bibitem15 "Harley, 2009"). Podle této analýzy vznikají **k.** inkorporací morfosyntaktického materiálu tvořícího přední člen **k.** do kořenu tvořícího zadní člen **k.**, a to ještě předtím, než je tento druhý kořen sloučen s kategoriální hlavou, která určuje slovní druh celého **k.** Skutečnost, že struktura jako celá je zanořená pod kategoriální hlavou, odpovídá za efekty lexikální integrity, které se uvádějí jako důkaz pro to, že **k.** jsou slova. Paralelita **k.** k syntaktickým konstrukcím, které si všímají gramatiky od nejstarší doby (viz výše), plyne ze skutečnosti, že se na prvních krocích derivace jednotlivé strukturní prvky nacházejí ve stejné konfiguraci jako při derivaci větných konstrukcí. Pro ilustraci přístupu ukážeme na č. materiálu ( _vodovod_), jak podle Harley(ové) probíhá derivace syntetických **k.**, tj. **k.** s deverbálním zadním členem (v originálu je analyzováno angl. **k.** _truck driver_). Na začátku derivace je kořen √vod1 (tj. kořen slova _voda_; horní index slouží k snadnější identifikaci) kategorizovaný jako substantivum (n) sloučen v komplementové pozici dalšího, akategoriálního kořene √vod2 (tj. kořene slova _vodit_). Tato pozice odpovídá pozici interního argumentu, a nakládá na sloučený prvek tedy stejnou interpretaci jako na syntaktický objekt ve verbální konstrukci. V druhém kroku derivace je kořen √vod1 (dohromady s kategoriální hlavou n) inkorporován do nadřazeného kořene √vod2. Harley(ová) tento krok motivuje potřebou nominálního kořene odstranit neinterpretovatelný pádový rys. Průběh derivace je vidět na obr. (1), inkorporace je znázorněna přetrženými šipkami. Materiál, kterým jsou vybaveny terminální uzly v (1), slouží jen k usnadnění orientace ve struktuře; v modelu [↗DM](https://www.czechency.org/slovnik/DM "DM") jsou jednotky vokabuláře vkládány do struktury až po ukončení syntaktické derivace, tj. až ve fonologickém modulu.

(1) [✍Harley(ová) (2009:136, struktura 7)](#bibitem15 "Harley, 2009") (první část)

![](/files/upload/fig/KOMPOZITUM-fig000.png)

Inkorporaci obou kořenů umožňuje absence vyšší funkční struktury (zejména absence D) nad nP; kdyby se nP začleňovala do DP, nedošlo by k inkorporaci nP do nadřazeného kořene a výsledkem derivace by byla verbální struktura typu _vést vodu_. Derivace **k.** se dokončí tak, že struktura (1) je sloučena s nominální hlavou n. Kořen √vod2 obsahující ostatní části struktury je posléze inkorporován do této nominální hlavy a získá takto kategoriální vlastnosti substantiva. V příkladě analyzovaném v práci Harleyové je nominální hlava realizována sufixem ‑ _er_, pro č. příklad předpokládáme fonologicky prázdnou hlavu Øn. Po popsaných derivačních krocích vypadá výsledná struktura jako (2), vyprázdněný strukturní úsek pod √P kvůli přehlednosti zanedbáme. Do struktury (2) jsou pak vkládány jednotky vokabuláře.

(2) [✍Harley(ová) (2009:136, struktura 7)](#bibitem15 "Harley, 2009") (druhá část)

![](/files/upload/fig/KOMPOZITUM-fig001.png)

V analýze Harley(ové) se nepočítá s konektem; ve strukturách (1) a (2) se nenachází terminální uzel vyhrazený pro vkládání prvků jako ‑ _o‑_. K tomu jsou však dobré důvody, protože terminální uzly v modelu distribuované morfologie jsou v jistém smyslu morfémy (tak jsou v teorii i označeny), tj. jednotky, které mají jazykový význam a podléhají interpretaci v sémantickém modulu. Je-li pravda, že konekt nepřináší do **k.** žádnou významovou složku, pak nemůže na morfosyntaktické rovině existovat konektový uzel. Zůstává pak otázka, jak se konekt dostane do struktury (2).

V literatuře se objevují i návrhy, že první člen **k.** je inkorporován do druhého členu jako holý, akategoriální kořen, srov. [✍De Belder(ová) (2013)](#bibitem8 "De Belder, 2013") pro holandštinu. Jsou indicie, že tato možnost není vyloučena ani v češtině.

