ČEŠTINA 14. STOLETÍ - Nový encyklopedický slovník češtiny
Jazyk počátků stč. literatury různých žánrů, dochovaných od samého začátku stol.; viz ↗periodizace vývoje češtiny. Nejdelší tradici má duchovní lyrika, ...
↗hypokoristikum
Slovní zásoba se v období rozmachu literatury živě rozvíjela: důležitý byl přírůstek abstraktních pojmenování, která se tvořila podle živých slovotvorných modelů. Literatura postupně vyžadovala i rozvoj synonym. Terminologie řemesel a těžby nerostů byla pod něm. vlivem. Pokus o počeštění terminologie vědních oborů představovaly slovníky mistra Klareta (Bartoloměje z Chlumce). V oborech konkrétních, jako v zoologii, mohl uvádět existující slovní zásobu, termíny z oblasti duchovní musel povětšině tvořit. Jeho neologismy jsou zčásti neumělé, protože neodpovídaly slovotvorným zákonitostem č., a proto se nemohly ujmout. Využíval přípon ‑na ( čtena ʻlitera’), ‑ák ( treskták ʻkorektor’), ‑en ( bohomluven ʻteolog’), ‑ně ( bekně ʻjeptiška’), ‑el ( troskel ʻžluklost’), ‑al ( pyskal – název příšery), ‑oň ( sladoň ʻmelodie’), ‑olt ( pruholt – název žíhaného kamene) a kompozice ( hudivarhan ʻvarhaník’); podrobněji [↗slovníky češtiny](https://www.czechency.org/slovnik/SLOVNÍKY ČEŠTINY "slovníky češtiny"). O vývoji vlastních jmen viz <anchor>↗hypokoristikum</anchor>, [↗křestní jméno](https://www.czechency.org/slovnik/KŘESTNÍ JMÉNO "křestní jméno"), [↗oficiální osobní jméno](https://www.czechency.org/slovnik/OFICIÁLNÍ OSOBNÍ JMÉNO "oficiální osobní jméno"), ↗příjmí, ↗přezdívka, [↗vlastní jméno místní](https://www.czechency.org/slovnik/VLASTNÍ JMÉNO MÍSTNÍ "vlastní jméno místní"), [↗pomístní jméno](https://www.czechency.org/slovnik/POMÍSTNÍ JMÉNO "pomístní jméno").
HYPOKORISTIKUM | Nový encyklopedický slovník češtiny
HYPOKORISTIKUM \| Nový encyklopedický slovník češtiny

- [Úvod](/)
- [Předmluva](/predmluva.html)
- [Slovník](/slovnik/)
- [Autoři](/autori/)
- [Nápověda](/napoveda.html)
- [Kontakt](/kontakt.html)

Menu

## HYPOKORISTIKUM  (hypokoristikon, hypokoristické vlastní jméno)

Autor:
[Jana Pleskalová](/slovnik/autor/JP)

▲

►

Základní


Expresivní obměna neutrálního jména (tj. [↗vlastního jména](https://www.czechency.org/slovnik/VLASTNÍ JMÉNO "vlastní jméno"), ojediněle [↗apelativa](https://www.czechency.org/slovnik/APELATIVUM "apelativum")) v neoficiálním prostředí. Typické příklady: _Jana_ _–_ _Janička_, _Petr – Peťan_, _sestra – ségra._ Na rozdíl od neutrálních [↗antroponym](https://www.czechency.org/slovnik/ANTROPONYMUM "antroponymum") plní **h.** vedle základních onymických funkcí (pojmenovací a identifikační, individualizační) ještě funkci expresivní. V č. lingvistické tradici byly za **h.** považovány pouze domácké, popř. mazlivé, zdrobnělé apod., obměny neutrálních vlastních jmen, zřídka apelativních označení osob v důvěrném (rodinném, přátelském atd.) prostředí. Těžiště **h.** je v antroponymech ( _Pepík_, _Sláveček_, _Miluška_, _Mates_, _Zdenál_, _Bróďa_ < _Vlastimil Brodský_ atd.), v toponymii n. chrématonymii ( [↗onymie](https://www.czechency.org/slovnik/ONYMIE "onymie")) jsou ojedinělá ( _Labíčko_ < _Labe_).

