ČEŠTINA 1. POLOVINY 20. STOLETÍ | Nový encyklopedický slovník ...
Etapa v dějinách češtiny, kdy se čeština – již dostatečně diferencovaná po stránce stylistické – stala hlavním úředním jazykem samostatného státu.
↗enklitik
Vyvíjel se též slovosled č. věty – atribut stál nyní již daleko častěji než dříve před rozvíjeným jménem (i v případě, že byly atributy dva: za starší ve svém díle malířském bylo nyní obvyklé ve svém malířském díle) a pozice <anchor>↗enklitik</anchor> se, mj. vlivem změny názoru lingvistů na tento jev, normalizovala (za starší typ autor soustředil se na vykreslení poměrů nyní zobecňoval typ autor se soustředil; viz též [↗vývoj českých klitik](https://www.czechency.org/slovnik/VÝVOJ ČESKÝCH KLITIK "vývoj českých klitik")). Projevila se i tendence po zpřesnění distribuce klitických tvarů některých zájmen – např. tvar jich byl nyní užíván téměř výhradně mimo platnost atributivní (za starší jich otec si to nepřál bylo nyní jejich otec).
KLITIKON | Nový encyklopedický slovník češtiny
KLITIKON \| Nový encyklopedický slovník češtiny

- [Úvod](/)
- [Předmluva](/predmluva.html)
- [Slovník](/slovnik/)
- [Autoři](/autori/)
- [Nápověda](/napoveda.html)
- [Kontakt](/kontakt.html)

Menu

## KLITIKON

Autor:
[Ludmila Uhlířová (1)](/slovnik/autor/LU), [Peter Kosta](/slovnik/autor/PKo), [Ludmila Veselovská (2)](/slovnik/autor/LV)

▲

►

Základní


**1.** Klasická gramatika

Termín se v české lingvistice objevuje ve dvou podobách: vedle sg. _klitikon_, pl. _klitika_, taky v podobě sg. _**klitika**_, pl. _klitiky_; pochází z řec. _klitikos_ ‘ohebný, opírající se’. Podle definice z 19. stol., historicky nejčastěji spojované s indoevropeistou J. Wackernagelem a zejm. s jeho studií [✍Wackernagel (1892)](#bibitem89 "Wackernagel, 1892") (viz [↗Wackernagelův zákon](https://www.czechency.org/slovnik/WACKERNAGELŮV ZÁKON "Wackernagelův zákon")), a standardně tradované v průběhu 20. stol., jsou **k.** slova, která se „vyskytují vždy pouze v podobě nepřízvučné“ (viz např. ještě [✍ _MČ_ 1, 1986:74](#bibitem57 "MČ 1, 1986")), a proto tvoří jedno fonetické slovo neboli jeden přízvukový celek ( [↗přízvukový takt](https://www.czechency.org/slovnik/PŘÍZVUKOVÝ TAKT "přízvukový takt")) buď s přízvučným slovem bezprostředně předcházejícím, tj. **k.** stojí bezprostředně za tímto slovem (tzv. _**enklitika**_ // _**příklonky**_): _holit se_ × _\*se holit_, anebo s přízvučným slovem následujícím, tj. **k.** stojí bezprostředně před tímto slovem (_**proklitika**_ // _**předklonky**_): _do města_ × \* _města do_. V současných teoriích je však taková definice považována za nevyhovující. Alespoň některá klitika totiž projevují vlastnosti, které nemohou být důsledkem pouhého prozodického deficitu. Jedná se o vlastnosti jako (a) umístění ve větě, (b) řazení v klitickém trsu (viz dále), (c) gramatická funkce, (d) sémantika. (a) Jak už bylo řečeno, mnoho klitik je v č. umístěno v syntaktické pozici za první složkou ve větě: _Dnes ho navštívím_; pouhý prozodický deficit by však mohl být odstraněn začleněním do fonologického slova v kterékoliv jiné větné pozici, např. \* _Dnes navštívím ho_. (b) Pro uspořádání klitik v tzv. klitickém trsu platí pevná pravidla, která referují na morfosyntaktické vlastnosti příslušných klitik: _Představil jsem mu ji_ ( [↗auxiliár](https://www.czechency.org/slovnik/AUXILIÁR "auxiliár") – dativ – akuzativ); viz dále. Prozodické potřeby zúčastněných klitik by však bylo možné uspokojit i kterýmkoliv jiným uspořádáním, srov. \* _Představil jsem ji mu_, \* _Představil ji jsem mu_ apod. (c) Klitika plní mnohdy jinou gramatickou funkci než jejich neklitické protějšky. Záměna klitika za neklitický protějšek vede v tomto případě mnohdy k negramatické struktuře: _Spalo se ve stanech_ × \* _Spalo sebe ve stanech_; _Ty jsi autorem této knížky_ × ?/\* _Tys autorem této knížky_. Jen změna prozodických vlastností jistého jazykového prvku (např. přidání přízvuku) by však neměla změnit gramatické vlastnosti tohoto prvku. (d) Klitika se mnohdy vztahují na jiné skupiny mimojazykových objektů než jejich neklitické protějšky. Pronominální klitika např. nežádají, aby označený předmět byl lidskou bytostí, příslušná neklitická zájmena typicky ano, srov. _Vidím ho_ \[±hum\], např. strom n. Petra × _Jeho_ _vidím_ \[+hum\], typicky jen osoba, ne např. strom (pro slovenská data viz [✍Cardinaletti(ová) & Starke, 1999](#bibitem14 "Cardinaletti & Starke, 1999")). Jen přidání přízvuku by však nemělo změnit význam daného prvku. Ve vlivné studii [✍Zwicky (1977)](#bibitem94 "Zwicky, 1977") proto rozděluje **k.** do tří skupin, které sice sdílejí povrchovou vlastnost prozodického deficitu, jinak však jsou lingvistické prvky různého rázu. (i) Obyčejná **k.**, tj. nepřízvučné varianty jinak přízvučných slov, které se od svých protějšků nijak neliší gramatickými n. sémantickými vlastnostmi; (ii) zvláštní **k.**, která se od svých neklitických protějšků liší gramatickými vlastnostmi, (iii) vázaná slova, která nemají přízvučné protějšky, a u nichž tedy nelze zjistit identitu n. rozdílnost gramatických vlastností. Do skupiny (i) by v č. možná patřilo _‑č_ v _nač_, protože asi nemá ani vzhledem k pozici (po předložce) ani vzhledem k významu jiné vlastnosti než _co_ v _na co_; do skupiny (ii) patří všechna **k.** uvedená v předchozích příkladech; do skupiny (iii) by patřilo _‑li_, protože neexistuje přízvučný protějšek.

Argumenty pro redefinici jsou tedy v zásadě trojí: (a) **k.** nejsou vždy citlivá ke slovům, ale k jiným strukturním objektům: _Můj přítel se holí_ × \* _Můj se přítel holí_; _do velkého města_ × _\*velkého do města_; (b) za určitých kontextových okolností může **k.** stát na počátku přízvukového taktu, protože nepřízvučnost není inherentní vlastností izolovaného slova (či morfému), nýbrž jevem rytmické perspektivy ( _Tímto dopisem, znovu opakuji,_ _bych_ _se vám ráda omluvila_ – kondicionálové _bych_ může nést taktový přízvuk; sled _bych se vám_ se nepovažuje za sled tří proklitik); (c) pozice **k.** není určována pouze prozodickými faktory; **k.** je „střechový“ ( [✍Zwicky, 1994](#bibitem96 "Zwicky, 1994")) termín pro heterogenní skupinu většinou, ale ne nutně jednoslabičných výrazů, které sice vykazují určité fonetické (přízvukové) vlastnosti, viz [✍Krčmová (2008)](#bibitem51 "Krčmová, 2008"); [✍Palková (1994)](#bibitem63 "Palková, 1994"), jež mohou být označeny jako rys \[klitičnost\], ale svými gramatickými a sémantickými vlastnostmi se od sebe odlišují; v č. to mohou být slova (tj. samostatné lexikální jednotky, např. některé předložky, některé spojky, tvary některých zájmen, některé částice či např. substantivum _pan_) n. morfémy n. sufixy – mezi autory není jednota ani v jejich slovnědruhové klasifikaci ( [✍Avgustinova & Oliva, 1995](#bibitem6 "Avgustinova & Oliva, 1995")), ani v přiznávání/nepřiznávání klitického statusu. V č. mají „klitickou“ vlastnost nejen jednoslabičné výrazy ( _Petr se / ho myje_ × _\*Se / \*Ho Petr myje_), ale i výrazy dvojslabičné ( _My bychom přišli_ × \* _Bychom my přišli_), a taky výrazy neslabičné (např. _č_ v _Nač myslíš?_). Navíc: _jsem_, _jsi_, _jsme_, _jste_ mohou mít vlastnost **k.** i neklitiky, přičemž o tom rozhoduje gramatický status „BÝT“: [↗auxiliární](https://www.czechency.org/slovnik/AUXILIÁR "auxiliár") _jsem_, _jsi_, _…_ je **k.**, [↗sponové](https://www.czechency.org/slovnik/SPONA "spona") a existenciální _jsem_, _jsi_, _…_ nikoli _: jsem zhubl_ × \* _jsem zhublý_. [✍Pike (1947)](#bibitem64 "Pike, 1947") definoval **k.** proto jako třídu elementů „intermediate between words and affixes“, po něm stejně tak mnozí další.

**K.** typicky vyžaduje přítomnost rytmické/přízvukové opory neboli **rytmického/přízvukového** **hostitele** ( [✍Klavans(ová), 1985](#bibitem43 "Klavans, 1985"); [✍van Riemsdijk, 1999](#bibitem84 "van Riemsdijk, 1999"); [✍Franks & King(ová), 2000](#bibitem30 "Franks & King, 2000"); [✍Dimitrova-Vulchanova, 1999](#bibitem20 "Dimitrova-Vulchanova, 1999"); [✍Fried(ová), 1994](#bibitem32 "Fried, 1994"); a další). Hostitel je to přízvučné slovo, s nímž **k.** dohromady tvoří jednu přízvukovou jednotku; může, ale nemusí být totožný se slovem, na kterém **k.** závisí mluvnicky. V (1) _Jana_ _se_ _v neděli vrátí_ je rytmickým hostitelem substantivum _Jana_, v (1a) _V neděli_ _se_ _Jana vrátí_ je rytmickým hostitelem předložková skupina _v_ _neděli_ a v (1b) _Vrátí_ _se_ _Jana v neděli?_ je rytmickým hostitelem slovesný tvar _vrátí._ Jen v (1b) je rytmický hostitel totožný se slovem, ke kterému je **k.** _se_ vázáno mluvnicky ( _vrátí_), tedy se svým **syntaktickým hostitelem**. Vůči svému syntaktickému hostiteli může, ale nemusí být v kontaktní pozici. Rytmický hostitel může „hostit“ několik **k.** současně: _Rád_ _bych ti to_ _vysvětlil_; _Vysvětlil‑li bys mi to?_ Ty tvoří klitický trs; poloha **k.** uvnitř trsu je rigidní (viz níže).

