PERIODIZACE VÝVOJE ČEŠTINY | Nový encyklopedický slovník ...
Základní přehled vývojových stádií a vývojových etap češtiny. Kritéria klasifikace a vytyčení problematických míst dosavadních přístupů.
↗pračeština
V tomto slovníku se v příslušných heslech zabývajících se vývojem č. operuje s hlavními vývojovými stádii češtiny: <anchor>↗pračeština</anchor>, [↗stará čeština](https://www.czechency.org/slovnik/STARÁ ČEŠTINA "stará čeština"), [↗střední čeština](https://www.czechency.org/slovnik/STŘEDNÍ ČEŠTINA "střední čeština"), [↗nová čeština](https://www.czechency.org/slovnik/NOVÁ ČEŠTINA "nová čeština"). Tato období korespondují s vývojovými etapami č., jež jsou zpracovány jako samostatná hesla. Periodizaci hlavních vývojových stádií č. a jejich vztah k dílčím etapám vývoje č. zpracovaných formou samostatných hesel demonstruje následující tabulka:
PRAČEŠTINA | Nový encyklopedický slovník češtiny
PRAČEŠTINA \| Nový encyklopedický slovník češtiny

- [Úvod](/)
- [Předmluva](/predmluva.html)
- [Slovník](/slovnik/)
- [Autoři](/autori/)
- [Nápověda](/napoveda.html)
- [Kontakt](/kontakt.html)

Menu

## PRAČEŠTINA

Autor:
[Dušan Šlosar](/slovnik/autor/DŠ)

▲

►

Základní


Nejstarší vývojové stadium č. jako samostatného jazyka. Za pračeské období se považují ty vývojové fáze, z nichž nemáme přímé jazykové (písemné) doklady. Poznání **p.** je výsledkem naší rekonstrukce. Chronologicky jde o období mezi koncem 10. a asi polovinou 12. stol.; viz [↗periodizace vývoje češtiny](https://www.czechency.org/slovnik/PERIODIZACE VÝVOJE ČEŠTINY "periodizace vývoje češtiny").

**1 Vznik pračeštiny**

**P.** vznikla v důsledku diferenciačního procesu, jímž se nejdřív záp. dial. [↗praslovanštiny](https://www.czechency.org/slovnik/PRASLOVANŠTINA "praslovanština") oddělily od dialektů východních a jižních a nakonec se rozrůznily i v rámci zsl. celku. Nejranějším rozdílem je odlišný výsledek [↗druhé palatalizace veláry](https://www.czechency.org/slovnik/DRUHÁ PALATALIZACE VELÁR "druhá palatalizace velár") a [↗třetí palatalizace veláry](https://www.czechency.org/slovnik/TŘETÍ PALATALIZACE VELÁR "třetí palatalizace velár") _ch_: v zsl. skupině vzniklo _š_ ( _vьšь_ ʻvšechen’), kdežto ve vých. a již. _s_ ( _vьsь_).

K nejdůležitějším diferencujícím rysům patří rozdílné výsledky působení konsonantu _j_ na předcházející konsonanty: po labiálách _b_, _p_, _m_, _v_ se ve vých. a již. skupině vyvinulo tzv. [↗ **epentetické** _**l**_](https://www.czechency.org/slovnik/EPENTETICKÉ L "epentetické l"), kdežto v zsl. vznikly změkčené labiály _b’_, _p’_, _m’_, _v’_: např. _oslab‑jenъ_ \> _oslab’enъ_ (proti vsl. a jsl. _oslabl’enъ_), _kup‑ja_ \> _kup’a_ (vsl. a jsl. _kupl’a_), _zem‑ja_, _stav‑jati_ \> _zem’a_, _stav’ati_ (proti _zeml’a_, _stavl’ati_). Ze skupení _tj_ a _dj_ vzniklo v záp. psl. _c’_ a _dz’_: _světja_ \> _svěc’a_, _medja_ \> _medz’a_, kdežto ve vých. _č_ a _ž_ ( _svěča_, _meža_), v již. skupině pak střídnice různé (stsl. _svěšta_, _mežda_, b. _svešta_, _mežda_, srb. a ch. _sveća_, _međa_, mk. _svek’a_, _meg’a_, sln. _sveča_, _meja_ apod.). Praslovanská [↗ **metateze likvid**](https://www.czechency.org/slovnik/METATEZE LIKVID "metateze likvid"), časově zařaditelná na přelom 8. a 9. stol., změnila původní skupení t _or_ t, t _ol_ t, t _er_ t, t _el_ t (t je zde symbolem pro kterýkoli konsonant): psl. slova _gordъ_, _golva_, _bergъ_, _melko_ se ve vsl. skupině změnila na _gorod_, _golova_, _bereg_, _moloko_, v jsl. a zsl. skupině česko-slovenské vzniklo t _ra_ t, t _la_ t, t _rě_ t, t _lě_ t ( _grad_, _glava_, _brěg_, _mlěko_), v zsl. skupině lechické však t _ro_ t, t _lo_ t, t _re_ t, t _le_ t ( _grod_, _glova_, _breg_, _mleko_): poté už tedy ani zsl. skupina nebyla jednotná. Dále se celá zsl. skupina lišila od zbytku slovanského území zachováním skupin _d+l_, _t+l_ ( _pletlъ_, _modliti_ – proti _plelъ_, _moliti_). Přes tento diferenciační proces si sl.dial. ještě v 9. stol. byly v hláskové stavbě a ještě více v morfologii velmi blízké. [↗Staroslověnština](https://www.czechency.org/slovnik/STAROSLOVĚNŠTINA "staroslověnština") cyrilometodějské mise, která představovala jaz. vytvořený na základě již. (makedonského) dial. [↗praslovanštiny](https://www.czechency.org/slovnik/PRASLOVANŠTINA "praslovanština"), byla na Velké Moravě, jejíž obyvatelé mluvili záp. praslovanštinou, ještě plně srozumitelná.