Podle stupně a charakteru expresivity v dané komunikační situaci se rozlišují _**meliorativa**_, tj. **h.** derivovaná hypokoristickými sufixy s kladným citovým zabarvením ( _Evuška_), a _**augmentativa**_, tj. **h.** odvozená augmentativními sufixy a často provázená záporným citovým příznakem ( _Evisko_). Mnohá **h.** ztrácí v průběhu doby své výrazné citové zabarvení, začínají být v neoficiálním prostředí vnímána neutrálně ( _Dáša_, _Mirek_), a v důsledku této skutečnosti se stávají pouze _**h. formálními**_ a jako taková často pronikají do oficiální sféry. Ztráta expresivní funkce **h.** a jejich následný přechod do jiného druhu antroponym je nepřetržitý proces, který provází užívání **h.** po celou dobu jejich existence. V minulosti se formální **h.** často uplatňovala ve funkci [↗oficiálního osobního jména](https://www.czechency.org/slovnik/OFICIÁLNÍ OSOBNÍ JMÉNO "oficiální osobní jméno") ( _Janek_) n. neoficiálního [↗příjmí](https://www.czechency.org/slovnik/PŘÍJMÍ "příjmí") ( _Janeček_, _Pavlík_, _Mach_ ˂ _Martin_), jeho prostřednictvím pak pronikla (po r. 1786) i do [↗příjmení](https://www.czechency.org/slovnik/PŘÍJMENÍ "příjmení") ( _Janeček_, _Pavlík_, _Mach_). V současnosti představují formální **h.** důležité obohacení repertoáru [↗rodných jmen](https://www.czechency.org/slovnik/RODNÉ JMÉNO "rodné jméno") ( _Radek_ ˂ _Radoslav_, _Mirek_ ˂ _Miroslav_, _Táňa_ ˂ _Taťána_); viz [✍Knappová (1989:30–36)](#bibitem10 "Knappová, 1989"), [✍Pleskalová (1996)](#bibitem16 "Pleskalová, 1996"), [✍Pleskalová (2011)](#bibitem21 "Pleskalová, 2011").

**1 Jazykové aspekty hypokoristik**

Nápadným rysem českých **h.** je jejich početnost a formová rozrůzněnost. Např. ke jménu _Marie_ jich bylo v průběhu vývoje č. vytvořeno asi 80 (podle [✍Poláka, 1939](#bibitem22 "Polák, 1939")): _Mářa_, _Mařka_, _Mařena_, _Mařenka_, _Máry_, _Marča_, _Márinka_, _Maruš_, _Maroušek_, _Maruše_, _Maruška_, _Maru_, _Marunka_, _Marulka_, _Maryška_, _Maryčka_, _Ryčka_, _Ryčinka_, _Marina_, _Mici_, _Micka_, _Micinka_, _Majka_, _Máňa_, _Maňka_, _Mánička_, _Manoušek_, _Manka_, _Manča_, _Mančinka_, _Mančička_, _Máša_ atd. Bohatý repertoár slovotvorných prostředků, které se připojují k plným i různě zkráceným antroponymickým základům, umožňuje vytvářet velké množství těchto proprií. K tvoření mužských **h.** se běžně užívá asi 40 sufixů, k tvoření **h.** ženských více než 40 (podle [✍Knappové, 1989:30–36](#bibitem10 "Knappová, 1989")) a ve velmi důvěrném kontaktu je repertoár hypokoristických sufixů i zkrácených základů ještě pestřejší: _Handulka_, _Handulinka_ < _Hana_, _Pepáček_, _Pepulínek_ < _Pepa_, _Ižan_ < _Išek_ < _Julišek_ ˂ _Julius_. Některé přípony mohou odvozovat **h.** obojího pohlaví: _Jarka_, _Venda_, _Kája_, _Staňa_. Právě ono citové zabarvení pravých **h.** způsobuje, že je v České republice nelze užívat ve funkci [↗rodného jména](https://www.czechency.org/slovnik/RODNÉ JMÉNO "rodné jméno"), tj. jména, které zároveň s [↗příjmením](https://www.czechency.org/slovnik/PŘÍJMENÍ "příjmení") slouží k sociální legalizaci osobnosti v oficiálním styku. V praxi to mj. znamená, že nemohou být zapisována ani do matriky, ani později do osobních dokladů svého nositele (občanský průkaz, pas atd.). Viz také [↗eufemismus](https://www.czechency.org/slovnik/EUFEMISMUS "eufemismus").

