da en sv da en id da da af da da da da fr da da da da da da da da da da da en de da en en en en en en en en da en nb da da da da da da da da da da da de en de da da da da da en da da nn da en da lv da en en da da da nl sv en da da da nn da da da da da da da da da da da da da es da da da da da da da da da da da da da da da da da da fr da da da da da da da da da da da nn de da de da da da da da da da da da da nb da da da da da da da da da da da da da nl da en es da da da da da da da da da da da da pt da nb da da da da da da da da da da da da da da da da da nb da pl da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da de nb da en da da da da da da da da da da da da da da nb da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da en da da da da da da da de pl da da de da da da da da da da da da da da da sv pl da en da da da da da da da da nds sv da da da da da da da da da da cs da da da de nds da da pl da da da da da da da da da da en da en da da da da da da da da da da da tr nl da da nb da da da da da da da da da da da da de da da da da da da da nb sv da da nn da et da da da da nds da da cs da da en da da nb de en es da da da da da da da da da da da da da da da da da de da da da da nb da da da da da da tr da da da da da da da da da en de en sv da da da da da da da da da da da nl da da da da da da da da da da da da da da da sv da nb da da da da da da da da da da da da da da da da da da en nb da da da da da da da da da da da da da da da da da de nb da en da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da de da da da da da da da da da en da da da da da da da hu da da sv da da en da da da da da da da da da nb de de da nl da da en da da da da da da da da nb da da da en sv da da da da da da cs nb da da da da da da da da da da da da da da en en da da de en fr en nb en de da da en nb da en vi da en da da en da da da pl en da da da da da da da nb da da en da da en en da en de hu da en sv da en da da da da sv en nb da da da da da sv da nb da da da nb da nl da da de en de en da da en hu da en da da en da da da nb nb da da da da da sv da da nb da da da nb en da da pt en nl de da da en da da en ru da en da da nb nb da da da da da sv da da nb da da da nb en da nb da da en nb da en da da da en da da da nb da da da da da da da da nb da da de en de da da en en da en en nn da de da da da da da nb da da da da da da nb da da da nb da en da da sl de sv en sv da da en de da da da en da da da da da da en da de da da da en da da hu da en en fr da de nl da da da da da da en da da da da en da da en da da de da da sv da da da hu en fr en en da da sv da en en da en da da da da en da da da da da de de da da da da da hu de de en fr da da da da da da da en en da fr en sv da en nl de da en da da en nb da da en en da en da da en da en da en nl en da da de da da en nn da sv da da nb nb da nb nb en de da da da da da nl da fr de sv fr da da da da da en da en fr en en da da da da da da da sv en fr da da da da da fr et en da da fr en en da da nb da sv da nb et da da da de da da da et da vi nl da da en da nb da da sv da en kw en en da nl da da da da nb da nl da da da da da da da da en da en da kw da en fr en da sv da da da da da da da da da da en da da en da fr nb da nb da es da da da it da da de da da fr en en fr en da da da da sv da en da da da de da en ceb da en en en da da da tr da da sv da da da en en pt
Man kan blive helt nostalgisk når man går gennem Louisianas udstilling ”Ind i verden” med Dea Trier Mørchs (1941–2001) grafiske arbejder, og kan ikke lade være med at tænke, at hun vist ikke havde troet, at hendes arbejder en gang skulle udstilles på et museum. Dengang i 70’erne hang hendes plakater og grafiske arbejder på husmurene eller på væggene hos især den generation af unge, som var aktive i freds- og solidaritetsarbejdet og på uddannelsesinstitutioner.
Dea begyndte som kun 16-årig på Kunstakademiet, men følte sig ikke hjemme der. Derfor besøgte hun i slutningen af 60’erne en række kunstskoler i de socialistiske lande, bl.a. Polen og Sovjetunionen. Oplevelserne i USSR fortalte hun meget indlevet om i bogen
”Sorgmunter socialisme – Sovjetiske raderinger” (1968).
Arbejdermuseet viste i 2013 en udstilling med 40 tegninger og raderinger fra Leningrad 1966-67 og ca. 15 af disse raderinger er med på Louisiana. Denne rejses formål var bl.a. at studere grafiske teknikker, og de erfaringer tog hun med sig hjem. Opholdet betød også en modning i hendes politiske holdninger, og at hun valgte at arbejde i en socialrealistisk stil. Sammen med en række andre kunstnere var hun med til at stifte Kunstner-kollektivet Røde Mor i 1968, hvor hun var meget aktiv på den grafiske front, og hun lavede dets kendte logo.
Når hun valgte at arbejde i linoleum, var det fordi det var nemt at arbejde med og kunne tages med rundt og mangfoldiggøres til en pris, som almindelige mennesker kunne betale. Datteren Sara kan huske, hvordan hun om sommeren sad nede i gården med sit stemmejern og skar, så spånerne stod om hende. Til udstillingen har man udvalgt værker fra perioden 1967–77, hvor hun var mest aktiv som grafiker. Derefter gik hun over til at skrive romaner, fordi det rent praktisk passede med at være små- børnsmor. Allerede med den første roman ”Vinterbørn” (1976) slog hun igennem og fik året efter boghandlerprisen ”De gyldne laurbær”.
Hendes illustrationer til ”Vinterbørn” og ”Ind i verden”, som udkom i 1977, er centralt placeret på udstillingen, fordi de er banebrydende, og fordi det var første gang, at en billedkunstner beskæftigede sig så realistisk med fødsler.
I 1972 blev Dea medlem af DKP og hun blev hurtigt aktiv i partiets kulturudvalg. Det var derfor naturligt, at hun i 1976 udarbejdede bagtæppet til DKP’s 25. kongres, som også blev brugt på forsiden af ”Kommunisternes program”. Senere blev det trykt som garantfondbillede, og originalen
er nu for første gang udstillet.
Udstillingen omfatter 90 arbejder, som udover de tidligere nævnte også dækker den politiske kunst, hvor især solidariteten med de undertrykte folk dominerer, og hvis højdepunkt er hendes illustrationer til Pablo Nerudas bog ”Den store sang” fra 1974.
“Skal Dea Trier Mørch nu også kanoniseres i samme grad som Picasso?” spurgte Poul Erik Tøjner ved åbningen af udstillingen og fortsatte ”Louisiana er ikke kun et museum for de kunstnere, der kan måle sig med Picasso. Vi er et hus, der interesserer sig for kunst, der betyder noget for en
Uanset hvad man mener om Dea Trier Mørchs politiske holdninger, har hun skabt et ikonisk billedsprog, der fik vid udbredelse og betydning i en tid, der for mange af os var vores barndom og ungdom.”
Dea Trier Mørch – Ind i verden.
Stort Brecht-udvalg nu på dansk
Bertolt Brecht (1898-1956) er mest kendt for sine teaterstykker, som var nyskabende, idet de brød med den traditionelle illusions effekt, men han skrev blandt meget andet også et hav af digte.
I 2017 udgav Multivers Svendborgdigte fra eksilårene i Danmark, og i slutningen af 2018 er der fra Det Poetiske Bureaus Forlag udkommet et udvalg på ikke færre end 228 digte, der spænder fra 1926 til hans død i 1956.
Udvalget og den fine oversættelse, samt en kort men fyldig introduktion, er foretaget af Regnar Mandsbjerg. En mindre del af digtene har tidligere været offentliggjort på dansk, bl.a. i Klassedigte (Clarte, 1972, også dengang ved Mandsbjerg), så man kan formode, at det nye udvalg er resultatet af gammel kærlighed.
Ligesom i Svendborgdigte, der ikke er med i udvalget, er der en parallel originaltekst på tysk til hvert digt. Beretninger, Betragtninger og Belæringer er samlingens undertitel, og det er jo netop det, der kendetegner alt, hvad Brecht skrev.
I begyndelsen af 1920’erne begyndte han at studere marxistiske klassikere, hvad der resulterede i, at han, som han skriver i et digt, besluttede ”at
forlade sin klasse og slutte sig til de ringe folk”.
Han blev kommunist uden partibog og holdt fast ved denne overbevisning til sin død, og hele hans forfatterskab er, som Hans Scherfig har udtrykt det i Tre Digtere (Sirius 1963), ”uden forbehold en ren bevidst propaganda. Han skrev alene for at forklare og uddybe og bevise og fremme en marxistisk verdensanskuelse”.
Brecht veksler mellem mange genrer, og stilmæssigt boltrer han sig muntert mellem klassiske versemål og ”rimfri lyrik med uregelmæssige rytmer”, som han kaldte det. Læserne kan i digtene følge hans udvikling og overvejelser fra den tidlige ungdom med Weimarrepublikken, derpå til
nazismen, eksiltiden og til hjemkomsten til den nye stat DDR.
Selv om der er gået mere end 60 år, siden Brecht skrev sin sidste linje, så er digtene stadig friske og aktuelle i og med at krige, udbytning, forfølgelser og andre menneskeskabte dårligdomme ikke er afskaffet, og de er bevis på, at politisk kunst sagtens kan være god kunst, selv om nogle hårdnakket hævder det modsatte.
Udvalgt og oversat af Regnar Mandsbjerg.
Trækfugle er en gangsterfilm med lån fra de græske tragedier og tilsat latinamerikansk magisk realisme.
At det hele nok skal ende galt anes tidligt, da den unge Raphayet indgår en aftale med en hippieagtig amerikaner om at skaffe denne noget marihuana. ”Sig nej til kommunismen”, siger amerikaneren, der udgiver sig for at væ- re med i et fredskorps, hvortil Raphayet svarer: ”Selvfølgelig, længe leve kapitalismen!”
Men det begynder med begær efter en kvinde og udvikler sig til begær efter rigdom, et begær der tilsidesætter gamle dyder og regler og ender i en hævngerrig blodrus, som løber helt af sporet.
Når Raphayet hopper på den med marihuanaen, er det, fordi han er forelsket i Zaida, der ligesom ham tilhører Wayuu-folket, der lever i ørkenen mellem Colombia og Venezuela. Dette folk er et matriarkat, hvor det er kvinderne, der tager de store beslutninger, og Zaidas mor er en slags høvding i deres klan.
Hun er ikke meget for at få Raphayet til svigersøn, da han er forældreløs og fattig, så hun forlanger en så stor medgift af ham, at det forhåbentligt overstiger hans formåen. Derfor skifter han sit kaffesalg ud med marihuana, som der er mange flere penge i. Han får Zaida, og deres fattige hytte bliver udskiftet med et lille ørkenpalads, og hængekøjen med en himmelseng. Det går så hurtigt, at de ikke kan følge med og stadig foretrækker hængekøjen for himmelsengen.
Andre vil også være med i dansen om gulvkalven; der opstår stridigheder af forskellig slags mellem klanerne, og æreskrænkelser og grådighed fører
til en krig, som alle taber.
Man kan sige, at filmen er en familietragedie, men den er samtidig historien om, hvordan en århundredgammel kultur går under ved pludseligt at blive transformeret fra et landligt samfund med klare regler til et kaotisk, uoverskueligt moderne bysamfund.
Filmen er handlingsmæssigt spændende, men på billedsiden dvælende og utroligt smukt fotograferet. Skuespillerne er i hovedrollerne professionelle, mens birollerne spilles af lokale medlemmer af Wayuu-folket.
Instruktion Christina Callego og Ciro Guerra
Med udstillingen ”Håndens arbejde” sætter Arbejdermuseet fokus på den betydning, det giver at arbejde med hænderne, både for den enkelte og for samfundet som helhed.
Gennem scenografi, film og kulisser kommer man tæt på håndværkerne, der tager os med ind i deres fag. Der er f.eks. opstillet en skurvogn, hvor et sjak sidder og snakker om regler, kolleger og øgenavne, og løbende vil der bliver vist nyudlærtes svendestykker.
Formålet med udstillingen er bl.a. at vise, at ”alle mennesker har brug for praktisk dannelse – ikke mindst for at kunne se værdien i at arbejde med sine hænder og i at mestre et fag”, som programchefen på museet, Linda Nørgård Andersen, udtaler.
Udstillingen er et projekt, der løber helt frem til juni 2020 og som også indeholder en undervisningsindsats og et omfattende program af arran- gementer i håb om, at mange skoler vil finde vej.
Den skal også være med til at skabe større interesse for at tage en håndværkmæssig uddannelse. Om ikke mange år vil der være stor mangel på faglært arbejdskraft, mens der vil være mange ufaglærte, som ikke kan finde et job.
Det er klart, at en udstilling ikke kan løse selve problemet, men den kan medvirke til at skabe en større interesse for håndværket. Desværre gøres der fra samfundets side slet ikke nok for at skaffe flere faglærte. På trods af at arbejdsgiverne skriger efter mere faglært arbejdskraft, så gør de ikke selv noget for at skaffe flere praktikpladser.
De seneste tal fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd viser, at der mangler 9.400 praktikpladser.  Hvis ikke der sker en kæmpe indsats, vil der komme til at mangle 70.000 faglærte i 2025. Samme tema som udstillingen tager Niels Erik Danielsen og Verner Brems op i deres bog ”Arbejdet skabte mennesket”, som indeholder 70 illustrerede erhvervsuddannelser på vers. De er bl.a. inspireret af Friedrich Engels’ tekst om ”Arbejdets rolle i abens forvandling til menneske” fra 1876. Med deres bog vil de sætte fokus på de fag, der findes i dagens Danmark, for at få flere til at tage en erhvervsuddannelse. Det er Niels Erik, der har skrevet digtene og Verner, der har illustreret dem.
Arbejdermuseet: Håndens arbejde. Slutter juni 2020.
Arbejdet skabte mennesket. 75 s. 65 kr.
Kan købes på Arbejdermuseet eller forlag
Grundig indsigt i PFLP og palæstinakonflikten
Irene Clausen, gennem mange år et kendt ansigt og særdeles aktiv i arbejdet med international solidaritet og medstifter af Boykot Israel, har her lavet et imponerende researcharbejde og lidt af en mursten om den forkætrede palæstinensiske organisation PFLP, der sammen med blandt andet Hamas er på USA’s og Israels hadeliste og dermed på den internatio- nale terrorliste. Sammen med historien om PFLP giver hun også et hidtil uset grundigt indblik i palæstinakonfliktens forløb og politiske aktører, især de arabiske og palæstinensiske.
Nærmest kronologisk gen- nemgår hun konflikten, kort tilbage fra kolonitiden, over zionisternes  kampagner og opkøb af land i Palæstina og op til delingen, den etniske udrensning og de første år efter proklamationen af staten Israel, og meget mere detaljeret fra 1960’erne, hvor
palæstinenserne organiserer modstanden i de grupper, der fører kampen videre i dag.
PLO dannes i 1964 og PFLP i 1967 og lever sammen med en række fedayin-grupper rundt omkring i de arabiske lande, indtil de efter undertegnelsen af den katastrofale Oslo-aftale i 1993 i nogle år kan flytte til Gaza og Vestbredden.
især PLO og PFLP følges tæt gennem beslutningerne i de 21 palæstinensiske nationalråd fra 1964 til 1998 og PFLP’s 7 kongresser fra 1967 til 2013, hvor partiets holdninger til vigtige spørgsmål som forholdet til Fatah og PLO og de mislykkede fredsforhandlinger, der bringer palæstinenserne stadig længere fra deres mål om anerkendelse og tilbagevenden, analyseres i talrige citater fra centralt placerede politikere som Leila Khaled og George Habash og de politiske beretninger.
De to intifadaer analyseres grundigt, igen set ud fra PFLP’s synspunkt, ligesom kvindernes rolle i kampen, kvindebevægelserne og fagbevægelsen får deres plads. Og gennem det hele løber de centrale spørgsmål om retten til at vende tilbage og to-stats løsningen, der fra starten har været det, der har skabt de store problemer mellem PLO og PFLP.
Bogen er lidt af en mursten og med sit noget akademiske sprog ikke den, man skal starte med, hvis man ikke ved noget om konflikten. Men for dem, der har fulgt den tæt gennem årene, er der meget viden at hente i denne udogmatiske, marxistiske tilgang til nogle af de vigtigste politiske kæmpere i en af de mest betydningsfulde konflikter i det 20. og 21. år- hundrede.
435 sider, ill. 200 kr.
I Chile er der opstået en navnestrid. Det drejer sig om lufthavnen i Santiago, der hidtil har været opkaldt efter den militærmand, der grundlagde landets luftfart, men som nog- le nu ønsker navngivet efter Pablo Neruda (1904-1973).
Det er højreorienterede kræfter selvfølgelig imod, og de har fået støtte af feminister pga. en fatal tildragelse, der foregik i Nerudas ungdom, da han var konsul i det daværen- de Ceylon.
At man overhovedet ved noget om den sag, skyldes at digteren i sine erindringer ”Jeg bekender, jeg har levet” selv skamfuldt bekender, at han uden hendes samtykke havde samleje med en indfødt kvinde, og han slutter med at skrive: ”Hun foragtede mig med rette”.
Men det betød ikke, at han manglede finfølelse. Digtsamlingen udkom anonymt i 1952 for ikke at såre hans tidligere kone, og først i 1963 vedkendte han sig fadderskabet til den.
Disse digte er en kærlighedserklæring til Matilde, hans kone nr. 2, og han skrev dem, mens de levede i eksil på Capri. I 1948 måtte Neruda flygte fra Chile, da diktatoren, Gonzales Videla, havde udstedt arrestordre på ham, og flugtens endestation blev Capri, selv om det var lige ved at gå anderledes. Italiens regering havde besluttet at udlevere Neruda til Chile, men den
folkelige modstand var så stor, at regeringen bøjede sig for den og gav ham opholdstilladelse.
En villa på Capri, stillet til rådighed af historikeren Erwin Cerio, blev fjernt fra verdens tummel Neruda og Matildes kærlighedsrede, men det var ikke altid den rene idyl. Neruda var jo kaptajn på skibet, og han glemte ikke et
øjeblik den politiske kamp, der for ham var ligeså vigtig som kærligheden, og som han insisterede på at inddrage Matilde i. Det kunne godt få nogle gnister til at fyge.
”Kaptajnens Vers” har med deres inderlighed og lidenskab gået deres sejrsgang verden rundt lige siden, og er nu blevet genudgivet på dansk, således at der på hvert opslag er den spanske tekst overfor den danske til glæde for spanskkyndige.
Kaptajnens Vers. Oversat af Gunnar Engberg Hansen
I 1880 slog to unge fattige, men håbefulde malere kludene sammen og flyttede ind på et kvistværelse i Herluf Trollesgade, der var så lille, at de måtte skiftes til at male.
Senere delte de også atelier i den nyåbnede udstillingsbygning Charlottenborg.
På trods af at de kom fra fattige kår på landet, var det lykkedes dem at komme ind på Kunstakademiet i henholdsvis 1875 og 1877, og det var der, de lærte hinanden at kende og blev nære venner. De blev en slags kunstner- brødre, brugte hinanden som modeller og tilfældigvis havde de også samme efternavn, nemlig Andersen. For ikke at blive forvekslede med hinanden valgte de at tage navn efter deres fødebyer, og de blev til henholdsvis L.A. Ring (1854–1933) og H.A. Brendekilde (1857–1942), sådan som vi kender dem i dag.
Ring kom fra Sydsjælland, hvor hans far var tømrer og hjulmager, og fik en maleruddannelse, mens Brendekilde kom fra Fyn, hvor hans far var træskomager, og han blev uddannet som snedker og stenhugger.
Opvæksten på landet blandt almuen satte sit præg på beg- ges arbejder, og landskaber og nedslidte mennesker var gennemgående motiver i det første årti. Der er ingen H.A. Brendekilde ”Udslidt” (1889) guldalderidyl som hos andre af datidens malere, der kom fra det bedre borgerskab; de skildrede også almuen, men set udefra eller om man vil ovenfra, og fortrinsvis iført deres pæne søndagstøj.
For første gang kan man nu se ca. 90 af de to maleres værker anbragt side ved side. Det sker på Randers Kunst- museums udstilling ”Kunstnerbrødre – L.A. Ring & H.A. Brendekilde,” som vil vise forbindelseslinjerne mellem dem, kunstnerisk og personligt.
Vi får lejlighed til at se ligheder, men også forskelle i både valg af motiver og farver. Ring elskede det danske gråvejr og udtalte i en samtale med Otto Gelsted, at ”alting er gråt i gråt, og så nogle enkelte gule og brune farver, det er storartet”. Hos Brendekilde er farveskalaen lysere, og menneskene er i kontakt med hinanden, mens vi hos Ring for det meste oplever tavshed og ensomhed. De to væsentligste malerier er Rings ”Høst” (1885) og Brendekildes ”Udslidt” (1889), der hænger overfor hinanden for at vise forskellene på de to kunstnere.