Jedním z hlavních problémů studií o **k.** je ovšem definice toho, co je hostitelem **k.** V zásadě lze rozlišovat: (a) ****k.**** **slovní**, je‑li hostitelem slovo (v č. je jich málo), tj. prozodický hostitel je nutně identický se syntaktickým hostitelem; (b) ****k.**** **větné**, je‑li hostitelem jiný syntaktický objekt než slovo (přičemž tento objekt může být vyjádřen slovem); tj. prozodický hostitel nemusí být identický se syntaktickým hostitelem; srov. kontrast: v (1) **k.** _se_ ukazuje vlastnost **k.** slovního, a to enklitika, v (2) vlastnost **k.** větného: (1) _učení se – Petrovo učení se – \*Petrovo se učení_ × (2) _učí se – \*Petr učí se – Petr se učí_. Rozdíl mezi **k.** slovním a **k.** větným je spojen s řadou „věčných“ otázek. Pokud jde o **k.** slovní, je např. otázka, zda (aspoň některé) afixy nejsou **k.** Podpora pro takovou analýzu přichází např. od č. [↗imperativu](https://www.czechency.org/slovnik/IMPERATIV "imperativ"), kde souhláska před afixem imperativu podléhá ztrátě znělosti obvykle spojené s koncem fonologického slova: od slovesa _hubit_ je imper. sg. _hub_ (vyslov \[hup\]) a pl. _hubme_ (vyslov \[hupme\]); pokud sufix _‑me_ (n. v alternativní analýze: sufixy _‑m_ a _‑e_) není **k.**, je pl. forma nevysvětlitelná (srov. kontrast: sg. _dub_ (vyslov \[dup\]) a pl. _duby_ (vyslov \[dubi\])); viz dále. Pokud jde o **k.** větná, je notoricky známá otázka, jaký status má hostitel. Je evidentní, že **k.** potřebují prozodického hostitele, tj. syntaktickou pozici ve struktuře, která je bez fonetické realizace, nevidí. Data (i) _četla jsem_ – _\*jsem četla_ × (ii) _Já jsem četla_ ukazují, že v (i) **k.** nevidí syntaktickou pozici podmětu (analyzuje se zde jako tzv. [↗pro](https://www.czechency.org/slovnik/PRO "pro") (= malé pro)), kterou vidí sloveso (proto subjekt‑predikátová shoda i v (i)). Při prvním přiblížení se standardně říká, že kanonická pozice větných **k.** je pozice bezprostředně za první foneticky realizovanou frází (syntaktickou skupinou) ve větě, tj. pozice _**K 2**_ (angl. _**C 2**_). Tomu odpovídají jednoduché příklady: _Bratr se oholil_ × \* _Se bratr oholil_, \* _Bratr oholil se_; _Petrův bratr se oholil_ × \* _Petrův se bratr oholil_; _Bratr mého přítele se oholil_ × \* _Bratr se mého přítele oholil._ V K 2 může být ovšem i struktura větší, než je syntaktická skupina, např. kvůli aktuálnímu členění: _Své dítě do první řady by Petr neposadil, cizí ano_; viz dále.

Č. v zásadě nemá **k.**, jejichž syntaktickým hostitelem je substantivum (s výjimkou frazémů _Škoda ho_, _Hanba mu_; tyto případy jsou pravděpodobně taky jediné, v nichž postponované koncové **k.** může za určitých kontextových okolností nést přízvuk: _Hanba ´mu!_). Pouze podstatná jména slovesná mohou být syntaktickým hostitelem **k.** _se_ a _si_, protože dědí syntaktické hostitelství po slovese, které je částí jejich vnitřní struktury: _hraní se / si_ × _\*hra se / si_; viz [↗verbální substantivum](https://www.czechency.org/slovnik/VERBÁLNÍ SUBSTANTIVUM "verbální substantivum").

Podle toho, do jaké míry si **k.** (tj. host) vynucuje přítomnost rytmické opory, se **k.** dělí na stálá a nestálá. Viděno z hlediska prozodického, pokud je neschopnost nést vlastní přízvuk relativně pevnou vlastností **k.**, jsou to tzv. _**klitika stálá**_ // _**klitika tantum**_, na rozdíl od _**klitik nestálých**_ (klitik z hlediska klitičnosti nespecifikovaných), tedy od slov, která se v určitých případech chovají jako **k.**, ale v jiných případech jako slova foneticky samostatná. Inventář č. klitik tantum představuje málo početnou, uzavřenou třídu prvků (viz dále). Inventář nestálých **k.** je neuzavřený, širší, obtížně vymezitelný; mezi nestálá **k.** patří např. některé tvary osobních zájmen ( _Přinesu_ _vám_ _to až zítra_, _Vám_ _to přinesu až zítra_), některé spojky n. částice (např. _však_) n. tvary zájmena _to_: _´Je mi to ´lhostejné_ × ´ _To je mi ´lhostejné._ (Někdy se v tomto smyslu mluví o tzv. dvojím _to_.) Č. má pouze enklitika tantum, ale nemá žádná proklitika tantum.

Systémové podmínky pro užití **k.** tantum se dají definovat negativně. **K.** jsou vyloučena v následujících případech: (a) Na **k.** nemůže záviset žádný další větný člen, protože syntaktickým rozvitím se osobní zájmeno dostává do přízvučné pozice: _Zítra \*ti_ _jedinému napíši, ostatním zavolám_; (b) **k.** nemůže být rozvito vedlejší větou: _V pondělí \*ho, kterého srazilo auto, propustili z nemocnice_; (c) **k.** nemůže být členem koordinační řady: _Minulý týden_ _jsme \*tě_ _a_ _ho_ _zahlédli na nádraží_ (kontrapříklad proklitik: _před a po zápase_); (d) **k.** nesnese elipsu verba finita: _Dědeček svá vnoučata miloval a vnoučata \*ho_; (e) **k.** není přijatelné v kontrastivním postavení: _Zítra ti / tobě napíši dopis a \*mu_ _zavolám_; (f) **k.** nemůže samo o sobě tvořit výpověď: _Napsal jsi ten dopis? – \*Jsem_; (g) ve spisovné normě nemůže enklitikon stát na počátku věty: _\*Se chystám jet na hory._ (mimo spisovnou normu ano – viz níže); (h) **k.** nemůže následovat po vokativu ani po citoslovci: _\*Pavle, tě neslyším!_ × _Pavle, už tě slyším!_; (ch) **k.** nemůže následovat po předložce: _Přišel k \*si / sobě_.

**1 Inventář klitik tantum – tři třídy klitik**

**1.1** **Ohebná klitika zájmenná**: „krátké“ (neboli: „redukované“) tvary bezrodých osobních zájmen 1. a 2.os.sg. v gen., dat. a akuz.; u zájmena 3.os. jsou důsledně klitické pouze tvary pro mask. a neutr.sg. v gen., dat. a akuz.: _mi_, _ti_, _mu_, _mě_, _tě_, _ho_. Klitické jsou dále tvary reflexiva _se_, _si_; jsou to _**reflexivní klitika**_ _._ Ke všem uvedeným klitickým tvarům existují paralelní tvary „dlouhé“, přízvučné: _mně_, _tobě_, _jemu_, _mne_, _tebe_, _jeho_, _sebe_, _sobě._ V ostatních pádech a v množném čísle (u zájmena 3.os. i u tvarů fem.sg. _ona_) tvarové dublety nejsou. Zájmenné tvary _ji_, _nás_, _vás_, _jich_ atd. mohou stát jak v poloze klitické, tak v poloze přízvučné, mezi klitika tantum tedy nepatří, jsou to zájmenné tvary z hlediska klitičnosti nespecifikované: _Ten účes_ _jí_ _sluší_ i _Jí_ _ten účes sluší_.

Distribuční komplementárnost klitických („krátkých“) tvarů osobních zájmen s tvary přízvučnými („dlouhými“) není důsledná. Jediným tvarem zájmena 1.os., které se ve spisovné normě (nikoli však ve spontánní řeči – viz níže) chová důsledně kliticky, je dat. _mi_. Tohoto tvaru nelze užít na větném počátku. Naproti tomu delšího tvaru dat., _mně_, lze užít jak v poloze příklonné, tak i v poloze nepříklonné: _\*Mi_ _to podej_ × _Podej_ _mi/mně_ _to._ V gen./akuz. si „krátké“ a „dlouhé“ tvary zájmena _já_ konkurují. (V č. je přitom třeba počítat s homofony: _mě_ a _mně_ se vyslovují stejně: \[mňe\].) Dublety _mne/mě_ se v dnešní spis.č. užívají jak v pozici K 2, tak na začátku věty a po předložkách: _Mě/mne_ _se to netýká – Týká se to_ _mě/mne_; _Hlasovalo_ _pro mě/pro mne_ _hodně lidí._ Tvar _mě_ lze užít i samostatně: _Petr o tobě prohlásil, že se tě to netýká. –_ _Mě? –_ _Mě_ _se to přece týká!_ Četnost tvaru _mne_ v gen./akuz. v dnešním úzu poklesá na úkor tvaru _mě_; výrazněji hovorové _mě_ se postupně posouvá do pozice stylově bezpříznakové a vytěsňuje odtamtud variantu _mne_ směrem do polohy (spíše) knižní, ale nelze tvrdit, že by se tvar _mne_ ze současného úzu vytrácel zcela. Rozdíly v užívání jsou stylové, žánrové, autorské. Např. v autorském vyprávění Horníčkově převažuje _mne_: _Lákalo_ _mne_ _kdysi dopídit se teoreticky podstaty smíchu._ V Hrabalově próze _Svatby v domě_, rovněž vyprávěné v 1.os.sg., je časté _mne_ vedle _mě_ a vedle rovněž častého dat. _mi_ tam, kde bychom ve spis.č. očekávali tvar akuz.: _Líbal_ _mi, protože_ _mi_ _měl rád._ Částečné splývání tvarů dat. a akuz., doložené na příkladech z Hrabalovy prózy, je jevem regionálním. V územním rozsahu jsou výrazné rozdíly jak v užívání _mi_ a _mně_, tak i užívání dativního _mi_, _ti_ v akuz. ( _mě_, _tě_) (✍Balhar a kol., 2002). V klasické próze 19. stol., např. v Nerudově povídce _Týden v tichém domě_, se v přímé řeči důsledně užívalo varianty _mne_, doklady tvaru _mě_ prakticky chybějí. _„Spi si a nech_ _mne.“ \[…\] „Naverbovali_ _mne_ _na vojnu, musím jít.“_ Konkurence mezi dlouhým a krátkým tvarem zájmena 2.os.sg. se týká pouze akuz. _tě/tebe_ po předložkách s akuzativní vazbou ( _na_, _o_, _pro_ aj.) ve spontánních dialozích, v přímé řeči v beletrii n. v lidové poezii: _Chceš být vůl jen proto, aby na_ _tě_ _sedalo štěstí?_; _Ó hřebíčku zahradnický, ó růžičko voňavá, kterak na_ _tě_ _zapomenu…_ Viz také [↗osobní zájmeno](https://www.czechency.org/slovnik/OSOBNÍ ZÁJMENO "osobní zájmeno").

Zvratné _se_, _si_ je ve spisovné normě klitikon tantum; po předložce je „krátký“ tvar výjimečný a silně archaický: _Podobu kletou na_ _se_ _bereš, ó plémě_ × _Proběhněte se po hřišti, udělejte něco pro sebe / pro \*se._

**1.2** **Ohebná klitika** [↗ **auxiliární**](https://www.czechency.org/slovnik/AUXILIÁR "auxiliár"): tvary auxiliáru v préteritovém komplexu: _jsem_, _jsi_, _jsme_, _jste_ (viz [↗préteritum](https://www.czechency.org/slovnik/PRÉTERITUM "préteritum")) a tvary auxiliáru kondicionálu: _bych_, _bys_, _by_, _bychom_, _byste_ (viz [↗kondicionál](https://www.czechency.org/slovnik/KONDICIONÁL "kondicionál")). Auxiliární **k.** se od klitik zájmenných (podobně jako od sponového a plnovýznamového _být_; viz [↗spona](https://www.czechency.org/slovnik/SPONA "spona")) liší tím, že zatímco zájmenná **k.** se podílejí na syntaktické struktuře věty tím, že (podle některých analýz některá) mívají funkci aktantu/argumentu, srov. _věřím_ _ti_ (= _věřím tobě_) (kromě reflexiv jako v případech _zakuř si // \*zakuř sobě_; _směje se // \*sebe_; viz [↗zvratné zájmeno](https://www.czechency.org/slovnik/ZVRATNÉ ZÁJMENO "zvratné zájmeno")), auxiliární **k.** samostatnou syntaktickou funkci nemají ( _věřil_ _jsem_).