V dnešní č. se **h.** odvozují nejčastěji z rodných jmen ( _Dagmar_ > _Dáša_) a jiných **h.** ( _Dáša_ > _Daška_, _Dášenka_). Případy, kdy se tvoří **h.** z příjmení ( _Vanclík_ < _Vancl_), eventuálně z přezdívek ( _Smajlíček_ ˂ _Smajlík_), jsou v menšině. **H.** se tvoří jednak v souladu s užívanými slovotvornými typy ( _chlap **eček**_– _Jar **eček**_), jednak, a to v menší míře, podle místních (nářečních), rodinných a individuálních dispozic, např. nářeční **h.** se sufixem _-ur_ ( _Janur_ < _Jan_) na východním Těšínsku ( [✍Téma, 1970:680](#bibitem27 "Téma, 1970")). Obdobně se obměňují také apelativa označující příbuzenské, popř. jiné důvěrné vztahy, např. _tatíček_, _taťulda_, _mamuška_, _dědounek_, _kámoška_.

Pro č. onomastiku je příznačné, že se popis tvoření vlastních jmen (v tomto případě **h.**) opírá jednak o [↗OTS](https://www.czechency.org/slovnik/OTS "OTS") ( [✍TSČ, 1962](#bibitem28 "TSČ, 1962"); dále týž např. v ✍ _MČ_ 1, 1986; [✍ _ČŘJ_, 1996](#bibitem6 "ČŘJ, 1996")), jednak o výsledky české a slovenské onomastické teorie (např. [✍Šrámek, 1976](#bibitem25 "Šrámek, 1976"); [✍Šrámek, 1986](#bibitem26 "Šrámek, 1986"); [✍ÚOO, 1999](#bibitem30 "ÚOO, 1999"); [✍Knappová, 1989](#bibitem10 "Knappová, 1989"); [✍Blanár, 1996](#bibitem5 "Blanár, 1996") a jinde, [✍Pleskalová, 1998](#bibitem17 "Pleskalová, 1998"); [✍Pleskalová, 2001](#bibitem18 "Pleskalová, 2001"); [✍Pastyřík, 2003](#bibitem14 "Pastyřík, 2003") ad.). Viz též [↗parasystém](https://www.czechency.org/slovnik/PARASYSTÉM "parasystém"), [↗onymický formant](https://www.czechency.org/slovnik/ONYMICKÝ FORMANT "onymický formant").

**1.1** Základní typy českých hypokoristik (viz [✍Knappová, 1989:30–36](#bibitem10 "Knappová, 1989"); [✍Pleskalová, 2007](#bibitem19 "Pleskalová, 2007"))

Odvozují se od plných základů (a) a od redukovaných základů (b). Jako redukovaný základ slouží začátek (b1), střed (b2), konec (b3) jména, event. některé jeho části (b4). K nim se připojuje odvozovací sufix, může být i nulový. Odvozovací postupy jsou v některých případech provázeny alternacemi hlásek ( _Adam – Áda_), podrobněji viz např. [✍MČ 1 (1986:182–190)](#bibitem12 "MČ 1, 1986"); [✍ _ČŘJ_ (1996:84–85, 99–100)](#bibitem6 "ČŘJ, 1996"); k alternaci dlouhých a krátkých samohlásek ( _Marie_ – _Máňa_, _Richard – Ríša_) viz též [✍Bethin(ová), 2003](#bibitem4 "Bethin, 2003"); viz též [↗templát](https://www.czechency.org/slovnik/TEMPLÁT "templát").

(a)

_**Han** a_ > _**Han** ka_, _**Han** inka_; _**Lukáš**_ > _**Lukáš** ek._ Z příjmení: _**Pink**_ > _**Pink** oš_.

(b1)

_**Tom** áš_ > _**Tom**_, _**Tom** ík_; _**Přem** ysl_ > _**Přem** ek_; _**Ad** am_ > _**Ád** a_; _**Stan** islav_ > _**Stan** da_; _**Jar** mila_ > _**Jar** ka_, _**Jar** una_; _**Světl** ana_ > _**Světla**_. Z příjmení: _**Ber** ánek_ **>** _**Ber** yn._ Jde o  nejčastější typ odvozovacího základu.

(b2)

_An **ton** ín_ > _**Ton** da_, _**Ton** ík_.

(b3)

_Alž **bět** a_ > _**Bět** uška_; _Ro **bert**_ > _**Bert** ík_; _Jaro **slav**_ > _**Sláv** ek_, _**Sláv** a_; _Ja **kub**_ > _**Kub** a_, _**Kub** ík_.