Literatura


- _AGSČ_, 2013, 178–180.
- Bauer, L. The Borderline between Derivation and Compounding. In Dressler, W. U. (ed.), _Morphology and its Demarcations. Selected papers from the 11th_ _Morphology Meeting, Vienna, February 2004_, 2005, 97–108.
- Bisetto, A. & S. Scalise. The Classification of Compounds. _Lingue e Linguaggio_ 4, 2005, 319–332.
- Bloomfield, L. _Language_, 1933.
- Bozděchová, I. _Tvoření slov skládáním_, 1994.
- Carstairs-McCarthy, A. _Current Morphology_, 1992.
- _ČŘJ_, 1996, 78.
- De Belder, M. The Root and Nothing but the Root: Primary Compounds in Dutch ( [http://ling.auf.net/lingbuzz/](http://ling.auf.net/lingbuzz/001749)), 2013.
- Di Sciullo, A.-M. Why are Compounds a Part of Human Language? A View from Asymmetry Theory. In Lieber, R. & P. Štekauer (eds.), _The_ _Oxford Handbook of Compounding_, 2009, 145–177.
- Di Sciullo, A.-M. & E. Williams. _On the Definition of Word_, 1987.
- Fabb, N. Compounding. In Spencer, A. & A. M. Zwicky (eds.), _The Handbook of Morfology_, 2001, 66–83.
- Fanselow, G. _Zur Syntax und Semantik der Nominalkomposition_, 1981.
- Geiger, W. _Elementarbuch des Sanskrit unter Berücksichtigung der vedischen Sprache_, 1923.
- Grimshaw, J. _Argument Structure_, 1990.
- Harley, H. Compounding in Distributed Morphology. In Lieber, R. & P. Štekauer (eds.), _The Oxford Handbook of Compounding_, 2009, 129–144.
- Haspelmath, M. & A. Sims. (eds.) _Understanding Morphology_, 2002.
- Hauser, P. _Nauka o slovní zásobě_, 1980, 150–155.
- Hauser, P. _Základní pojmy z nauky o slovní zásobě a tvoření slov a jejich didaktická aplikace_, 1985.
- Chomsky, N. _Lectures on Government and Binding_, 1981.
- Karlík, P. _Gramatika a lexikon češtiny_, 2014.
- Kenesei, I. Semiwords and Affixoids: The Territory between Word and Affix. _Acta Linguistica Hungarica_ 54, 2007, 263–293.
- Kiparsky, P. Dvandvas, Blocking, and the Associative: The Bumpy Ride from Phrase to Word. _Lg_ 86, 2010, 302–331.
- Lees, R. B. _The Grammar of English Nominalizations_, 1968.
- Lieber, R. Argument Linking and Compounds in English. _LI_ 14, 1983, 251–285.
- Lieber, R. _Morphology and Lexical Semantics_, 2004.
- Lieber, R. A Lexical Semantic Approach to Compounding. In Lieber, R. & P. Štekauer (eds.), _The Oxford Handbook of Compounding_, 2009a, 78–104.
- Lieber, R. IE, Germanic: English. In Lieber, R. & P. Štekauer (eds.), _The Oxford Handbook of_ _Compounding_, 2009b, 357–369.
- Lieber, R. & P. Štekauer. Introduction. In Lieber, R. & P. Štekauer (eds.), _The Oxford Handbook of Compounding_, 2009c, 3–18.
- Lieber, R. & P. Štekauer. (eds.) _The Oxford Handbook of Compounding_, 2009.
- Marchand, H. _The Categories and Types of Present-day English Word-formation_, 1960.
- _MČ_ 1, 1986, 202–203, 451.
- _MSoČ_ 1, 2010, 85.
- Olsen, S. Composition. In Mugdan, J. & Ch. Lehmann ad. (eds.), _Morphologie. Ein internationales Handbuch zur Flexion und Wortbildung_ 1, 2000, 897–916.
- _PMČ_, 1996, 110.
- Pustejovsky, J. _The Generative Lexicon_, 1995.
- Scalise, S. & A. Bisetto. The Classification of Compounds. In Lieber, R. & P. Štekauer (eds.), _The_ _Oxford Handbook of Compounding_, 2009, 34–53.
- Selkirk, E. O. _The Syntax of Words_, 1982.
- Spencer, A. Does English Have Productive Compounding? In Booij, G. & J. DeCesaris ad. (eds.), _Topics in Morphology: Selected Papers from the third Mediterranean Morphology Meeting. Barcelona, 20–22 September_, 2003, 329–341.
- _SSČ_, 1998.
- Szymanek, B. IE, Slavonic: Polish. In Lieber, R. & P. Štekauer (eds.), _The Oxford Handbook of_ _Compounding_, 2009, 465–477.
- Šlosar, D. _Česká kompozita diachronně_, 1999.
- Šmilauer, V. _Novočeské tvoření slov_, 1971, 13–15.
- ten Hacken, P. Early Generative Approaches. In Lieber, R. & P. Štekauer (eds.), _The Oxford Handbook of Compounding_, 2009, 54–77.
- _TSČ_ 1, 1962, 22, 130–133.
- Whitney, W. D. _Sanskrit Grammar. Including Both, the Classical Language and the Older Dialects of Veda and Brāhmana_, 1924.
- Williams, E. On the Notion ‘Lexically Related’ and ‘Head of a Word’. _LI_ 12, 1981, 245–274.

Citace


Ivana Bozděchová (1), Roland Wagner (2)
(2017): KOMPOZITUM.
In: Petr Karlík, Marek Nekula,
Jana Pleskalová (eds.), CzechEncy - Nový encyklopedický slovník češtiny.

URL:
[https://www.czechency.org/slovnik/KOMPOZITUM](https://www.czechency.org/slovnik/KOMPOZITUM) (poslední přístup: 13. 9. 2024)


### Další pojmy:

[gramatika](/slovnik/cat/gramatika) [slovotvorba](/slovnik/cat/slovotvorba)

CzechEncy – Nový encyklopedický slovník češtiny

Všechna práva vyhrazena © Masarykova univerzita, Brno 2012–2020

Provozuje [Centrum zpracování přirozeného jazyka](http://nlp.fi.muni.cz)