Fra begyndelsen af 90’erne ændrer Brendekilde langsomt stil og holdning og vælger idylliske og sentimentale hverdagsscener med stokroser op ad huset. Han blev derfor tit kaldt ”stokrosemaleren”, og det skulle ikke opfattes positivt. I Politikens nekrolog skrev man, at ”han kunne til det sidste sælge alt, hvad han kunne overkomme at male”. Ring fortsatte med at male livsbekræftende landskaber og bybilleder, og havde i modsætning til Brendekilde forståelse for den tidlige modernisme i kunsten. Deres veje skiltes på et tidspunkt, men senere mødtes de igen, da Brendekilde flyttede
til Jyllinge og Ring boede i Roskilde.
Begge blev de i deres unge år, betragtet som socialistiske agitatorer, og deres sociale engagement viser sig også tydeligt i malerierne. De følte, at bønderne havde svigtet, da de ikke gik til væbnet modstand imod højrepolitikerne i midten af 1880’erne. Hvor længe Brendekilde holdt på sine socialistiske synspunkter vides ikke, men Gelsted kunne bekræfte, at de holdt hos Ring indtil hans død.
Der er ingen tvivl om, at L.A. Ring er den væsentligste af de to, og han er langt mere repræsenteret på landets museer. Det afspejles også i priserne, idet Brendekildes stokroseidyller kan sælges for 50.000–100.000 kr., mens det senest solgte billede af Ring indbragte 640.000 kr.
Udstillingen kan anbefales og vises senere på Brandts i Odense og Nivågård i Nordsjælland.
I forbindelse med udstillingen er der udkommet en publikation med en række tematiske artikler, som er på 200 sider og koster 190 kr. Tidligere på året udkom Ralph Sonnes bog om Brendekilde.
Randers Kunstmuseum. Kunstnerbrødre – L.A. Ring & H.A. Brendekilde. Slutter 31. marts.
Ralph Sonne: H.A. Brendekilde. Værk og betydning i dansk kunst- og kulturhistorie. Forlaget
Multivers. 238 s. 329 kr.
Hvis man har en fornemmelse af, at verden er ved at gå af lave med utilregnelige politiske ledere, finansfolk, der snyder og bedrager og bliver belønnet for det, og elektroniske medier der er ude af kontrol, så bliver den ikke afkræftet, når man læser Jonas Jonassons seneste ro- man ”Den
hundred og et-årige der tænkte, at han tænkte for meget”.
Det er en selvstændig fortsættelse af ”Den hundred- årige, der kravlede ud ad vinduet og forsvandt” om Allan Karlsson og hans tro væbner, den småkriminelle Julius, der mere eller mindre frivilligt kom til at spille en
rolle i verdenspolitikken i det 20. århundrede. I den forlod vi de to herrer, da de velbeslåede slog sig ned på Bali for at nyde deres otium under palmernes skygge og med en lille én inden for rækkevidde, og her genser vi dem et år senere, kort før Allans et hundred og etårs fødselsdag.
I midlertid kan et liv i lediggang og luksus godt blive lidt kedeligt, og det koster i hvert fald mange penge, så Julius er gået i gang med at dyrke grønne asparges, der med etiketten ”lokalt avlet” sælges til en god pris i Sverige. Allan får til sin fødselsdag et stykke legetøj af hoteldirektøren, en sort plade, der giver ham mulighed for at følge med i alt, hvad der sker ude
i verden, og den bliver han lynhurtigt afhængig af. Julius’ gave er mere opfindsom, det er en tur med luftballon, men som så ofte før går det ikke helt efter planen, og de to gamlinge kommer igen ud på en yderst begivenhedsrig og undertiden farefuld jordomrejse.
Ballonen ender i Stillehavet, hvor de to passagerer reddes af et Nordkoreansk skib med en særlig ømtålelig last. I Nordkorea møder de, da Allan jo næsten har opfundet atombomben, den store leder, der gerne vil gøre brug af hans ekspertise, men det lykkes dem, med samt det delikate
smuglergods, at komme videre til USA, hvor Allan, stadig i embedes medfør, får en samtale, eller hvad man skal kalde det, med Trump. Der går ikke mange minutter, før Allan er klar over, at det ikke er her, han skal deponere den lille pakke. Den må viderebefordres til en, man kan stole på,
og det bliver selvfølgelig en kvinde.
Historien bevæger sig i rask tempo rundt i verden og bringer os også i nærkontakt med andre politiske ledere, diverse efterretningstjenester, højreekstremistiske bevægelser og religiøse charlataner. Hvordan det ender skal selvfølgelig ikke afsløres her, bortset fra at Allan får et lille, psykisk
knæk. Via sin sorte plade har han fået indtryk af, at fremtiden intelligensmæssigt ikke tegner opmuntrende, bl.a. ifølge eksperter på grund af netop pladen og lignende, som medfører, at man ikke mere taler med, men til hinanden, og mister evnen til selvstændig tænkning. Det bekymrer den gamle mand, der aldrig før har lidt af bekymring og måske netop derfor er blevet så gammel. Han begynder at tænke for meget. Jonasson bekymrer sig også over denne verdens tilstand men beskriver den morsomt, overraskende og fantasifuldt, dog ikke mere end at mange af absurditeterne er den skinbarlige virkelighed.
Jonas Jonasson: Den hundred og et-årige der tænkte, at han tænkte for meget
Oversat af Lilian Kingo Modtryk.
Armod og grådighed i Gamle Danmark
”Før Frosten” burde umiddelbart set kunne opfylde DF’s kulturordfører Alex Ahrendtsens krav til en god, dansk film. Den foregår i midten af 1800-tallet ude på Lars Tyndskids mark, hvor vejret altid er surt og koldt, og hvor vadmelsklædte almuefolk æder grød af fælles fad.
Men måske har den nogle mangler, for der er hverken nationalromantik, idyl eller stokroser på lærredet, men derimod den yderste armod og klasseskel så dybe som gletsjerspalter. I kirken sidder man efter antal hartkorn, og de fattigste er henvist til ståpladser bagerst ved døren, og når husmanden møder en storbonde, tager han huen af, kun storbønder går med hat, og bukker ydmygt.
Jens (Jesper Christensen) er stolt af at være selvejer, men det, han ejer, er en frønnet hytte og noget sumpet mosejord. Men han er også en god enkemand, der tager sig så godt som muligt af sine køer, en voksen datter og to forældreløse nevøer. Rækkefølgen er ikke tilfældig.
Men hvad hjælper den gode vilje, når midlerne mangler. Høsten slår fejl, og frosten og sulten står for døren. En ko må han allerede nu sælge, fordi han mangler foder. Men så dukker der en redning op for overlevelse, ja mere end det, og Jens tager det svære valg at slå til uden at vide, at han dermed har indgået en pagt med djævelen i skikkelse af storbonden Gustav (Mag- nus Krepper).
Nu er Gustav faktisk, i hvert fald udadtil, en pæn og fintfølende mand, og den handel Jens indgår med ham er at give ham sin datter Signe (Clara Rosager) til kone, selv om hun egentlig var lovet til naboens Ole, og ligeledes sit hus og sin jord, mod at han selv kommer på aftægt hos dem, og at drengene bliver karle på gården med eget karlekammer.
Aftalen er også god for Gustav, selvfølgelig, for Signe er en attraktiv pige, og Jens’ mosejord vil være guld værd til sukkerroeavling, når den bliver drænet. Men der er lige en lille sag, der skal ordnes, og det har Gustav folk til. Holger (Rasmus Hammerich) står for det grove, og når der skal udtænkes kyniske planer er Gustavs gamle, sukkersøde mor (Ghita Nørby) ekspert i den kunst. Historien udspilles i en forgangen tid, men det moralske tema, om hvor langt mennesker er parate til at gå for at redde sig selv og deres nærmeste fra undergang er tidsløst. Svaret her er: til den yderste grænse, og den når Jens. Det andet tema er, hvad grådighed kan drive mennesker til, og der må svaret blive, at der ingen grænser er.
Man kan indvende, at handlingsforløbet er lidt for forudsigeligt, men filmen har været vist ved festivaler i USA, Italien og Japan og har fået en fin modtagelse og priser. Især er Jesper Christensen blevet rost, og han fik på Chicago Film Festival tildelt prisen for bedste mandlige hovedrolle. Det forstår man godt, men alle på holdet yder fine og overbevisende præstationer, og nævnes skal også den flotte fotografering af interiører med flakkende kertelys og landskaber, der ligner malerier af L.A. Ring.
Manuskript: Jesper Fink og Michael Noer
Heerup og den kolde krig
Henry Heerup (1907-93) er med sine naivistiske og livsbekræftende malerier og skraldeskulpturer en kunstner, som mange kender
Men som man kan se på Heerup Museets seneste temaudstillinger, så havde han også stærke politiske holdninger og interesse for
udviklingen i sin samtid. Den sidste udstilling viste hans forhold til fagbevægelsen, og i den nuværende er temaet krig, kampen for freden og erobringen af rummet.
Kronologisk begynder den med malerier fra besættelsestiden som det dystre ”Skraldevognen” fra 1943. Krigens afslutning med nedkastninger af atombomber over Hiroshima og Nagasaki inspirerede ham bl.a. til ”Atomblomsten”, som refererer både til radioaktivitetens ødelæggende virkning som våben og dens helbredende kraft i behandlingen af kræft. Dette værk malede Heerup i 1945, og i 1966 blev det fulgt op med udsmykningen af en væg i Finsensinstituttet.
Kampen mod atomvåben fortsatte han med at være engageret i. I 60’erne, da de store protestmarcher fra Holbæk til København
gik for sig, malede han ”Atombomben”, som efterfølgende blev brugt af organisationen ”Aldrig mere krig”. I forbindelse med
opstilling af atomraketter i Vesteuropa i 80’erne blev protestmarcherne genoptaget, nu fra Vedbæk til København, og Heerup malede på gavlen til Folkets Hus i Stengade på Nørrebro ”Fredsdrømmen”.
I 1982 skabte han bomærket for fredsgruppen ”Rødovre for fred”, hvor Rødovretyren og fredsduen blev forenet. Som betaling fik han en fredslilje.
Men Heerup var jo også noget af en drømmer og fantast, og hvad taler mere til fantasien end erobringen af rummet. På udstillingen
er der billeder af rummænd på deres spændende færd og et rørende maleri fra 1957 af rumhunden Laika, der ser rar og sørgmodig ud. Dens skæbne blev da også sørgelig, da den kort efter opsendelsen døde af iltmangel.
Udover Heerups mange værker er udstillingen suppleret med genstande, der illustrerer koldkrigs angsten, angsten for et  atomangreb, der kunne udslette civilisationen, og som man troede at kunne væbne sig mod i et beskyttelsesrum fyldt med alskens livsnødvendige dagligvarer. Heerup har sagt: ”Jeg er ikke pessimist, forstår De, for det kan ikke nytte, at man i hverdagen lader sig slå ned. Det er jo det livsbekræftende, jeg kæmper for”. Dette udsagn afspejles i udstillingen, men også at han ikke var blind for tilværelsens mørke kræfter.
Atomblomster – Heerup og Den
Med anden del af Oslotrilogien har Lars Saabye Christensen overgået sig selv i fortællingen om livet i bydelen Fagerborg, hvor alle
kender alle, og de fleste går i så små sko, at de får ligtorne af det, mens sladderen til gengæld har vinger.
Siden 1. bind er der gået syv år, vi er nu i 1956, pengene er stadig små hos de fleste og næsten ikke eksisterende hos nogle. Det
råder bydelens afdeling af Røde Kors bod på ved at uddele almisser til værdigt trængende, såfremt de modtager dem med passende
Det lyder måske lidt gråt og kedeligt, men er det ikke med Saabye Christensen som pennefører, tværtimod. Hans humoristiske sans for dagligsproget er eminent, og det samme gælder hans evne til at skabe levende mennesker af kød og blod, som man bliver interesseret i; dem alle, både hoved- og bipersoner, de sympatiske og de usympatiske.
De fleste er gengangere fra første del med familien Frederiksen på Kirkeveien i centrum. Fru Frederiksen, nej lad os være dus og kalde hende Maj, er denne gang omdrejningspunktet. Hun lever stadig i enkestand efter Ewalds død, og er bekymret over, at hun
tænker mindre og mindre på ham, i det hele taget lider hun af kronisk dårlig samvittighed og bekymring for, om hun nu gør alting godt nok. Hendes sociale liv uden for hjemmet består i at være kasserer i den lokale afdeling af Røde Kors, og i længden er det ikke
det mest ophidsende for en kvinde på 40 år.
Sønnen Jesper er stadig ekstremt følsom, som lægediagnosen lyder på, men han er også blevet teenager, med hvad deraf følger af forelskelser og frigørelsestrang. Lillesøster Stine er begyndt i skolen, og hun er åbenbart også følsom, for der er ikke langt fra latter til bævrende læber.
Jostein, Jespers ven, der fik en høreskade ved en færdselsulykke, er gået ud af skolen, for det er svært at lære noget, når man ikke kan høre, hvad læreren siger, og er begyndt at tjene sine egne penge på slagteriet, men han har også sine følsomme sider, så det holder ikke så længe.
Blandt bipersonerne er der familiens tidligere overbo, Fru Vik, der er blevet gift med den usympatiske antikvarboghandler hr. Hald,
der måske drev sin forrige kone ud i alkoholisme. Så galt er det ikke gået med hendes efterfølger, men hun skæmmer sig, noterer
man i kvarteret, og så går hun i den afdøde kones tøj! Hendes gamle lejlighed bliver overtaget af Halds stedsøn, Bjørn, der har afbrudt sit lægestudium og nu lever et underligt tusmørkeliv, hvor han gør brug af noget af det, han nåede at få lært. Men så sker der noget, der ændrer Majs tilværelse og sætter gang i snakken, for dengang var en kvindes plads i hjemmet. Hun bliver ansat som receptionist i det reklamefirma, hvor hendes mand arbejdede, og det viser sig, at hun har evner for reklameslogans, som bliver
værdsat af direktøren. Og ikke nok med det, men der dukker også en mand op i hendes liv.
Jesper har i årevis gået til spil hos den italienske barpianist Enzo, men da denne føler, at han ikke kan lære Jesper mere, sender han det lille klavergeni videre til en bedre lærer, og ud over sin forelskelse i en pige fra klassen, fylder musikken mere og mere i Jespers liv.
Jostein kommer også videre efter det uheldige mellemspil på slagteriet og får et nyt job, der giver ham flere penge, og det er vigtigt
for hans selvtillid, og tilmed en voksen ven, der kan støtte ham i modsætning til hans koleriske slagterfar, der løser konflikter med hård hånd.
Igennem dialoger og personernes indre tankestrømme får vi fortalt om deres tanker, drømme og udvikling; forfatteren holder sig diskret tilbage undtagen et par gange, hvor han henvender sig direkte til læseren, så denne husker på, at det her er altså løgn og
opdigt, bortset fra tegningen af byens spor med dens gader, bygninger, lyde, lys og farver.
Det kan ikke tilrådes nye læsere at springe ind her i Atombomben (1960) bind to. Man skal have læst første bind for at få det fulde
udbytte af romanen, og der er ingen grund til at lade sig afskrække af sideantallet (cirka 500 per bind), for fra først til sidst vender man sider, som var det en krimi, og efter sidste punktum har man svært ved at vente på fortsættelsen.
For øvrigt laver forfatteren, blandt mange andre, det lille kunstgreb, at de to bind slutter på samme tid, selv om er handlingsmæssigt er gået otte år imellem dem.
Oversat af Ellen BoenGRIF. 540 sider. 300 kroner
Gaven til små og store
Det er en fornøjelse at kunne tage den byrde fra vore læsere det er at skulle finde på en mere original mandelgave end den evindelige marcipangris og en smukkere værtindegave end den buket blomster, som hun alligevel ikke har tid til at finde en vase til.
Hans Scherfig (1905-1979) morede sig med at lave collagebøger til sine børn og børnebørn, og nu har Forlaget Nemo udgivet Christines Bog, som han lavede til sin datter i 1947 og i 1970 fornyede til barnebarnet Leo. I 2013 udgav forlaget Lukas’ Bog, også til et
Scherfig betragtede arbejdet med disse bøger som en leg og en forlystelse, og de er da også båret af livsglæde og fascination af denne verdens mangfoldighed.
På første side i Christines Bog bliver vi mødt med en personlig hilsen fra bagmanden i form af et herligt billede af en stor skildpadde med sin lille unge anbragt oven på hovedet, og straks går tankerne i gang. Hvordan er den kommet derop? Er det noget moderen har gjort, eller er den blevet anbragt af andre? Og bogen fortsætter med alverdens dyr, nogle uhyggelige, nogle nuttede, nogle vilde, andre tamme, hele verdens zoologiske have bliver præsenteret.
Og vi kommer i det hele taget jorden rundt på en fantastisk tidsrejse. Også billedkunsten er med både i form af verdslige klassikere og religiøse billeder som det af Madonna, der ammer sit indsvøbte Jesusbarn, så mælken sprøjter ud i hovedet på ungen.
Nu er bogen jo 70 år gammel og derfor fri for vor tids undertiden noget udvendige og kunstige politiske korrekthed.
Scherfig var, som det fremgår af alt, hvad han har sagt og skrevet, imod enhver form for racisme, og derfor kan man roligt more sig over billedet af en julemand med skæg og hele udstyret, der holder et rædselsslagent negerbarn i favnen, ligesom der ikke er grund til af få ondt i leveren over en tegning af en veludstyret tallerken- negerdame, der går i vandet sammen med en splejset hvid mand.
I bogen er der udklip af alt muligt, også reklamer, der heller ikke er helt fine i kanten i dag, slet ikke i forhold til børn, nemlig for øl, tobak og jagtvåben. Der er fotografier af mennesker fra alle vegne i verden, og ikke så få af små balletpiger i strutskørter. Mon den lille Christine drømte om at gå til balletten? På nogle sider anes der et tema, men måske er det tilfældigt, for i det store og hele virker det, som om Scherfig bare har klippet, klistret og moret sig af hjertets lyst.
For børn indeholder bogen en stor samling eventyr, der kan stimulere deres fantasi og med en voksen ved hånden give dem en masse fornøjelig viden, og for voksne er det en mindebog om dengang, de selv var børn og en påmindelse om at bevare fantasien og glæden ved livet.
Hans Scherfig; Christines bog. Forlaget Nemo.
64 sider 150 kr.
Udkommer den 7. december.
Kan købes i bogcafeen Ny Tid.
Den 13. april 1943 blev modstandsmanden, Hans Petersen (1910-80), bedre kendt som Spaniens Hans, som den første dømt til dø- den ved en tysk krigsret på Nyboder skole for at havde deltaget i en række sabotage aktioner.
Dette havde hans oldebarn, Caroline, nævnt i sin skole- klasse, og man opfordrede hende til at komme med et oplæg om det. Hun henvendte sig til sin farfar, Spaniens Hans’ søn, Per Petersen, som lå inde med materialer og viden om oldefaren. Det blev anledningen til, at Per efter mange tidligere opfordringer gik i gang med at skrive bogen ”Spaniens Hans”.
Hans blev født i 1910 lidt uden for Haderslev, som hørte til Tyskland efter 1864. Familien var dansksindet, men faderen blev ligesom 30.000 andre sønderjyder indkaldt som tysk soldat i 1. verdenskrig. Det blev han psykisk syg af, kom aldrig over det og måtte tilbringe 50 år på hospitalet.
Moderen stod nu alene med seks børn, og derfor måtte Hans forlade skolen som 14-årig for at komme i lære. Det var ikke ham, og i 1926, 16 år gammel, tog han sin cykel og drog til Køben- havn. Her fik han forskellige jobs, og i en periode arbejdede han på Schous Fabrikker, hvor han blev tillidsmand, men fordi han var for aktiv med at organisere arbejds- kammeraterne, blev han fyret og
sortlistet inden for tekstil- industrien.
I december 1933 meldte han sig ind i DKP. Sam- men med brødrene Nielsen, Harald, Johnny og Aage, tog han i august 1936 på cykel afsted til Spanien. Opholdet er tidligere indgående skildret i bogen ”Brødrene Nielsen”, så det er begrænset hvad nyt, der kan fortælles.
Da han vendte hjem i november 1938, var han stadig sortlistet, men fik arbejde som sælger for Karen Wolfs fabrikker. Fordi hans arbejde bestod i at køre rundt i byen, kunne han, efter at partiet var blevet forbudt den 22. juni, bruge det til at fordele illegale blade.
Sammen med andre spaniensfrivillige diskuterede han mulighederne for at gå i gang med sabotageaktioner, men først i september 42 gav partiledelsen grønt lys. Hans nåede kun at deltage i få aktioner, før han blev arresteret, stukket af Karl Winther, en spaniensfrivillig, der også angav Aksel Larsen. Han blev anbragt i Vestre Fængsel, men overført til tyskerne og blev som tidligere nævnt idømt dødsstraf.
