sv is is en is da da fi pt tr nb pt id sv is cs it is uk is cs hbs_lat is is nn is da is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is en sv de is is en is is is is is cs is tr nb pt hbs_lat nn tr is is de is de ca is
Nordens Kalender - 01.06.1930 - Tímarit.is
Nordens Kalender - 01.06.1930, Blaðsíða 75
THOMAS LANGSOM OG KVINDERNE Ingen af dem vilde rejse. Oline var lovformeligt fæstet, saa hende kunde han ikke komme af med uden at betale grænsclose Pengesummer i Erstatning. Og Karen — ja, hvad skulde han gore med hende? Gaa til Sognefogeden og faa hende sat ud med Magt? En utænkelig Tanke for en Mand, der for stille. Plejefaderens Ordre brod hun sig pludselig fejl om. Hun var jo myndig. Desuden syntes samme Plejefader at have tabt Interessen for hende. Hvad var der da at gore for Thomas andet, end at lade Tingene gaa deres Gang. Det var ikke nogen god Gang. De to Kvinder krigedes fra Morgen til Aften — ja, endog Natten igennem. Men om Natten havde Karen det sikre Overtag paa Grund af sine Legemskræfter. Hun laa inderst i den smalle Seng, og hvis alt andet svigtede, spændte hun Oline ud paa Lergulvet. Dette havde Oline Respekt for. En Dag, da Thomas kom hjem fra Kirkegaarden, horte han Sang fra Kokkenet. Det var Oline, — hun sang en gammel Ilostvise. Hendes Stemme var skaaret og revnet som Klinkefadenes, men Thomas kendte Visen fra sin Ungdom, og Ordene var mor- somme. Det gjorde godt at hore et muntert Kvæde i dette Stridens Hus. Maaske det nu gik mod lysere Tider. —• Ok ja — den har jeg sungen mange Gange, sagde han og rokkede med i Takten. — Den sang Katrine ogsaa til Hostgilderne paa Storelund — ja, ja! Oline lagde stærkere Klem paa. Der var mange Vers, og hun kunde dem alle. Da hun var færdig, satte hun Maden frem. — Skal Du ikke til Bordet? sagde Thomas til Karen, som sad rugende i den morkeste Krog. I Stedet for Svar begyndte Karen pludseligt at synge. Hendes Rost var stor, mork og dejlig — den mindede om hendes Haar — en strid Strom, et dunkelt Vandfald. Hun sang en sorgelig Vise om Pigen, der staar paa hoje Bjerge og skuer ud over Havet, hvor Skibet kommer med tre Grever om Bord. Den yngste Greve beder om hendes Haand, men der bliver intet Bryllup af — hun gaar i Kloster. — Jeg vidste ikke, at Du kunde synge, sagde Thomas. Taarerne stod ham i Ojnene, fordi det gik de elskende saa sorgeligt. I det samme lagde Oline Skeen fra sig og brast ud i en ny Sang. Hun gjorde sin Stemme saa stærk, at det var, som hele Stuen fyldtes med raslende Skaar. Thomas virrede misbilligende med Hovedet, men Oline lod sig ikke standse. Hun vidste, at der laa hundrede Viser paa Lager et Sted inden i hende, saa her vilde hun ikke lade sig slaa ud. Karen kendte kun den om de tre Grever, men saa tog hun til Salmerne. Kampen mellem de to Kvinder havde antaget en ny og uhyggelig Form — den var saa at sige bleven aandelig. I de kommende Maaneder fik Thomas nok af Toner i sin Hytte. Oline stod paa Lur ved Diget, saa hun kunde være et Kvæk forud for Karen. Hun var lille og tynd, men der var Luft og Lyd i hende som i en Klokkefro. Og hun havde tilmed sunget sig op — baade Farten og Kraften var dobbelt saa stor, som den Dag, hun ved et rent Tilfælde havde sat sin Bælg i Gang. Karen mærkede den andens Overlegenhed, Tung- sindet tog hende, hun stod ikke op hver Dag, og hendes Haar hang ufliet om hende, som en Strorn, der lukkes af Vandpest. Men naar Oline tog fat, stemte hun i med — jo lystigere Toner Oline tog, des mere klagende og haablose blev Karens. Naar hun laa i Sengen loftede hun ikke Hovedet fra Puden, saa var hendes Sang kun horlig i de ganske korte Pauser mellem Olines Vers. Det lod som et Barn der græder sig i Sovn. Thomas havde tabt al Magt over de to Kvinder. Ingen af dem horte paa hans Formaninger. I samme Nu den ene tog fat fulgte den anden efter. Oprinde- lig havde de vel kæmpet om hans Gunst — nu gjaldt det tillige Livet. IV Thomas var en sindig Mand, der tog enhver Ting med Langmodighed, men engang ud paa Efter- aaret fik han sin Beslutning i Stand. — Ja, Karen, jeg tror Du kan indse, at dette her maa have en Ende. Kan Du ikke det? Karen tav — og Oline tav med Hovedet lyttende paa skraa. Nu nærmede Sejrens Time sig, folte hun. — Du kommer til at rejse paa Torsdag. Karen rystede langsomt paa Hovedet. — Jo, Karen, det kommer Du til — for jeg har skrevet til Din Stedfader, at han skal komme og 73
Ef þú vilt tengja á þennan titil, vinsamlegast notaðu þessa tengla:
Tengja á þennan titil: Nordens Kalender
Tengja á þetta tölublað:
Tengja á þessa síðu:
Tengja á þessa grein:
Vinsamlegast ekki tengja beint á myndir eða PDF skjöl á Tímarit.is þar sem slíkar slóðir geta breyst án fyrirvara. Notið slóðirnar hér fyrir ofan til að tengja á vefinn.
Sækja textaskrár sem ZIP-skrá
Arngrímsgötu 3. 107 Reykjavík
Sími / tel: + 354 525 5600