**1.3** **Neohebná** **klitika klauzální**: **K.** _‑li_ je neohebné a nejdůsledněji enklitické: s hostitelem je v písmu spjato spojovníkem. Dominantním hostitelem je sloveso určité: _Nemám‑li pravdu?_, archaicky (popř. básnicky) také jiný slovní druh: _Leč prázdná‑li má řeč, tož obraťte_; _Míchané‑li vejce s pažitkou a květákem možno dostati k večeři?_ V zjišťovacích otázkách a ve zvolacích větách je slovnědruhově klasifikováno jako knižní částice: _Budeš‑li mlčet?_, v [↗kompletivních větách vedlejších](https://www.czechency.org/slovnik/KOMPLETIVNÍ VĚTA "kompletivní věta") a [↗vedlejších větách podmínkových](https://www.czechency.org/slovnik/VEDLEJŠÍ VĚTA PODMÍNKOVÁ "vedlejší věta podmínková") jako spojka: _Tělesně nebyl postižený nijak, nepočítáme‑li ovšem mohutný pivní mozol_.

**2 Slovosledná pohyblivost klitik tantum**

**2.1** Základní / prototypická poloha. Starobylé Wackernagelovo pravidlo o poloze **k.** na tzv. „druhém“ místě (tj. v tzv. _**Wackernagelově pozici**_ K 2) ve větě / v [↗klauzi](https://www.czechency.org/slovnik/KLAUZE "klauze") sice dodnes neztratilo ani v č., ani v jiných slovanských i neslovanských jaz. svou relevanci právě díky obecnosti, s jakou bylo formulováno (někdy se s ním počítá jako s jedním z jaz. univerzálií; přehled klitických jevů v jaz. světa viz ✍Vos & Veselovská, 1999, hlavní kategoriální rozdíly mezi slovanskými jaz. viz [✍Franks & King(ová), 2000](#bibitem30 "Franks & King, 2000")), ale neexistují žádné dva slovanské jaz., ve kterých by se realizovalo zcela stejným způsobem a v nichž by platilo stejnou měrou. I jaz. velmi blízké, jako je čeština a slovenština n. horní a dolní lužičtina, se slovosledem **k.** od sebe zčásti odlišují (viz [✍Franks & King(ová), 2000](#bibitem30 "Franks & King, 2000"); [✍Běličová & Uhlířová, 1996](#bibitem10 "Běličová & Uhlířová, 1996")). Bývají objektem jazykových změn, viz [↗vývoj českých klitik](https://www.czechency.org/slovnik/VÝVOJ ČESKÝCH KLITIK "vývoj českých klitik"). Někteří autoři popisují vývoj **k.** jako vývoj od slova (lexikálního elementu) k afixu s **k.** jako přechodnou fází ( [✍Klavans, 1985](#bibitem43 "Klavans, 1985"); [✍Kopečný, 1955](#bibitem44 "Kopečný, 1955")); viz také [↗gramatikalizace](https://www.czechency.org/slovnik/GRAMATIKALIZACE "gramatikalizace").

Zájmenná **k.** stojí nejčastěji na „druhém“ místě ve finitní větě / klauzi, tj. za prvním přízvučným celkem, k němuž se „přiklánějí“. První přízvučný celek je v současné č. definován **syntakticky**. Proto je klitikon tantum schopno plnit delimitační funkci, tj. signalizovat zprava hranici první nominální skupiny: _Všichni_ _se_ _v přeplněné kavárně upřímně bavili_ × _Všichni v přeplněné kavárně_ _se_ _upřímně bavili. Pro vytváření generátorů impulzů_ _se_ _v číslicových systémech používá oscilátorů_ × _Pro vytváření generátorů impulzů v číslicových systémech_ _se_ _používá oscilátorů._ Prvním přízvučným celkem může být holý větný člen (a), rozvitá nominální skupina (b), nominální skupina rozvitá vedlejší větou atributivní (c), vsuvka (d), v některých případech vedlejší věta (e), některá (nikoli však každá, viz níže) spojka souřadicí n. podřadicí (f). Srov. (a) _Závod_ _se_ _kvůli silnému větru nekonal_, (b) _Kvůli silnému větru_ _se_ _závod nekonal_, (c) _Závod, který se měl konat v neděli,_ _se_ _kvůli silnému větru nemohl uskutečnit_; (d) _Na závod – organizoval ho náš sportovní oddíl –_ _se_ _sjelo mnoho účastníků_, (e) _Že závod nebude,_ _si_ _nikdo nepomyslel_; (f) _Že_ _se_ _závod nebude konat, zaskočilo všechny zúčastněné_; _Chtěl jít ven, ale rozpršelo_ _se_ × _\*Chtěl jít ven, ale_ _se_ _rozpršelo_; _Všiml si, že bude pršet, a vrátil_ _se_ _pro deštník_ × _\*Všiml si, že bude pršet, a_ _se_ _vrátil pro deštník._

Pro základní polohu auxiliárů platí stejné principy jako pro **k.** zájmenná: _Přijel_ _jsem_ _do Brna_; _Včera jsem přijel do Brna_; _Včera pozdě večer_ _jsem_ _přijel do Brna_; _Včera, až pozdě večer,_ _jsem_ _přijel do Brna_; _Když_ _jsem_ _přijel do Brna, byla už tma_; _Že_ _jsem_ _přijel do Brna s velkým zpožděním, bylo nemilé_; _Že_ _jsem_ _v Brně,_ _jsem_ _si uvědomil, až když vlak zastavil_; _Přijel_ _bych_ _do Brna rád_; _Do Brna_ _bych_ _přijel rád_ atd.; viz také [↗slovosled](https://www.czechency.org/slovnik/SLOVOSLED "slovosled").

Ve standardních komunikačních situacích ve spisovných jazykových projevech není **k.** přijatelné ani na počátku věty, např. _\*Jsem_ _přijel do Brna_, \* _Se uvidí_, ani na konci, pokud koncová pozice není pozicí K 2: _Zvolna se šeřilo_, _Šeřilo se_ × \* _Zvolna šeřilo se_.

**2.2** Slovosledná pohyblivost klitik. Pozice příznakové

(a) **Pozice „po pauze“**. Přibývá případů, kdy **k.** (v daném případě proklitikon) stojí bezprostředně po pauze, tj. na počátku druhé n. další věty v souvětí n. po vsuvce. _Kam položil rozečtenou knížku,_ _si_ _nemohl vzpomenout. Že zapomněl rozečtenou knížku na terase,_ _si_ _vzpomněl, až když se spustil déšť._ V č. na tuto sílící slovoslednou tendenci (a tím na pohyb ve spisovné normě) poukázal už [✍Dokulil (1956)](#bibitem22 "Dokulil, 1956"). Tradičně se analyzuje jako projev ústupu gramatického činitele (v terminologii [✍Mathesiově, 1982](#bibitem56 "Mathesius, 1982"): „momentu členské sounáležitosti“) ve slovosledu **k.** Novější analýzy si všímají vlivu [↗AČ](https://www.czechency.org/slovnik/AČ "AČ") a skopusu negace: _Protože neměla ráda hady, nerozvedl se s ní, \*ale proto, že_… × _Protože neměla ráda hady, se s ní nerozvedl, ale proto, že_…

(b) **„Třetí“ pozice**. Umístění **k.** v „třetí“ pozici může být motivováno komunikativně, sémanticky n. stylisticky:

(i) Nejčastějším důvodem, proč se **k.** dostává do „třetí“ pozice ve větě, je [↗aktuální členění](https://www.czechency.org/slovnik/AKTUÁLNÍ ČLENĚNÍ VĚTNÉ "aktuální členění větné"), a to záměr mluvčího komunikativně zdůraznit, aktualizovat některou tematickou složku. V následujícím příkladu je touto složkou časové určení _zítra_: _Meteorologové předpokládají, že zítra_ _se_ _tlaková výše přesune nad naše území a bude polojasno_ (= dnes ještě prší) _._ Varianty v poloze **k.** se projevují v rytmu věty. Umístění **k.** na místo „třetí“ je doprovázeno ostřejším rytmickým předělem mezi aktualizovaným tématem a zbytkem věty. Pro klasifikaci **k.** podle jejich funkcí v aktuálním členění viz [✍Svoboda (2000)](#bibitem73 "Svoboda, 2000") a [✍Svoboda (2001)](#bibitem74 "Svoboda, 2001"). Podle [✍Svobody (2000:156)](#bibitem73 "Svoboda, 2000") slova, která jsou označována jako příklonná (ne předklonná), fungují výlučně jako příklonky jen tenkrát, pokud jsou z hlediska aktuálního členění [↗vlastními tématy](https://www.czechency.org/slovnik/VLASTNÍ TÉMA "vlastní téma").

(ii) V některých případech může hrát roli spolu s aktuálním členěním sémantika spojení propozic: má‑li spojení se spojkou _zatímco_ význam konfrontační, **k.** stojí za větným členem stojícím bezprostředně za spojkou: _Zatímco_ _Petr_ _se pilně připravoval na zkoušky,_ _Pavel_ _raději chodil na diskotéky._ Má‑li význam časový, následuje **k.** bezprostředně po spojce: _Zatímco_ _se_ _děti chystaly na vycházku, venku se dalo do deště_. V některých případech poloha příklonky kolísá, aniž její poloha ovlivňuje význam věty: _Nicméně jsme se před malou chvílí dověděli, že… / Nicméně před malou chvílí jsme se dověděli, že…_

(iii) Nekanonická pozice **k.** je příznakem individuálního autorského stylu či charakteristikou žánru – např. v poezii se poloha **k.**, stejně jako poloha ostatních slov, podřizuje rytmickému a rýmovému schématu verše (může vést až k [↗neprojektivní konstrukci](https://www.czechency.org/slovnik/NEPROJEKTIVNÍ KONSTRUKCE "neprojektivní konstrukce")). Jedním z rysů individuálního stylu bývá poloha **k.** v postverbální pozici: _Po krásných tvářích padají_ _mu_ _dvě dlouhé ruličky vlasů_; _Od toho dne vídali_ _jsme se_ _téměř denně._ (Seifert); jde o projev ustupujícího působení gramatického činitele (v terminologii [✍Mathesiově, 1982](#bibitem56 "Mathesius, 1982"): „momentu členské sounáležitosti“) ve slovosledu **k.** V současné č. klitika gramaticky vázána na verbum finitum v principu nejsou.

(c) **Klitikon tantum na počátku věty**. Ve spontánních mluvených projevech se můžeme setkat s **k.** na počátku repliky v dialogu: _Se_ _mi zdá, že…_; _Se_ _ví_; _Sem_ _si to takhle nepředstavoval_; _Jsem_ _moh kliďánko počkat venku_; _Si_ _to nemyslím_; _Bych_ _radši nic takovýho netvrdil_; _Se_ _na to mrknem_; _Se_ _jenom ptám_; _Si_ _představ, vůbec neměla páru, vo co de_; _Si_ _děláš srandu, ne?_; _Si_ _piš_; _Ale něco tajíš,_ _bych_ _si tipla, že je v tom ženská_; _Bych_ _vocenil,_ _bych_ _pronto viděl tvoje pozadí támhle na schodech._ Jde o specifický způsob navazování na předchozí repliku v dialogu ( [✍ _PMČ_, 1995:648](#bibitem65 "PMČ, 1995"); [✍Hoffmannová & Kolářová, 2013](#bibitem37 "Hoffmannová & Kolářová, 2013")). Některé výrazy ( _Se ví_; _Se mi zdá_) jsou už natolik frazeologizované, že se lze v jazykové praxi setkat i s nekodifikovaným psaním dohromady. Z mluvených projevů pronikají iniciální **k.** do žánrů psaných: _Jsem si všiml…_ (titulek fejetonu). Jde o zpětnou vazbu: z mluvené č. proniká iniciální **k.** do textů psaných, a následně to, že čtenáři evidují tuto pozici v psaném textu, posiluje zpětně užívání v iniciální pozici v projevech mluvených.

V případech zvláštních a nepravidelných může být i stálé **k.** nositelem přízvuku, např. při „skandované řeči“ ( [✍Svoboda (2000:150)](#bibitem73 "Svoboda, 2000"): _´Zítra ´mu ´to ´tam ´dát ´musíš!_), n. kvůli zachování obvyklé délky promluvových úseků: Ve větě _Tohle, jak víte, jsem se vám snažil dokázat už včera_ či _Tohle, jak víte, jsem se vám už snažil dokázat_ může mluvčí položit přízvuk na auxiliární _jsem_ a sled slov _jsem se vám_ může tvořit daktylský takt.