Převrat přineslo 10. stol. Tehdy proběhly tři důsažné hláskové změny, které diferenciací uvnitř jednotlivých skupin konstituovaly prvopočáteční vývojová stadia jednotlivých už samostatných sl. jazyků. Byla to [↗kontrakce](https://www.czechency.org/slovnik/KONTRAKCE "kontrakce"), [↗zánik a vokalizace jerů](https://www.czechency.org/slovnik/ZÁNIK A VOKALIZACE JERŮ "zánik a vokalizace jerů") a [↗denazalizace](https://www.czechency.org/slovnik/DENAZALIZACE "denazalizace").

_**Kontrakce**_ // _**Stahování**_ byla nejranější a nejdůsažnější. Týkala se téměř všech případů skupení vokál + _j_ \+ vokál (V+ _j_ +V) a probíhala tak, že intervokalické _j_ zaniklo a oba vokály splynuly v jeden dlouhý: _lajati_ \> _laati_ \> _láti_, nom.pl. adj. _dobriji_ \> _dobrii_ \> _dobr’í_. Byly‑li oba vokály různé, byl výsledek kontrakce určen vokálem následujícím (docházelo tedy k regresivní [↗asimilaci](https://www.czechency.org/slovnik/ASIMILACE "asimilace")), vokál předcházející ovlivňoval tzv. timbre, tzn. to, zda výsledný vokál bude mít zabarvení přední, n. zadní varianty: _sějati_ \> _s’áti_ s tzv. přední variantou _á_, protože skupení začínalo předním vokálem _ě_, ale adj. neutra _dobroje_ \> _dobré_ s tzv. zadní variantou _é_, protože kontrahovaná skupina začínala zadním vokálem _o_. Kontrakci podléhaly také [↗jery](https://www.czechency.org/slovnik/JERY "jery"): _dobrъjь_ \> _dobrý_. Neprobíhala v seskupení _ojь_, _oji_ ( _mojь_, _moji_). Někdy neprobíhala, jestliže vokály výchozího uskupení patřily do různých morfů (viz [↗morfém](https://www.czechency.org/slovnik/MORFÉM "morfém")): _stá‑ja_, _kry‑ješь_. Pokud však na morfematické hranici proběhla, mohl se výsledný vokál z morfologických příčin lišit od předpokládaného výsledku: _děla‑ješь_ \> _dělášь_, ne \* _děléšь_. Kontrakce oddělila zsl. a jsl. dialekty od vsl., neboť tam se neprosadila. Kromě důsledků teritoriálně diferenciačních měla ještě významnější důsledky pro strukturu **p.**: (1) zvýraznila protiklad dlouhých a krátkých vokálů: _nastati_ × _nastáti_ (< _nastojati_); (2) fonologizovala protiklad palatalizovaných a nepalatalizovaných konsonantů: _láti_ (< _lajati_) × _l’áti_ (< _lьjati_); (3) vytvořila předpoklady pro vznik předních variant zadních vokálů _’ú_ (< _eju_, _ьju_), _’á_ (< _ьja_, _ěja_) a zadních variant vokálů předních _ý_ (< _ъjь_, _ъji_, _…_) a _é_ (< _oje_, _yjě_); (4) vydělila _ьjo_‑kmeny ( _r’ebr’í_, _znamenie_) a _ьja_‑kmeny ( _laní_) jako specifické deklinační typy; (5) vydělila 5. tř. slovesnou ( _a_‑kmeny) ze sloves původní 3. tř., která podlehla kontrakci (s tvary _volášь_, _sádz’ášь_, …); (6) dala vzniknout tzv. [↗složené deklinaci](https://www.czechency.org/slovnik/SLOŽENÁ DEKLINACE "složená deklinace"), k níž patřila adj. v atributivní funkci; (7) tak odlišila také slovotvornou kategorii adj. posesivních od relačních: _bratrovъ_ × _javorový_.