(b4)

_**Ra** fae **l** a_ > _**Ral** a_; _**F** r **an** tišek_ > _**Fan** a._

(c)

**H.** se rovněž tvoří na základě zvukových variací, nejčastěji opakováním první slabiky jména: _**Ja** roslav_ > _**Jája**_; _**Da** gmar_ > _**Dáda**_.

(d)

**H.** je odvozeno z jiného základu, obvykle přejatého z cizího jazyka: _Pepa_, domácká podoba jména _Josef_, která vznikla podle italského **h.** _Peppe_ (< _Giuseppe_), _Honza_, domácká podoba jména _Jan_, podle něm. _Hans_ < _Johannes._

Dále může ve funkci **h.** vystupovat:

(a)

Oficiální podoba jiného, zpravidla formálně podobného jména ( _Dana_ pro _Danielu_, _Oleg_ pro _Oldřicha_).

(b)

Cizí ekvivalent základní podoby ( _Pítr_, tj. angl. _Peter_, pro _Petra_).

(c)

Domácká podoba jiného jména ( _Petrovi_ se říká _Pepan_).

(d)

Rodné jméno, tedy jméno oficiální. Např. desetiletý chlapec _Ilja_ je v rodině i ve škole oslovován pouze touto základní podobou jména. Často jde o jména velmi neobvyklá, která pro svou neobvyklost nemusí v komunikaci působit neutrálně.

(e)

V oblasti **h.** se hojně uplatňují individuální rodinné dispozice, využívá se i rozvíjející se řečové schopnosti dítěte. Dítě si samo vytvoří variantu svého jména n. jména osoby ze svého blízkého okolí a toto pojmenování se vžije: Věra si říkala _Vjeja_, malý Honzík nazývá svou sestru Natálii _Nany_.

**2 Vývoj hypokoristik**

**2.1** Období 1200–1300

**H.** již představovala samostatný, plně rozvinutý druh antroponym, který při tehdejším poměrně chudém repertoáru oficiálních jmen pomáhal od sebe rozlišit osoby se stejným jménem oficiálním: _Jan_ – _Janek_, _Janec_, _Janík_, _Janiš_, _Janota_, _…_ **H.** vznikala v domácím (neoficiálním) prostředí, ale z výše uvedených příčin pronikala s pojmenovanou osobou na veřejnost, ztrácela svou expresivitu a stávala se **h.** formálními, která vystupovala ve funkci oficiálních jmen ( _miles Boguška_ ʻrytíř B.’ v administrativní listině z 12. stol.). Formální **h.** jsou cenným zdrojem pro poznání nejstarších českých **h.** a jejich tvoření, neboť historické písemnosti neoficiálního charakteru, jež by obsahovaly pravá **h.** užívaná v neoficiálním prostředí, nejsou z této doby známy. Bohatý repertoár formálních **h.** dosvědčuje, že se soudobá **h.** tvořila více než 60 hypokoristickými sufixy, a to z plných n. redukovaných základů domácích i přejatých antroponym ( [✍Pleskalová, 1998:112](#bibitem17 "Pleskalová, 1998")): _Budiš_ ˂ _Budislav_; _Mirka_ ˂ _Miroslav_, _Miroslava_; _Radošek_ ˂ _Radoš_; _Ben_, _Beneda_ ˂ _Benedikt_; _Pavlík_ < _Pavel_; _Peka_, _Petruchna_ ˂ _Petr_. (U jmen s morfologickou charakteristikou a‑kmenovou a ja‑kmenovou nelze pro nedostatek bližších údajů většinou určit pohlaví pojmenovávané osoby.) V této počáteční fázi vývoje měly významné postavení 1. sufixy _k-_ ové, především nejproduktivnější sufix _-ek_ ( _Michálek_, _Dulek_ < _Dulcianus_, _Bogdálek_ ˂ _Bogdal_, _Mojek_ ˂ _Mojslav_, _Radek_ ˂ _Radoslav_, _Mutíšek_ < _Mutiš_), dále středně produktivní sufixy _-ík_ a _-ka_ ( _Vavřík_ ˂ _Vavřinec_, _Helka_, _Radka_). V případě ženských jmen mohl mít sufix _-ka_ i funkci přechylovací. 2. Poměrně často užívané jsou sufixy _š-_ ové, zejména středně produktivní _-š_ ( _Svoš_ < _Svojbog_ ), _-ša_, _-šě_ ( _Bohuša_, _Bohušě_ < _Bohuslav_); k nim se připojují jejich rozšířené varianty, jež se postupně osamostatňují a prosazují: _-iš_, _-ušě_, _-eš_, _-oš_, _-uš/-úš_ ( _Beniš_ ˂ _Benedikt_, _Petrušě_, _Mareš_ ˂ _Martin_, _Vitoš_, _Januš/Janúš_). 3. K dalším středně produktivním sufixům patří ještě _-ena_, _-ěna_ ( _Daněna_, _Jur’ena_), _-ata_, _-’ata_, _-ěta_ ( _Kubata_ ˂ _Jakub_, _Jur’ata_, _Vyšěta_ ˂ _Vyšemír_) a _-ava_ ( _Petrava_); viz [✍Pleskalová (1998)](#bibitem17 "Pleskalová, 1998").