(d) **Tzv. nekanonická** ( [✍Toman, 2000](#bibitem79 "Toman, 2000")) poloha **k.** je v č. obligatorní u deverbativního substantiva a adjektiva. Ve frázi jako _objevení_ _se_ _komety na jižním nebi_ je reflexivní **k.** pozičně vázáno na nominalizované sloveso, nestojí tedy v druhé (=kanonické) pozici: _\*objevení komety_ _se_ _na jižním nebi_; nekanonickou pozici rovněž zaujímá reflexivum v syntaktické skupině s deverbativním adjektivem: _šířící_ _se_ _epidemie_, _tato rychle_ _se_ _šířící epidemie._

**3 Klitický trs / klitická skupina**

Pozice K 2 tvoří _**klitický trs**_ (_**clitic cluster**_), pokud rytmický hostitel hostí několik **k.** současně. Pokud má klitický trs jediného rytmického i syntaktického hostitele, tvoří s ním jediný rytmický celek. V takovém případě nelze dovnitř trsu (tj. mezi žádná dvě klitika) vsunout žádné slovo jiné: _Včera_ \[ _bych se mu_\] _hlasitě zasmál_ × _Včera_ \*\[ _bych hlasitě se mu_\] _zasmál_ (s výjimkou rytmizované řeči). Pořadí **k.** v klitickém trsu je rigidní:

(a) Dat. osobních a zvratných zájmen předcházejí před tvary akuz.: _Já ti ho neprodám_ × _\*Já ho ti neprodám_; více viz [↗PCC](https://www.czechency.org/slovnik/PCC "PCC").

(b) [↗Volný zájmenný dativ](https://www.czechency.org/slovnik/VOLNÝ DATIV "volný dativ") předchází většinou před dat. vazebným: _Představ si, ona ti mu utekla žena._

(c) Auxiliární **k.** předcházejí před **k.** zájmennými: _Včera jsem se pohádal s Evou_ × _\*Včera se jsem pohádal s Evou._

(d) Zvratné **k.** předchází před nezvratnými zájmennými **k.** (s výjimkou případů sub (b)): _Jen se mi to zdálo_ × _\*Jen mi se to zdálo_; _Já si ti nestěžuju; \*Já ti si nestěžuju_.

Schematicky: 1.‑ _li_, 2. auxiliár, 3. volný dativ, 4. reflexivum, 5. dativ, 6. akuzativ

Toto schéma může být v idiolektech č. mluvčích modifikováno, přičemž odchylky od něho jsou u různých mluvčích hodnoceny z hlediska gramatičnosti různě, srov. _Nejsem si jist, nepopletl‑li jsi to_ (1–2) – _Nejsem si jist, nepopletls‑li to_ (2–1); _Nejsem si jist, nepopletl‑lis to_ (1–2), _Nejsem si jist, nepopletls‑li to_ (2–1).

Odlišné (nekontaktní) pozice ve větě mohou zaujímat **k.**, která mají různé syntaktické hostitele a struktura poskytuje více prozodických hostitelů. Věta může mít několik slovosledných variant: (i) _Že se mi podařilo získat si tě_, (ii) _Že se mi podařilo si tě získat_, (iii) _Že se mi si tě podařilo získat_, přičemž všechny jsou odvozeny z „hloubkové“ struktury, v níž jsou **k.** v pozici svých syntaktických hostitelů: „že podařilo se mi získat si tě“. Varianty (i)–(iii) jsou tedy výsledkem posunu klitických trsů z pozice svého syntaktického hostitele do pozice prozodického hostitele: pozice K 2, tj. pozice, jejímž prozodickým hostitelem je spojka _že_, je pro **k.**, jejichž syntaktickým hostitelem pro sloveso _podařit_, patřící do věty se spojkou _že_, kanonická, proto (i)–(iii) a (iv) _\*Že podařilo se mi získat si tě._ Klitika _si_ a _tě_, jejichž syntaktickým hostitelem je sloveso _získat_, mohou zůstat v pozici svého syntaktického hostitele, který je současně hostitelem prozodickým (i), n. mohou jako svého prozodického hostitele využít sloveso _podařit_ (ii), n. mohou jako prozodického hostitele využít spojku _že_, a pak se v klitickém trsu setkají **k.** různých syntaktických hostitelů (ii) a (iii); srov. v generativní gramatice zavedený termín [↗šplhání klitik](https://www.czechency.org/slovnik/ŠPLHÁNÍ KLITIK "šplhání klitik") _._ Následující příklady ukazují, že klitický trs se chová jako syntaktická jednotka: (ii) \* _Že se mi podařilo si získat_ _tě_ (\* _Že se mi podařilo si získat_ _tebe_), \* _Že se mi si podařilo tě získat_ atd.

Pozice klitického trsu vůči hostiteli je většinou pevná, tj. K 2. Částečně variantní je postavení dativních zájmenných **k.** ve větách jako _Takovéhle reklamní tiskoviny jsou_ _mi_ _/_ _mi_ _jsou pravidelně vhazovány do schránky._ Preference jedné z obou variant závisí hlavně na rozměru prvního syntaktického členu věty, tj. na tom, zda ho mluvčí považuje za samostatný rytmický celek, oddělený pauzou od pokračování věty (tj. ve významu „pokud jde o reklamní tiskoviny“), anebo nikoli. Preferována je slovosledná varianta s **k.** na místě druhém, tedy varianta rytmicky plynulejší: _mi jsou_. Ale obvyklé je jen: _Takovéhle reklamní tiskoviny_ _mi_ _byly pravidelně vhazovány do schránky._

Jedním z diskutovaných problémů je, jaký je status jazykových výrazů, které ukazují v syntaxi svým chováním rys \[klitičnost\]. Podle klasické analýzy zakotvené v generativní gramatice jsou klitika _**frázové afixy**_, viz [✍Klavans(ová) (1985)](#bibitem43 "Klavans, 1985"), [✍van Riemsdijk (1999)](#bibitem84 "van Riemsdijk, 1999"). Ale např. podle [✍Andersona (1992)](#bibitem3 "Anderson, 1992"), [✍Andersona (2005)](#bibitem5 "Anderson, 2005") nejsou **k.** vůbec morfémy, nýbrž fonologickým materiálem, který realizuje morfosyntaktické rysy spojené s příslušnou frází. Jejich umístění ve frázi se určuje (podobně jako tomu je u afixů v doméně slova) vzhledem k parametrizovanému orientačnímu bodu (levý okraj domény × pravý okraj domény × hlava domény). Povrchová pozice je důsledkem vyrovnání různých omezení kladených na umístění materiálu morfologickým a fonologickým modulem. Většinový názor je ale, že **k.** jsou syntaktickým materiálem (v generativní gramatice funkční hlavy).

V č. je status **k.** jako frázových afixů dobře vidět na slovech, která mají na pravé periferii flexi, protože slovní **k.** klitizují až za flexivní afix (tradičně se analyzují jako [↗postfix](https://www.czechency.org/slovnik/POSTFIX "postfix")): _kdosi_, _kohosi_, …; _tento_, _tohoto_, …; _kdopak_, _kohopak_, … Typický afixální frázový **k.** je _‑ž_: jednak relativizační afix: _dívka, jež…_, _k níž…_; _dívka, jejíž_ _přítel_…, _jejíhož_ _přítele…_; _četl,_ _což…_, _čehož_…; jednak stylistický afix: _kdo(ž) ví_. Relativizační **k.** _‑ž_ a deiktický **k.** ‑ _to_ se mohou v pořadí, v jakém klitizují, seřadit za sebe na pravé periferii slova: _Filipika proti misomusům, kterýžto_ _název tradicionalistům pohne žlučí_, _s kterýmžto_ _názvem se poprvé setkáváme ve škole_…

Je třeba ovšem počítat s existencí **k.** různého typu. Ukazuje to např. préteritový komplex s rysem 2.os.sg., který obsahuje dva různé auxiliáry: plný _jsi_ ( _přišel jsi_) a redukovaný ‑ _s_ ( _přišels_). Zatímco **k.** _jsi_ je typický K 2 klitikon, hostitelem **k.** _‑s_ může být jakékoli slovo stojící před _‑l‑_ ovým participiem včetně něho samého, pozice K 2 je jen preferovaná: _Ty jsi viděl Pavla_, \* _Ty viděl jsi Pavla_, \* _Ty viděl Pavla jsi_ × _Tys viděl Pavla_, \* _Ty viděls Pavla_, \* _Ty viděl Pavlas_. Srov. i kontrast: \* _Našeho jsi Petra viděla?_ × _Našehos Petra viděla?_ Tvary s **k.** _‑s_ jsou v č. mluvnicích hodnoceny jako hovorové a zčásti se vyznačují regionální preferencí: typ _viděls_ je spíše moravský (✍Balhar a kol., 2002:340), zatímco _viděl jsi_ je více preferováno v Čechách. Je‑li ve struktuře **k.** _se_ n. _si_, stává se preferovaným hostitelem pro **k.** _‑s_ ono: _Ty ses oholil_, ? _Tys se oholil_, ?? _Ty se oholils ×_? _Ty hos oholil_, _Tys ho oholil_, ?? _Ty ho oholils._ Klitizace ‑ _s_ k reflexivnímu **k.** je spisovná (i v kondicionálu): _vrátil ses_, _přál sis to, podíval by ses_, _vybral by sis_, dosud nekodifikované je _vrátil jsi se_ (viz [✍Sedláček, 1994](#bibitem71 "Sedláček, 1994")). Klitikon _‑s_, a tedy i existence jeho klitizací v syntaxi vznikajících tvarů, je výrazným rysem č.

Rozdíl mezi oběma typy **k.** se projevuje taky v tom, že redukované **k.** může mít prozodického hostitele klitikon ( _Ty ses oholil_); neplatí pro něj tedy pravidlo, že klitikon se neopírá o klitikon, srov. ještě klitický trs uvnitř slova: _Na co jsi myslel?_ – _Načs_ _myslel?_

Č. nemá tzv. _**clitic doubling**_. Jde (velmi zjednodušeně řečeno) o dvojí vyjádření rysů osoba, číslo a rod: na lexikálně prázdném klitiku a na koreferenční plně lexikální nominální skupině v pozici objektu. Téměř obligátně se jako jazyk s _clitic doubling_ uvádí španělština (1), balkánské jazyky neslovanské (řečtina, rumunština, albánština) i slovanské (makedonština a bulharština); ve spisovné bulharštině je na rozdíl od makedonštiny spjato především s aktuálním členěním, viz (2); viz např. [✍Nicolova (2008:152)](#bibitem62 "Nicolova, 2008") a mnoho dalších:

(1)

Yo

loi

quiero

\[a mia pais\]i

Já

**k.**

miluji

svou vlast

(2)

Knigatai

jai

četa

veče

cjal

mesec

kniha-Def.

ji.**k.**

čtu.1.sg.prez.

už

celý

měsíc

’Tu knihu čtu už celý měsíc‘

Viz také [↗vývoj českých klitik.](https://www.czechency.org/slovnik/VÝVOJ ČESKÝCH KLITIK "vývoj českých klitik")

▲

►

Rozšiřující


**2.** Generativní gramatika

**4 Repertoár klitik v češtině**

**K.** jsou lexikální jednotky, které nejsou schopny promítnout vlastní prozodický strom a v tomto smyslu slova (viz již [✍Daneš, 1960](#bibitem17 "Daneš, 1960")) jsou **k.** prozodicky a syntakticky nedostatečné (podspecifikované, deficitní). V tradiční č. lingvistice jsou mezi kandidáty č. **k.** uváděny:

(1)

spojka _‑li_ (Chcete _‑li_ být považován za člověka, musíte se také tak chovat)

(2)

některá slovesa

a.

všechny formy préteritálního auxiliáru ( _jsem_, _jsi_, _jsme_, _jste_, _jsou_)

b.

všechny formy kondicionálového auxiliáru ( _bych_, _bys_, _by_, _bychom_, _byste_)

tvar _byl_ předminulého času indikativu (Já jsem _byl_ četl / \*Já jsem četl _byl_) a minulého času kondicionálu (Já bych _byl_ přišel / \*Já bych přišel _byl_)

enklitické formy slovesa _být/mít_, např. v pozici participiální pasivní konstrukce (viz [✍Junghanns (2002:123)](#bibitem39 "Junghanns, 2002"))

enklitické formy modálního příslovce _lze_

(3)

krátké tvary zvratných osobních zájmen – _si_, _se_

(4)

krátké tvary osobních zájmen v dat. – _mi_, _ti_, _mu_

(5)

krátké tvary osobních zájmen v akuz. – _mě_, _tě_, _ho_

(6)

jiné krátké tvary osobních zájmen – _mně_, _jí_, _ji_, _nás_, _nám_, _jich_, _jim_, _je_

(7)

částice a některá příslovce (enklitika) – _však_, _už_, _prý_, _tam_, _tu_ – [✍Lenertová (2001)](#bibitem53 "Lenertová, 2001")

(8)

některá slabě přízvučná slova na začátku věty (enklitika):

a.

soudržné prostředky (např. _tak_, _pak_)

b.

kvantitativní výrazy s funkcí atributu (např. To _nic_ velkého není) – [✍Junghanns (2002:223)](#bibitem39 "Junghanns, 2002")

c.

některá slovesa (např. spona, _mít_, viz [✍ _MČ_ 1, 1986:156](#bibitem57 "MČ 1, 1986"))

(9)

_wh_‑věty (Komu _jsi_ _co_ koupil?)