[↗ **Zánik a vokalizace jerů**](https://www.czechency.org/slovnik/ZÁNIK A VOKALIZACE JERŮ "zánik a vokalizace jerů") odstranily superkrátké vokály _ъ_ a _ь_ zděděné z psl. buďto jejich zánikem, n. vokalizací, tzn. změnou v plný vokál. Zákonitost zániku či vokalizace jerů vystihuje [↗Havlíkovo pravidlo](https://www.czechency.org/slovnik/HAVLÍKOVO PRAVIDLO "Havlíkovo pravidlo"). Výsledkem vokalizace _ъ_ je zadní varianta _e_, kdežto _ь_ se vokalizoval v přední _e_. Původní rozložení střídnic mohlo být později narušeno morfologickou analogií: _bъzъ_ \> _bez_, gen. _bъza_ \> _bza_, později podle nom. _bezu_. Zánik a vokalizace jerů odlišily jazyk na území Čech a Moravy od území středoslovenského, neboť zde za _ъ_ vzniklo _o_ nebo _e_, za _ь_ vzniklo _e_, někdy však i _o_. V oblasti lechické (na území **p.** a luž.) vznikly jerové střídnice stejné jako na území č. Změna měla značný dosah vnitrosystémový: (1) zánikem lichých jerů završila fonologizaci protikladu palatalizovanost : nepalatalizovanost u konsonantů: nom. sg. _pr’átel’_ × gen. pl. _pr’átel_; ak. sg. _mater’_ × gen. pl. _mater_; _syt’_ ‘sytost’ × _syt_ ‘sytý’; (2) vokalizací tvrdých jerů rozmnožila případy, kdy _e_ stálo po nepalatalizovaném konsonantu, tedy případy zadní varianty _e_: instr. sg. _gradem_, _vlkem_, _rogem_, _suchem_, …; (3) tzv. náhradním dloužením ( [↗vokalická kvantita](https://www.czechency.org/slovnik/VOKALICKÁ KVANTITA "vokalická kvantita")) po zániku koncových jerů tehdy, předcházela‑li sonanta n. znělá konstriktiva, byl posílen protiklad kvantity u vokálů: _domъ_ \> _dóm_, _solь_ \> _sól’_, _vozъ_ \> _vóz_, _samъ_ \> _sám_, dat. pl. _ženamъ_ \> _ženám_, …; (4) vzniklo charakteristické střídání _e_ s _0_: _pes_ – _psa_, _ručka_ – _ruček_, _se vším_ – _s ním_; (5) změnila se distribuce slovotvorných sufixů, které původně obsahovaly dva jery, tedy _‑ьcь_, _‑ъkъ_: nadále se jimi odvozuje jen ze základů zakončených na vokál + konsonant, kdežto odvozovací základy na konsonant + konsonant se pojí se sufixy jinými, aby nevznikaly složité skupiny tří konsonantů v nepřímých pádech: _lakom‑ec’_ × _grěšn‑ík_; _grád‑ek_ × _drozd‑ík_; …

_**Denazalizace**_ je změna nosového vokálu ( [↗nosovky](https://www.czechency.org/slovnik/NOSOVKY "nosovky")) v ústní: nosovka _ǫ_ se na sklonku 10. stol. změnila v _u_, nosovka _ę_ v _ä_ ( _rǫka_ \> _ruka_, _męso_ \> _mäso_). Tato změna oddělila prapolštinu, kde se nosovky zachovaly, od ostatních zsl. dialektů, kde změna proběhla podobně jako na našem území. To – spolu se změnami, které se šířily z jiných center – znamenalo dovršení diferenciačního procesu, a tedy vznik **p.**, praslovenštiny, prapolštiny a pralužičtiny. Změna je na č. území datována do posledních desetiletí 10. stol. Vnitrosystémové důsledky denazalizace: (1) vznik fonému _ä_, který se zařadil jako přední protějšek zadního fonému _a_. Byla to tedy hláska nízká, ale přední artikulace. V závislosti na konsonantickém okolí měl přední a zadní varianty: _p’ät’_ ‘pět’ × _päta_ ‘pata’ a ty se pak vyvíjely různě; (2) završení dezintegrace [↗přítomného kmene](https://www.czechency.org/slovnik/PŘÍTOMNÝ KMEN "přítomný kmen") a [↗infinitivního kmene](https://www.czechency.org/slovnik/INFINITIVNÍ KMEN "infinitivní kmen") sloves 1. třídy typu _pnu p’ǟti_ (< _pęti_), _jmu jǟti_ (< _jęti_), _dmu dúti_ (< _dǫti_).

**2 Hláskosloví**

Během pračeské doby se dále provedly další dvě důležité změny:

(a) _**Změna****dz’** **>****z’**_: _medz’a_ \> _mez’a_, lok. sg. _nodz’ě_ \> _noz’ě_, … Hláska _dz’_ byla dvojího původu: vznikla z psl. _g_ [↗druhou palatalizací velár](https://www.czechency.org/slovnik/DRUHÁ PALATALIZACE VELÁR "druhá palatalizace velár") a [↗třetí palatalizací velár](https://www.czechency.org/slovnik/TŘETÍ PALATALIZACE VELÁR "třetí palatalizace velár"), n. byla střídnicí za psl. spojení _dj_. V druhém případě ( _medz’a_ \> _mez’a_) se tato změna neprovedla v praslovenštině a to znamenalo další diferenciaci č. a slk. Změna byla důsažná pro konsonantický systém, neboť odstranila afrikátu _dz’_ – znělý protějšek neznělého _c’._ Je doložena už v [↗bohemismech](https://www.czechency.org/slovnik/BOHEMISMUS "bohemismus") [↗ _Kyjevských listů_](https://www.czechency.org/slovnik/KYJEVSKÉ LISTY "Kyjevské listy") a _Pražských zlomků hlaholských_, tzn. v 10.–11. stol.