Af frygt for at en henrettelse ville skabe uro, blev han benådet og fik i stedet livsvarigt tugthus og blev 13. maj deporteret til Tyskland.Først seks måneder efter sin arrestation fik han tilladelse til at skrive. Brevene blev censureret, så han kunne ikke fortælle om de skrækkelige forhold i tugthuset, men udelukkende beskæftige sig med familieanliggender. Han bevarede optimismen og skrev gentagne gange ”Jeg kommer snart hjem”, men det skete først i slutningen af april 1945 med de Hvide Busser. Da de ankom til Østerport Station hoppede han af og kunne sammen med familien fejre befrielsen den 4. maj. Det tog nogen tid, før han kom til kræfter og langsomt kunne gå i gang med partiarbejdet, og i en periode var han medlem af CK, senere af kontrolkommissionen.
Det blev til en række forskellige jobs, indtil han blev ansat på K.A. Hartmans Maskinfabrik, hvor han blev fællestillidsmand. Men i 1959 måtte han standse, og herefter havde han nogle småjobs. Han døde i 1980, 70 år gammel.
Det er godt, at der er kommet en bog om en af Danmarkshistoriens anonyme helte, men desværre så sent at vi ikke kan få beretningen med hans egne ord.
Per Petersen: ”Spaniens Hans”.
100 s. 99 kr.
Kan købes i bogcafeen Ny Tid.
Den Første Verdenskrig har trukket mange og dybe spor i litteraturen, og nu, 100 år efter dens afslutning, bidrager Erling Jepsen med romanen ”Erna i krig”.
Man skal ikke læse mange sider, før ens indre, sammenlignende litteraturanalyseapparat træder i funktion og peger på ”Den gode soldat Svejk” og lidt senere ”Mutter Courage”. Ikke sådan at forstå, at der er tale om simpelt epigoneri, men derimod om en helt legitim inspiration, der giver romanen en ekstra dimension.
Erna er enlig mor til Kalle, ikke biologisk, men 100% følelsesmæssigt, og da Kalle i 1916 indkaldes til tysk krigstjeneste, fordi de uheldigvis bor syd for Kongeåen, må Erna tage affære. Sagen er nemlig, at Kalle ikke har så mange kopper i skabet, som man siger i Bramstrup, og slet ikke vil kunne klare sig uden hende. Først prøver hun at få ham kasseret med henvis- ning til, at han nærmest er idiot, og skal have indgående anvisning på alt, hvad han skal foretage sig. Jamen, det er jo netop den bedste egenskab en god soldat kan have, lyder svaret. Gode råd er nu dyre, men dem har Erna altid selv ved hånden. Når Kalle må afsted, så må hun følge med og passe på ham. Hun klipper håret helt kort, får tiltusket sig en uniform og bliver indrulleret i regimentet.
Det spænder nogenlunde godt af lige til skyttegravene ved Somme, hvor helvede er løs. Bomber og granater efterlader løsrevne legemsdele overalt, og i ledige stunder plages soldaterne af rotter, lus og sult. Erna hygger om drengene så godt som det nu er muligt, og Kalle tager det helt roligt, for han er for dum og fantasiløs til at blive bange og gå i panik.
På et tidspunkt da alt er kaos, kommer Erna og Kalle fra hinanden, og en lille, usympatisk mand, der senere vil komme til at spille en stor rolle i verdenshistorien, afslører Ernas sande identitet. Her dukker Mutter Courage op på lystavlen, for da Erna tvinges ud af hæren, finder hun en anden måde at føre krig på og samtidig søge efter Kalle. Hun går ikke op i politik og den slags, men er af helt egoistiske grunde kommet frem til, at det vil være bedst, hvis tyskerne taber krigen, for i så fald vil Sønderjylland nok igen blive dansk, og det vil sikkert være mere fordelagtigt at være dansker end tysker. Hun får anskaffet sig en beboelsesvogn, en halt hest og en luder med syfilis. Den sidste kan tje- ne penge til dem og samtidig svække den tyske hær ved at smitte så mange soldater som muligt. Resten af historien må I selv læse jer til.
Selv om udgangspunktet, som i hans tidligere bøger, stadig er Sønderjylland, er det en ny Erling Jepsen, vi møder i denne krigskomedie, der ovenikøbet er fortalt fra et kvindeperspektiv. Tonen er dog stadig den afdæmpede, sorte humor, hvori snusfor- nuft er en vigtig ingrediens, men med tilbørlig respekt for de historiske kendsgerninger og de mennesker, der dengang fik mén for livet eller helt mistede det. Jepsen skriver sig hermed ind i rækken af forfattere, for hvem det er lykkedes at skildre krigens gru og vanvid med en spidsfindig humor.
312 sider. 300 kroner
Nørrebro Teater udmærker sig ved at sætte stykker op, der både er politiske og underholdende; senest er det den gode soldat Svejk, der her får et comeback i den irske dramatiker Colin Teevans version fra 1999.
Hvordan Jaroslav Hasek (1883–1923) havde tænkt sig, at hans fortælling skulle ende, ved vi ikke, da han døde, før han fik den skrevet færdig, men figuren Svejk har overlevet i de 100 år, der er gået, siden den krig han blev kastet ud i sluttede.
Romanen er blevet udgivet igen og igen, senest på dansk i sit fulde omfang af Gyldendal i år, og den er blevet dramatiseret til både teater og fjernsyn. Første gang var i 1927, hvor Erwin Piscator satte den på scenen i Berlin, og hvor stykket bl.a. vakte sensation på grund af den utraditionelle scenografi med transportbånd og filmprojektioner. Allerede dengang var Bertolt Brecht med til at skrive manuskriptet, og senere, mens han var i eksil i USA, skrev han videre på figuren i stykket ”Svejk i Anden Verdenskrig”.
Den sprælske scenografiske idé viderefører Sven Dahlberg her i sin opsætning, så den bliver et supplement til humoren i fortællingen om den lille mand, der ved at optræde vanvittigt driver autoriterne til vanvid. Det er absurd teater om en mand, der (måske)  overlever i en absurd krig, og med sin idioti viser magthavernes idioti. Romanen består af episoder, og det forholder stykket sig loyalt til, og ligesom i romanen slutter det brat midt i en af Svejks rablende anekdoter. Af tidsmæssige grunde har man måttet vælge blandt episoderne, men det er gjort, så der kommer en naturlig kronologi, og den helt eminente med Svejks indviklede teknik, da han skal huske nummeret på en togvogn, er naturligvis med.
Der, hvor det kunne gå galt, er Svejks udseende. Med udgangspunkt i de oprindelige illustrationer af Josef Lada, har den gode soldat altid været en lille, rund mand med et dumt/snedigt grin om munden. I Rasmus Botofts, bl.a. kendt fra satireserien ”Rytteriet”, skikkelse er han høj og slank og spilles med en afdæmpet mimik. Men det går ikke galt. De øvrige aktører, der med alle deres roller må arbejde hårdt for pengene, spiller også upåklageligt, ingen nævnt, ingen glemt, og Fuzzys musik er et fint bagtæppe.
I en annonce for et værtshus, der bærer Svejks navn, står der, at der kun findes 2 idioter, dem der byder, og dem der siger nej tak. Sig derfor ikke nej til tilbuddet om at opleve denne sorte satire, der er ligeså aktuel i dag som for 100 år siden.
Oversættelse, bearbejdelse og instruktion
Nørrebro Teater indtil 17. november
Den gode soldat Svejk.
842 s. 200 kr.
Indigneret og hjertevarm japansk film
I Japan tages butikstyveri og pensionssvindel meget alvorligt og vækker stor forargelse i offentligheden, mens langt større forbrydel- ser går mere upåagtet hen.
I Kore-Eda Hirokazus film ”Shoplifters” (hvorfor hedder den dog ikke ”Butikstyvene” i Danmark?) kommer vi tæt på en familie, der bl.a. ernærer sig ved at stjæle i butikker og foretage andre former for smårapserier med videresalg for øje.
Familien befinder sig på den absolutte bund af samfundet. Den er faldet igennem det meget  stormaskede sociale system og stjæler af nød, men så kan man jo ligeså godt gøre en kunst ud af det og have det lidt sjovt. Sådan er det i hvert fald for faderen Osamu og hans mindreårige søn Shota, der har gjort deres fælles tyvetogter til lidt af en sport.
Familien, der bor sammen i et meget lille, skuragtigt hus, har dog en smule legale indkomster. Bedstemor har en lille pension fra sin afdøde mand, eller hvordan det nu hænger sammen, Osamu er løsarbejder på byggepladser, hans kone arbejder på et vaskeri og teenagedatteren i et peepshow. Men der skal mere til, især efter at Osamu kommer til skade på sit job og som løsarbejder ikke får sygedagpenge, og hans kone bliver fyret, fordi vaskeriet skal spare, og hun er den, der får højest løn.
Selv om pladsen er trang og pengene små, er hjerterum- met stort, og da Osamu og Shota løber på en lille pige, der en iskold vinterdag er blevet lukket ude på altanen af forældrene, der er gået i byen, så tager de den lille med hjem. Det viser sig, at hun bærer mærker af grov vold, og efter nogen snak frem og tilbage beslutter de at beholde hende, og hun bliver alles øjesten.
De har selvfølgelig noget indbyrdes småkævl og irritation kørende, men viser også stor omsorg for hinanden og har det hyggeligt, når de slubrer nudler i sig ved middagsbordet. Helt skøn er en udflugt til stranden, hvor bedstemor sidder i sandet og nyder at se de andre pjatte i vandkanten. Men en dag går det galt under et butikstyveri, og hermed afsløres det, at meget ikke er, hvad det giver sig ud for at være. Nu træder samfundet til i form af læger, politi og socialvæsen, og ”familien” går ufrivilligt i opløsning.
Ud over at give udtryk for sin sociale indignation sætter Kore-Eda spørgsmålstegn ved, hvad det er,  der skaber en familie, om det er blodets bånd eller socialt fællesskab, og desuden skildrer han en drengs udvikling, idet Shota når frem til den erkendelse, at det ikke kun er dem, der ikke kan lære noget derhjemme, der har brug for at gå i skole, og at han må lægge afstand til den småkriminelle mand, han er kommet til at betragte som sin far. Filmen er både varm, humoristisk og hjerteskærende uden at gå over stregen til det sentimentale, og den giver, ligesom instruktørens tidligere film, et noget andet billede af Japan, end det vi ellers ser.
I år modtog filmen Den Gyldne Palme i Cannes, og den er af indlysende grunde blevet udtaget som Japans bidrag til Oscar-nomineringer- ne, men har måske det minus, som i andre sammenhænge er et plus, at den er meget uamerikansk, idet den giver sig tid til at male med detalerede penselstrøg og tegner psykologien ved at dvæle ved personernes ansigtsudtryk.
Manden de kaldte Kentaur
”Hvad ved vi om Kirgisien?” spørger Hans Scherfig indleningsvis i sin lille, fine rejse- bog ”Hos Kirgiserne” (1965). Hvis spørgsmålet stilles i dag, vil svaret for de flestes vedkommende nok stadig være det samme: noget nær lig nul – hvis man ikke har læst noget af den glimrende forfatter Djingiz Ajtmatov, som har fået udgivet flere romaner på dansk på henholdsvis Forlaget Sputnik og Gyldendal.
Med Aktan Arym Kubats film ”Kentaur” er det nu muligt at opleve det centralasiatiske lands smukke natur og få et indtryk af modsætningen mellem den gamle kultur, der i det isolerede område var herskende frem til det blev en sovjetrepublik, og den nye verden, åbnede sig med et skriftsprog (1924) og tekniske goder som f.eks. elektricitet, men som, ikke mindst efter
Sovjetunionens opløsning, har skabt en følelse af fremmedgjorthed hos nogle.
Hovedpersonen Kentaur har fået sit navn, fordi han stadig tror på myten om, at det kirgisiske folk stammer fra kentaurerne, der skulle have været halvt heste og halvt mænd. For ham er heste og mennesker derfor tæt forbundet, og hestens væsen skal respekteres. Dens natur er at bevæge sig frit omkring og ikke at være spærret inde.
Denne tankegang bringer Kentaur ud i problemer, da den får ham til at stjæle sin rige brors dyrebare travhest for at sætte den fri. På andre måder er han med på tidens noder, men det medfører også unoder. Han har tidligere vist film i byens biograf, men den er nu blevet omdannet til moske. En dag går han op i operatørrummet og sætter en film i gang midt under bøn- nen, og det er selvsagt til stor fortrydelse for de meget troende deltagere. På hjemmefronten går det heller ikke for godt, for en kvinde på markedet er blevet lun på Kentaur, og han er ikke uimodtagelig for en lille flirt, selv om han har kone og barn derhjemme. Desværre er han ikke for klog, og det foregår så åbenlyst, at sladderen begynder at løbe, og en behjertet kvinde sørger for at viderebringe den til hans døvstumme kone. Det rammer hendes sårbare sind så hårdt, at hun sammen med sønnen forlader deres hjem.
Al den umoralitet bliver for meget for det lille samfund, og landsbyrådet dømmer Kentaur ud af fællesskabet. Han skal forlade landsbyen. Men han lever i sin egen verden med sine egne moralbegreber, og før han drager afsted, udfører han endnu en handling, som i omverdenens øjne er en forbrydelse, og det bliver fatalt.
Aktan Arym Kubat, der har skrevet manuskriptet, instrueret og selv spiller hovedrollen, viser os med dette tragiske og smukke værk en meget anderledes verden, men ikke desto mindre med almene problemer som betydningen af at passe på naturen og konflikten mellem at tilpasse sig en galoperende udvikling og samtidig bevare rødderne til fortiden.
Passion – Sange fra et levet liv
Af Rikke G.F. Carlsson
Bo Schiøler og Skavankerne
Da alle andre skulle gå pension, gik Bo Schiøler solo. Efter 44 år som musikalsk medarbejder på Vesterbro Ungdomsgård, hvor generationer af børn og unge havde spillet teater og sunget om deres liv i kærlighed, om skoletræthed til stor politik og knuste
drømme. Altid med øje for at den unge lærte at tvivle, tage stilling og engagere sig i livet. Og så pludselig begyndte Bo at synge og skrive om sin egen alder. Og det klæder ham. En årgang 1945 – den såkaldt store årgang. Denne CD er hans nyeste i rækken
sammen med hans faste band Skavankerne, der dannedes i 2014. Bo vil dø med støvlerne på, og han er hudløs, når han
beskriver alderdommen. Ingen klynk mens blæren drypper. Fuld af savn efter mistet kærlighed, mistet fysik, mistet liv og venskaber.
Fuld af humor og eftertænksomhed. Taknemlighed over at ha´ levet med oplevelser, modstand og opstand. Fuld af melankoli og observation af andres liv. Ingen er perfekte, og alle er berigende. Hele pakken, hele livet. Altid noget på hjerte, aldrig ligegyldig.
Sangene handler ofte om kærligheden, ofte er de formet som portrætter af mennesker fra Bo Schiølers unge dage. Af folk fra nutiden, af folk som fløj under radaren. Stærke personer uden for norm og nummer. Folk som ingen kendte. Men alligevel
genkender man beskrivelserne, da de er universelle.
Musikken er svingende og noget af det bedste i lang tid. Man bliver smittet af den musikalske kemi. Instrumenterne er kanonvalgt. Bo´s normalt hamrende guitar, der altid har været kendetegnet, er slet ikke til stede. Ej heller koret er dominerende. Det svæver let og underbyggende. Bo er ikke sanger, men han udtrykker sig klart med sin livsbrugte stemme.
Køb den, før du dør, køb den før dit barnebarn, giv den i gave til en, der savner opmærksomhed.
“Floskerne blev til visdom
Alverdens løgne blev sande
Du ku hverken svømme eller
Du var dømt til at træde vande
Hvem gik fra flygtig til dygtig
Mens al leg blev forbudt
Hvem tror sig nu moden og
hvem lever et liv de har fortrudt”
– fra sangen Nye kunster
Om hvad der venter
Om hvad der vanker
Vi vil leve livet i sus og dus
Hvorfor gå og synge
Snart er det den første
Hvem ka´ du narre
Skal du spinke og spare
På mælk eller snus
Der er ingen guld til dig
– fra sangen Ynke-klynke blues
Passion – sange fra et levet liv
Sundance Music 2018 www.
Release koncert søndag d. 7.
oktober kl 16-17.30 Jazz Cup
Gothersgade 107, 1123 K
(over for Kongens have)
Med ottende bind af serien om Det Store Århundrede griber Jan Guillou dybt ned i erindringens hovedstol. Har man læst hans selvbiografi ”Ordets magt og afmagt” (2009), kunne man fristes til at tænke, at det er det rene genbrug, men sådan er det
selvfølgelig ikke, for det drejer sig jo om en roman, hvor virkeligheden bearbejdes litterært, og hvor forfatteren om- og tildigter efter forgodtbefindende. F.eks. er slutningen en ganske anden end virkelighedens.
Vi er nu nået til 70’erne, hvor der i den noget splittede venstrefløj i Sverige var gang i den med solidaritetsbevægelser imod Vietnamkrigen og for palæstinenserne, og hvor diverse efterretningstjenester, mere eller mindre officielle, modsvarende så det
som deres store opgave at infiltrere og miskreditere disse bevægelser under påskud af truende terrorhandlinger.
Romanens hovedpersoner, der som tidligere er lidt papdukkeagtige, men det er ganske ligegyldigt, for her er det handlingen, det drejer sig om, er stadig slægten Lauritzen, hvor der af grundstammen nu kun er den røde grevinde, tante Christa, tilbage.
Hun er efter nogens mening forbandet langsom til at stille træskoene, da der efter hende stadig vil være en pæn arv
tilbage. Onkel Sverre er nys død og efterlader sig ikke så helt lidt, men der kunne have været mere, hvis han ikke havde fået den sindssyge idé, at et par Van Gogh-malerier burde tilhøre offentligheden og ikke hans arvinger. De centrale personer er
Eric Letang, tante Christas barnebarn og sjæleven, og hans ven Eric Ponti. Letang er ansat som fuldmægtig hos en stjerneadvokat, men må tage det grove arbejde, og Ponti er journalist på et socialistisk blad. At de to venner har det samme fornavn er ikke tilfældigt,
for kender man Guillous fortid, vil man forstå, at de er to alen ud af et stykke. Letangs opvækst er mere eller mindre Guillous, og Pontis virke som journalist er begyndelsen på hans voksne liv. I Vesttyskland har man Baader-Meinhof-sagen, som gøder jorden for terroristangst, hvad der kommer til at ændre Letangs fremtidsplaner totalt.
Han og hans kæreste i Hamburg har fået en søn, og netop da han er i gang med at arrangere familiesammenføring i Sverige, bliver han ved en tragisk, politisk hændelse alenefar og må under dramatiske omstændigheder nærmest bortføre barnet. Her kommer
en ukendt side af forfatteren frem, nemlig hans fine fornemmelse for småbørns tankegang og reaktioner på deres omgivelser. Ukendt, men ikke så mærkeligt, for her trækker han igen på egne erfaringer, da han selv blev far i en ret ung alder og måtte
få arbejde, politisk aktivitet og børnepasning til at hænge sammen.
Historien om, hvordan Eric ”kidnapper” sin søn og bringer ham fra Vesttyskland til Sverige, er fantasifuld og spændende, og det er beretningen om afsløringen af den uofficielle efterretningstjeneste IB, der infiltrerede venstrebevægelsen for at registrere folk og inspirere til ulovligheder af groveste art, også, men med den forskel, at det er den skinbarlige sandhed
af den slags, der næsten overgår fantasien.
Guillou drømte som ung om at blive en ”smal” forfatter, som skrev om ingenting, men meget litterært. Det gik han senere bort fra og valgte indhold frem for fine krummelurer. Sådan også her. Romanen er en spændende, politisk og til tider ironisk (indirekte også selvironisk) beskrivelse af et dramatisk tiår, hvor de gode viljer, om end splittede og forvirrede, kæmpede mod dem, der i stedet for at sove dræber drømme.
Jan Guillou: Dem der dræber
Oversat af Anders Johansen
Modtryk. 437 sider. 300 kroner.
Udkommer den 11. oktober.
Da Ku Klux Klan blev narret
Ku Klux Klans leder i 1970’erne, David Duke, var en veluddannet, udadtil pæn mand, der arbejdede for at ændre klanens image og gøre den stueren som en moderne, højreorienteret organisation med gode, kristne værdier, men bag facaden var han og klanen ligeså racistisk og forbryderisk som altid. I sine taler brugte han vendinger som ”America First” og ”Make America Great Again”,
og det er blandt meget andet derfor, Spike Lees film BlacKkKlansman er så aktuel i dag, selv om den foregår for 40 år siden.