(10)

formy ukazovacích a neurčitých zájmen (proklize) – _tu_, _ni … ni_

(11)

některá přivlastňovací zájmena (proklize) – _jich_ dům

(12)

spojky (proklize), např. _že_

(13)

částice (proklize), např. _jen_, _už_, _prý_ (viz [✍ _PMČ_, 1995:45](#bibitem65 "PMČ, 1995"))

(14)

předložky

a.

primární předložky, např. _do_, _na_, _v(e)_

b.

sekundární předložky, např. _mezi_, _mimo_, _kromě_ _/_ _krom_, _kolem_ _/_ _kol_

Uvedený katalog reprezentuje výrazy, které jsou v různých pracích pokládány za **k.**, i když v žádné nejsou uváděny všechny. Je z něho vidět, že když se respektuje pouze prozodické kritérium, vzniká velmi různorodá skupina slov s různými vlastnostmi. Klasický příklad: za **k.** se pokládá jak auxiliár préterita, tak auxiliár pasiva, ale morfologické a syntaktické chování obou auxiliárů je diametrálně odlišné, srov. např. morfologicko‑syntaktické kontrasty:

(15)

a.

Já jsem / jsu zkoušen × Já jsem / \*jsu zkoušel

b.

Já nejsem zkoušen × \*Já nejsem zkoušel

c.

Já už zkoušen jsem × \*Já už zkoušel jsem

Více viz [✍Toman (1980)](#bibitem77 "Toman, 1980") n. [✍Veselovská (2004)](#bibitem86 "Veselovská, 2004"), [✍Veselovská (2008)](#bibitem87 "Veselovská, 2008"). Pro vysvětlení pozice **k.** ve větě se proto volí syntaktické kritérium. Jako východisko se z tohoto hlediska standardně rozlišují **k.** nominální a **k.** verbální.

**4.1** Taxonomie klitik v typologicky odlišných jazycích

V novější lingvistice, např. [✍Zwicky (1977)](#bibitem94 "Zwicky, 1977"), [✍Zwicky (1985)](#bibitem95 "Zwicky, 1985"), se přejímá tradiční dělení **k.** na jednoduché ( _simple_) a speciální ( _special_) **k.** Jednoduché **k.**, např. angl. kontrahovaná pomocná slovesa, jsou variantami svých nekontrahovaných forem. Distribuce plné a foneticky redukované formy je u jednoduchých **k.** v podstatě stejná, a proto se jimi syntaktické analýzy nezabývají. Komplexní **k.** nemusejí mít svou neredukovanou podobu (např. angl. posesivní _'s_), n. se jejich distribuce podstatně liší od jejich neredukovaných forem (viz např. pronominální **k.**).

**K.** lze dělit také podle druhu jejich hostitele na **k.** vázané na určitý slovní druh ( _host clitics_), např. románské **k.**, a na **k.** s pevně určenou pozicí ve struktuře věty ( _fixed position clitics //_ nebo _C 2 clitics_ n. _second position clitics_ **k.**), např. většinu západoslovanských **k.**, které tvoří pevně řazené skupiny v pozici, kterou lze nejlépe definovat jako „následující za první větnou frází“, jak ji definuje _**Wackernagelův zákon**_ (viz [✍Wackernagel, 1892](#bibitem89 "Wackernagel, 1892")), dnes se mluví o _**Wackernagelově pozici**_. Podle tohoto zákona se nepřízvučná slova (tzv. klitiky) kladla za přízvučná slova a obsazovala druhé místo _ve větě._ Ze slovanských jaz. tuto vlastnost mají **k.** v č., chorvatštině, srbštině, slovenštině a slovinštině. Také v litevštině dříve nepřízvučná zájmena se občas nacházela mezi předponou a kořenem slova – jako v případě _iš **mi** trauk_ ‘vyprosti mě’, kdy se v současnosti užívá forma s přízvučným zájmenem _ištrauk mane_. Stejný jev lze zčásti pozorovat i v jiných současných indoevropských jazycích, viz [✍van Riemsdijk (1999)](#bibitem84 "van Riemsdijk, 1999") n. [✍Beukema & den Dikken (2000)](#bibitem18 "den Dikken & Beukema, 2000").

**4.2** Prozodická klasifikace klitik

Při popisu slovanských **k.** se starší literatura koncentruje téměř výhradně na jejich prozodické vlastnosti. Tradičně se odkazovalo na jejich „bezpřízvučnou“ pozici a jejich umístění se chápalo z hlediska větné prozodie. Zejména pozice za prvním slovem n. složkou se vysvětlovala odkazem na první prozodicky křivkové napětí v bodě (angl. _peak_). To tedy znamenalo, že **k.** byla vždy jen příklonkou.

**4.3** Speciální morfosyntaktický statut klitik

Podrobnou morfosyntaktickou charakteristiku hybridních vlastností **k.** v rámci tradiční gramatiky podali již [✍Wackernagel (1892)](#bibitem89 "Wackernagel, 1892"), [✍Tesnière (1959)](#bibitem75 "Tesnière, 1959") n. [✍Jakobson (1935)](#bibitem38 "Jakobson, 1935"), kteří shodně konstatují, že **k.** představují přechodný jev na pomezí morfologie a syntaxe a jejich existence představuje problém pro binární definici a klasifikaci tradičních syntaktických primitivů. Podrobně se fonetickou a morfosyntaktickou charakteristikou kategorie **k.** zabývají v morfologické rovině generativní gramatiky např. [✍Zwicky (1977)](#bibitem94 "Zwicky, 1977"), [✍Zwicky (1985)](#bibitem95 "Zwicky, 1985") a [✍Zwicky & Pullum (1983)](#bibitem97 "Zwicky & Pullum, 1983"). Autoři uvádějí seznam vlastností, kterými se **k.** liší od vázaných afixů a od samostatných slov:

Podobně jako afixy a na rozdíl od slov

a.

**k.** nejsou schopny nést nezávislý přízvuk

b.

fonetická pravidla se uplatňují na skupinu **k.** \+ hostitel jako na jednu jednotku

c.

**k.** se nevyskytují v izolaci

d.

pořadí **k.** ve skupině a ve vztahu k hostiteli je pevné

e.

distribuce a kombinační možnosti **k.** jsou jednoduché

f.

vnitřní struktura **k.** je morfologicky jednoduchá

Podobně jako slova a na rozdíl od afixů

a.

**k.** kladou nižší nároky na selekci svého hostitele

b.

v kombinacích **k.** \+ hostitel je méně morfologické a sémantické idiosynkrasie

c.

syntaktická pravidla neovlivňují skupiny **k.**

d.

**k.** je možno kombinovat s jinými **k.**

Na základě toho, že vlastnosti **k.** se v řadě případů odlišují od volných slovních jednotek stejně jako od vázaných morfémů, konstatují [✍Zwicky & Pullum (1983)](#bibitem97 "Zwicky & Pullum, 1983"), že **k.** jsou **samostatné** specifické příznakové jednotky na škále:

- AFIX → **KLITIKA** → SLOVO → FRÁZE → VĚTA


Samostatnou diskrétní kategorii pro **k.** v rámci jejich morfologické analýzy prosazuje také např. [✍Carstairs (1981)](#bibitem16 "Carstairs, 1981") n. [✍Anderson (1992)](#bibitem3 "Anderson, 1992"), [✍Anderson (1993)](#bibitem4 "Anderson, 1993"), který rozpracovává ucelenou koncepci _frázové morfologie,_ v níž **k.** představují typický příklad frázového afixu. Frázové afixy se vážou ke komplexní frázi, na rozdíl od slovních afixů, které se vážou ke slovnímu kmeni. Hlavními argumenty ve prospěch morfologických analýz **k.** je především pevné pořadí uvnitř skupiny klitik, tzv. v [↗klitickém trsu](https://www.czechency.org/slovnik/KLITICKÝ TRS "klitický trs"), který připomíná morfologický templát.

Další kritéria pro definici **k.** předložil na základě analýzy románských **k.** [✍Kayne (1975)](#bibitem41 "Kayne, 1975"); kromě kritérií uvedených výše zdůrazňuje především skutečnost, že **k.** nelze koordinovat a modifikovat způsobem srovnatelným s jinými zájmeny a substantivy. Celý komplex tradičních i nových argumentů shrnují ve standardní verzi generativní gramatiky 90. let [✍Cardinaletti(ová) (1999)](#bibitem13 "Cardinaletti, 1999") a [✍Cardinaletti(ová) & Starke (1999)](#bibitem14 "Cardinaletti & Starke, 1999"), kteří vycházejí z výše uvedených charakteristik **k.** a doplňují další diagnostická kritéria především _sémantická_ a _pragmatická_. Na základě srovnání prosazují **tripartitní** rozdělení zájmen na (a) **silná** zájmena, (b) **slabá** zájmena, (c) **k.** Specifikum jednotlivých typů zdůvodňují stupněm syntaktické _deficitnosti_ zájmen ve srovnání s referenčními substantivy. Silná zájmena jsou syntaktické _fráze_ podobné substantivním frázím, obsahují kompletní projekci lexikální hlavy N. Silná zájmena zastupují substantiva ve většině jejich syntaktických rolí. Slabá zájmena jsou deficitní, protože postrádají jednu z periferních funkčních projekcí a v důsledku toho ztrácejí schopnost samostatné reference. Jsou však stále definována jako _fráze_, a proto vykazují vlastnosti odlišné od **k.**, především v oblasti distribuce. **K.** postrádají větší množství periferních funkčních projekcí a jsou syntakticky definovány jako _hlavy_. Specifikum v distribuci jednotlivých druhů zájmen vyplývá již z rozdílu mezi možnou strukturní pozicí fráze a pozicí hlavy, který je základem soudobého modelu větného vzorce. Kromě definování rozdílu mezi hlavou a frází [✍Cardinaletti(ová) & Starke (1999)](#bibitem14 "Cardinaletti & Starke, 1999") navrhují, aby rozdíly v distribuci zájmen a **k.** vyplývaly z principů syntaktické ekonomie reprezentace, která požaduje minimalizaci struktury a v případě možné volby preferuje jednotku strukturně jednoduchou (např. **k.**) před strukturně komplexními (silné zájmeno). Obdobná kritéria uplatňuje na č. data [✍Veselovská (1995)](#bibitem85 "Veselovská, 1995") a podobné stanovisko přijímají pro slovanská **k.** např. [✍Franks & King(ová) (2000)](#bibitem30 "Franks & King, 2000") a [✍Franks (2009)](#bibitem29 "Franks, 2009"). Mezi č. slabá zájmena by se daly zařadit také mnohé „nestálé příklonky“ ( [✍ _PMČ_, 1995:649](#bibitem65 "PMČ, 1995")), které mohou stát v iniciální větné pozici a do klitického trsu se zařazují až na jeho konci. Vlastnosti **k.** zahrnující data ze všech evropských jaz. včetně č. viz [✍Vos & Veselovská (1999)](#bibitem88 "Vos & Veselovská, 1999").