(b) _**Pračeská depalatalizace**_ v uskupeních konsonant + _e_, konsonant + _ä_ a dále konsonantů palatalizovaných někdejším (mezitím už zaniklým) měkkým jerem nastala tehdy, následovala‑li tvrdá dentála (K’ = jakýkoli palatalizovaný konsonant, K = nepalatalizovaný konsonant, D = dentála): K’eD > KeD (týká se pouze slabik s _‑e‑_ původním), K’äD > KäD, (KьD >) K’D > KD, _p’ät’ero_ \> _p’ätero_ \> _pätero_ (později > _patero_, ale _p’ät’_ \> _p’ět’_, později > _pět_), _plát’no_ \> _plátno_. V posledním případě se udála také před _c’_, _č_ a _š_. Např. _V’ǟc’eslav_ se vlivem tvrdého _s_ změnilo na _Vǟceslav_ (a dále pak na _Váceslav_, _Václav_) na rozdíl od původem stejného adverbia _v’ǟc’e_, kde depalatalizace nenastala a v dalším vývoji proto dalo _v’iec’e_ \> _viece_ \> _více_. Příklad na depalatalizaci ve všech možných pozicích: ( _pętьdesętъ_ \> ) _p’ät’d’es’ǟt_ \> _pätdesǟt_ \> _patdesát_ (\> _paddesát_ \> _padesát_). K pračeské depalatalizaci došlo po zániku a vokalizaci [↗jerů](https://www.czechency.org/slovnik/JERY "jery"), ale před [↗změnou _’a_ \> _ě_](https://www.czechency.org/slovnik/ZMĚNA ’A %3E Ě "změna ’a > ě") a [↗ **’** _**ä**_ **>** _**ě**_](https://www.czechency.org/slovnik/ZMĚNA ’Ä %3E Ě "změna ’ä > ě") a změnou zadního _ä_ \> _a_, tedy před koncem 12. stol. Pračeská depalatalizace zmenšila frekvenci palatalizovaných konsonantů, ale nezrušila žádnou korelační dvojici (jako _t’_: _t_), naopak protiklad palatalizovaných a nepalatalizovaných konsonantů jí byl posílen, neboť v jejím důsledku vzniklo také nepalatalizované _c_ (předtím bylo vždy jen palatalizované).

****P.**** **vokály** se dělily na přední a zadní. K předním patřilo _ä_, _e_, _i_ a _ě_. První tři z nich měly zadní varianty: _ä_ před tvrdým konsonantem ( _mäso_), _e_ tehdy, vzniklo‑li z _ъ_ n. kontrakcí skupin _oje_, _ojě_, _yjě_. Zadní varianta _i_, tj. _y_, byla zděděna z psl. a navíc vznikla kontrakcí skupin _ъjь_, _ъji_, _yjь_, _yji_. Zadní vokály _a_, _o_, _u_ měly přední varianty: přední varianta _a_ v pozici mezi dvěma měkkými konsonanty nebo jako výsledek kontrakce skupiny _ěja_, _ьja_; přední varianta _o_ jen v pozicích po měkkém konsonantu; přední varianta _u_ po měkkých konsonantech a jako výsledek kontrakce skupin _ьju_, _eju_, popř. jako výsledek kontrakce a denazalizace skupení _ьjǫ_. Rozdělení konsonantů na přední a zadní varianty mělo pak rozhodující význam pro jejich další vývoj. Všechny pračeské vokály mohly být krátké i dlouhé. Délky byly: (1) reflexem psl. přízvukových a intonačních poměrů (podrobněji [↗vokalická kvantita](https://www.czechency.org/slovnik/VOKALICKÁ KVANTITA "vokalická kvantita")); (2) výsledkem kontrakce; (3) důsledkem tzv. náhradního dloužení po zániku lichých jerů na konci slova.

****P.**** **konsonanty** lze rozdělit na tvrdé a měkké (palatalizované nebo palatální). Přehled podle místa a způsobu artikulace: tvrdé labiály: _p_, _b_, _v_, _m_; měkké labiály: _p’_, _b’_, _v’_, _m’_; tvrdé dentály: _t_, _d_, _r_, _l_, _n_; _c_, _s_, _z_; měkké dentály: _t’_, _d’_, _r’_, _l’_, _n’_; _c’_, _s’_, _z’_; _č_, _š_, _ž_; tvrdé veláry: _k_, _g_, _ch_; měkké palatály: _j_, _ň_. Slabikotvorné likvidy _r̥_ a _l̥_ byly artikulačně konsonanty, ale schopností tvořit vrchol slabiky byly vokály. V **p.** byly ještě doprovázeny průvodními vokály neurčité kvality.

**3 Morfologie**

Morfologická diferenciace sl.jaz. areálu byla mnohem menší než hláskoslovná.