En ung afroamerikaner, Ron Stallworth, bliver som den første farvede ansat ved politiet i Colorado Springs, hvor han bliver udsat for ydmygende behandling fra nogle af sine kollegers side, men han bider det i sig og kommer til at arbejde i efterretningsafdelingen,
som han har ønsket. Den første opgave er imidlertid noget pinagtig, da den består i at infiltrere den sorte studenterforening for
at finde ud af, om den har kriminelle planer på tapetet. Det næste job kommer han ved en tilfældighed selv på, men det
bliver accepteret af ledelsen og går ud på at undersøge, om den lokale afdeling af Ku Klux Klan skulle gå og pusle med
Det lykkes ham at få indpas i afdelingen og endog at blive et værdsat medlem og komme på venskabelig fod med David Duke, hvor mærkeligt det end kan lyde i betragtning af hans udseende. Det kræver da også, at en hvid kollega spiller hans dobbeltgænger
og foregår ved, at Ron står for den telefoniske kontakt, mens kollegaen, der er jøde, og det kan jo ikke ses udefra, må træde til, når han skal deltage i afdelingens møder og aktiviteter.
Det lyder som en meget fantasifuld komedie, men det er faktisk en historie fra det virkelige liv. I 2014 udgav den rigtige Ron Stallworth sine erindringer om, hvordan han på den måde infiltrerede KKK i 1978 og fik forhindret et mord på en sort studenterleder
og afsløret David Dukes hykleri. Efterfølgende blev der ovenfra sat en stopper for videre undersøgelser af klanens virksomhed, og Stallworth fik forbud mod at fortælle andre om sagen. Derfor kom bogen først efter, at han var gået på pension.
Filmen igennem krydsklippes der med autentiske optagelser af politiets overfald på borgerrets demonstrationer, af
nynazistiske demonstrationer, klip fra Griffiths racistiske film ”En nations fødsel”, der handler om KKK’s fødsel, og i slutningen det klip fra Trumps tale i forbindelse med Charlottesville-demonstrationen, hvor han siger, at der var ”meget fine mennesker” blandt demonstranterne. Det er en lang film, godt to timer varer den, men det mærkes ikke, for der er ingen døde tidspunkter, spændingen
stiger i takt med, at historien udvikler sig. Det er mændene, der er i fokus, men Lee har også øje for kvindernes betydning, både de hvides og de sortes, selv om det ikke er dem, der står på talerstolene. Det er værd at bemærke, at 53% af de hvide kvinders stemmer
gik til Trump. Som en smuk gestus til en af borgerretsbevægelsens prominente talsmænd har Harry Bellafonte fået en lille,
men meget stærk rolle som Jerome Turner, der til studenterne giver en øjenvidneskildring af en grusom lynchning.
Van Gogh på Arken
I 1893 henvendte maleren Johan Rohe sig til enken efter Vincent Van Goghs (1854-1890) bror Theo (1857-91), der havde arvet alle Van
Goghs efterladte værker, med ønsket om at låne nogle arbejder, som kunne vises på kunstnergruppen Den Fries årlige udstilling.
Der kom et hurtigt svar om, at det ville glæde hende at udlåne billeder. Fra mange sider blev hun anbefalet at tilintetgøre det ”ragelse”, men det ville hun ikke, for hun troede på værdien af hans kunst, ligesom hendes mand, der havde sikret Van Goghs eksistens gennem mange år ved at understøtte ham økonomisk. Det var også nødvendigt, for han solgte kun ét maleri i hele sit liv, kort før han døde. I stedet for at tilintetgøre billederne arbejdede hun utrætteligt for at arrangere udstillinger over hele Europa, og København blev det første sted uden for Holland. Ingen af de 23 malerier og 5 tegninger blev solgt, selvom de billigste kostede 225–300 kr. og kritikken i de fleste aviser var negativ, især i højrepressen. Til sammenligning kan nævnes, at en Hammershøi på samme
udstilling kostede 1.000 kr. Så let som i 1893 er det ikke at arrangere en udstilling med Van Gogh i dag. Det er derfor heller ikke tilfældigt, at det er 55 år siden, at der sidste gang var en større udstilling i Danmark, nemlig på Louisiana, hvor der blev vist 60 malerier og 60 tegninger. Det er nu lykkedes ARKEN at låne 39 værker: 28 malerier og 11 tegninger fra Kröller-Müller Museet i Holland, som har den næststørste samling af Van Gogh. Kun et af værkerne har tidligere været vist i Danmark.
”Jeg vil male mennesker, mennesker og atter mennesker, intet står over de tobenede mennesker…” skrev Van Gogh i et af sine
mange breve til sin bror Theo. Denne udtalelse skyldes uden tvivl hans møde med tryk og fotografier af den franske maler J.F. Millet (1814-75), som han så i 1875, da han var i lære som kunsthandler. Efter at han uden succes havde været lærer, studeret teologi
og arbejdet som lægprædikant blandt minearbejdere, erkendte han i 1880, at det var maler, han ville være. For at komme i gang bad han sin bror sende kopier af Millets arbejder. Han blev Van Goghs forbillede både åndeligt og kunstnerisk, og der findes mindst 25 malerier og mange tegninger, som er inspireret af denne. Tegningerne er især fra begyndelse af 80’erne, og de tegninger, der vises på Arken, er tydeligt inspireret af Millet, ligesom to af malerierne med en sædemand som motiv fra 1888 og 1890.
Under sit ophold i Provence 1888-89 malede Van Gogh mange landskaber og forsatte med det indtil sin død i 1890, men ikke fra de steder hvor turisterne kom, han foretrak landskaber med spor af menneskenes virke og med huse og skikkelser.
Mange kender Van Goghs billeder fra bøger og ikke mindst fra reproduktioner, der er trykt i millionoplag, men det er ikke det samme som den ægte vare, og det kan anbefales at se udstillingen, for måske varer det igen 50 år før det bliver muligt i Danmark.
Ifølge museet har man fokuseret på malerens værk, tro og natursyn. Sådan noget handler jo om fortolkning, og skulle det lyde lidt for spirituelt, står det enhver frit for at lade værkerne tale for sig selv.
Slutter 20. januar 2019.
Sort kapitel i Hollands historie
Historieskrivning er som bekendt ikke objektiv, bl.a. fordi der foretages valg og fravalg, hvad Bart Van Es måtte erkende under efterforskningen af sine bedsteforældres liv i Holland under 2. Verdenskrig.
Han havde selvfølgelig hørt om nazisternes hærgen og om modstandsbevægelsen, men det kom bag på ham at opdage, at der i forbindelse med jagten på jøder havde været et velvilligt samarbejde mellem den hollandske administration og besættelsesmagten.
I 1940 begyndte registreringen af jøder, som blev foretaget af landets egen administration, og i 1941 gik man i gang med masseanholdelserne. Ved krigens slutning havde 80% af de hollandske jøder mistet livet, og det var dobbelt så meget som i noget
andet land. Årsagen var delvist, at flugt over grænserne på det tidspunkt stort set var umulig, men også den effektive jagt. Både politikorpset og et halvstatsligt foretagende kaldet Husryddelse service foretog anholdelser, godt hjulpet af enkeltpersoner, da der
ligefrem var en økonomisk gevinst for angivelse af jøder: syv en halv gylden pr. hoved, udbetalt kontant.
Men i 1941 dannedes der også modstandsgrupper, som bl.a. befattede sig med at skaffe skjulesteder til jøderne og ikke mindst deres børn. Disse blev under falsk identitet anbragt hos ikke-jødiske familier, og mange overlevede på den måde. Ofte var det småbørn, som knyttede sig til plejeforældrene og omvendt, hvad der skabte problemer, da krigen sluttede. En hollandsk kommission arbejdede for, at børnene skulle forblive i plejefamilierne, mens en jødisk organisation arbejdede for, at de skulle vende tilbage til den kultur, de kom fra, også selv om deres forældre var døde. Det er dette afsnit i Hollands historie, Bart Van Es beretter om i ”Et liv i skjul”. Han
vidste, at hans bedsteforældre i en længere tid havde skjult en jødisk pige, og at hun var kommet tilbage til dem efter krigens ophør, havde afsluttet sin skolegang og uddannet sig til socialrådgiver, men på et tidspunkt blev hun totalt fraklippet i familiens historie.
Hvad skete der? Den gåde vil forfatteren gerne have løst, og i 2014 opsøger han derfor pigen, Lien, der nu er en dame i firserne, og hun indvilliger i at fortælle sin historie. Det bliver til mange møder og et nært venskab, men udover det opsøger forfatteren andre
vidner fra den gang og foretager undersøgelser i diverse relaterede arkiver.
At Lien ender med at blive en livsglad og harmonisk person efter en barndom i krigens skygge hos mere eller mindre kærlige plejefamilier, udsat for seksuelt misbrug i flere år og tynget af dårlig samvittighed over at være i live, når resten af hendes
familie er døde, er noget af et under, men det har også krævet en stor personlig indsats og hjælp af psykologer at komme så vidt.
Bart Van Es er ikke historiker, men professor i engelsk litteratur, og bogen er ikke et tørt historisk dokument, men en spændende og velfortalt fortælling om en skæbne og om et land, der på overfladen var pænt og demokratisk, men hvor racismen lurede lige under facaden. Ligesom i dag, hvor jøderne er udskiftet med muslimer.
Bart Van Es: Et liv i skjul
Oversat af Rasmus Hastrup.
256 sider. 250 kroner
Da Martin Andersen Nexø (1869-1953) dedikerede ”Pelle Erobreren” til Mesteren Henrik Pontoppidan (1857-1943) året efter, at denne havde afsluttet sit store værk om ”Lykke-Per” (1906), var det for at tilkendegive den betydning Pontoppidans værker havde haft for ham, fordi de bragte noget nyt ind i litteraturen: samfundsskildring med brod (MA N. i Arbejderbladet 27.7. 1937). De to store værker
om Per og Pelle fortæller begge om et samfund i en overgangsperiode, de sidste årtier af 1800-tallet, hvor den økonomiske og politiske magt skiftede hænder fra godsejerne til industri- og finansfyrsterne, og hvor landproletariatet blev udvidet med et
byproletariat. Kulturelt skete der et moderne gennembrud med udvikling af et borgerligt, liberalt frisind. Som titlerne antyder, er der
en lighed mellem værkernes to hovedpersoner, der begge stræber efter at virkeliggøre hver deres fremtidsvision, men dermed hører ligheden også op. Lykke-Per afsværger sin familie og sin fortid og søger lykken i det pengestærke københavnske finansmiljø, mens Pelle er tro mod sin klasse og kæmper for den og ikke for egen vinding.
“Lykke-Per” er en pessimistisk skildring af en kynisk og egoistisk samfundsgruppe med få sympatiske personer, ikke engang hovedpersonen, mens ”Pelle Erobreren” er en, trods alt, optimistisk skildring af arbejderbevægelsens tidlige kampe og med et varmt
I 1987 fik Bille August sit internationale gennembrud med filmen ”Pelle Erobreren” og nu godt 30 år senere følger han den op med ”Lykke-Per”. Det har været nødvendigt at foretage beskæringer og endog enkelte steder at ændre lidt i handlingen, men det er gjort med nænsom hånd, og vil man have det hele med, så har Gyldendal i anledning af filmatiseringen netop genudgivet romanen til en yderst fordelagtig pris. I filmen springer man Pers triste barndom over og begynder med hans dramatiske afsked med sin  forstokkede præstefar. Rejsen går til København, hvor han under kummerlige forhold begynder at læse til ingeniør. Det bliver
nu ikke til så meget, for Per er besat af sit eget projekt om at udnytte naturkræfterne, vand og blæst, til energi. Tilfældigt kommer han i kontakt med sønnen i en jødisk bankierfamilie og bliver ven af huset og kæreste med døtrene, en ad gangen, og får svigerfar
interesseret i sit projekt. Problemet er imidlertid, at Per er en genstridig natur, der ikke vil underkaste sig andre. De vordende investorer går ud fra som noget helt naturligt, at Per retter sig ind efter dem, der har pengene og magten, men deri tager de fejl. Per vil kun det Per vil, og sådan er det også med hans forhold til kvinder, hvor han uden større anfægtelser glider fra den ene til anden. Til gengæld udvikler han store anfægtelser vedrørende sine egne ideale fordringer og ender med at sidde og pille navle som vejassistent et sted i Jylland.
Esben Smed har rollen som Per og gør det godt, for det er nok ikke det letteste at spille en så sammensat og noget usympatisk
person på en måde, så man alligevel fatter interesse for ham. Katrine Greis-Rosenthal er meget fin som den stilfærdige,
tænksomme Jacobe, en af døtrene i bankierfamilien, som Per også svigtede, og som har brugt sin arv til at oprette en skole for fattige børn, for at de måske kan komme ud i livet uden for mange skrammer og vedvarende ar, sådan som det efter hendes mening er tilfældet for Pers vedkommende.
Alle de øvrige medvirkende spiller også overbevisende, og filmatiseringen er med sin fine tidskolorit i det hele taget vellykket.
August. Manuskript Bille og
828 sider. 150 kroner
Med ”Faith” afslutter Mich Vraa sin trilogi om De Vestindiske Øer i de år, hvor de var i dansk besiddelse. Første bind var god, andet bind var bedre, og sidste bind er allerbedst.
Som de tidligere består også dette af en ukronologisk blanding af opdigtede og virkelige breve, dagbogsuddrag, bekendtgørelser osv. Hermed spinder han en farverig tråd, hvis ender når sammen til sidst, så den danner en cirkel, der indeholder fortællingen om 250 års forbrydelser mod menneskeheden og afsluttes med danskernes sidste og største menneskehandel. 25 mil. dollars for hele herligheden.
Når danskerne i 1917 besluttede at sælge øerne, var det, fordi de ikke mere var en god forretning. USA var kun interesseret i at købe dem af strategiske grunde, idet de var bekymrede for, at Tyskland skulle snuppe dem eller få lov til at benytte dem af de neutrale
danskere, og en måned efter købet gik USA ind i krigen. I dag er øerne stadig USA’s baggård, de er den fattigste del af unionens områder, og indbyggerne har, selv om de er statsborgere, ikke stemmeret ved præsidentvalget. Men det hele begyndte i 1666, hvor de første danskere anduvede Skt. Thomas. En fanatisk præst, en uduelig guvernør og et hold straffefanger og prostituerede. Det gik
ikke så godt, men nye præster og uduelige guvernører fulgte efter. De indfødte indianere ville hellere dø end arbejde, men så kom der nogle hollændere med negerslaver. De kunne få noget fra hånden, når de havde pisken over nakken, så her var løsningen på
at skaffe arbejdskraft, så der kunne samles rigdomme til planterne og riget derhjemme. I 1848 måtte guvernøren frigive slaverne for at undgå et blodbad, men deres forhold forblev slaveagtige, og i 1878 udløste det et oprør, der gav de sorte lidt mere frihed og
ikke meget andet. Oprøret efterfulgtes af et skinretsopgør, hvor kun de sorte blev straffet, mens de hvides selvtægt blev ignoreret. Og så i 1917 sluttede kolonieventyret. Nogle af personerne i dette bind er gamle kendinge, men nye kommer til. Titelpersonen
f.eks., der er datter af mulatdrengen Carl, som Maria Eide (begge fra de tidligere bind) i sin tid tog sig af og har betragtet som sin søn. Carl er blevet fotograf, og det bringer lige en spændende fortælling ind om fotografiets fremkomst og impressionisterne i Paris med
maleren Camille Pissarro, som var dansk statsborger, fordi han tilfældigvis var født på øerne, men i øvrigt af franskjødisk afstamning. Tidens raceanskuelse bliver vi også veldokumenteret præsenteret for.
F.eks. skrev svenskeren Linné i 1758, at negrene er træge, snu og skødesløse, mens de hvide er opfindsomme, intelligente og udforskende. Denne beskrivelse hører til et af de mildere udsagn. Missionen var en vigtig del af kolonisationen. Ikke så meget for at skaffe de sorte adgang til paradis, men for at kue dem. Det var Herrnhutterne rigtig gode til, for de fandt ud af, at midlet var
at male helvede op for dem, så de blev bange for døden i stedet for at betragte den som en udfrielse.
Trilogien er i sin helhed et historisk og, især i dette bind, indigneret værk om en lidet glorværdig del af vores fortid, men samtidig en kærlighedserklæring til de smukke øer og en spændende beretning om mennesker, virkelige eller opdigtede, der engang levede
deres liv på stedet.
472 sider. 300 kroner.
Hvis De lige vil sidde helt stille, frue
Anmeldelse af Lilli Rodeck
Steffen Jacobsen har skrevet en kort bog om et langt lægeliv præget af mesterlære og djøfisering af sundhedssystemet.
Bog en er skrevet med en let humoristisk og ironisk tonefald, som får en til at klukke, mens man læser den. Men man får også følelsen af, at der er en gruppe personer, som bliver udstillet, uden at de har mulighed for at forsvare sig selv.
Når man tænker på, hvor mange år Steffen Jacobsen har fungeret som læge, kan man undre sig over, hvor lidt, han faktisk fortæller. Især er det trist, at han ikke bruger muligheden for at
analysere djøf’ernes indvirkning på sundhedspersonalets dagligdag. Han kommer med
få eksempler på vanskelighederne, men det er kun små ridser i lakken. Det, han så skriver
om Sundhedsplatformen, kunne man godt ønske var med flere eksempler og cases, så platformens svaghed bliver tydeligt fremhævet.
Men på trods af manglerne er bogen værd at læse, fordi man får fjernet illusionerne om lægernes kunnen og kommer til at forstå grunden til, at fejl opstår. Og bogen gør det lysende klart, at sundhedsvæsenet styres af regneark og ikke patienters behov.
Kunst ikke kun for kunstens egen skyld
Af J ohn Poulsen
Arbejdermuseet har gennem årene opbygget en stor kunstsamling. Det er bl.a. sket ved, at museet har købt tegninger af Anton Hansen, Herluf Bidstrup og Hans Scherfig.
I 2013 fik det en stor samling af efterladte værker af den århusianske murer og kommunist, Peter Peitersen (1922–1988), foræret af hans søn Peiter Andersen. Det drejer sig om ca. 800 arbejder: tegninger, linoleumssnit og akvareller, som er blevet registreret, og hvoraf næsten
500 nu er gjort tilgængelige på nettet (www.kid.dk). Men det er ikke kun på nettet, man kan se dem, men også resten af året på den meget seværdige udstilling ”Ud til folket!” på arbejdermuseet. Den omfatter ca. 100 værker, der viser hans alsidige virke som kunstner.
Allerede som ung begyndte Peter Peitersen at tegne, og i 1942 sendte han nogle satiriske
tegninger ind til Politiken, og en af dem blev trykt. Kort efter blev han ramt af sygdom,
som varede over et år, og det gav ham tid til at udvikle sine tegneevner. Nogen egentlig
tegneuddannelse fik han ikke, men efter sygelejet tog han et fjernkursus i tegning, og i
e deltog han i kursus i croquistegning. Fra 1952–59 var han medlem af
kunstnergruppen ”De 10”, men meldte sig ud, og i en artikel i det kommunistiske
Århus Ekko fra 1962 begrundende han det med, at han var træt af at lave b illeder bare for
at udstille. Han ville lave billeder, der handlede om noget, og som henvendte sig til dem,
Faglig og politisk aktiv
Peter stod, ligesom sine brødre, i lære som murer hos sin far og blev svend i 1942. Det var en tradition i familien at blive murer eller murerarbejdsmand. I 1961 lod han sig vælge til opmåler i Murernes Fagforening i Århus, mere af pligt end af lyst, og fortsatte indtil han gik på efterløn i 1988. I en kommende bog skriver hans bror, Ove, at hvis Peter havde valgt tegnearbejdet, var han blevet bladtegner. Talentet var der, men han valgte tillidsmandsarbejdet.
Mange af hans arbejder viser murernes dagligdag på arbejdspladsen, men han nøjedes ikke med at skildre virkeligheden, han kommenterede også den faglige kamp som foregik. Det kunne dreje sig om de lokale forhold, men også om overenskomstforhandlingerne,
hvortil han malede en række transparenter m.v. med de stillede krav. Til murernes blad Murbinderen leverede han mange tegninger og ligeledes til Mur’skeen, den kommunistiske murerfraktions blad i 50’ene. Faderen var i 10’erne og 20’erne syndikalist, men blev
senere kommunist, og Peter blev medlem af DKP i 1945. Det var derfor naturligt for
ham at skænke arbejder til Land og Folk-indsamlingerne, ligesom han udarbejdede udkast
til partiets valgplakater, hvoraf man kan se et eksempel på udstillingen.