**5** **Funkce klitik**

Syntaktické **k.** mohou vystupovat v roli subjektu, valenčních participantů slovesa, nevalenčních slovesných a jmenných participantů a adverbiálních určení, stejně jako mohou být nositeli verbální a větné modality. Rozsah možných větných funkcí **k.** tvoří východisko analýz především pronominálních **k.** Jako příklad lze uvést studii [✍Rudin(ové), 1997](#bibitem70 "Rudin, 1997"), v níž autorka na základě analogie shody subjektu a predikátu považuje pronominální **k.** za formu morfologické shody slovesa s objektem. O rozšíření této teorie na verbální a adverbiální **k.** se pokouší [✍Longa & Lorenzo ad. (1998)](#bibitem55 "Longa & Lorenzo, 1998"), kteří prosazují princip _**Clitic Recycling Strategy**_, podle něhož **k.** – jako nejméně příznakové elementy ve své kategorii – vyplňují mezery v systému a jsou tak nejekonomičtějšími prostředky naplnění požadavku na interpretovatelnost. Hypotézy týkající se funkce **k.** ve větné struktuře nemohou při analýze přehlížet existenci dublování přítomného argumentu **k.**: [↗clitic doubling](https://www.czechency.org/slovnik/CLITIC DOUBLING "clitic doubling") _._ V celé řadě jaz. se totiž **k.** vyskytují současně spolu s větnými členy, jejichž funkci reprezentují, a vystupují tak v roli jakéhosi specifického větného jádra, přičemž jejich frázové dublety jsou dislokovány do periferních pozic. Příklady č. [↗resumptivních zájmen](https://www.czechency.org/slovnik/RESUMPTIVUM "resumptivum"), které mohou být interpretovány jako _clitic doubling_, uvádí [✍Veselovská, 1995](#bibitem85 "Veselovská, 1995").

**6** **Klasterizace klitik ve slovanských jaz**.

Kromě pevné pozice ve větě patří k základní charakteristice **k.** také pevné pořadí jednotlivých **k.** v rámci jednoho trsu na úrovni věty. **K.** se sdružují v [↗klitickém trsu](https://www.czechency.org/slovnik/KLITICKÝ TRS "klitický trs"). Některé jazyky umožňují klasterizaci **k.** jak na úrovni nominální fráze, tak i na úrovni věty; viz [✍Aikhenvald(ová) (1998:259)](#bibitem1 "Aikhenvald, 1998"), [✍Aikhenvald(ová) (2002:59–60)](#bibitem2 "Aikhenvald, 2002"), [✍Werle (2002)](#bibitem90 "Werle, 2002"). Ve slovanských jaz. je to přísně zakázáno: kapacita klasterizace spočívá v tom, že umístění slovanských klitických trsů je předmětem dvou syntaktických podmínek: (a) Každá **k.** má vlastní specifický slot (pozici) v klitické šabloně, (b) klitické šablony mají pevnou pozici ve větě. Již [✍Jakobson (1935)](#bibitem38 "Jakobson, 1935") pozoroval, že se slovanské klitické trsy obvykle skládají ze dvou hlavních bloků: klasterizující částice a klasterizujícího zájmena, stejně jako pomocná slovesa. Novější a propracovanější přístupy ke slovanským klitickým šablonám ukazují, že rozlišování klitických zájmen a klitických pomocných sloves (AUX) je relevantní. Existují tři areálové typy slovanských klitických šablon: jsou odlišeny podle umístění slotu pomocných _be_‑sloves ( [✍Kosta & Zimmerling, 2013](#bibitem50 "Kosta & Zimmerling, 2013"); [✍Zimmerling & Kosta, 2013](#bibitem92 "Zimmerling & Kosta, 2013")), kteří shrnují západoslovanský typ klitické šablony:

Klitická fráze \[klitická fráze AUX1\] \[klitická fráze PRONOM: refl – DAT – ACC\]

Platí přitom, že slovanské klausterizující **k.** jsou vždy **k.** větné ( _clause‑level clitics_), zaujímají větnou pozici C 2 v základním slovosledu a netvoří trs s neklitickými slovy. Specifikem č. věty je, že reflexivní **k.** mohou a musí v maximálním trsu předcházet jak dativu, tak i akuzativu osobních zájmen. Sejde‑li se v jedné větě více **k.**, jejich pořadí je v č. následující:

**\[QP klitická fráze:** _‑li_ **\[klitická fráze AUX1:** _jsem_, _jsi (-s)_, _jsme_, _jste_ **/** _bych_, _bys_, _by_, _bychom_, _byste_\] **\[klitická fráze PRONOM: refl** – _si_, _se_ **– DAT** _mi_, _ti, mu_ – **ACC** _mě_, _tě_, _ho_\]\]

(16)

a.

Pakli se mi ho povede přemluvit žít dál, budu rád

b.

Nemohu si vzpomenout, zdali se mi je přítel rozhodl darovat

c.

Nevíme, mají‑li dnes medovinu

Pořadí jednotlivých **k.** v klitickém trsu lze odůvodnit na základě obecné generalizace vztahu mezi lexikonem, slovotvorbou a syntaxí, které pokrývají jak morfologické, tak i slovotvorné a syntaktické principy derivace, jako např. [↗ _mirror prinicple_](https://www.czechency.org/slovnik/MIRROR PRINCIPLE "mirror principle").

**7** **Analýzy distribuce klitik v klitickém trsu ve větě jednoduché**

Pozice č. **k.** a jejich pořadí v rámci klitického trsu je stejné v tzv. root‑větách („hlavních“, nezapuštěných větách), tak i ve větách zapuštěných. [✍Toman (2000)](#bibitem79 "Toman, 2000") se zaměřuje na nekanonické pozice **k.** v nevětných (nominálních, adjektivních a infinitivních) strukturách.

Analýza distribuce větných č. **k.** těsně souvisí s tradicí udržovanou představou, že slovosled je v č. větě naprosto volný a nepodléhá restrikcím, n. není ohraničen ničím jiným než pragmaticko‑sémantickými faktory, jako je aktuální členění věty n. přízvuk. Protože příklonky se pokládají za prozodicky defektní prvky a za syntakticky neúplné a přitom tvoří přirozenou třídu definovatelných elementů ( [✍Zwicky, 1977](#bibitem94 "Zwicky, 1977")), je studium jejich stabilního umístění mimořádně zajímavé. Stálost pozice C 2 se zdá být určena spíše jejich vnitřními vlastnostmi, případně velmi obecnou potřebou vyřešit rozpor mezi výstupem syntaktických a prozodických a/nebo morfologických požadavků; viz [✍Halpern (1992)](#bibitem35 "Halpern, 1992"), [✍Halpern (1996)](#bibitem36 "Halpern, 1996"), [✍Franks (2001)](#bibitem27 "Franks, 2001"), [✍Franks (2008)](#bibitem28 "Franks, 2008"), [✍Gruet‑Škrabalová (2011)](#bibitem34 "Gruet-Škrabalová, 2011").

**7.1** Fonetická analýza pozice C 2

Fonetické vlastnosti **k.** a jejich skupin jsou v soudobé lingvistice podrobně analyzovány např. v pracích autorů jako [✍Kaisse(ová) (1983)](#bibitem40 "Kaisse, 1983"), [✍Nespor(ová) & Vogel(ová) (1986)](#bibitem61 "Nespor & Vogel, 1986") a [✍Nespor(ová) (1993)](#bibitem60 "Nespor, 1993"). Fonetické studie konstatují, že skupina **k.** \+ hostitel tvoří samostatnou hybridní jednotku na rozhraní fonetického slova a fonetické fráze. Autoři tvrdí, že v případech, kdy lze doložit rozpor mezi prozodickou a syntaktickou analýzou, umístění C 2 dokazuje primárnost prozodického principu. Tyto analýzy však neřeší fenomén _clitic climbing_, u něhož nelze distribuci zdůvodnit prozodickými pravidly stejného typu, a prozodická analýza je navíc obtížně použitelná pro románské ( _host_) **k.** V podstatě fonetická je také _teorie prozodické inverze_ objevující se v [✍Halpern (1992)](#bibitem35 "Halpern, 1992"), [✍Avgustinova & Oliva (1995)](#bibitem6 "Avgustinova & Oliva, 1995") n. [✍King(ová) (1996)](#bibitem42 "King, 1996"). V rámci fonetických analýz **k.** se diskutuje pojem přísné enkliticity. _**Striktní** **enklitické klitikon**_ je prvek, který nemůže být posunut dopředu a nestojí na levém okraji své domény. Pro větné striktní enklitiky je taková doména věta. V románských a slovanských studiích se tyto přísně enklitické efekty nazývají _**Tobler‑Musafiův zákon**_. Ten se obvykle vysvětluje jako PF požadavek, který zamezí přísně enklitickým **k.**, aby stály ve výchozí pozici věty, srov. [✍Franks (2008:93)](#bibitem28 "Franks, 2008"). Tyto hypotézy považují pozici C 2 za výsledek záchranného fonetického mechanismu, který umístí do pozice před foneticky deficitní **k.** frázi n. hlavu (sloveso) sloužící jako opěrné fonetické slovo. Problémem většiny fonetických analýz je, že téměř všechny slovanské jaz., které kladou omezení počtu složek předcházejících C 2, občas umožňují umístění zájmenných a auxiliárních **k.** po prozodické přestávce – na počátku klauze n. po vložení; např. v bulharštině [✍Tomić(ová) (2004:214)](#bibitem80 "Tomić, 2004"), [✍Franks (2008:100)](#bibitem28 "Franks, 2008"), ve slovinštině [✍Kosta (2009)](#bibitem48 "Kosta, 2009"); v č. např. [✍Avgustinova & Oliva (1997:33)](#bibitem7 "Avgustinova & Oliva, 1997"), [✍Ćavar & Wilder (1999:438)](#bibitem15 "Ćavar & Wilder, 1999"):

(17)

a.

Včera jsem, po pravdě řečeno, si ho prohlížel

b.

Včera jsem si, po pravdě řečeno, ho prohlížel

c.

Včera jsem si ho, po pravdě řečeno, prohlížel

Chorvatština a srbština jsou naopak jaz., v nichž je to zcela vyloučené ( [✍Radanović‑Kocić(ová), 1996:439](#bibitem68 "Radanović-Kocić, 1996")). Proto je třeba postulovat dva druhy Tobler‑Musafiových **k.**: údajně fonetické (chorvatština, srbština) a údajně syntaktické (čeština, bulharština, slovinština aj.).

**7.2** Syntaktická analýza pozice C 2

Syntaktické analýzy nepopírají existenci fonetických vlastností **k.**, ale vycházejí z toho, že prozodie je odrazem syntaktické struktury. Pozice před C 2, která je zpravidla definovatelná také foneticky, je považována za směrodatnou diagnostiku svědčící o frázové povaze elementu, který se v ní objevuje. Syntaktická analýza umisťuje pozici slovanských **k.** ve standardním případě jako následující první konstituent – buďto jakoukoliv frázi (18a), n. sloveso (18b). Konstituent předcházející **k.** může následovat některé podřadicí spojky a v tom případě jsou **k.** na místě třetím (18c):

(18)

a.

\[Nic takového\] bych netvrdil. \[Do školy\] ho neposílali

b.

\[VViděl\] jsem ho. \[VP \[V Dávat\] mu to\] by nebylo rozumné

c.