**2.2** Období 1300–1500

Z hojně doložených formálních **h.** lze usuzovat, že **h.** hrála v životě tehdejšího člověka důležitou roli, a to jak v neoficiálním, tak v oficiálním prostředí. V obou případech totiž od sebe odlišovala osoby téhož jména oficiálního: _Jan_ – _Janek_, _Ješek_; _Václav – Václavek_, _Vašek_, u jazykově německých obyvatel č. zemí např. _Konrád – Kunczlin_ (se sufixem _-lin_). Na veřejnosti vystupují formální **h.** buď ve funkci jména oficiálního ( _Ješek z Žerotína_, něm. _Kunc_ < _Konrád_, _Hensl sartor_ ʻkrejčí’ < _Johann_), popř. se s ním volně střídají ( _Tomáš Konšelík / Tóma Konšelík_), n. ve funkci jména doplňkového, tj. příjmí, připojovaného k oficiálnímu jménu pro usnadnění identifikace pojmenovávaného ( _Johannes alias dictus Hanko de Stikowicz_ ʻJ. jinak řečený Hanek/Hánek ze Stichovic nebo Stikovce’); viz [✍Pleskalová (2011)](#bibitem21 "Pleskalová, 2011"). [✍Svoboda (1964:32–34)](#bibitem23 "Svoboda, 1964") uvádí (ale bez udání pramene) asi 150 případů, kdy je „listinně dosvědčena totožnost osoby, která je jednou uvedena pod jménem zkráceným n. nějak pozměněným a po druhé pod jménem plným n. též zkráceným, ale v jiném tvaru“, např. dvojice _Bareš – Bartholomaeus_, _Bohuš_ – _Bohuslav_, _Bolík – Boleslav_, _Buchna – Budislava_, _Egidius – Jílek_, _Jakub – Jekl_, _Janda – Johan_, _Johan – Henzlin_, _Kolka – Nicolaus_, _Mara – Margareta_, _Marušě – Markéta_, _Mareš – Martin_, _Mícha – Mikeš_, _Pašek – Paulus_, _Stašek – Stanislav_, _Vaněk – Venceslaus_. Střídání oficiálního jména a **h.** při označování téže osoby bylo v té době na oficiální úrovni běžné.

K tvoření **h.** sloužilo více než 200 přípon (podle [✍Svobody, 1964:255–256](#bibitem23 "Svoboda, 1964") a [✍Šmilauera, 1974:19](#bibitem24 "Šmilauer, 1974")). [✍Svoboda (1964:123–124)](#bibitem23 "Svoboda, 1964") demonstruje bohaté možnosti odvozování **h.** mimo jiné na antroponymu _Jan_. K němu uvádí 36 tehdejších **h.**: _Jána_, _Janka_, _Jěnák_, _Jěnek_, _Janík/Jěník_, _Janček/Jěnček_, _Janáč_, _Janáček_, _Jěnec_, _Jěnich_, _Janoch_, _Janúch_, _Jěnšík_, _Janáš_, _Jěneš_, _Janiš/Jěniš_, _Janoš_, _Janúš_, _Janúšek_, _Jansa_, _Jáně_, _Jěšat_, _Janata_, _Janota_, _Janda_, _Jenlík_, _Jandlin_, _Jandil_, _Jandule_, _Jandera_, _Jechava_, _Jěněva_, _Jach/Jěch_, _Jách/Jícha_, _Jáša_, _Jašek/Jěšek_. [✍Davídek & Doskočil ad. (1941:81)](#bibitem7 "Davídek & Doskočil, 1941") dokládají více než 200 příjmení odvozených od jména _Jan_; většina z nich jsou nepochybně od původu formální **h.** K nejproduktivnějším slovotvorným prostředkům, jimiž se **h.** a formální **h.** odvozují (podle [✍Svobody, 1964:105–182](#bibitem23 "Svoboda, 1964")), patří: 1. _k-_ ové sufixy, a to především _-ek_ ( _Přěmek_, _Sobek_, _Ambrožek_), dále _-ka_ ( _Jarka_, _Anka_, _Matějka_), _-ík_ ( _Bohdík_, _Henclík_, _Kubík_); 2. _-ata_, _-ěta_ ( _Hněvata_, _Veleta_ ˂ _Velislav_); 3. _-š_, _-eš_, _-iš_ ( _Adaš_ < _Adam_, _Jareš_, _Pauliš_); 4. _-a_ ( _Vala_ ˂ _Valentin_; v případě feminin měl sufix většinou funkci přechylovací: _Jana_); 5. - _ch_ ( _Sbych_ ˂ _Sbyslav_); 6. Často se uplatňuje pouhé krácení bez změny morfologické charakteristiky n. se změnou morfologické charakteristiky ( _Chval_ ˂ _Bohuchval_, _Zach_ ˂ _Zachariáš_).