**Jmenná deklinace** byla ve stadiu střetání tradičního rozdělení podle _**kmenového principu**_ (podle kmenotvorného vokálu či konsonantu) a _**principu rodového**_ (tj. rozdělení na mask., fem. a neutra), který získával na významu. Konsonantické deklinace neschopné vyjadřovat svými jednotnými koncovkami gramatický rod byly na ústupu – s výjimkou _nt_‑kmenů, které byly podporovány plánem slovotvorným (reprezentovaly odvozené názvy mláďat, např. _kur’ä_). Gramatické číslo bylo trojí: sg., pl. a duál (viz [↗číslo](https://www.czechency.org/slovnik/ČÍSLO "číslo")). **P.** jmenné deklinace: **mask.** _o_‑kmeny ( _chlap_), _jo_‑kmeny ( _oráč_), _ьjo_‑kmeny ( _r’ebr’í_), _u_‑kmeny ( _syn_), _i_‑kmeny ( _gost’_), _a_‑kmeny ( _vévoda_), _ja_‑kmeny _(panoša_), _ьja_‑kmeny ( _sudí_), _n_‑kmeny ( _kámen’_), _t_‑kmeny ( _loket_); **fem.** _a_‑kmeny ( _žena_), _ja_‑kmeny ( _duša_), _ьja_‑kmeny ( _laní_), _i_‑kmeny ( _kost’_), _ъv_‑kmeny ( _svekrev_), _r_‑kmeny ( _máti_); **neutra** _o_‑kmeny ( _město_), _jo_‑kmeny ( _mor’e_), _ьjo_‑kmeny ( _znamenie_), _n_‑kmeny ( _rám’ä_), _nt_‑kmeny ( _kur’ä_), _s_‑kmeny ( _slovo_). Deklinační rozdíly proti pozdní psl. (reprezentované v tomto srovnání stsl.) jsou nečetné: (1) instr. sg. _o_‑kmenů mask. a neuter má nepůvodní koncovku _‑em_ ( _chlapem_, _městem_); (2) gen.sg., nom. a akuz. pl. _ja_‑kmenů má koncovku _‑ě_ ( _dušě_, _panošě_); (3) part. _nt_‑ové má v mask. a neutru po tvrdém konsonantu koncovku _‑a_ ( _peka_, _mra_, _bera_, _tiskna_, _mina_); (4) v důsledku kontrakce vznikly specifické deklinace _ьjo_‑kmenové ( _r’ebr’í_, _znamenie_) a _ьja_‑kmenové ( _laní_); (5) v důsledku kontrakce vznikla zvláštní deklinace složená typů _dobrý_, _dobrá_, _dobré_ a _pěší_, _pěšá_, _pěšie_; (6) v důsledku kontrakce vznikly v deklinaci pronominální zvláštní tvary posesiv _mój_, _tvój_ a _svój_ ( _mojego_ \> _mégo_, _mojemu_ \> _mému_ atd.).

****P.**** **konjugace** navazuje rovněž těsně na pozdně psl. stav. Uplatňuje se tu kategorie duálu, minulé děje se vyjadřují [↗aoristem asigmatickým](https://www.czechency.org/slovnik/ASIGMATICKÝ AORIST "asigmatický aorist"), [↗aoristem sigmatickým](https://www.czechency.org/slovnik/SIGMATICKÝ AORIST "sigmatický aorist"), [↗imperfektem](https://www.czechency.org/slovnik/IMPERFEKTUM "imperfektum") a [↗préteritem](https://www.czechency.org/slovnik/PRÉTERITUM "préteritum"), předminulé [↗antepréteritem](https://www.czechency.org/slovnik/ANTEPRÉTERITUM "antepréteritum"), budoucí děje se vyjadřují u [↗dokonavých sloves](https://www.czechency.org/slovnik/DOKONAVÉ SLOVESO "dokonavé sloveso") prézentními tvary, u [↗nedokonavých sloves](https://www.czechency.org/slovnik/NEDOKONAVÉ SLOVESO "nedokonavé sloveso") není [↗futurum](https://www.czechency.org/slovnik/FUTURUM "futurum") ještě ustáleno. [↗Pasivum](https://www.czechency.org/slovnik/PASIVUM "pasivum") se vyjadřuje pomocí formantu _s’ä_. Vidový protiklad perfektivnost : imperfektivnost je už konstituován, není však plně rozvinut, a přežívají proto ještě slovesa obouvidová či bezvidová. **P.** konjugační typy podle [↗kmene infinitivního](https://www.czechency.org/slovnik/INFINITIVNÍ KMEN "infinitivní kmen"): _**0**_ **‑kmeny**: _vedu vésti_, _peku péci_, _pnu pǟti_, _mru mr’ieti_, _kryju krýti_, _p’ú píti_; _**n**_ **‑kmeny**: _minu minúti_, _tisknu tisknúti_; _**ě**_ **‑kmeny**: _uměju uměti_, _trp’u trpěti_; _**i**_ **‑kmeny**: _prošu prositi_; _**a**_ **‑kmeny**: _dělaju dělati_, _mažu mazati_, _beru bráti_; _**ova**_ **‑kmeny**: _kupuju kupovati_. Rozdíly proti klasické stsl. jakožto reprezentaci pozdní psl.: (1) zanikala koncovka 3. osoby sg. i pl.ind.préz.: _nese_ a _nesú_ na místě psl. _nesetь_ a _nesǫtь_ (stsl. _nesetъ_ a _nesǫtъ_); (2) aorist sigmatický má v 3. os.pl. koncovku _‑chu_ ( _vzvolachu_) na místě psl. _‑šę_; aorist sigmatický mladší má podoby _vedech_, …, _vedechom_, _vedeste_, _vedechu_, _vedechově_, _vedesta_ (proti stsl. _vedochъ_, …); (3) počet konjugačních typů je větší v důsledku kontrakce, jíž vznikla konjugace typu _dělaju_, _děláš_, _dělá_, … ( _sádz’aju_, …).