Říkal, **že** do školy ho posílali každý den. \*Ptal se, **jestli** do školy ho posílali

Na první pohled výjimečné jsou také **k.** reflexivní, zájmenné a verbální (AUX) v pozici iniciální. [✍Toman (1996:505)](#bibitem78 "Toman, 1996") ukazuje, že v neformální hovorové č. může být první složka věty za určitých podmínek zkrácena, takže **k.** následuje elidovaný první konstituent:

(19)

a.

\[To/Že se mi Jana nelíbí\] bych netvrdil. \[To/Jestli přijdu anebo ne\] se uvidí

b.

´Bych netvrdil. ´Se uvidí

Č. **k.** mohou vystoupat z domény infinitivu do P2 finitního slovesa jako v (a) a dvě reflexivní **k.** mohou splynout v rámci jediného templátu:

(20)

Petr začal holit sám sebe – Petr se začal holit

Petr se ho donutil oholit – Petr se donutil oholit (se)

Různý rozsah výjimečných pozic u C 2 (vliv spojky, slovesný tvar předcházející **k.**, prozodický předěl nahrazující první konstituent) představuje plodné pole pro upřesnění analýzy **k.** Teoreticky je využívá ve svých studiích např. [✍Rivero(vá) (1991)](#bibitem69 "Rivero, 1991"). Pokud jde o konkrétní pozici, ve které je umístěn klitický trs, [✍Ćavar & Wilder (1999)](#bibitem15 "Ćavar & Wilder, 1999"), [✍Wilder & Ćavar (1994)](#bibitem91 "Wilder & Ćavar, 1994") n. [✍Progovac(ová) (1996)](#bibitem67 "Progovac, 1996") považují za hostitele Wackernagelových **k.** projekci C, tedy nejvyšší funkční projekci ve větném vzorci, jejíž existence je přijímána nezávisle na výskytu **k.** Podobné stanovisko zaujímá i [✍Toman (1980)](#bibitem77 "Toman, 1980"), [✍Toman (1986)](#bibitem76 "Toman, 1986"), který se zabývá i českými **k.** a jejich pozici označuje jako C („asociaci s COMP“). Na rozdíl od nich [✍Halpern (1992)](#bibitem35 "Halpern, 1992") lokalizuje **k.** v oblasti nezávisle dokumentované projekce finitního slovesa.

Jiní autoři prosazují na základě pozice C 2 existenci samostatné projekce, např. [✍Rivero(vá) (1991)](#bibitem69 "Rivero, 1991") tuto projekci nazývá WP ( _Wackernagel Phrase_) nebo TMP ( _Tobler‑Mussafia Phrase_). Také [✍Dimitrova‑Vulchanova & Hellan (1991)](#bibitem21 "Dimitrova-Vulchanova & Hellan, 1991") a [✍Dimitrova‑Vulchanova (1993)](#bibitem19 "Dimitrova-Vulchanova, 1993"), [✍Dimitrova‑Vulchanova (1999)](#bibitem20 "Dimitrova-Vulchanova, 1999") používají mnohovrstevnatou větnou projekci obsahující celý řetězec funkčních hlav jako FRONT, Neg apod. Řada z těchto hlav je definována pouze s ohledem na konkrétní **k.** Formální teorie také často definují kompetenci syntaxe různě: v některých modelech je slovosled **k.** vyloučen ze syntaxe v úzkém slova smyslu ( _narrow syntax_), zatímco v jiných jsou klitické trsy generovány v syntaxi, viz např. [✍Kosta & Zimmerling (2013)](#bibitem50 "Kosta & Zimmerling, 2013"), [✍Zimmerling & Kosta (2013)](#bibitem92 "Zimmerling & Kosta, 2013").

**7.3** Kombinované analýzy distribuce klitik

Empiricky orientované studie **k.** ukázaly, že prvky označované termínem **k.** v popisech různých jaz. jsou morfologicky heterogenní a mohou postrádat v daném jaz. obecné taxonomické charakteristiky, srov. [✍Aikhenvald(ová) (2002)](#bibitem2 "Aikhenvald, 2002"). Také konzistentní prozodické přístupy k slovanským **k.** ukázaly, že **k.** sdílející zjevně stejnou syntaktickou pozici na úrovni PF mohou mít v daném jaz. různé fonetické vlastnosti, srov. ( [✍Dybo, 1975](#bibitem23 "Dybo, 1975")). Řada analýz proto kombinuje syntaktický přístup s fonetickým; reprezentativní jsou např. studie [✍Franks & King(ová) (2000)](#bibitem30 "Franks & King, 2000") n. [✍Bošković (2000)](#bibitem11 "Bošković, 2000"). Analýzy opírající se o kombinaci fonetických a syntaktických faktorů nepovažují někdy ani přesné umístění Wackernagelovy pozice v rámci větného grafu za podstatné. Např. [✍Bošković (2000)](#bibitem11 "Bošković, 2000") tvrdí, že pozice C 2 závisí na komplexnosti větného stromu. Protože větný strom v duchu minimalismu nemusí být vždy maximální možnou projekcí věty (CP), nelze pozici C 2 stanovit předem. Podobný názor zastává také [✍Caink (1999)](#bibitem12 "Caink, 1999"). Analýzu českých **k.** na základě prozodických principů doplněných o kritéria sémantická a pragmatická nabízí např. [✍Fried(ová), 1999](#bibitem33 "Fried, 1999"), která vychází z [✍Daneše (1960)](#bibitem17 "Daneš, 1960") a ukazuje, že fonetická charakteristika elementů nemusí vždy odpovídat jejich syntaktickým vlastnostem.

**8** **Příklady analýzy slovanských klitik**

Různé druhy analýz č. **k.** lze nalézt v pracích [✍Tomana (1980)](#bibitem77 "Toman, 1980"), [✍Veselovské (1995)](#bibitem85 "Veselovská, 1995"), [✍Lenertové (2004:139)](#bibitem54 "Lenertová, 2004") aj. Analýzy se různí. V 80. a 90. letech většina autorů (včetně [✍Zimmermann(ové), 2009](#bibitem93 "Zimmermann, 2009")) předpokládá, že veškeré č. **k.** jsou bázově generovány jako hlavy nad projekcí TP, tj. jako předcházející kanonické pozici subjektu ve finitní klauzi. Srovnání jazyků s **k.** na druhém místě (např. srbštiny a chorvatštiny) s č. dovoluje interpretovat české **k.** v první pozici a **k.** v třetí pozici jako umístění definovatelné syntaxí. Standardní druhou pozici lze popsat jako heterogenní strukturu, ve které pronominální **k.** zaujímají pozici vně finitní klauze (TP), níže než tázací částice _‑li_, níže než klitická pomocná slovesa ( _jsem_, _jsi_, _… bych_, _bys_, _…_) a níže než reflexivní zájmeno _si_, _se_; srov.:

(21)

a.

Prohlížel jsem si ho

b.

Já jsem si ho prohlížel

c.

Budeš‑li se pilně učit, dostaneš ve škole samé jedničky

d.

Řekls mu to

e.

Tys mu to řekl

V soudobé literatuře např. [✍Junghanns (2002:145)](#bibitem39 "Junghanns, 2002") navrhuje pro č. **k.** výchozí strukturu, která obsahuje projekce AGRSP, NEGP a AGROP a generuje **k.** v různých hlavách: ‑ _li_, pod AGRS zájmeno ( _se_), pod T0 préteritální auxiliár a kondicionálový auxiliár, pod Neg větný zápor ( _ne_), pod AGRO zájmeno ( _se_, _si_), pod první VP [↗volný dativ](https://www.czechency.org/slovnik/VOLNÝ DATIV "volný dativ") a pod druhou VP osobní zájmeno ( _mi_, _tě_, _ti_, _mu_, _ho_). Podobně i [✍Kosta (2003a)](#bibitem45 "Kosta, 2003a"), [✍Kosta (2003b)](#bibitem46 "Kosta, 2003b"), [✍Kosta (2006)](#bibitem47 "Kosta, 2006"), [✍Kosta (2010)](#bibitem49 "Kosta, 2010") předpokládá, že hlavní sloveso se pohybuje do ModP a až po ověření slovesných rysů na úrovni syntaxe mohou **k.** vytvořit klitický trs na úrovni PF (v případě QP i na úrovni LF).

Příklady přerušení č. klitického trsu se zabývají [✍Franks & Junghanns ad. (2004:27)](#bibitem31 "Franks & Junghanns, 2004"), n. [✍Krivochen & Kosta (2013)](#bibitem52 "Krivochen & Kosta, 2013"). Navrhují, že klitický trs v č. se tvoří buď jako komplexní hlava, n. jako komplexní klitický templát až na úrovni PF (viz příklad s _už_, _prý_ n. s _jen_) potvrzující jejich hypotézu, že klitické trsy mohou vznikat i s jinými elementy, které splňují podmínku prozodickou.