**2.3** Období 1500–1786

Soudobé archivní prameny nadále obsahují převážně doklady **h.** formálních. Pravá **h.** totiž nemají v oficiálních administrativních písemnostech své místo, nanejvýše je lze předpokládat při zápisu nedospělých dětí. Ve větší míře se vyskytují až na konci 18. stol. **H.** představují plynulé pokračování předchozího vývoje co do své formy i funkce. K jejich tvoření jsou využívány tytéž slovotvorné typy (podrobněji viz 2.2), ale jejich míra využití se v závislosti na čase a místě může měnit. Ovšem ty nejvíce produktivní ( _k-_ ové, _š-_ ové sufixy, _-a_) si svou vysokou, popř. střední produktivitu udržely. Oproti předchozímu období je patrný ústup dříve produktivních sufixů _-ata_, _-ěta_ a _-ch_; ve sledované době jsou pouze ojedinělé. Krácení bez změny morfologické charakteristiky n. se změnou morfologické charakteristiky není příliš časté, ale není neobvyklé ( _Běta_ < _Alžběta_, _Domin < Dominik_, _Luk_ < _Lukáš_; podle [✍Beneše, 1962:55–56](#bibitem1 "Beneš, 1962")). Z něm. hypokoristických sufixů jsou nejproduktivnější _-(e)l_ ( _Bartl_ < _Bartholomeus_, _Wenzl_ < _Venceslaus_, _Nykl_ < _Nicolaus_) a _-(e)rle_ ( _Anderle/Andrle_ < _Andreas_, _Kuberle_, _Kobrle_ < _Jakub_, _Jakob_), méně časté jsou jiné, např. _-z_ ( _Kunc_, _Kunz_ < _Kunrád_); viz [✍Beneš (1998, 1:168–189)](#bibitem3 "Beneš, 1998"). K pravým **h.** užívaným ve městech 18. stol. patří jména na _-i_, _-y_, např. _Manči_, _Stázi_ ˂ _Anastazie_, _Poldi_, _Poldy_, ale více důkazů o jejich uplatnění pochází až z 19. stol. ( [✍Dokulil, 1971](#bibitem8 "Dokulil, 1971"); [✍Pleskalová, 2008](#bibitem20 "Pleskalová, 2008")).

Formální **h.** se nadále objevují jednak ve funkci oficiálních osobních jmen (v něm křestní jméno osoby buď plně zastupují – _Vaněk_, n. se s ním volně střídají – _Stanislav Hřebíček/Staněk Hřebíček_), jednak ve funkci příjmí, jež mohou vyjadřovat vztah k otci s týmž křestním jménem (otec _Ondra Laman –_ syn _Jíra Ondráček_), ale takových dokladů – ve srovnání s vysokou produktivitou sufixu _-ek_ – prozatím mnoho není. Příjmí utvořená z antroponym, tedy i z **h.**, jsou v tomto období velmi častá.