Til åbningen af udstillingen kom en bus fra Århus med murere og murerarbejdsmænd,
heriblandt Ove Peitersen, den tidligere formand for murerne i Århus, som kort fortalte om sin bror. Udstillingen vises på balkonen i festsalen, og det er lykkedes på det begrænsede areal at opbygge den således, at den viser alle sider af Peitersens kunstneriske virke, bl.a. grafiske arbe jder, plakatskitser, tegninger, pasteller og oliemalerier, som dækker perioden fra 1943 til 88.
I 2003 satte Peiter Andersen, der havde arvet sin fars arbejder, sig i forbindelse med en række personer i Århus, og der blev dannet en arbejdsgruppe, der skulle registrere
kunstværkerne, og som skulle etablere kontakt med Arbejdermuseet med henblik på en
udstilling og en publikation med artikler om Peitersen og gengivelse af ca. 25 værker.
Desværre nåede bogen ikke at blive færdig til udstillingens åbning, men den vil ligge klar
først på efteråret, sådan at den kan erhverves, mens udstillingen endnu løber og under
den store udstilling ”Håndens arbejde”, som åbner 28. september.
Arbejdermuseet skal have ros for at have skabt en flot udstilling, som ikke kun henvender
sig til murere, men til alle, fordi den ud fra et fast politisk ståsted og med megen humor afspejler vores virkelighed, som den var og er.
Ud til folket! – Peter Peitersens
Norske Jan Kristoffer Dale (f. 1984) er debuteret med en lille novellesamling på bare godt 100 sider, men hver af de seks noveller er i sig selv som en lille roman om mennesker, mest mænd, der ikke just befinder sig på den grønne gren, hverken socialt eller i det hele
De er ufaglærte og har i bedste fald noget hårdt og dårligt betalt arbejde, i værste fald er de arbejdsløse og jagtet af arbejdsformidlingen. Det giver mindreværdsfølelse og dårligt helbred, som forstærkes af de problemer, der kan ramme alle, men som slår ekstra hårdt, når man er svækket i forvejen.
Som nu Trygve, der var for stor, da han var lille og derfor blev drillet i skolen. I gymnasiet føler han sig ikke hjemme, fordi han kommer fra et arbejderhjem, og han kan slet ikke klare at blive kaldt op til tavlen for at bøje tyske verber foran hele klassen. Han går ud i utide, og
hvad gør man så, når man heller ikke er praktisk anlagt? Trygve får gennem et vikarbureau
arbejde som flaskesorterer på et bryggeri, hvor han og de andre chikaneres af sjakbajsen. Men i det mindste får han hårde arbejdsnæver af det, og det er noget, der tæller i hans mors opfattelse af en rigtig mand. Men Trygve er træt og trods sin usikre arbejdssituation og en baby på vej lyver han sig en morgen syg, både over for konen og vikarbureauet. Hvad skal det
ende med? Ja, det kan man selv fundere over, for her følger der ikke n ogen facitliste
I fortællingen om en hyttetur for drengerøve er det tre gamle skolekammerater, der skal have en hyggelig weekend med pizzaer, bajere og kortspil, men det viser sig allerede på vejen derop, at de ligesom er vokset fra hinanden. En af dem er blevet uddannet i markedsføring og har inviteret en kollega med på turen, og der opstår hurtigt en lille klassekamp, der ødelæggere stemningen. De to med rene negle har andre ideer om mad og hygge, end hvad
der plejer at være tradition for, og en af de andre skrider simpelthen i skuffelse over
det. Barnligt! Ja, hvis det kun var pizza eller lammeskank, det drejede sig om, men der
ligger meget mere bagved. Noget med at føle sig nedgjort og ringeagtet, fordi man har
Forfatteren er selv ufaglært, og novellerne bygger delvist på hans egne erfaringer og eget liv, men at han har større spændvidde, viser den sidste, der som den eneste har en kvinde som hovedperson. Gunnvår er frisør og har egen forretning, men hun er offer for sit veludviklede
omsorgs instinkt. Novellen er som de øvrige en fin og indlevet skildring, og Dale har da også modtaget flere priser for bogen, bl.a. den prestigefulde Tarjei Vesaas’ Debutantpris i
Jan Kristoffer Dale: Arbejdsnæver. Oversat af Sara Koch
Gyldendal. 112 sider. 200 kroner.
En så grum historie som Pierre Lemaitres roman ”Vi ses deroppe” (på dansk i 2014 og anmeldt i KOMMUNIST) om den 1. Verdenskrigs sidste dage og tiden umiddelbart derefter, er det svært at forestille sig filmatiseret. En ting er, hvad man kan kapere på tryk, og noget ganske andet at få det serveret som billeder.
Men nu er den her, filmen, og den er lykkedes forbløffende godt. Romanen er på godt 500 sider og er af gode grunde kogt noget ned, og der er foretaget visse ændringer i handlingen, især i slut­ ningen, men forfatteren har haft en finger med i spillet, og filmen må sige at være loyal over for forlægget.
Den begynder ved den fransk tyske front i november 1918, hvor det er klart for enhver, at Tyskland står lige foran kapitulationen. Alligevel er der en fransk løjtnant, der lige skal gøre sig bemærket for at sikre sig et godt ry, som ganske formålsløst kommanderer sine soldater til at foretage et angreb mod fjenden. Det er det rene selvmord, men ikke desto mindre er der to, der mirakuløst og ved fælles hjælp overlever, og de har set mere, end løjtnanten kunne ønske.
De to bliver bundet sam­ men i et venskabs­ og afhængighedsforhold. Rigmandssønnen Edouard Péricourt har fået skudt underansigtet i smadder, mens Albert Mail­lard, der kommer fra besked­ ne kår, er sluppet legemligt uskadt. Edouard har på grund af en gammel konflikt med sin far afskrevet sig fra familien, og det bliver Albert, der nu tager sig af ham og må tjene til deres fornødenheder, hvori indgår rigelige mængder af morfin til Edouard.
Løjtnanten, der stammer fra en gammel adelsslægt, der kun har titlen tilbage, er en kyniker grænsende til psykopat, og han finder to måder at berige sig på. Den ene er at gifte sig med en arving til en stor formue, og den anden at blive begravelses entreprenør, da ligene fra slagmarken skal flyttes til helte kirkegårde.
Her skal ikke spares, mens de overlevende må klare sig selv. De to venner hutler sig således igennem på bedste beskub, indtil Edouard, der er billedkunstner, får en genial idé, der også har noget med heltedyrkelsen af de faldne at gøre, men den del af den, der foregår over jordens overflade.
To store bedragerier, hvoraf det ene faktisk har fundet sted i virkeligheden, kører sideløbende med krydsede spor og ud fra forskellige motiver. Det ene udgår fra grådighed og afstumpethed, mens det andet er båret af skuffelse og hævnlyst over for et samfund, der styres af en uskøn blanding af penge, korruption og kynisme tilsat patriotisme.
Romanens og filmens titel er hentet fra et afskedsbrev fra en fransk soldat, der i december 1914 blev henret­ tet ved skydning for at have forladt sin post i utide, og som blev rehabiliteret i 1921, og bogen er en hyldest til de mil­ lioner af unge mennesker, der blev ofret i en krig, der dybest set handlede om at rage til sig af klodens resurser.
Hvad det filmiske angår, så er det bemærkelsesværdigt, hvor smukt, men uden at kollidere med indholdet, der er fotograferet. Og så skal vi da lige nævne, at Niels Arestrup, som vi via hans aner har lidt andel i, spiller fint som finansfyrsten Péricourt, Eduards far, der for sent finder ud af, at der er større værdier i tilværelsen end penge og magt, og at instruktøren
Albert Dupontel har rollen som Albert.
Manuskript Albert Dupontel og Pierre Lemaitre
Fra torturbøddel til healer
Da forfatteren Christian Mørk var dreng, var der ikke meget krudt i ham rent fysisk, for han led af astma, men så kom han i gode hænder. Hans mor, Susse Wold, havde hørt om en ældre dame på Frederiksberg, der kunne udføre mirakler med sine hænder, lymfedræning kaldte damen det, og drengen kom i behandling hos hende. Det hjalp faktisk, så det var ikke den rene trolddom.
Men så for et par år siden fik Susse Wold at vide, at kvinden ikke var den, hun havde givet sig ud for at være, men at hun havde en skummel fortid, som gjorde stærkt indtryk på familien, hvoraf flere havde været involveret i modstandsarbejde.
Denne afsløring inspirerede Christian Mørk til at skrive en roman, der delvist bygger på hans egne oplevelser. Heri hedder den unge gymnasiast Gustav, og ud over sin astma lider han også under nogle ondskabsfulde kammeraters mobning, både fordi han er noget af en svækling, og fordi hans mor er en lækker, kendt politiker, som sætter gang i drengenes seksuelle fantasier.
Gustav har kun én ven og ikke den store fortrolighed til sine forældre, men da han kommer i behandling hos den sære Agnes Loumann, der har hennafarvet hår, hinkestensbriller, store hænder og ikke lider af rengøringsvanvid, udvikler der sig en slags venskab dem imellem. I hvert fald fra drengens side, for det skal vise sig, at fru Loumann ikke er i stand til at nære følelser for andre end sig selv og sine egne behov, der på det tidspunkt mest går på smøger, kaffe og sjove piller.
Lidt efter lidt sporer Gustav sig ind på, at fruen har lig i lasten fra besættelsestiden, han får oven i købet fingre i en slags beviser, men overbevises af sin morfar, der har været modstandsmand, om at de ikke er stærke nok, og at tiden er forpasset.
Bogen er lidt af en hybrid mellem et studie i ondskab og en drengedetektivroman, men den er absolut læseværdig, ikke mindst på baggrund af skildringen af Agnes Lou­ mann, som er identisk med den virkelige Gestapo Stikker Jenny Holm, der bl.a. arbejdede sammen med Ib Birke­ Birkedal Hansen og selv deltog i pinefulde forhør med stor fornøjelse. Det kunne hænderne og sansen for ømme punkter også bruges til.
Efter krigen lykkedes det hende at blive agent for både den danske og engelske efterretningstjeneste, men i 1948 blev hun arresteret og idømt 18 år fængsel, hvoraf hun mærkværdigvis kun afsonede tre år.
Under ny identitet ned­ satte hun sig som lymfe­ dræner, en uddannelse hun efter eget udsagn havde fået i Tyskland, men hendes udsagn kunne aldrig tages for pålydende. Dygtig må hun imidlertid havde været, for hendes ry spredtes så vidt, at hun engang blev henter til Libyen for at lindre Gadaffis migrænesmerter.
219 sider. 300 kroner
Når man læser Bent Blüdni­kows omtale, og ikke anmel­ delse, af Kent Klichs fotoudstilling ”Gaza Works” på Det kgl. Bibliotek, så skulle man tro, at han var ansat i presseafdelingen på Israels ambassade og ikke Berlingeren. Bl.a. skriver han, at ”Kent Klich indgår i en politisk kontekst med Hamas, og Det Kgl. Bibliotek, som er en statslig institution betalt af borgerne, formidler Hamas’ synspunkter. Det er ikke blot af betydning for opfattelsen af Mellemøsten. Ha­ det fra Mellemøsten har nået vore egne breddegrader og fyrer op under det voksende jødehad i Europa. Det Kongelige Bibliotek er med udstillingen med til at forstærke Israel hadet og derved faren for øget antisemitisme også i Danmark”. Hermed bruger han det kendte trick at sætte lighedstegn mellem kritik af Israel og antisemitisme for at forsvare Israels politik over for palæstinenserne.
I omtalen sammenligner Blüdnikow Klich med den tyske filminstruktør Leni Riefenstahl, som producerede propagandafilm for Hitler. Sammenligningen mellem Riefenstahl og Klich er groft injurierende, ikke mindst i betragtning af, at Klichs far sad fem år i en koncentrationslejr. Det var måske, fordi Blüdnikow ikke kunne forsvare den grovhed, at han ikke ville deltage i en diskussion i Radio 24/7.
Men hvem er denne Kent Klich (f. 1952), og hvad handler udstillingen egentligt om? Han er født i Sverige, men bosiddende i København og er en internationalt anerkendt fotograf, som har haft utallige udstillinger rundt om i verden og har fået udgivet en række fotobøger. Siden 2001 har han opholdt sig tre gange i Gaza, og det er resultatet af disse besøg, vi kan se på udstillingen. Klich er en udramatisk og stille fotograf, og det mærkes tydeligt på udstillingen. ”Jeg fortæller historien om nogle mennesker, der har levet under belejring i 11 år. Jeg har ikke noget hjerte for Hamas. Hele mit arbejde i Gaza siden 2001 har faktisk gået på noget nær det modsatte”. Fotografierne fra 2009 er ikke af lemlæstede lig, men viser mennesketomme stuer, køkkener og badeværelser, som er blevet bombet af israelske styrker under krigen 2008­09, hvor de dræbte 1.450 mennesker, heraf 900 civile, ødelagde 2000 hjem totalt, beskadigede 20.000 og gjorde 50.000 hjemløse. Israel mi­stede 13 mennesker, heraf 3 pga. Hamas’ raketter. Dette er kendsgerninger, ikke propaganda for Hamas. Herudover er der på udstillingen mange andre fotos og også videoer.
Det Kgl. Bibliotek har naturligvis taget afstand fra Blüdnikows grove angreb, bl.a. i Berlingeren hvor biblioteksdirektør Svend Larsen udtaler at ”vi befatter os ikke med propaganda… Vi har udstillet nogle billeder af en internationalt anerkendt fotokunstner. Biblioteket lægger navn til en udstilling af Kent Klichs værker ­ ikke til de holdninger han måtte have”.
En lignende grov forenkling oplevede man i april i Norge, hvor den israelske ambassadør på Facebook kaldte nordmændene for antisemitter og efterkommere af Quisling, fordi de tillod sig at kritisere Israels nedskydning af palæstinensiske demonstranter ved grænsen mellem Gaza og Israel, som indtil nu har kostet over 100 mennesker livet, alene 58 den 14. maj, og dertil kommer, at adskillige tusinde er blevet såret.
Kent  Klich:  Gaza  Works.
Det Kgl. Bibliotek, Rotunden
indtil 2. februar 2019.
Oslo på godt og ondt
Lars Saabye Christensen elsker Oslo på godt og ondt, især kvarteret Fagerborg, hvor den sociale modernisme begyndte med nybyggede etageejendomme med lejligheder, der var udstyret med alskens nymodens installationer. Denne bydel er den geografiske hovedperson i ”Byens spor”, der spænder over tiden fra 1947 til 1951. Sådan da, for i prologen er vi i 1957, og vi mangler altså viden om den mellemliggende tid, men den skal vi nok få, for forfatteren har lovet, at værket skal blive til en trilogi.
Som det hører sig til i kollektivromaner, er personerne nogle af dem, der lever i kvarteret: handlende, lærere, lægen og især beboerne på Kirkeveien 127. Det er Ewald og Maj Kristoffersen og deres søn Jesper og enkefru Vik, der er misundelsesværdig, fordi hun har telefon. Glem­ mes må ikke Fagerborgs afdeling af Norsk Røde Kors, hvis detaljerede mødereferater afspejler tiden, hvor privat godgørenhed, formidlet af kvinder fra det bedre borgerskab, var af stor betydning for mennesker i økonomisk nød.
Disse kvinder var hjemmegående husmødre, og de gjorde et stort, frivilligt arbejde, som vi i dag kan smile lidt nedladende af, men som ikke desto mindre var udtryk for en form for solidaritetsfølelse med andre i samfundet. Samme solidaritet ses i de indbyrdes relationer mellem personerne. Man kan skændes med og rakke ned på hinanden, men man kommer hinanden ved.
I skildringen af dette er romanen politisk, men den er også i høj grad en psykologisk beskrivelse af, hvor svært vi ofte har det med hinanden, og hvor lidt vi kender selv vore nærmeste. Tanker er som bekendt toldfri, og det er så nemt af misforstå både gode og dårlige hensigter.
Sådan er det også med vores venner, for det bliver de, på Kirkeveien. Ewald er f.eks. en mand med en meget let gang på jorden, sine venners ven, der aldrig er bleg for at give en omgang på værtshuset og altid med en kvik replik parat, men som romanen skrider frem, viser der sig helt andre sider af ham. Og sønnen Jesper er så vanskelig at greje for forældrene, at de søger lægehjælp. Konklusionen er, at drengen er sund og rask, men bare følsom. Med vores viden i dag behøver man ikke at være psykolog for at finde ud af, at han lider af en form for autisme, men diagnosen var ikke opfundet den gang, og forældrene plages af dårlig samvittighed over deres uformåenhed, selv om de gør deres bedste og lidt til.
Sværere er det at diagnosticere fru Viks nye mand. Meget tyder på, at han, som hans stedsøn fra et tidligere ægteskab siger, er en egoist, der tager en bid af et men­ neske og så lægger det fra sig, så det ligesom et æble nedbrydes og rådner.
Vi venter spændt på det næste bind, ikke blot for at få mere at vide om hr. Hall og grunden til hans tidligere kones deroute fra berømt skuespiller til næsten glemt alkoholiker, og om hvorfor den følsomme, musikalske Jesper beslutter sig for at tage til søs, men fordi Saabye Christensen er så god til at give krop og sjæl til sine personer og deres tid og diskret forbinde den med vores. Han hører til i toppen af det nordiske forfattere træ.
Byens Spor af Lars Saabye Christensen.
Oversat af Ellen Boen.
443 sider. 300 kroner.
Film værd at se:
Den unge Karl Marx
I am not your Negro
Arne Würgler fik fredspris
Ved et arrangement den 5. november modtog sangeren Arne Würgler dette års fredspris fra Kunstnere for Fred. Pernille Grumme begrundede det bl.a. med, at ”når medierne ikke tør afsløre åbenlyse løgne og kæmpe imod dette vilde, blodtørstige dyr, er der kun os selv tilbage. Der er heldigvis nogle, der har mod til at protestere, og dem vil vi meget gerne hylde og anerkende.
Og en af dem, der har sunget og spillet imod krig og uretfærdighed igennem et halvt århundrede, er heldigvis her i dag, og han hedder Arne Würgler”, og hun tilføjede, at ”Arne Würgler gennem en karriere på snart 60 år har markeret sig som en af dem, der altid er parat til at stille op med sin sang og musik ved demonstrationer og gerne i samarbejde med andre kunstnere.”
Den årlige uddeling af Gelsted-Kirk-Scherfig-prisen foregik søndag den 19. november i Krudttønden. Dette års prismodtagere var sangerinden og forfatteren Pia Raug og forfatterne til bogen ”Brødrene Nielsen”. Bogen blev anmeldt i Kommunist nr. 1-2015 og handler om tre brødre, der deltog som frivillige i den spanske borgerkrig.
På en række skoler er man gået over til ikke at bruge trykte bøger, men udelukkende computere. Inden man går for vidt, var det måske en ide at se på en norsk undersøgelse, der har vist, at de, der læser en tekst i en trykt bog, husker bedre hvad de har læst, end de, der læste den samme tekst i en e-bog.
Jeg ved, hvor du bor…
DF’eren Søren Espersen var meget utilfreds med sidste afsnit af ”Historien om Danmark”, som han mente var venstreorienteret. Han udtalte, at han ikke vidste, hvordan han skulle reagere, ”men et godt sted at begynde er ved forhandlingerne om et nyt medieforlig, der starter til nytår”. Tidligere har DF luftet, at DR skulle beskæres med 25%, og nu optræder Espersen i bedste rockerstil, uden ligefrem at sige som dem: Jeg ved, hvor du bor… Men det minder om det.
Udstillinger værd at se:
Arbejdermuseet: Barbermaleren. Slutter 31.12.
Arbejdermuseet: Revolution oktober 1917. Slutter 31.1.2018
Arken: Michael Kvium. Cirkus Europa. Slutter 14.1.2018
Aros: Bacon, Freud and te London Painters. Slutter 4.2.2018
Brandts: Lars von Trier – Det gode med det onde. Slutter 29.7.2018
Fåborg Museum: Fynboerne – Det gode liv. Slutter 29.5.2018
Charlottenborg: Ovartci og galskabens hus. Indtil 14.1.2018
Gl. Holtegaard: Kolonihistorier – magt og afmagt. Slutter 30.12.