Literatura


- Aikhenvald, A. Y. Warekena. In Derbyshire, D. C. & G. K. Pullum (eds.), _Handbook of Amazonian Languages_ 4, 1998, 225–433.
- Aikhenvald, A. Y. Typological Parameters for the Study of Clitics, with Special Reference to Tariana. In Dixon, R. M. W. & A. Y. Aikhenvald (eds.), _Word: A Cross-Linguistic Typology_, 2002, 42–78.
- Anderson, S. R. _A-Morphous Morphology_, 1992.
- Anderson, S. R. Wackernagel's Revenge: Clitics, Morphology, and the Syntax of Second Position. _Lg_ 69, 1993, 68–98.
- Anderson, S. R. _Aspects of the Theory of Clitics_, 2005.
- Avgustinova, T. & K. Oliva. Wackernagelposition and Related Phenomena in Czech. _WSJ_ 41, 1995, 21–42.
- Avgustinova, T. & K. Oliva. On the Nature of the Wackernagel Position in Czech. In Junghanns, U. & G. Zybatow (eds.), _Formale Slavistik_, 1997, 25–47.
- Balhar, J. ad. _Český jazykový atlas_ 4, 2002.
- Beukema, F. & M. den Dikken. (eds.) _Clitic Phenomena in European Languages_, 2000.
- Běličová, H. & L. Uhlířová. _Slovanská věta_, 1996.
- Bošković, Ž. Second Position Cliticization: Syntax and/or Phonology? In den Dikken, M. & C. Beukema (eds.), _Clitic Phenomena in European Languages_, 2000, 71–119.
- Caink, A. _The Lexical Interface: Closed Class Items in South Slavic and English_. PhD. diss., University of Durham, 1999.
- Cardinaletti, A. Pronouns in Germanic and Romance Languages: An Overview. In van Riemsdijk, H. (ed.), _Clitics in the Languages of Europe_, 1999, 33–82.
- Cardinaletti, A. & M. Starke. The Typology of Structural Deficiency. A Case Study of the Three Classes of Pronouns. In van Riemsdijk, H. (ed.), _Clitics in the Languages of Europe_, 1999, 143–233.
- Ćavar, D. & Ch. Wilder. Clitic Third in Croatian. In van Riemsdijk, H. (ed.), _Clitics in the Languages of Europe_, 1999, 429–467.
- Carstairs, A. _Notes on Affixes, Clitics and Paradigms_, 1981.
- Daneš, F. Sentence Intonation from Functional Point of View. _Wd 16_, 1960, 34–54.
- Dimitrova-Vulchanova, M. Clitics in Slavic. In Hellan, L. (ed.), _Clitics in Germanic and Slavic_, 1993, 1–50.
- Dimitrova-Vulchanova, M. Clitics in the Slavic Languages. In van Riemsdijk, H. (ed.), _Clitics in the Languages of Europe_, 1999, 83–121.
- Dimitrova-Vulchanova, M. & L. Hellan. Clitics and the Completedness Parametr. _Nordic Journal of Linguistics_ 14, 1991, 1–39.
- Dokulil, M. Opravovat zvratné _se_, _si_ po čárce? _NŘ_ 39, 1956, 108–113.
- Dybo, V. A. Zakon Vassilieva-Dolobko v drevnerusskom jazyke na materiale Čudovskogo Zaveta. _International Journal of Linguistics and Poetics_ 18, 1975, 7–81.
- Ertl, V. Příspěvek k pravidlu o postavení příklonek. _NŘ_ 8, 1924, 257–268, 293–309.
- _ESČ_, 2002.
- Esvan, F. Česká klitika z hlediska typologického. In _Č-US_ 2, 2000, 141–148.
- Franks, S. The Internal Structure of Slavic NPs, with Special Reference to Bulgarian. In Przepiórkowski, A. & P. Bański (eds), _Generative Linguistics in Poland: Syntax and Morphosyntax_, 2001, 53–69.
- Franks, S. Clitic Placement, Prosody and the Bulgarian Verbal Complex. _JSL_ 16, 2008, 91–137.
- Franks, S. Clitics in Slavic. In Kempgen, S. & P. Kosta ad. (eds.), _Die slavischen Sprachen. The Slavic Languages_ I, 2009, 725–738.
- Franks, S. & T. H. King. _A Handbook of Slavic Clitics_, 2000.
- Franks, S. & U. Junghanns ad. Pronominal Clitics in Slavic. _JSL_ 12, 2004, 3–36.
- Fried, M. Second-Position Clitics in Czech: Syntactic or Phonological? _Lga_ 94, 1994, 155–175.
- Fried, M. Inherent vs. Derived Clisis: Evidence from Czech Proclitics. _Journal of Linguistics_ 35, 1999, 43–64.
- Gruet-Škrabalová, H. Czech Questions with two Wh-Words. In Kosta, P. & L. Schürcks (eds.), _Formalization of Grammar in Slavic Languages_, 2011, 179–192.
- Halpern, A. _Topics in the Placement and Morphology of Clitics_. PhD. diss., Stanford University, 1992.
- Halpern, A. Introduction. In Halpern, A. & A. Zwicky (eds.), _Approaching Second: Second Position Clitics and Related Phenomena_, 1996.
- Hoffmannová, J. & I. Kolářová. _Se vám to nelíbí?_ Jednoslabičné začátky českých výpovědí / dialogických replik v běžně mluvené češtině a beletristické stylizaci. _KGA_ 07, 2013, 36–47.
- Jakobson, R. Les enclitiques slaves. In Migliorini, B. & V. Pisani (eds.), _Atti del III Congresso internazionale dei linguisti_, 1935, 384–390.
- Junghanns, U. Klitische Elemente im Tschechischen: eine kritische Bestandsaufnahme. In Daiber, T. (ed.), _Linguistische Beiträge zur Slavistik_ IX, 2002, 117–150.
- Kaisse, E. M. The Syntax of Auxiliary Reduction in English. _Lg_ 5, 1983, 93–122.
- Kayne, R. S. _French Syntax. The Transformational Cycle_, 1975.
- King, T. H. Slavic Clitics, Long Head Movement, and Prosodic Inversion. _JSL_ 4, 1996, 274–311.
- Klavans, J. L. The Independence of Syntax and Phonology in Clitization. _Lg_ 61, 1985, 95–120.
- Kopečný, F. Nové rozdělení jazyků slovanských a v souvislosti s tím problém nářečí lašských. In Kudělka, M. (ed.), _Česko-polský sborník vědeckých prací_ II, 1955, 9–26.
- Kosta, P. Syntaktische und semantische Besonderheiten von Adverb und Negation im Slavischen. _ZfSl_ 48, 2003a, 377–404.
- Kosta, P. Negation and Adverbs in Czech. In Kosta, P. & J. Błaszczak ad. (eds.), _Investigations into Formal Slavic Linguistics: Proceedings of the Fourth European Conference on Formal Description of Slavic Languages - FDSL_ 4, 2003b, 601–616.
- Kosta, P. On Free Word Order Phenomena in Czech as Compared to German: Is Clause Internal Scrambling A-movement, A-Bar-Movement or is it Base Generated? _ZfSl_ 51, 2006, 306–321.
- Kosta, P. Targets, Theory and Methods of Slavic Generative Syntax: Minimalism, Negation and Clitics. In Kempgen, S. & P. Kosta ad. (eds.), _Die slavischen Sprachen._ _The Slavic Languages_. _An International Handbook of their Structure, their History and their Investigation_ I, 2009, 282–316.
- Kosta, P. Causatives and Anti-Causatives, Unaccusatives and Unergatives: Or How Big is the Contribution of the Lexicon to Syntax. In Bičan, A. & J. Klaška ad. (eds.), _Karlík a továrna na lingvistiku_, 2010, 230–273.
- Kosta, P. & A. Zimmerling. Slavic Clitic Systems in a Typological Perspective. In Schürcks, L. & U. Etxeberria ad. (eds.), _Nominal Constructions in Slavic and Beyond_, 2013, 439–486.
- Krčmová, M. _Fonetika a fonologie_, 2008.
- Krivochen, D. G. & P. Kosta. _Eliminating Empty Categories: A Radically Minimalist View on their Ontology and Justification_, 2013.
- Lenertová, D. On Clitic Placement. Topicalization and CP-Structure in Czech. In Kosta, P. & J. Frasek (eds.), _Current Approaches to Formal Slavic Linguistics_, 2001, 294–305.
- Lenertová, D. Czech Pronominal Clitics. _JSL_ 12, 2004, 135–171.
- Longa, V. M. & G. Lorenzo ad. Subject Clitics and Clitic Recycling: Locative Sentences in Some Iberian Romance Languages. _Journal of Linguistics_ 34, 1998, 128–164.
- Mathesius, V. _Jazyk, kultura a slovesnost_, 1982.
- _MČ_ 1, 1986.
- _MČ_ 2, 1986.
- Mills, Ch. _The Distribution of Clitics in Czech._ PhD. diss., University of Washington, Seattle, 2000.
- Nespor, M. The Phonology of Clitic Groups. In Hellan, L. & H. van Riemsdijk (eds.), _Clitic Doubling and Clitic Groups_, 1993, 67–90.
- Nespor, M. & I. Vogel. _Prosodic Phonology_, 1986.
- Nicolova, R. _Bălgarska gramatika. Morfologija_, 2008.
- Palková, Z. _Fonetika a fonologie češtiny_, 1994.
- Pike, K. L. _Phonemics. A Technique for Reducing Langauges to Writing_, 1947.
- _PMČ_, 1995.
- _SČ_, 1998.
- Progovac, L. Clitics in Serbo-Croatian: Comp as the Second Position. In Halpern, A. & A. Zwicky (eds.), _Approaching Second: Second Position Clitics and Related Phenomena_, 1996, 411–428.
- Radanović-Kocić, V. The Placement of Serbo-Croatian Clitics: A Prosodic Approach. In Halpern, A. & A. Zwicky (eds.), _Approaching Second: Second Position Clitics and Related Phenomena_, 1996, 429–448.
- Rivero, M.-L. Long Head Movement and Negation: Serbo-Croatian vs. Slovak and Czech. _The Linguistic Review_ 4, 1991, 319–351.
- Rudin, C. Agr-O and Bulgarian Pronominal Clitics. In _FASL_ 5, 1997, 224–252.
- Sedláček, M. Ty jsi se (učil), ty jsi si (pamatoval)? _NŘ_, 1994, 27–43.
- Stluka, M. Příklonné částice v textech počátků české prózy. In Čermák, F. & R. Blatná (eds.), _Korpusová lingvistika: Stav a modelové přístupy_, 2007, 314–330.
- Svoboda, A. Klitika z hlediska funkční větné perspektivy I. In _Č-US_ 2, 2000, 149–159.
- Svoboda, A. Klitika z hlediska funkční větné perspektivy II. In _Č-US_ 3, 2001, 81–85.
- Tesnière, L. _Éléments de syntaxe structurale_, 1959.
- Toman, J. Cliticization from NPs in Czech and Comparable Phenomena in French and Italian. In Borer, H. (ed.), _The Syntax of Pronominal Clitics_, 1986, 123–145.
- Toman, J. Weak and Strong: Notes on _be_ in Czech. In Brettschneider, G. & Ch. Lehmann (eds.), _Wege zur Universalienforschung_, 1980, 305–310.
- Toman, J. A Note on Clitics and Prosody. In Halpern, A. & A. Zwicky (eds.), _Approaching Second: Second Position Clitics and Related Phenomena_, 1996, 505–510.
- Toman, J. Prosodické spekulace o klitikách v nekanonických pozicích. In _Č-US_ 2, 2000, 161–166.
- Tomić, O. M. The South Slavic Pronominal Clitics. _JSL_ 12, 2004, 213–48.
- Uhlířová, L. Klitika jako kategorie diskusní. In _Č-US_ 3, 2001, 29–35.
- Uhlířová, L. Obštnost i mnogoobrazie na slovoreda na klitikite (Săpostavitelno izsledvane na bălgarskija i češkija ezik). _Săpostavitelno ezikoznanie_ 36, 2011, 5–17, 20–31, 5–16.
- Uhlířová, L. Obštnost i mnogoobrazie na slovoreda na klitikite 2 (Săpostavitelno izsledvane na bălgarskija i češkija ezik). _Săpostavitelno ezikoznanie_ 36, 2012, 5–11.
- van Riemsdijk, H. (ed.) _Clitics in the Languages of Europe_, 1999.
- Veselovská, L. _Phrasal Movement and X-morphology: Word Order Parallels in Czech and English Nominal and Verbal Projections_. PhD. diss., FF UP, Olomouc, 1995.
- Veselovská, L. Rozšířená verbální projekce v češtině: Tři druhy slovesa _být_. In _Č-US_ 5, 2004, 203–212.
- Veselovská, L. The Extended Verbal Projection in Czech: Three Variants of the Verb _be_. In Zybatow, G. & L. Szucsich ad. (eds.), _Formal Description of Slavic Languages_, 2008, 555–571.
- Vos, R. & L. Veselovská. Clitic Questionnaire. In van Riemsdijk, H. (ed.), _Clitics in the Languages of Europe_, 1999, 891–1010.
- Wackernagel, J. Über ein Gesetz der indogermanischen Wortstellung. _IF_ 1, 1892, 333–436.
- Werle, A. _Southern Wakashan Clitics Order_, 2002.
- Wilder, Ch. & D. Ćavar. Long Head Movement? Verb Movement and Cliticization in Croatian. _Lga_ 93, 1994, 1–58.
- Zimmerling, A. & P. Kosta. Slavic Clitic Systems: A Typological Perspective. _Sprachtypologie und Universalienforschung. Language Typology and Universals_ 66, 2013, 178–214.
- Zimmermann, I. Satzmodus. In Kempgen, S. & P. Kosta ad. (eds.), _Die slavischen Sprachen. The Slavic Languages. An International Handbook of their Structure, their History and their Investigation_ 1, 2009, 484–505.
- Zwicky, A. M. _On Clitics_, 1977.
- Zwicky, A. M. Clitics and Particles. _Lg_ 61, 1985, 283–305.
- Zwicky, A. M. What is a Clitic. In Nevis, J. A. & B. D. Joseph ad. (eds.), _Clitics. A Comprehensive Bibliography 1892–1991_, 1994, 12–20.
- Zwicky, A. M. & G. K. Pullum. Cliticization vs. Inflection: English _n't._ _Lg_ 59, 1983, 502–513.

Citace


Ludmila Uhlířová (1), Peter Kosta, Ludmila Veselovská (2)
(2017): KLITIKON.
In: Petr Karlík, Marek Nekula,
Jana Pleskalová (eds.), CzechEncy - Nový encyklopedický slovník češtiny.

URL:
[https://www.czechency.org/slovnik/KLITIKON](https://www.czechency.org/slovnik/KLITIKON) (poslední přístup: 14. 9. 2024)


### Další pojmy:

[gramatika](/slovnik/cat/gramatika) [fonologie](/slovnik/cat/fonologie) [morfologie](/slovnik/cat/morfologie) [syntax](/slovnik/cat/syntax)

CzechEncy – Nový encyklopedický slovník češtiny

Všechna práva vyhrazena © Masarykova univerzita, Brno 2012–2020

Provozuje [Centrum zpracování přirozeného jazyka](http://nlp.fi.muni.cz)