**2.4** Období 1786–2015

**H.** hrají důležitou roli v neoficiálním prostředí. Od 2. pol. 19. stol. přibývá dokladů pravých **h.**, především v nářečních publikacích a realistické próze ( [✍Pleskalová, 2008](#bibitem20 "Pleskalová, 2008"), [✍Pleskalová, 2011](#bibitem21 "Pleskalová, 2011")). Ve 20. stol. už byla **h.** systematicky zkoumána (viz [✍Pastyřík, 2003](#bibitem14 "Pastyřík, 2003")). Obecně lze konstatovat, že k tvoření **h.** jsou k dispozici tři typy hypokoristických sufixů: (a) běžné, tj. rozšířené po celém území a ve všech společenských vrstvách, např. _-ek_ ( _Jarek_), _-ka_ ( _Jarka_), _-a_ ( _Jara_); (b) periferní, ale rovněž podle potřeby užívané na celém území, např. _-ul_ ( _Žanul_ z _Jan_ na Těšínsku; viz [✍Téma, 1970:680](#bibitem27 "Téma, 1970")). Během 20. stol. se rozdíl mezi městskými a venkovskými **h.** postupně stírá. Jména zakončená na _-i_, _-y_ jsou v tomto období poměrně častá (jejich výskyt podporují též stejně znějící podoby anglické – _Johny_) a míra jejich expresivity klesá. Jsou dodnes hojně užívána (nom. naše _Jani_, _Naty_ ˂ _Natálie_), ale někteří uživatelé je mohou vnímat jako vokativ, protože se často uplatňují v oslovení ( _Jani_, _Fani_, _Fany_, _Marci_ apod.). Základní repertoár hypokoristických slovotvorných prostředků (viz výše) je rozšířen po celém území ČR, regionální či nářeční hypokoristické formanty (a) jsou záležitostí nářeční komunikace a s ústupem dial. slouží jako příznakové periferní sufixy ( _Františ_, _Floryš_), n. (b) jsou oživovány a nabývají v neoficiální komunikaci na významu. Např. sufix _-ča_ se v 19. stol. užíval při tvoření **h.** především na venkově ( _Manča_, _Káča_, _Anča_), ke konci 20. stol. se objevuje u mladé generace jako častý prostředek uplatňovaný po celém území ČR ( _Evča_, _Simča_, _Renča_) a na začátku 21. stol. patří v neoficiální komunikaci mladé a střední generace k nejvíce užívaným. Z toho plyne, že změny produktivity jednotlivých hypokoristických sufixů představují nepřetržitý proces, podmíněný společenskými potřebami, momentální oblibou, módou a dalšími mimojazykovými faktory. Ani míra expresivity jednoho a téhož sufixu není vždycky stejná. Sufixy _-ša_ u _Dáša_, _Máša_ působí neutrálně, zatímco např. u podoby _Jáša_ z _Jaroslav_ expresivně. Míra expresivity závisí na rozšířenosti, obecné známosti dané podoby. _Dáša_ je jméno běžně užívané, _Jáša_ sporadické, dále na komunikační situaci, intonaci promluvy, vztahu k pojmenovávané osobě a širšímu kontextu. Rozdíly mohou být, jak bylo naznačeno výše, i mezi nářečními oblastmi. Jména _Žofa_, _Bohuna_ jsou ve slezských nářečích augmentativa, v Čechách jsou to podoby neutrální.

V současné době se začínají prosazovat sufixy _s-_ ové. Zatímco [✍Knappová (1989:33)](#bibitem10 "Knappová, 1989") uvádí pouze přípony _-s_, _-ys_ ( _Adas_, _Matys_) a nářeční monografie a slovníky _-ys_ a _-es_ ( _Hanys_, _Mates_), jsou z počátku 21. stol. doloženy jednak výše uvedené _-ys_ a _-es_ (obourodé _Vendys_ a mužské _Mates_ spojované se jmény _Matěj_ a _Martin_), jednak další: výrazně narůstající _-s/-as_ ( _Lukas_, _Peťas_, _Marťas_, _Raďas_, _Onďas_ < _Ondřej_, _Novas_ < _Novák_), dále _-us_ ( _Mirus_, _Petrus_), _-is_ ( _Leonis_ < _Leona_, _Maris_ < _Maráková_), _-ias_ ( _Marias_ < _Marek_), _-ajs_ ( _Peťajs_); viz [✍Pleskalová (2011)](#bibitem21 "Pleskalová, 2011"), [✍Machalová & Osolsobě (2013)](#bibitem11 "Machalová & Osolsobě, 2013"). O tom, že **h.** mají důležitou úlohu i u mladé generace, svědčí např. [✍Hladká (2008:54–63)](#bibitem9 "Hladká, 2008"), která nabízí množství přesvědčivých dokladů o tvůrčí kreativitě mladých lidí z korespondenčních textů; např. ke jménu _Jana_ byla zjištěna **h.** _Jája_, _Jájinka_, _Jáňa_, _Janča_, _Janďa_, _Jani_, _Janička_, _Janík_, _Janina_, _Janinečka_, _Janinka_, _Janka_, _Jaňula_, _Jaňule_, _Jaňuli_, _Jaňulilinka_, _Janulka_, _Jaňulka_, _Januška_. Nadále platí, že se s **h.** setkáváme častěji u žen než u mužů.