Heerup Museum: Heerup & folket – Kunst til fagbevægelsen. Slutter 28.1.2018
Horsens Kunstmuseum: Tan Ping og Bjørn Nørgård. Slutter 21.1.2018
Kunsten, Ålborg: Vilhelm Lundstrøm og den gode smag. Slutter 25.2.2018
Nivågård: Stille uro. Immanuel Ibsen. Slutter 7.1.2018
Sorø Kunstmuseum: Revolutionens billeder – Russiske fotografier og plakater. Slutter 14.1.2018
Øregård Museum: Archipenko. Slutter 21.1.2018
Film værd at se
I am not your Negro
Cinemateket fortsætter i november med at markere 100-året for oktoberrevolutionen. Onsdag den 8.11. vises Pudovkins mesterværk ”Storm over Asien” (1928), og endnu en Pudovkin-film ”Sankt Petersborgs sidste dage” (1927) kan ses torsdag den 23.11. Begge film ledsages af levende musik. Det samlede program for november kan ses på www.cinemateket.dk
Ytringsfrihed a la Trump
Donald Trump har altid lagt sig ud med pressen, og det er ikke blevet bedre, efter at han er blevet præsident, hvor han regelmæssigt er på Twitter og i taler påstår, at pressen lyver om ham, hvis den ikke er enig med ham. Hans seneste udgydelser retter sig mod T-stationen NBC, som han har truet med at fratage sendetilladelsen, fordi han er sur på dem og mener, at de også bringer ”fake news”. Nu er det heldigvis ikke Trump, der giver sendetilladelser, men hans trusler skaber bekymring. Fornylig forlangte han også, at amerikanske fodboldklubber skulle fyre de spillere, som demonstrerede imod den udbredte vold mod negre.
Cinemateket udvider nu sin virksomhed ved at åbne en filial i Øst for Paradis i Århus. Der var i forvejen et samarbejde, men nu formaliseres det sådan, at biografen hver tirsdag vil stille en sal til rådighed for Cinematekets visninger. Der vil blive tale om en miniudgave af programmet i København med f.eks. særarrangementer med introduktion og foredrag. Det er ikke tilfældigt, at det er Øst for Paradis som er blevet valgt, for den har i forvejen en stærk profil inden for Arthouse film.
Udstillinger værd at se:
Arbejdermuseet: Barbermaleren. Slutter 31-12.
Arken: Michael Kvium. Cirkus Europa. Slutter den 14-1-2018
Aros: Bacon, Freud and te London Painters. Slutter den 04-02-2018
Det kgl. Bibliotek: Blinde vinkler. Slutter den 03-02-2018.
Fåborg Museum: Fynboerne – Det gode liv. Slutter den 29-05-2018
Gl. Holtegaard: Kolonihistorier – magt og afmagt. Slutter den 30-12.
Glyptoteket: Fransk maleri. Slutter den 31-12.
Heerup Museum: Heerup & folket – Kunst til fagbevægelsen. Slutter den 28-01-2018
Horsens Kunstmuseum: Tan Ping og Bjørn Nørgård. Slutter den 21-01-2018
Johannes Larsenmuseet: 1917: En ny tid. Slutter den 26-11.
Kunsten, Ålborg: Vilhelm Lundstrøm og den gode smag. Slutter den 25-02-2018
Nivågård: Stille uro. Immanuel Ibsen. Slutter den 07-01-2018
Odsherreds Kunstmuseum: Store blikke og milde øjekast. Slutter den 17-12.
Ribe Kunstmuseum: Janne Klerk – Danmarks kyster. Slutter den 07-01-2018.
Sorø Kunstmuseum: Revolutionens billeder – Russiske fotografier og plakater. Slutter den 14-01-2018
Trapholt: Michael Kvium. Slutter den 30-12.
Øregård Museum: Archipenko. Slutter den 21-01-2018
Film værd at se
I 100-året for den russiske revolution præsenterer Sorø Kunstmuseum for første gang i Danmark en særudstilling af Aleksandr Rodchenkos (1891-1956) fotografier, der med sine overraskende synsvinkler revolutionerede fotomediet. Han var en af de mest nyskabende og toneangivende avantgardekunstnere i revolutionens Rusland, og var med til at danne billedet af det nye Sovjetunionen og forme dets kunst. Med sine utraditionelle vinkler og motiver flytter han revolutionen ind i kunsten. Fotografier og plakater er den nye tids medier, der hurtigt, effektivt og forholdsvist billigt kan bringe kunst og budskaber ud til folket. Revolutionens Billeder giver også et dansk blik på revolutionen gennem Hermod Lannungs samling af russiske revolutionsplakater. Lannung, der opholdt sig i Petrograd i 1917-19, oplevede Oktoberrevolutionen på nærmeste hold og indsamlede plakater, der nu kan ses i Sorø.
Allerede i foråret begyndte Cinemateket at markere 100-året for oktoberrevolutionen og det fortsætter nu i oktober og november med en række gamle og nye russiske film. Det begynder den 17. oktober med ”Kommisæren” fra 1967 og følges op den 20. med den prisbelønnede ”Levithan” fra 2014 (anmeldt i Kommunist nr. 2-2015). Der sluttes af den 25. med ”Propagandakunst”, hvor der vil være foredrag om emnet og bagefter vises den heroiske propagandafilm fra 1934 ”Tjapajev”. Det samlede program for både oktober og november kan ses på www.cinemateket.dk
Den 25. oktober åbner Arbejdermuseet en udstilling om danskeres oplevelse af den russiske revolution og den politiske brug af den i Danmark. På selve revolutionsdagen, den 7. november, afholder Selskabet for Arbejderhistorie (SFAH) sammen med Center for koldkrigsstudier på Syddansk Universitet konferencen ”Russisk revolution 1917-2017” i Arbejdermuseets festsal. De nøjagtige tider for arrangementerne kan ses på www.arbejermuseet.dk
Udstillinger værd at se:
Arbejdermuseet: Barbermaleren. Slutter 31-12.
Arken: Michael Kvium. Slutter 14-01-2018
Det kgl. Bibliotek: Blinde vinkler. Slutter 03-02-2018.
Fåborg Museum: Johannes Larsen og japansk træsnitkunst. Slutter 31-12.
Gl. Holtegaard: Kolonihistorier – magt og afmagt. Slutter 30-12.
Glyptoteket: Fransk maleri. Slutter 31-12.
Heerup Museum: Heerup & folket – Kunst til fagbevægelsen. Slutter 28-01-2018
Horsens Kunstmuseum: Tan Ping og Bjørn Nørgård. Slutter 21-01-2018
Johannes Larsenmuseet: 1917: En ny tid. Slutter 26-11.
Kunsten: Vilhelm Lundstrøm og den gode smag. Slutter 25-02-2018.
Kunstmuseet Tønder: Henry Moore – Grænser i Norden. Slutter 03-12.
Nivågård: Stille uro. Immanuel Ibsen. Slutter 07-01-2018
Rudolf Tegners Museum: Pontus Kjerrman: Ned med våbnene – Livets landskab. Slutter 22-10.
Ribe Kunstmuseum: Janne Klerk – Danmarks kyster. Slutter 07-01-2018.
Sorø Kunstmuseum: Revolutionens billeder – Russiske fotografier og plakater. Slutter 14-01-2018
Trapholt: Michael Kvium. Slutter 30-12.
Film værd at se:
I slutningen af september udkommer på Gyldendal historikeren Mogens Møllers bog ”De glemtes hær” om de danske spaniensfrivillige. Bogen er delvist baseret på den Internationale Brigades arkiver, der er endt i Moskva, og som rummer en række hidtil ukendte materialer om bl.a. danske Spaniensfrivillige. Udgivelsen markeres i Cinemateket torsdag den 28. september kl. 19.00, hvor der først vises propagandafilmen ”Spanien i flammer”, og bagefter fortæller Mogens Møller om bogen. Der sluttes af med en reception i Astas Bar.
Det skal kunne betale sig at arbejde
Et af Liberal Alliances slogans er, at det skal kunne betale sig at arbejde. Det levede kulturminister Mette Bock fuldt op til, da hun holdt op som programdirektør i DR i 2009 efter 23 måneders ansættelse. Hun fik nemlig udbetalt 2 mio. i fratrædelsesgodtgørelse, selvom hun selv havde sagt op. Havde det været en rengøringsassistent der sagde op, havde den pågældende fået en straf på 5 ugers karantæne i a-kassen, for man skal jo ikke have lov at nasse på samfundet. Sagen er dukket op, fordi den tidligere mediedirektør i DR, Gitte Rabøl, som et plaster på såret, ved sin fratræden fik en stilling til over 2 mio. kr. som mangfoldighedskonsulent i DR, en stilling hun trak sig fra efter den megen røre, som dette skabte. Sagen om Mette Bocks fratrædelsesgodtgørelse har rejst spørgsmålet, om hun er kompetent til at stå i spidsen for de kommende medieforhandlinger.
Husets Teater har i september–oktober gæsteoptræden fra Livingstones Kabinet, som opfører forestillingen Uproar, der tager udgangspunkt i 100 året for både Dadaismens fremståen og den russiske revolution. Inspireret af disse to vigtige revolutioner vil gruppen starte en verdensrevolution. Forestillingen løber fra 23. september til 14. oktober i Warehouse9 Halmtorvet 11 A-C.
Udstillinger værd at se:
Arbejdermuseet: Stop slaveri! Arbejdermuseet: Barbermaleren. Slutter 31-12
Arken: Michael Kvium. Slutter 14-01-2018
Det kgl. Bibliotek: Blinde vinkler. Slutter 03-02-2018
Fuglsangs Kunstmuseum: Janne Klerk. Danske kystlandskaber. Slutter 27-09.
Fåborg Museum: Johannes Larsen og japansk træsnitkunst. Slutter 31-12.
Gl. Holtegaard: Kolonihistorier – magt og afmagt. Slutter 30-12.
Glyptoteket: Fransk maleri. Slutter 31-12.
Horsens Kunstmuseum: Tan Ping og Bjørn Nørgård. Slutter 21-01-2018
Johannes Larsenmuseet: 1917: En ny tid. Slutter 26-11.
Keramikmuseet Clay: Axel Salto, Stentøjsmesteren. Slutter 17-09.
Kunstmuseet Tønder: Henry Moore – Grænser i Norden. Slutter 03-12.
Nivågård: Stille uro. Immanuel Ibsen. Slutter 07-01-2018
Rudolf Tegners Museum: Pontus Kjerrman: Ned med våbnene – Livets landskab. Slutter 22-10.
Ribe Kunstmuseum: Janne Klerk – Danmarks kyster. Slutter 07-01-2018.
Statens Museum for Kunst: Ufortalte historier. Slutter 30-12.
Trapholt: Michael Kvium. Slutter 30-12.
”Jeg ønsker jer alle de værst tænkelige liv, I kan få, og håber, at alle blive syge og dør.” Sådan en mail modtog det engelske teaterselskab Shakespeare & Company fra en amerikaner. De blev meget overraskede, men det blev en række amerikanske teatre, som havde Shakespeare i deres navn også, da de modtog lignende trusler.
Det viste sig at de kom fra Trumptilhængere, der var blevet vrede over en teaterforestilling i New York, som ingen af de pågældende teatre havde noget at gøre med. Det drejede som om teatergruppen Public Theaters opførelse af Shakespeares stykke Julius Cæsar i Central Park i New York. I denne forestilling havde man valgt at lade Cæsar ligne Donald Trump. Flere forestillinger blev forstyrret og der blev fremsat trusler. Stykkets sponsorer Delta Airlines og Bank of American trak deres økonomiske støtte tilbage, fordi de mente at teatret hånede og provokerede. Da Guthrie Theater i 2012 opførte samme stykke med en hentydning til Obama, gav det ikke grund til reaktioner og hovedsponsoren Delta Airlines reagerede ikke den gang med at trække støtten.
Vi har også her i landet fået en komisk Ali, nemlig Christian Langballe, folketingsmedlem for Dansk Folkeparti, som på Facebook har skrevet, at ”DR og Politiken er fordærvs magter, som lader sig drive frem af kulturradikalisme og venstresocialisme og undergraver landet.” Det var måske en ide at han søgte et job hos Trump som twitterskribent.
I 2014 vedtog et flertal i Folketinget bestående af Venstre, Socialdemokratiet, SF, de radikale og de konservative at overføre (stjæle) 280 mio. kr. fra Arbejdsmarkedets Feriefond til statskassen. Det har nu fået den konsekvens at feriefonden, som har brug for de manglende penge, har opsagt lån til 50 museer og kulturinstitutioner, selvom lånene blev givet med den betingelse, at de ikke skulle tilbagebetales, hvis ikke institutionerne solgte bygninger eller ændrede status. Museerne havde håbet, at der blev fundet en hurtig løsning, men sagen er blevet udskudt til efter sommerferien, fordi kammeradvokaten skal undersøge lånenes udformning i forhold EU’s konkurrenceregler.
At EU skal blandes ind i det virker mærkeligt, da der er tale om kulturpolitik, som EU ikke har noget at gøre med.
Udstillinger værd at se:
Brandts: Vilhelm Lundstrøm og den gode smag. Slutter 27.8.
Det Kgl. Bibliotek: Blinde vinkler. Slutter 3.2.2018
Glyptoteket: Fransk maleri. Slutter 31.12.
Fuglsangs Kunstmuseum: Janne Klerk. Danske kystlandskaber. Slutter 27.9.
Fåborg Museum: Johannes Larsen og japansk træsnitkunst. Slutter 31.12.
Heerup Museum: Sommer hele året. Slutter 27.8.
Johannes Larsen Museet: Haven ved Havet. Slutter 27.8.
Keramikmuseet Clay: Axel Salto – Stentøjsmesteren. Slutter 17.9.
Kunstforeningen Gl. Strand: Kunst, kærlighed og mumitrolde. Slutter 3.9
Kunstmuseet Tønder: Henry Moore – Grænser i Norden. Slutter 3.12.
Nivågård: Ditlev Blunck. Slutter 27.8.
Rudolf Tegners Museum: Pontus Kjerrman: Ned med våbnene – Livets landskab. Slutter 22.10
Statens Museum for Kunst: Ufortalte historier. Slutter 30.12.
Trapholt: Michael Kvium. Slutter 30.12.
Film værd at se
I slutningen af marts meddelte kulturminister Mette Bock, at KVINFO’s bibliotek skulle flyttes til Det kgl. Bibliotek. Da hun i pressen blev beskyldt for på denne måde at ville lukke KVINFO, afviste hun, at det var formålet. Den opgave havde hun overladt til sin partifælle i Folketinget, Laura Lindahl, som udtalte, at LA’s mål er at fjerne skattestøtte til KVINFO. ”Der er ikke noget galt med at give offentlig støtte til et videnscenter, ” udtalte hun til TV2, men KVINFO fører venstreorienterede kampagner, som ikke er relevante for masser af borgerlige kvinder, som f.eks. mig selv.”
For andet år i træk er salget af e-bøger i England dalet og er nu nede på det laveste niveau siden 2011. Alene sidste år et det dalet med 17%. Salget var i 2014 2,4 mia. kr., men er sidste år dalet til 1,8 mia. Til gengæld er salget af den gode gamle papirbog steget med 9%. Dermed er det endnu engang bekræftet, at rygtet om den tryktes bogs død er stærkt overdrevet.
Som tidligere omtalt har især Landsdelsorkestrene i provinsen beklaget sig over, at den årlige nedskæring på 2% ville betyde, at orkestrene ikke længere kunne spille større symfonier, fordi de blev nødsaget til at afskedige musikere for at leve op til besparelserne. DF’s kulturordfører, Alex Ahrendtsen, havde foreslået den bombastiske løsning på problemet, at tage hele tilskuddet fra Copenhagen Phil og give en del af det til de øvrige fire orkestre. Så langt ville kulturministeren dog ikke gå, så hun har foreslået, at Copenhagen Phil skal aflevere 2 mio. om året stigende til 8 mio. i 2021 og disse penge skulle så gå til provinsorkestrene. Denne løsning skabte megen diskussion, bl.a. tog DF’s kulturborgmester i København, Christian Ebbesen, afstand fra sin egen partifælles forslag. I en kommentar i Politiken prøver kulturministeren at sætte tingene på plads og påstår, at samlet vil landsdelsorkestrene ikke miste noget, der er blot tale om en omprioritering, ikke en spareøvelse. Det må vist kaldes kreativ bogføring, for sandheden er, at i 2018 skal orkestrene forsat samlet spare 2%, men denne besparelse rammer alene Copenhagen Phil.
Udstillinger værd at se:
Det kgl. Bibliotek: Blinde vinkler. Slutter 03-02-2018
Glyptoteket: Fransk maleri. Slutter 31-02
Fåborg Museum: Johannes Larsen og japansk træsnitkunst. Slutter 31-12
Johannes Larsen Museet: Christine Swane og det stille liv. Slutter 25-06
Johannes Larsen Museet: Haven ved Havet. Slutter 27-08
Keramikmuseet Clay: Axel Salto, Stentøjsmesteren. Slutter 17-09
Kunstmuseet Tønder: Henry Moore – Grænser i Norden. Slutter 03-12
Nivågård: Ditlev Blunck. Slutter 27-08
Ordrupgaard: Pissarro – Et møde på Skt. Thomas. Slutter 02-07
Skagens Museum: Ved bordet. Slutter 12-08
Statens Museum for Kunst: Ufortalte historier. Slutter 30-12
Trapholt: Michael Kvium. Slutter 30-12
Vendsyssel Kunstmuseum: Poul Ancher Bech. Slutter 25-06
Film værd at se
Den Korte Avis, som udgives af Karen Jespersen og Ralf Pittelkow, hader alt, hvad der er venstreorienteret, og benytter enhver lejlighed til at lufte det. Det skete også i forbindelse med årets Oscaruddeling, hvor man kom til at bytte om på to kuverter, så man udråbte den forkerte vinder af prisen som årets bedste film. Den fejl benyttede Den Korte Avis sig af til med det samme i en overskrift at skrive, at ”Hollywood havde så travlt med at lave venstreorienteret politik, at Oscaruddelingen gik helt i kage.” I selve artiklen skriver man, at ”de venstreorienterede film-millionærer med alle de rigtige meninger har formentlig været så opslugt af alle de grimme politiske ting, de skulle sige om Donald Trump, at de ikke har holdt styr på deres egentlige opgave.” Revisionsfirmaet Deloitte påtog sig det fulde ansvar for fejlen, men det er åbenbart ikke gået op for Den Korte Avis, for de har endnu ikke rettet det, selvom de er blevet gjort opmærksomme på den.
Den Korte Avis er åbenbart også kommet i bekneb med at skaffe stof, så for nylig bragte den i bedste Ekstra Blads-stil en artikel om den danske by, der i gennemsnit havde den mindste penis. Ifølge avisen var det Randers. Hvis nogen af dette blads læsere i Randers skulle være ramt af denne skavank, så var der i samme artikel en henvisning til udmærkede midler til afhjælpning af den. Det har sikkert givet lidt kasse til avisen, som har mistet en del annoncer. Måske var det en ide at lave en undersøgelse om, hvilken avis der rummer den mindste hjerne. Den Korte Avis ville have store chancer for at vinde.
Som en reaktion imod Trumps planer om at nedlægge den centrale institution der giver kunststøtte, havde en række museer på Trumps indsættelsesdag givet gratis adgang.
Museum of Modern Art i New York protesterede mod Trumps første indrejseforbud ved at erstatte værker af kendte vestlige kunstenere som Picasso og Matisse med malerier af kunstnere fra de lande, der var omfattet af rejseforbuddet. Initiativet vakte en del opsigt.
Museum of te Moving Image havde opstillet kunstinstallationen “Han kommer ikke til at splitte os ad”, som, var det planen, skulle stå i hele Trumps præsidentperiode på fire år, men på grund af trusler om vold måtte man fjerne den efter kun tre uger.
Udstillinger værd at se
Glyptoteket: Fransk maleri. Slutter 31.12.
Fåborg Museum: Johannes Larsen og japansk træsnitkunst. Slutter 31.12.
Heerup Museet: Overflod. Overflødighedshornet i Heerups Kunst. Slutter 5.6.
J.F. Willumsens Museum, Fr. sund: Skæve streger. Slutter 11.6.
Johannes Larsen Museet: Christine Swane og det stille liv. Slutter 25.6.
Museum Jorn: Jorn + Munch. Slutter 28.5.
Ordrupgaard: Pissarro: Et møde på Skt. Thomas. Slutter 2.7.
Ribe Kunstmuseum: Jacob A. Riis. Slutter 14.5.
Sorø Museum: Theodor Philipsen. Lysets og farvens -mester. Slutter 5.6.
Skagens Museum: Arven fra Anchers. Slutter 23.4.
Statens Museum for Kunst: Japanomia i Norden 1875-1918. Slutter 23.4.
Film værd at se
Manchester by te Sea
Min far Toni Erdmann
Mit liv som Squash
To af Trykkefrihedsselskabets medlemmer er kommet op at nappes. Tegneren Kurt Westergaard har beskyldt Uwe Max Jensen for at have krænket hans ophavsret ved at have brugt hans tegning af Muhamed med en bombe i hatten i et maleri. Westergaard har stævnet Jensen og forlangt 100.000 kr. i erstatning. Fotografen Michael Drost-Hansen har krævet 33.000 kr. i erstatning for, at Jensen har gengivet et af hans fotografier i samme maleri.