**4 Tvoření slov**

**P.** měla už poměrně rozvité slovotvorné odvozovací prostředky, jimiž se pak ze základových slov rozvíjela bohatá slovní zásoba podle potřeb společnosti. Slovotvorba substantiv byla relativně vyspělá; byly už konstituovány kategorie subst. konatelských, obyvatelských, činitelských, prostředků činnosti, výsledků činnosti, jmen míst, nositelů vlastností, dějových jmen, jmen vlastností, jmen okolností, kolektiv, jmen přechýlených a deminutiv; tedy v podstatě všechny důležité významové kategorie derivovaných subst. **P.** soubor subst. sufixů se lišil od stsl. poněkud širším repertoárem prostředků. Nejdůležitější rozdíly jsou: (1) sufix _‑č_ k odvozování jmen činitelských ( _běhač_); (2) sufixy _‑na_ a _‑isko_ k odvozování jmen míst ( _čeledna_, _nravisko_); (3) sufix _‑ka_ k odvozování jmen dějových ( _válka_); (4) sufix _‑ka_ jako prostředek přechylování k femininům ( _měščanínka_); (5) _k_‑ové sufixy ve funkci deminutivní ( _domek_, _bičík_, _nožka_, _líčko_). Kompozita, obsahující větší množství informace v pojmenovací jednotce, sloužila potřebám terminologickým a oblasti [↗onymie](https://www.czechency.org/slovnik/ONYMIE "onymie"). Ze subst. kompozit byly z psl. zděděny útvary skladu subst. přední člen + zadní člen deverbální ( _medvěd’_), verbální přední člen + zadní člen subst. ( _Bor’ivoj_), numerální přední člen + zadní člen subst. ( _devät’sil_), adj. přední člen + zadní člen subst. ( _Svätopl̥k_). K nim přibývaly složeniny vytvořené kombinovanými postupy kompozičně‑sufixačními s významem dějovým, činitelským n. nositelským. [↗Konektem](https://www.czechency.org/slovnik/KONEKT "konekt") byl reflex zkráceného kmenotvorného vokálu předního členu jmenného, tj. _o_, _e_ nebo _0_; u předního členu verbálního bylo konektem _i_; konektem předního členu numerálního byla gen. koncovka.

Slovotvorba adj. představovala stav méně rozvitý. Po vzniku deklinace složené se vydělila kategorie adj. individuálně posesivních (se zachovanou jmennou deklinací typů _bratróv_ a _mater’in_) z původně málo diferencovaných adj. relačních se sufixy _‑ový_, _‑ský_, _‑ný_, _‑ní_, _‑í_. Významové kategorie adj. dějových jsou (kromě paradigmatických participií _nt_‑ových, _s_‑ových, _n_‑ových a _t_‑ových) v podstatě nevykrystalizovány. Mezi málo diferencovanými skupinami bylo asi nejvyhraněnější vyjádření vlastnosti plynoucí z neaktuálního vykonávání děje suf. _‑ivý_ ( _strašivý_). Žádný z ostatních sufixů deverbativ ( _‑ný_, _‑tedlný_, _‑lý_, _‑tý_) nebyl funkčně jednoznačný. Adj. kompozita byla reprezentována dvěma typy zděděnými z psl.: spojení předního členu adj. se zadním subst. ( _kr’ivonogý_) a předního členu numerálního se subst. ( _jednorogý_).

Sufixální slovotvorba sloves se zakládá na rozdílech inf. kmenotvorného formantu. Slovesa s formantem nulovým ( _nésti_) představovala typ už neproduktivní. Produktivní byly slovesné _n_‑kmeny ( _zchudnúti_), _ě_‑kmeny ( _ztvrděti_), _i_‑kmeny ( _tvrditi_), _a_‑kmeny s variantami _ja_‑ a _va_‑ ( _lámati_, _sádz’ati_, _pokrývati_) a _ova_‑kmeny ( _putovati_). Vzájemné opozice slovesných typů s těmito formanty vyjadřovaly častěji protiklad dok. × nedok., řidčeji protiklady lexikální: tranzitivnost : intranzitivnost ( _tvrditi_ : _tvrděti_), stav : přechod do stavu ( _sěděti_ : _s’ǟsti_). K prefixaci sloves se užívalo repertoáru prefixů zděděných z psl. Rozdíl proti stavu stsl. představuje často zastoupený a funkčně už diferencovaný prefix _vy‑_ ( _vygnati_, _vybrati_, …), který se v stsl. objevuje ojediněle (snad jako zsl. prvek); podrobněji [✍Šlosar (1981)](#bibitem13 "Šlosar, 1981"), [✍Šlosar (1999)](#bibitem14 "Šlosar, 1999").