▲

►

Rozšiřující


Literatura


- Beneš, J. _O českých příjmeních_, 1962.
- Beneš, J. _Německá příjmení u Čechů_ 1, 1998.
- Beneš, J. _Německá příjmení u Čechů_ 2, 1998.
- Bethin, Ch. Metric Quantity in Czech: Evidence from Hypocoristics. In _FASL_ 11, 2003, 63–82.
- Blanár, V. _Teória vlastného mena_, 1996.
- _ČŘJ_, 1996.
- Davídek, V. & J. Doskočil ad. _Česká jména osobní a rodová_, 1941.
- Dokulil, M. Domácké podoby rodných a příbuzenských jmen na _-i_ (- _y_). _NŘ_ 59, 1971, 13–20.
- Hladká, Z. _Milá Jano, Jájo, Janičko …_ In Čornejová, M. & P. Kosek (eds.), _Jazyk a jeho proměny_, 2008, 53–63.
- Knappová, M. _Rodné jméno v jazyce a společnosti_, 1989.
- Machalová, J. & K. Osolsobě. Hypokoristika z rodných jmen v Korpusu soukromé korespondence. In Hladká, Z. a kol. _Soukromá korespondence jako lingvistický pramen_, 2013, 33–59.
- _MČ_ 1, 1986.
- Pastyřík, S. Co je to „hypokoristikon“? In Krošláková, E. (ed.), _Jazyková a mimojazyková stránka vlastných mien_, 1994, 104–107.
- Pastyřík, S. _Studie o současných hypokoristických podobách rodných jmen v češtině_, 2003.
- Pastyřík, S. Obohacování hypokoristického parasystému rodných jmen v současné češtině. In Ološtiak, M. (ed.), _Jednotlivé a všeobecné v onomastike_, 2012, 109–112.
- Pleskalová, J. O úloze tzv. hypokoristik v nejstarším období češtiny. _NŘ_ 79, 1996, 204–206.
- Pleskalová, J. _Tvoření nejstarších českých osobních jmen_, 1998.
- Pleskalová, J. Nový pohled na stará slovanská antroponyma. _Sl_ 70, 2001, 153–160.
- Pleskalová, J. Hypokoristika v češtině. In Rusinová, E. (ed.), _Přednášky a besedy z XL. běhu LŠSS_, 2007, 150–156.
- Pleskalová, J. Dílo Vlasty Pittnerové jako svědectví o pojmenovacích zvyklostech 19. století. In Víška, V. (ed.), _Onomastika a škola_ 8, 2008, 51–58.
- Pleskalová, J. _Vývoj vlastních jmen osobních v českých zemích v letech 1000–2010_, 2011.
- Polák, V. Marie. _NŘ_ 23, 1939, 197–206, 225–243.
- Svoboda, J. _Staročeská osobní jména a naše příjmení_, 1964.
- Šmilauer, V. Úvodem. In Kopečný, F _. Průvodce našimi jmény_, 1974, 9–29.
- Šrámek, R. Slovotvorný model v české toponymii. _SaS_ 37, 1976, 112–120.
- Šrámek, R. Teorie onomastiky a roviny propriálního pojmenování. _SaS_ 47, 1986, 16–28.
- Téma, B. Chlapecká a mužská hypokoristika na východním Těšínsku. _ZMK_ 11, 1970, 678–685.
- _TSČ_, 1962.
- _TSO_, 1973, 117, 134–135.
- _ÚOO_, 1999.

Citace


Jana Pleskalová
(2017): HYPOKORISTIKUM.
In: Petr Karlík, Marek Nekula,
Jana Pleskalová (eds.), CzechEncy - Nový encyklopedický slovník češtiny.

URL:
[https://www.czechency.org/slovnik/HYPOKORISTIKUM](https://www.czechency.org/slovnik/HYPOKORISTIKUM) (poslední přístup: 13. 9. 2024)


### Další pojmy:

[onomastika](/slovnik/cat/onomastika) [lexikologie](/slovnik/cat/lexikologie)

CzechEncy – Nový encyklopedický slovník češtiny

Všechna práva vyhrazena © Masarykova univerzita, Brno 2012–2020

Provozuje [Centrum zpracování přirozeného jazyka](http://nlp.fi.muni.cz)