Uwe Max Hansens advokat, som også er medlem af Trykkefrihedsselskabet, udtaler til Politiken, at der er tale om politisk forfølgelse fra Dansk Journalistforbund, som han beskylder for at være venstreorienteret. Han glemmer åbenbart, at det er Westergaard og Drost-Hansen, der har rejst sagen, og at Journalistforbundet blot støtter sine medlemmer.
Uwe Max Jensen er mest kendt for at stå og tisse op af bygninger både her og i udlandet. Det er indtil nu ikke lykkedes ham at finde en køber til disse ”kunstværker”, men til gengæld har han fået en bøde på 1.000 kr. af politiet i Brande. At han åbenbart lider af ekshibitionisme, kan man se på nettet fra hans optræden i efteråret på plænen foran Kunsten, Nordjyllands Kunstmuseum, hvor han stod og tissede på et spejl. Det endte med, at han kom i håndgemæng med en medarbejder, som bagefter indgav en politianmeldelse imod Jensen for at have taget kvælergreb på ham. Hvad sagen er endt med vides ikke.
Fald i udlånet af e-bøger
Nogle kredse i biblioteksvæsenet er blevet grebet af den dille, at e-bogen er fremtiden, og den trykte er yt. Om det var en af grundene til, at Københavns Kommunes Biblioteker tidligere kasserede 300-400.000 bøger, vides ikke, men man kan have en mistanke. Gennem den sidste tid har det vist sig i både USA og England, at e-bogssalget er dalet, og det er nu også slået igennem på, at bibliotekernes udlån af e-bøger er dalet både i december og januar.
Markeringen af, at Aarhus er europæisk kulturby 2017, sker over hele Region Midtjylland, hvor syv museer er gået sammen og har lavet udstillinger om ”De syv Dødssynder”. De deltagende museer er: Randers, Skive, Horsens og Holstebro Kunstmuseer, Skovgaard Museet, Glasmuseet og Museum for religiøs kunst. Det nærmere program kan ses på www.aarhus2017.dk.
Udstillinger værd at se
ARoS: Den vilde, vovede og sene Willumsen. Slutter 5.3.
Heerup Museet: Overflod. Overflødighedshornet i Heerups Kunst. Slutter 5.6.
Gl. Holtegaard: Rauschenberg: Window to China. Slutter 12.4.
J.F. Willumsens Museum, Fr.sund: Skæve streger. Slutter 11.6.
Johannes Larsen Museet: Christine Swane og det stille liv. Slutter 25.6.
Museum Jorn: Jorn + Munch. Slutter 28.5.
Nivågård: Storm P. og malerierne. Slutter 12.3.
Ordrupgaard: Pissarro: Et møde på Skt. Thomas. 10.3.-2.7.
Ribe Kunstmuseum: Jacob A. Riis. Slutter 14.5.
Sorø Museum: Theodor Philipsen. Lysets og farvens mester. Slutter 5.6.
Skagens Museum: Arven fra Anchers. Slutter 23.4.
SMK: Japanomia i Norden 1875-1918. Slutter 23.4.
Film værd at se:
En dag og en uge
Manchester by te Sea
Min far Toni Erdmann
Film ikke værd at se
Søndag den 25. december kunne man for første gang i 42 år se en af Charles Chaplins mest markante film ”Diktatoren” i de danske biografer i en ny restaureret digital kopi i anledning af filmens 75-års jubilæum. Fra 16. februar bliver det også muligt at se ”Guldfeber” takket være Miracle Film der står for importen. ”Guldfeber” er med på Det Amerikanske Filminstituts Top 100 over de bedste amerikanske film. Selv sagde Chaplin, at “Guldfeber er den film, jeg vil huskes for”. Repremieren er Chaplins udgave fra 1942 med hans egen musikledsagelse og fortællerstemme.
Når man i Politiken læser om Donald Trumps bedstefar, bliver man klar over, hvorfra Brecht har stjålet ideen til operaen Mahagonny. Det har nemlig vist sig, at bedstefaderen ”løj og påstod, at han havde fundet guld, og udnyttede dermed en regel om, at et ’fund’ gav ret til at arbejde på et stykke land uden faktisk at betale for 0det… I stedet for at bore efter det fiktive guldfund byggede Friedrich Trump en ny kro og tjente gode penge på guldgravernes ambitioner. Flere bygninger fulgte. Nogle bygget på jord, som Friedrich Trump ikke ejede. Det var frækt og manipulerende, men ikke uset i det vilde vesten.” (Politiken 16. januar 2017)
Jens Fransen, mangeårigt medlem af DKP, har i anledning af 85-årsdagen for stiftelsen af partiafdelingen i Slagelse sat sig for at skrive afdelingens historie fra 1931 til 2016. Det har været lidt af et Sisyfos arbejde at skrive det første hæfte, som dækker perioden 1931-41. Der er ikke længere nogen, der har oplevet perioden, som lever og kan fortælle om, hvad der skete, og der findes kun meget lidt arkivmateriale fra afdelingen. Men gennem flittig læsning af aviser fra den tid, ikke mindst Arbejderbladet, er det lykkedes at finde materiale, der fortæller om afdelingens mange aktiviteter, især på den faglige front, hvor der blev lagt et stort arbejde i arbejdsløshedsbevægelsen.
Hvis der er nogen, som har materiale eller kendskab til DKP Slagelses historie i trediverne, er forfatteren meget interesseret i at få oplysninger.
Hæftet, som er på 44 sider, koster 60 kr. og kan bestilles hos Jens Fransen, Fagotvej 4, 4200 Slagelse eller Jens.fransen@skolekom.dk
Udstillinger værd at se:
ARoS: Den vilde, vovede og sene Willumsen. Slutter 5.3.
Johannes Larsen Museet: Christine Swane og det stille liv. Slutter 25.6.
Nivågård: Storm P. og malerierne. Slutter 12.3.
Ordrupgaard: L.A. Ring. Mellem lys og mørke. Slutter 26.2.
Ribe Kunstmuseum: Jacob A. Riis. Slutter 14.5.
Sophienholm: Corner 2017. Slutter 26.2.
Sorø Museum: Theodor Philipsen. Lysets og farvens mester. Slutter 5.6.
Skagens Museum: Arven fra Anchers. Slutter 23.4.
Statens Museum for Kunst: Japanomia i Norden 1875-1918. Slutter 23.4.
Film værd at se:
Min far Toni Erdmann
Kunstnersammenslutningen Maj 93 holder sin årlige udstilling i Helligåndshuset i København fra 18. til 29. januar. I år har man også indbudt en række gæster: Michael Ernst, Leo Scherfig, Hanne Erlandsen og Susanne Rubin. Der er fernisering tirsdag den 16. januar kl. 16-19, hvortil Kommunists læsere er hjerteligt velkomne.
I en ny bydel i Sydvestkvarteret var det planlagt at der i en gammel industribygning skulle indrettes et kulturhus, men nu har et flertal i borgerrepræsentationen besluttet af hensyn til bygherren Nordea Ejendomme, at der alligevel ikke skal være kulturhus. I stedet skal det anvendes til dyre ejerlejligheder og butikker. En af begrundelserne var, at et kulturhus ville give underskud.
Tidligere har et flertal i borgerrepræsentationen gået ind for at rive de kulturhistoriske bygninger Slagtergården på Vesterbro ned til fordel for boliger. Forhåbentlig bliver bygningerne reddet af en fredning. (Se sidste nummer af KOMMUNIST).
Som mange kunne forudse er besøgstallene på Nationalmuseet og Statens Museum for Kunst (SMK) raslet ned med henholdsvis 25 og 20% efter at der er indført entre. Der er ingen tvivl om, at det især er unge og mindre bemidlede, som er blevet væk, netop den gruppe man var så glade for, at man endelig havde fået ind på museerne.
Film værd at se:
Allerede i november og december har Cinemateket taget fat på at markere, at det næste år er 100-året for Oktoberrevolutionen. Det sker ved at vise en række af den sovjetiske filminstruktør Sergej Eisensteins væsentligste film. Nogle af filmene vil blive akkompagneret af levende musik. I december måned kan man se “Strejke” torsdag den 1. kl. 19:30, “Oktober” søndag den 4. kl. 19:30, “Panserkrydseren Potemkin” onsdag d. 14. kl. 19:15 og endelig “Alexander Nevskij” onsdag den 28. kl. 19:00. Yderligere oplysninger på www.cinemateket.dk.
I forbindelse med Aldrig Mere Krigs 90-årsjubilæum i oktober modtog skuespillerne Anne Marie Helger og Peter Larsen foreningens Fredsrose for ”med fredfyldte antimilitaristiske ukrudtsbekendelser at gøgle imod krig”. Tidligere har bl.a. fredsforskeren Jan Øberg og musikeren Henrik Goldschmidt fået Fredsrosen.
Det var planlagt, at Simone Aaberg Kærns bataljemaleri på Kunsthal Charlottenborg kun skulle vises i en måned, men pga. den store publikumsinteresse er udstillingen blevet forlænget til 15. januar 2017.
Maleriet var oprindeligt blevet bestilt af Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot. Da de blev præsenteret for skitsen, lod de den bedømme, ikke af en kunstkyndig person, men af en generalmajor i Forsvarsstaben, og på baggrund af hans udtalelse afviste man skitsen. Generalmajoren mente, at skitsen ikke var en repræsentativ skildring af de danske styrkers indsats i Libyen.
København har fået et nyt museum, nemlig Brumleby Museum, som åbnede lørdag den 19. november. Museet består af Danmarks ældst bevarede brugsforening ”Østerbro Husholdningsforening”, som drev sin virksomhed fra 1868 til den lukkede i 1984. Heldigvis indgik lokalerne ikke i den store renovering, som er sket i Brumleby. Den er nu blevet renoveret og bragt tilbage, så den fremtræder som da den blev åbnet. Udover forretningen indgår også et bibliotek og et bestyrelseslokale i museet. Det holder åbent hver søndag kl. 11-15.
Fredning af historisk kvarter
Siden et flertal i borgerrepræsentationen i foråret vedtog et lokalplansforslag, som gav tilladelse til at nedrive Slagtergårdskarreen på Vesterbro for at give plads til bygning af luksuslejligheder, har der været kraftige protester imod det. Bygningerne blev opført i 1860’erne og husede i baggårdene slagtere, værksteder og håndværksproduktion, mens der i forhusene var beboelse. Det er et unikt kvarter, fordi det omfatter et helt område med både for- og baghuse. I juli indsendte Landsforeningen for bygnings- og landskabskultur et forslag til Det Særlige Bygningssyn om at frede bygningerne. På sit møde den 3. november har bygningssynet indstillet til Slots- og kulturstyrelsen at frede hele det historiske miljø omkring Slagtergården.
Film værd at se:
Film ikke værd at se
Inferno. Politiken om Inferno: ”Hele fænomenet virker lidt hengemt og hinsides sidste udløbsdato.”
Giv i stedet pengene til KOMMUNISTs indsamling
Facebook er allergisk over for nøgne damer, og det har ramt Vejle Kunstmuseum, som i øjeblikket viser udstillingen Kampråb og Poesi med Røde Mor og den tyske gruppe Werkstatt Rixdorfer Drucke. Det er Røde Mors røde logo med en storbrystet kvinde, der er blevet fjernet på museets Facebook side. Det samme er sket med det legendariske billede fra Vietnamkrigen, hvor en nøgen pige kommer løbende, efter at amerikanerne har smidt napalm. Man kunne have ønsket, at man gik frem med samme iver, når der drejer sig om grove og krænkende racistiske udtalelser, men det er ikke tilfældet.
Som vi tidligere har været inde på, så skal de fem landsdelsorkestre i de kommende år spare 2% om året for 2016-19, i alt 9,6 mill. kr., der svarer til ca. 20 musikere. Det er blevet antydet, at man kunne nedlægge et af orkestrene for at skaffe penge til de andre. Før i tiden var det de lokale amter, der gav støtten til orkestrene, men efter kommunalreformen i 2007 er det kulturministeriet, der har overtaget opgaven, og det har ingen forståelse for orkestrenes betydning i landsdelene. Det virker jo mærkeligt, at regeringen taler så meget om at flytte statslige arbejdspladser til provinsen og samtidig med nedskæringerne tvinger orkestrene til at afskedige musikere. Kulturministeren har på baggrund af reaktionerne fra orkestrene nedsat en såkaldt taskforce gruppe, der skal komme med ideer til, hvordan orkestrene kan spare penge. Musikkyndige har gjort opmærksom på, at man jo ikke, hvis man skal spille en symfoni, kan skære 2% af musikerne væk. Gruppen og kulturministeren bør også lytte til tidligere overvismand professor Torben M. Andersens bemærkninger i Politiken om, at ”tiden, det tager et symfoniorkester at spille en af Beethovens symfonier, ikke er reduceret, siden den blev komponeret.”
Udstillinger værd at se
Arken: Martin Bigum. Slutter 15-01-17.
Aros: Fra Abildgaard til Kirkeby. 9-11-16 – 8-1-17.
Charlottenborg: Simone Aaberg Kærn – Batalje. Slutter 6-11-16.
Fuglsang: Idealer – Konkret kunst – Den gang og nu. Slutter 8-1-17.
Glyptoteket: Theodore Rousseau. Ustyrlige natur. Slutter 8-1-17.
Heart-Herning: Andy Warhol – Manden bag myten. Slutter 8-1-17.
Den Hirschsprungske Samling: Italien – Et dansk-norsk
kunstnerfællesskab. 1879-1886. Slutter 29-1-17.
Nivågård: Storm P. og malerierne. Slutter 12-3-17.
Ordrupgaard: Monet – Ud af impressionismen. Slutter 4-12-16.
Randers Kunstmuseum: Lyset og farvens mester – Theodor Philipsen. Slutter 8-1-17.
Statens Museum for Kunst: Flygtige øjeblikke – tegninger af Auguste Rodin. Slutter 15-1-17.
Film værd at se:
Kunstnersammenslutningen MULT kan i år fejre 45 års jubilæum, og det markeres med det nye medlem Mogens Kiscinovsky, seks inviterede gæster, og en mindeudstilling for Lasse Mortensen.
Carsten Rütting Schweiz tog initiativ til at danne MULT i 1971 og er formand. De øvrige medlemmer er Katrine Ring, Jan Kiowsky, Barbara Rütting Schweiz, Eskil Hauchrog, Lise Ring, Grethe Tranberg, Mogens Kischinovsky og Jeff Ibbo.
Selve ferniseringen er onsdag den 5. oktober kl. 16-19, hvortil alle Kommunists læsere er velkomne.
Kunstnersammenslutningen MULT. Helligåndshuset, Strøget i København. 5. til 16. oktober.
Film værd at se:
Claus Seidels 50 års jubilæum
Claus Seidel (f.1946) vil af mange af vore læsere være kendt fra sin tid som tegner på Land og Folk, hvor han i 1966 lagde ud med en tegning ”Bal i den borgerlige” på Det Ny Teater. Siden da er det blevet til næsten 100.000 tegninger, hvoraf de fleste opbevares på Det kgl. Bibliotek.
En lille del af dem kan frem til 19. november ses på udstillingen ”Tankestreger”, som ud over at fejre jubilæet også er en slags tak til Seidel for hans store indsats for at få etableret Bladtegner Museet på biblioteket.
Læs bøger og lev længere
I USA er der lavet en videnskabelig undersøgelse, der påviser, at folk der læste bøger gennemsnitligt levede to år længere end personer der ikke gjorde det. Undersøgelsen viser også, at blot en halv times boglæsning om ugen har en positiv virkning. Det samme gælder læsning af tidsskrifter og magasiner, men ikke i samme omfang som ved boglæsning. Med de mange bøger, som kulturredaktionen må læse for at finde de rigtige til anmeldelse i KOMMUNIST, forventer den at blive næsten 100 år. Hvis man så også hører Mozartmusik, mens man læser, har det yderligere en positiv virkning. Hermed er de gode råd givet videre.
Dette års Golden Days tema er 70’erne. Et af Arbejdermuseets bidrag hertil er et solidaritetsarrangement med Chile torsdag den 15. september. Her vil der blive holdt tale om kuppet i 1973, der vil være samtaler med chilenske flygtninge og danske aktivister, og underholdningen vil Anders Dohn og Oktoberkoret stå for.
Arbejdermuseet: Solidaritet. Torsdag den 15. september kl. 19-22. Entre 120 kr.
Rafael Padilla (1868-1917) blev født som slave på Cuba og som dreng solgt til en godsejer i Spanien, hvorfra han flygtede til Frankrig. Her levede han som illegal indvandrer af forefaldende arbejde og som gadesanger, indtil han mødte klovnen Foottit (1864-1921), som trængte til fornyelse i sit repertoire og så muligheden i den adrætte, sorte mand. De dannede en komisk duo med Foottit som den lille, men overlegne hvide, der tyranniserer den store, sorte dummernik. Om dette cirkuspar, hvis figurer skulle komme til at danne skole for eftertidens klovne, har Roschdy Zem, med digterisk frihed og med vægten lagt på den sorte del af duoen, lavet filmen ”Monsieur Chocolat”.
Parret fik engagement på Nouveau Cirque i Paris, og Rafaels kunstnernavn blev Chocolat på grund af hans hudfarve, men også fordi ordet på fransk kan betyde at være narret, forvirret, rundt på gulvet, hvad der passede til hans rolle. De blev straks populære, ikke mindst Chocolat (spillet af Omar Sy), der for publikum var indbegrebet af en neger – enfoldig, barnlig og godmodig. Det gik fint et godt stykke tid, men så begyndte det at knage i venskabets fuger. Chocolat blev mere og mere bevidst om sit eget værd som kunstner og utilfreds med rollen som noget nær en abe, der lige var kravlet ned fra træerne. Samtidig kunne han ikke administrere den store gage, der tilflød den tidligere så fattige mand. Han smed om sig med penge til luksus, damer, sprut, stoffer og spil. Det gik ud over arbejdsdisciplinen, og Foottit (spillet af James Thierrée) begyndte at knurre.
Dertil kom racismen, som ikke tidligere havde været mærkbar. Da han bliver fængslet i en kortere periode, fordi han ikke har nogen papirer, oplever han den i rendyrket råhed fra fængselsbetjentenes side, og da han flytter sammen med en hvid kvinde, gennem naboernes åbenlyse fordømmelse af forholdet. Det afgørende slag falder, da han får sin drøm opfyldt om at spille Othello på et stort teater i Paris. Da forestillingen slutter, bliver han buet ud og overdænget med ukvemsord. Måske var han ikke nogen stor skuespiller, men publikums hadefulde opførsel skyldtes nok mere, at han her var gået over stregen og havde bevæget sig ind på de hvides område, om end det var en sorts rolle, han spillede. Den havde indtil da været forbeholdt hvide mænd, der blev sværtet sorte.
Herefter gik det stødt ned ad bakke for Chocolat, der for den virkeliges vedkommende døde som kun 49-årig i Bordeaux. Han blev begravet i de fattiges afdeling af den protestantiske kirkegård, men i dag er der sat en mindeplade op, og en af alléerne bærer hans navn.
Filmens slutning måtte gerne have været lidt mindre tårepersende, men bortset fra det fortæller den en fascinerende historie om en tragisk skæbnes op- og nedtur, og om et tæt venskab trods store modsætninger, og den tegner et fint billede af livet i Paris i tiden omkring det forrige århundredskifte.
Instruktion Roschdy Zem. Manuskript Cyril Gely
Film værd at se:
Film om den spanske borgerkrig
Cinemateket markerer 80 året for udbruddet af den spanske borgerkrig ved i august og september at vise syv film. En af dem er Lauritz Munch Petersens dokumentarfilm om hans far, forfatteren Gustav Munch Petersen, der faldt i borgerkrigen i juli 1938 kun 26 år gammel. Det er også muligt at gense Ken Loach film ”Land and freedom”. Hvis man vil undgå at høre Ole Sohn, så skal man vælge visningen den 13. august. Endeligt er der fem vidt forskellige spanske film, der er produceret mellem 1983 og 2013, og som vises med engelske undertekster. Det samlede program kan ses på hjemmesiden www.cinemateket.dk.
Det er lykkedes kunstmuseet Louisiana at låne 28 Picassotegninger fra perioden, før han blev berømt som Picasso, deriblandt nogle fra han var barn. Tegningerne tilhørte oprindeligt Picassofamilien, men er nu doneret til Picassomuseet i Barcelona, der også har en række af hans tidligste malerier. Udstillingen slutter 11. september.