**5** **Syntax**

Syntax **p.** je nesnadné rekonstruovat. Byl to jaz. pouze mluvený, a proto byla jeho syntaktická stavba výrazně odlišná od jaz. psaného. Proto nelze vycházet ani ze syntaxe stsl., která byla jaz. psaným a literárním. Z dnešních útvarů jsou mu nejbližší asi teritoriální dialekty, které jsou útvary pouze mluvenými dodnes. **P.** jednoduchou větu si lze představit jako útvar, v němž se mohlo uplatňovat [↗aktuální členění větné](https://www.czechency.org/slovnik/AKTUÁLNÍ ČLENĚNÍ VĚTNÉ "aktuální členění větné"), tj. slovosled směřující od východiska výpovědi k jejímu jádru. Ve větě slovesné byla ustálena jistá rekční pravidla. Často se uplatňovala (např. ve spojení podmětu s přísudkem) [↗shoda](https://www.czechency.org/slovnik/SHODA "shoda") podle smyslu: u podmětu formálně sg., ale významem pl. stával přísudek pl.: _sto l’udí pr’išli_. V záporné větě se užívalo volně stojících záporek _ne_ nebo _ni_ a předmět měl tvar [↗genitivu záporového](https://www.czechency.org/slovnik/ZÁPOROVÝ GENITIV "záporový genitiv"). [↗Modalita](https://www.czechency.org/slovnik/MODALITA "modalita") se vyjadřovala konstrukcí dativ + spona + infinitiv ( _tobě jest s’de býti_), která měla širší škálu významů (nutnost, náležitost i možnost). Modální funkci měla také slovesa _moci_ a _chtieti_, postupně také _jmieti_. Širší než v pozdějším jaz. byly aplikace participiálních vazeb (po slovesech jistých sémantických skupin, po záporné sponě + _kto_, _čso_, jako vyjádření průvodního děje) a infinitivu s mod. funkcí ( _chléb tvrdý jiesti_). Souvětí byla často složena z juxtaponovaných vět ( [↗juxtapozice](https://www.czechency.org/slovnik/JUXTAPOZICE "juxtapozice")), souvětí souřadná a podřadná byla méně odlišena. Většina spojovacích prostředků byla polyfunkční n. aspoň nejednoznačná, např. _jak_, _že_. U řady spojovacích prostředků přežívaly původní adverbiální a odkazovací významy, např.: _doňadž_ ‘do té doby; dokud’, _nali_ ‘hle; že’.

**6 Slovní zásoba**

Slovní zásoba představovala ve své převážné většině psl. dědictví. Z psl. slovní zásoby čítající na 2000 základových slov a slov odvozených neproduktivními sufixy **p.** dochovala dodnes relativně největší podíl. Na to lze usuzovat ze skutečnosti, že i v dnešní č. schází z původního psl. slovního fondu jen asi 40 slov, tedy nejméně ze všech sl. jaz. **P.** zdědila pojmenování pro jevy přírody živé i neživé, pro člověka a příbuzenské vztahy, pro části těla, pro obydlí, části oděvu, nástroje a materiály, pro základní vlastnosti, děje a činnosti. Ze speciálních významových okruhů měla vybudovány základy terminologie náboženské, do nichž patřila jednak slova domácího původu, významově posunutá ( _bóh_, _duch_, _nebe_, _svätý_, …), jednak slova přejatá ze stsl. a náboženské termíny původu lat., např. _pohan_ (< _paganus_), _koläda_ (< _Calendae_), _mša_ (< _missa_), _berla_ (< _ferula_), … Řidčeji to byla slova zprostředkovaná němčinou, jako _mnich_ (< něm. _munih_ < lat. _monicus_ < ř. _μοναχός_), _papež_ (< něm. _babes_ < lat _. papa_) nebo slova něm. původu, jako _vǟnoce_ (< něm. _vinnahten_). Něm. prostřednictvím pronikla do **p.** i slova jiných významových okruhů, jako _cigla_ (< něm. _Ziegel_ < lat. _tegula_), _mlýn_ (< něm. _mulin_ < lat. _molina_), _král’_ (z vlastního jména _Karl_), _grabie_ (< něm. _grafio_). O tom, že jde o velmi raná přejetí, svědčí hláskové podoby. Např. se provedla změna tautosylabického spojení _e+n_ v nosovku _ę_ a pak došlo k její denazalizaci: _Calendae_ \> _kolęda_ \> _kol’äda_; nebo změna krátkého _u_ v _ъ_ a jeho zánik v liché pozici: _munih_ \> _mъnichъ_ \> _mnich_. Podobně se krátké _i_ změnilo v _ь_: _missa_ \> _mьša_; provedla se i metateze skupení t _ar_ t > t _ra_ t: _Karl_ \> _král’._

V období pračeském byla č. jazykem pouze mluveným. V době mezi koncem 10. a polovinou 12. stol. plnila funkci spisovného jazyka lat., v omezené míře stsl. Ze stsl. textů vzniklých patrně u nás v tomto období (eventuálně těsně před ním) se zachovaly [↗ _**Kyjevské listy**_](https://www.czechency.org/slovnik/KYJEVSKÉ LISTY "Kyjevské listy") a _**Pražské zlomky hlaholské**_. K rekonstrukci tehdejšího stavu **p.** (eventuálně záp.psl.) přispívají svými odchylkami od standardu klasické stsl., které lze vyložit jako výsledek vlivu mluveného jaz. prostředí, v němž tyto texty vznikly. Jsou to odchylky hláskové, tvarové a lexikální. Po konci 10. stol. mají povahu bohemismů (viz [↗bohemika](https://www.czechency.org/slovnik/BOHEMIKA "bohemika")). _Kyjevské listy_ obsahují některé rysy zsl.: střídnice _c_ za psl. _tj_ a _kt’_, _gt’_ (místo očekávaného _št_): _nasyceni_, _pomocь_; dále _z’_ za psl. _dj_ (místo _žd_): imper. _dazь_; _šč_ za psl. _stj_ (proti stsl. _št_): _očiščenie_; koncovku instr. sg. _‑ъmь_ (proti stsl. _‑omь_): _obrazъmь_, _oplatъmь_; některé lexikální prvky: _mьša_, _papežь_, _poganьskъ_, _sъvěstovati_, …

_Pražské zlomky hlaholské_ obsahují kromě odchylek obdobných jako v _Kyjevských listech_, tj. střídnic _c’_, _z’_ a _šč_ ( _chvaljęcimъ_, _utvrьzenie_, _na sudišči_) ještě další: nedostatek epentetického _l_ ( _země_), zachování skupiny _dl_ ( _modlitvami_), zájmeno _vьšь_ (proti stsl. _vьsь_) a dále projevy denazalizace _ǫ_ \> _u_ ( _budetъ_ a hyperkorektně napsané _pomilǫi_ místo _pomilui_).

▲

►

Rozšiřující


Literatura


- Böhmová, O. Hláskový vývoj zachycený na českých denárech 10.−11. stol. _LF_ 113, 1990, 110–132.
- _HMČ_, 1986.
- Hujer, O. Vývoj jazyka československého. In _Československá vlastivěda_ III _– Jazyk_, 1934, 1–83.
- Komárek, M. _Nástin morfologického vývoje českého jazyka_, 1981.
- Komárek, M. _Nástin fonologického vývoje českého jazyka_, 1982.
- Komárek, M. _Dějiny českého jazyka_, 2012.
- Kopečný, F. _Základní všeslovanská slovní_ _zásoba_, 1981.
- Lamprecht, A. _Praslovanština_, 1987, 165–184.
- Mareš, F. V. Domnělé doklady české přehlásky _a_ &gt; _e_ v csl. textech (typ _cělenije_ gen. sg.). _Sl_ 28, 1959, 132–140.
- Marvan, J. _Jazykové milénium: slovanská kontrakce a její český zdroj_, 2000.
- Pleskalová, J. _Tvoření nejstarších českých antroponym_, 1998.
- Reinhart, J. Möglichkeiten und Grenzen der Rekonstruktion des Urtschechischen. _WSJ_ 46, 2000, 165–174.
- Šlosar, D. _Slovotvorný vývoj českého slovesa_, 1981.
- Šlosar, D. _Česká kompozita diachronně_, 1999.
- Šlosar, D. Frühe volkssprachliche Entwicklung: Tschechisch. In Gutschmidt, K. & S. Kempgen ad. (eds.), _Die slavischen Sprachen. The Slavic Languages_. _Ein internationales Handbuch zu ihrer Struktur, ihrer Geschichte und ihrer Erforschung. An International Handbook of their Structure, their History and their Investigation_ II, 2014, 1384–1396.
- Večerka, R. _Slovanské počátky české knižní vzdělanosti_, 1963.
- Vintr, J. Das Systemmodell in der diachronen Phonologie. Am Beispiel des Tschechischen und des Sorbischen. _WSA_ 1, 1978, 217–217.
- Vintr, J. _Das Tschechische. Hauptzüge seiner Sprachstruktur in Gegenwart und Geschichte_, 2001.

Citace


Dušan Šlosar
(2017): PRAČEŠTINA.
In: Petr Karlík, Marek Nekula,
Jana Pleskalová (eds.), CzechEncy - Nový encyklopedický slovník češtiny.

URL:
[https://www.czechency.org/slovnik/PRAČEŠTINA](https://www.czechency.org/slovnik/PRAČEŠTINA) (poslední přístup: 14. 9. 2024)


### Další pojmy:

[dějiny češtiny](/slovnik/cat/dějiny češtiny) [diachronie](/slovnik/cat/diachronie)

CzechEncy – Nový encyklopedický slovník češtiny

Všechna práva vyhrazena © Masarykova univerzita, Brno 2012–2020

Provozuje [Centrum zpracování přirozeného jazyka](http://nlp.fi.muni.cz)