Hvis du ikke nåede at se filmen om den amerikanske filmmanuskriptforfatter Dalton Trumbo i biografen, er det nu muligt at købe den som DVD. Trumbo blev sortlistet og i 1950 idømt 12 måneders fængsel, fordi han havde været medlem af det kommunistiske parti og ikke ville udlevere navne på andre. Filmen fortæller bl.a. om, hvordan det lykkedes Trumbo, på trods af at han var sortlistet, at få to Oscars i henholdsvis1954 og 1957 ved hjælp af pseudonymer eller ved at andre lagde navn til manuskripterne. Da han i begyndelsen af 1959 trådte frem og fortalte, at det var ham der havde skrevet manuskriptet til en af de prisbelønnede film, ”Min bedste ven”, begyndte sortlistningen at smuldre, og året efter var det slut, ikke mindst på grund af Trumbos indsats.
Filmen blev anmeldt i KOMMUNIST nr. 3-2016.
I 1914 flyttede maleren L.A. Ring til Sct. Jørgensbjerg i Roskilde, hvor han havde bygget et hus. Senere købte kan et lille gammelt hus i nærheden, hvor han byggede et atelier. For et par år siden blev huset sat til salg af et dødsbo, og en række af L.A. Rings ”fans” besluttede at danne foreningen ”L.A. Rings venner” med det formål at købe og indrette det som besøgscenter. Det lykkedes at skaffe midlerne til købet, og i 2015 blev taget, vægge og vinduer renoveret, og nu er foreningen i gang med at søge midler til en indvendig renovering og etablering af besøgscentret.
Mandag den 15. august, på L.A. Rings fødselsdag, er der kl. 15.30 åbent hus, hvor det er muligt at se, hvor langt man er kommet med renoveringen. Adressen er Brøndgade 1.
Også på udstillingsfronten kan Ring opleves. Den 16. december åbner Ordrupgaard udstillingen ”L.A. Ring – Mellem lys og mørke”, der viser en lysere side af Rings kunst, nemlig perioden efter at han var blevet gift med Sigrid Kähler i 1896. En del af billederne er malet, mens han boede i Roskilde og har hentet motiver derfra.
Film værd at se:
Blandt mænd og får
Der kommer en dag
Te Lady in te Van
Nationalmuseet og Statens Museum for Kunst (SMK) har nu fået lov til igen at opkræve entre, for at de kan undgå besparelser på budgettet. Entreen til SMK vil blive på 110 kr., mens Nationalmuseet endnu ikke har fastsat en pris. Dog vil man indføre en familie rabat. Samtidigt skal museerne aflevere de tilskud, de tidligere har fået for tab af entreindtægter, der går direkte i statskassen. Den tidligere kulturminister Brian Mikkelsen (Kons.), som i 2006 fik indført gratis adgang, må have en flov smag i munden, når han nu støtter, at der skal betales entre.
Astrid Noacks atelier restaureres
Foreningen Astrid Noacks Atelier (ANA) blev stiftet i 2009 med det formål at bevare atelieret og baggårdsmiljøet i Rådmandsgade 34. Senere stiftedes også en fond, som skulle skaffe penge til køb og restaurering af ejendommen, hvor atelieret ligger. Med en bevilling på 1,9 mill. kr. fra Ny Carlsberg fondet kan restaureringen af atelieret begynde om få uger. Fonden fortsætter med at søge flere midler, for at resten af baggården kan blive restaureret.
Astrid Noacks atelier i dag
Mens Astrid Noack boede og arbejdede i atelieret, skabte hun nogle af sine hovedværker, bl.a. ”Stående kvinde”, der kom med i kulturkanonen. I slutningen af 30’erne støttede Carlsberg Fonden hende ved bl.a. at købe skulpturen ”Ung pige” på Grønningens udstilling i 1937, og året efter bestilte fonden en skulptur af Anna Ancher, som i dag står foran Skagens Museum.
Atelieret, hvor Noack boede fra 1936-50, var en gammel hestestald på 32 kvm., som var kold og usund at bo i. Men hun elskede at bo der, for der var et miljø der mindede hende om det pariske arbejderkvarter, hvor hun boede i 20’erne og begyndelsen af 30’erne. Hendes eget nøjsomme liv og de fattige mennesker hun levede i blandt, var uden tvivl medvirkende til, at hun blev kommunist og medlem af DKP. Hun var ikke meget for at deltage i politiske møder, men var en trofast sælger af Land og Folk, og under krigen sørgede hun for at skaffe husly til modstandsfolk.
Film værd at se:
Te Lady in te Van
Politikerne tror, at der er store fedtlag som kan skæres fra på kulturinstitutionerne, hvis man blot dekreterer besparelser på 2%. Men det viser sig, at disse ”fedtlag” ikke findes, og besparelserne medfører nedskæringer og forringelser. Kulturminister Bertel Haarder har udtalt, at han også er ”ærgerlig over besparelserne. Men skal vi ikke glæde os over de 98%, der trods alt er tilbage.” Så må vi håbe, at det ikke går med kulturen ligesom med hesten, som bonden lige havde vænnet af med at spise og så døde den.
Det seneste eksempel på besparelser er Det kgl. Bibliotek, hvor de rammer hårdt, fordi halvdelen af udgifterne er faste, ikke mindst til huslejen, som der ikke kan spares meget på, hvis man skal opbevare de mange bøger og arkivalier forsvarligt og modtage nye materialer løbende. Resultatet er derfor blevet, at der i de kommende år skal fyres 43 medarbejdere, som skal lægges til de 37 stillinger, som røg i 2011, sådan at antallet af medarbejdere er dalet med 20% på under 10 år. Udover fyringer lukkes to læsesale, og der kan også blive tale om at forkorte åbningstiderne.
Ordrupgaard, som har en af de fineste Hammershøisamlinger, har valgt at markere 100 – året for hans død med udstillingen ”Hjemme på Christianshavn”, som fint følger de tidligere udstillinger om kunstnerhjem op. Museet har fokuseret på Hammershøis mest kendte motiv, lejligheden i Strandgade 30, hvor han boede fra 1898 til 1909. Der er registreret ca. 60 malerier med dette motiv, hvoraf ca. halvdelen af dem kan ses på udstillingen sammen med en række tegninger. Udstillingen slutter 19. juni.
Diskussionen om retten til asyl var også meget aktuel i 30’erne. I tidskriftet Plan fra 1934 havde C.V. Pinehas et interview med justitsminister Zahle. Herunder bringes et uddrag af interviewet.
Er der asylret i Danmark for politiske flygtninge?
Naturligvis er der asylret. Det eneste forlangende, vi stiller, er, at enhver, der rejser ind i landet, må være forsynet med pas og midler til sit underhold.
Det er måske ikke så let for flygtninge fra koncentrationslejrene at få pas hos de nazistiske myndigheder.
Men det er et uafviseligt krav. Folk, der i nattens mulm og mørke sniger sig over grænsen, vil blive sendt tilbage, hvilket parti de end tilhører. Lov er lov, og lov skal holdes.
Der krævedes ikke pas for de russiske emigranter?
Dengang drejede det sig om velfortjente mænd, officerer, læger, tidligere ministre, finansmænd og fyrster. De flygtede for at redde livet. Det gælder ikke de tyske arbejderemigranter. Efter hvad jeg har ladet mig fortælle, er koncentrationslejerene ikke værre end vor eget Sundholm.
Hvis nogen af bladets læsere skulle tvivle på, at han virkelig har sagt sådan noget, så har de for så vidt ret, da der er tale om et fiktivt interview, som Hans Kirk under pseudonymet C.V. Pinehas skrev en del af i Plan. Noget andet er, hvad Zahle har ment, og hvad værre er, at holdningen ikke er fremmed for en del politikere i dag.
Film værd at se:
Når den danske dokumentarfilm ”Look of Silence” ikke fik en Oscar, var det uden tvivl af politiske årsager. Som et lille plaster på såret fik den, dagen før den officielle Oscaruddeling, den uafhængige ”Spirit Award”, også kaldet den lille Oscar, som er blevet uddelt siden 1984 til uafhængige filmproducenter.
I anledning af premieren på portrætfilmen Trumbo (se Kommunist nr. 3. 2016), viser Cinemateket, efter opfordring fra Kommunists kulturredaktion, i april og maj måned fire af hans film under fællestitlen ”Dalton Trumbo – Kommunisten, der forførte Hollywood”.
Det drejer sig om de to Oscarbelønnede film ”Prinsessen holder fridag” og ”Te Brave One”, samt ”Exodus” og ”Man gav Johnny et gevær”. Hvilke dage filmene vises kan ses på www.cinemateket.dk.
Allerede nu kan man på en række museer mærke konsekvenserne af de besparelser, som de borgerlige partier har gennemført på kulturområdet.
Statens Museum for Kunst (SMK) har fra 1. marts ændret åbningstiden fra kl. 10 til 11. Lakonisk skriver museet, at man ”roligt kan nyde formiddagskaffen inden turen går til SMK”, men mon ikke turisterne hellere vil gå på museum end at sidde på deres hotel og drikke kaffe til kl. 11. Den kortere åbningstid vil også betyde mere trængsel, når de mange skoleklasser, som kommer på museet, skal presses ind inden for en kortere periode. Besparelserne på SMK rammer også Afstøbningsafdelingen, som ikke længere vil have faste åbningsdage, undtagen ved særlige arrangementer. Ønsker man at besøge samlingen, så skal man aftale det i forvejen og hive pungen op af lommen.
På Nationalmuseet viser besparelserne sig på en anden måde. For næsten 25 år siden åbnedes den 1000 kvm. store Egmonthal, som skulle bruges til to store årlige særudstillinger. Under den forrige borgerlige regering måtte museet skære antallet af særudstillinger ned til en, og nu vil salen stå tom fra 1. april, når udstillingen ”De hvide busser” lukker. På museets hjemmeside annonceres at det er muligt fra 1. august 2016 til 31. december 2017 at leje salen til arrangementer, såsom konferencer og fester, men det var vel ikke tanken da man åbnede den i 1992.
De, der står bag besparelserne, burde have en flov smag i munden over, at det store lokale ikke længere bliver brugt til sit oprindelige formål: udstillinger. Det er blevet oplyst, at museet har tanker om at lave såkaldte semipermanente udstillinger, men der er ikke planlagt noget på nuværende tidspunkt. Igennem flere år har forskere og museumsfolk planlagt udstillingen Vestinderne i 2017, men den er blevet aflyst for at spare 3,4 mio. kr., og en del af det store arbejde er således spildt.
I finansloven for 2016 fik Dansk Folkeparti (DF) indføjet, at der 2016 og 17 skal afsættes i alt 3,0 mio. til markering af salget af Jomfruøerne til USA, penge som er ”stjålet” fra andre besparelser på Statens Kunstfond. Hvem, der skal arrangere den, blev ikke bestemt. Det er fuldstændigt grotesk, at det er Folketinget (DF) der kan bestemme, at der skal være en sådan udstilling. Hermed fratages museerne deres suveræne ret til at vælge hvilke udstillinger, de ønsker at vise.
Film værd at se:
Viggo Rivad er død
En af vore fineste fotografer, Viggo Rivad, er død 93 år gammel efter at have været aktiv fotograf i næsten 70 år. Han voksede op under fattige kår, hvor der ikke var råd til uddannelse, men da han fik et fotografiapparat i hånden, så vidste han at han skulle være fotograf. Som selvlært opnåede han at blive anerkendt, vandt mange priser, kom på finansloven i 1999 og fik i 2004 som den første Fogtdals fotografpris på 250.000 kr. Men han glemte aldrig sine rødder og så det som sin opgave, at ”skildre dem ingen taler om, dem der ikke har mange chancer for at blive hørt. De rige skal sgu’ nok klare sig”, som han selv har udtrykt. Rivad har også leveret bidrag til vort blad, bl.a. en anmeldelse af en Jacob Riis-udstilling og en billedside om hjemløse i Sct. Petersborg.
Årets Leninpris er af Jan Myrdalselskabet blevet tildelt Mikael Nyberg med den begrundelse, at han ”er en af vort lands skarpeste kritikere af det kapitalistiske system.” Nyberg er forfatter og redaktør af det svenske tidsskrift Clarté. På dansk udkom i 2005 på forlaget Tiderne Skifter hans bog ”Kapitalen.com: myten om det postindustrielle paradis”, der er spækket med gode analyser og eksempler på, at arbejderklassen stadig er der og udbyttes mere og mere. Han skriver også regelmæssigt artikler til tidsskriftet Det ny Clarté.
Søren Espersen fra Dansk Folkeparti har endnu en gang i Politiken kritiseret, at doktor Hansen i Matador var modstandsmand og samtidig medlem af Det Radikale Venstre. ”Det fandtes slet ikke. Modstandsfolk var kommunister og stærkt nationalkonservative” udtalte Espersen.
Hvorfra han har den ide, at der ikke fandtes radikale modstandsfolk vides ikke. Tager man organisationen Frit Danmark, så var der en del radikale med, men det var jo sådan, at når man gik ind i modstandsarbejdet, så blev man ikke spurgt om, hvilken politisk opfattelse man havde, men om man ville deltage i kampen mod den tyske besættelsesmagt.
Hvad angår de stærkt nationalkonservative, så var der også blandt dem brodne kar, f.eks. forfatteren Valdemar Rørdam, som skrev hyldestdigtet ”Så kom den dag som vi har ventet længe”, der blev trykt i det nazistiske studenterblad Akademisk Aktion efter Hitlers angreb på Sovjetunionen den 22. juli 1941. Selvom Espersen i sin biografi om Rørdam prøver at vaske ham ren, er der pletter, der ikke kan gå af.
Kulturstyrelsen giver tilskud til forskellige biblioteksprojekter, og har i 2015 bl.a. støttet, at Helsingør bibliotek kan etablere et minibibliotek i 3F Nordsjælland Øst’s kontor i Helsingør. Forsøget løber frem til 1. august 2016. Det sker ud fra devisen, at hvis ikke 3F’erne kommer på biblioteket, må biblioteket komme til dem. På minibiblioteket kan man låne bøger uden at skulle registreres og have dem så længe man ønsker.
Fagforeningen håber med dette initiativ at få flere af dens læsesvage medlemmer til at læse, og det at man har ubegrænset lånetid kan give dem den nødvendige tid. I fremtiden bliver den slags projekter sværere at føre ud i livet, da regeringen netop har fjernet 1/3 af midlerne til særlige projekter. (Kilde: Fagbladet)
Film værd at se:
Den røde motor kommer!
Efter at Socialdemokratisk Ungdomsforbund (SUF) i efteråret 1919 havde brudt med Socialdemokratiet og havde været med til den 9. november at danne Danmarks Venstresocialistiske Parti (VSP), forlod 32 afdelinger med ca. 3.000 medlemmer SUF, og de dannede den 1. februar 1920 Danmarks socialdemokratiske Ungdom (DSU). SUFs medlemstal dalede dermed fra 10.000 til 6.300 i 63 afdelinger.
For at skaffe flere medlemmer i provinsen, hvor man især havde mistet medlemmer, besluttede SUF at gennemføre kampagnen ”Den røde Motor kommer” i sommeren 1920, men af økonomiske grunde blev det udsat til sommeren 1921. Til formålet indkøbtes en motorcykel med sidevogn, og turneen startede i Helsingør den 9. juni og sluttede den 2. august i Herning efter at have besøgt byer i hele landet. I hver by blev der afholdt møder med stor tilslutning, og til at tale havde man udover SUF’s egne medlemmer også ledende kammerater fra DKP.
Dorte Ellesøe Hansen har i Arbejderhistorie nr. 2-2015, som udgives af Selskabet til forskning i Arbejderbevægelsens Historie (SFAH), skrevet en interessant artikel ”Den røde motorcykel” om turneen. Artiklen bygger ikke mindst på materialer fra DKU´s arkiv. Arbejderhistorie kan bestilles hos SFAH c/o ABA, Hørsvinget 5, 2630 Tåstrup.
Kunstmuseet Arken, der i år kan fejre sit 20-års jubilæum, startede markeringen med udstillingen Kalejdoskop i den 150 meter lange kunstakse. Det bliver den hidtil største præsentation af museets egen samling. Udstillingen løber hele jubilæumsåret. En anden markering var indvielsen af Kunstens Ø, som skete den 24. januar. Hermed bliver Arken omgivet af vand, og med broer, laguner og klitter. Det var oprindeligt tanken, at museet skulle ligge ved vandkanten, som et strandet skib, men det lod sig ikke gøre af fredningsmæssige årsager.
Joshua Oppenheimers anden dokumentarfilm om myrderierne i Indonesien i 1965 ”Te Look of Silence” er nu blevet nomineret til en Oscar som bedste dokumentarfilm i 2015. Filmen har allerede modtaget et hav af priser på filmfestivaller verden over og fik også en Bodil i februar 2015.
Men det er ikke alle steder, at filmen er blevet godt modtaget. Det var meningen, at den i efteråret skulle have været vist på en litteraturfestival på Bali, men de indonesiske myndigheder meddelte, at hvis den ikke blev taget af programmet, ville man miste sin tilladelse til at drive festivallen. Det er paradoksalt, at den ikke måtte vises på denne festival, der startede efter bombeattentaterne på Bali i 2002, som kostede 202 mennesker livet, og hvis formål er – ved at hævde principperne om forsoning – at hele sårene, men det gælder ikke, når det drejer sig om folkedrab, der kostede over 1 mio. mennesker livet. Man må håbe, også ud fra en politisk betragtning, at ”Look of Silence” får en Oscar den 28. februar, for det kan være med til at åbne flere øjne for, hvad der skete i Indonesien i 1965.
Begge filmene er kommet som DVD og kan lånes på bibliotekerne, hvis man ikke har råd til at købe dem.
Film værd at se:
Kunstnersammenslutningen Maj 93 skaber bl.a. fornyelse ved at invitere gæster med til den årlige udstilling i Helligåndshuset på Strøget i København. I år er det blevet til hele fem, hvoraf maleren og eksperimentalgrafikeren Lea Boruazek tidligere har deltaget. De andre nye gæster er Hanne Erlandsen, Evelyn Mitmann, Michel Ernst Pedersen og Amariel Nordoy. På udstillingen præsenteres alt fra skulpturer, maleri, grafik og billedvævning til keramik. Af Maj 93’s egne medlemmer deltager i år Lena Bidstrup, Jørgen Buch, Søren Birk Pedersen, Christine Scherfig, Marianne Schepelern og Kirsten Antonie Sørensen. Der er fernisering tirsdag den 19. januar kl. 16-19, hvor Kommunists læsere er velkomne.
Maj 93. Helligåndshuset 20. januar – 31.januar 2016, hver dag kl. 10-18.
Dansk Folkepartis kulturpolitiske ordfører, Alex Ahrendtsen, som sidste år blev herostratisk berømt for sit forslag om at lægge skat på engelske ord i reklamer og annoncer, har foreslået at grænsen for at få del i biblioteksafgiften skal bortfalde, så yderligere 16.905 forfattere kan få andel i pengene.
Men da han kom med forslaget glemte han at fortælle, at han selv har en interesse i at bundgrænsen bliver sænket, da han selv gennem en årrække har fået bibliotekspenge, som ”Søndag Aften” har gjort opmærksom på. Men siden han er blevet medlem af Folketinget i 2011, er hans støtte stille og roligt dalet, og hvis det forsætter, vil han komme under grænsen på 2.100 kr. Det lugter langt væk af, at han først nu, når han selv nærmer sig grænsen vil have den sænket, men ikke for fire år siden, da han fik udbetalt ca. 2.800 kr. Når det drejer sig om at mele sin egen kage, så holder Ahrendtsen sig ikke tilbage.
I 2006 blev det besluttet, at der ikke længere skulle betales entre for at besøge Nationalmuseet og Statens Museum for Kunst, fordi deres samlinger er en del af vor kulturarv og den bør alle have gratis adgang til.
Med udsigt til at de to museer i de kommende år skal spare mange millioner, har de to direktører henvendt sig til kulturministeren med ønsket om at der igen skal opkræves entre til museerne for at undgå nedskæringer af både udstillinger og personale. I stedet for igen at kræve entre på de to museer, bør der være gratis adgang på alle offentlige museer, ligesom det er gratis at låne bog. Den gratis adgang har medført, at besøgstallet er steget til de to museer, og det er især grupper, som ikke tidligere besøgte de to museerne der er blevet gæster.  Det drejer sig om økonomisk svagt stillede, børn, unge og folk af anden etnisk baggrund, og de vil uden tvivl blive væk, hvis der indføres entre. Kulturministeren har endnu ikke taget stilling til forslaget, men Venstre, Liberal Alliance og Dansk Folkeparti støtter ideen, mens de Konservative er imod, da de var hovedkraften bag forslaget i 2006. Socialdemokratiets kulturordfører Mogens Jensen synes, at det er en dårlig ide, men vil gå ind for det, hvis der kommer gode argumenter.
Efterhånden har man indtryk af, at det er Finansministeriet og ikke Kulturministeriet der lægger vort lands kulturpolitik, og det er en farlig linje. Alle taler om kulturens store betydning, men ingen gør noget ved den.
Built with Make. Your friendly WordPress page builder theme.