da da en en fr da sv en en sv da da da da da nb da hbs_lat en en da en da de nb da da da da da da da sv da da fr da pl en en en da cs da fi da nl da da da da da sl en hbs_lat da en da nb ms sv da pt en da da da da en da de id en fr da sv en en sv da da da da da nb da hbs_lat en en da en da de nb da da da da da da da sv da da fr da pl en en en da cs da fi da nl da da da da da sl en hbs_lat da en da nb ms sv da pt en da da da da en da de da en sv da da sv da da da sv da en en da da en de nb es da sv da eu da da da da hu da da sv de da da en da da da fi fi cs pt da en da en fr da en pl da de da da da da sv da nl da en nl nb sv da da fr da da da it da it da gl en da da da en da da da it en da da nb sv da da da en nb da da da da da da nb da nb da da da da da da id da da en da da da da da da tr da da da da da da sv en da da da da da sv da sv da da da da da da da sv da da da da da da da da da tr da da da sv da da da da da da nn da da ur da da da da sv da lt da da ur da da da da da pl da da sv da ur da da da da nb da da da da da it da lt da ur da da da da en en nn da da en en en en it en en de en en en en es it en en de en da pl en fr en en en da
Hyperprolaktinæmi - Dansk Endokrinologisk Selskab
4. Diabetisk ketoacidose og hyperosmolær hyperglykæmi
4. Thyroideasygdom ved graviditet og infertilitet
6. Radiojod-behandling af benigne thyroidea-sygdomme
1. Osteoporose hos postmenopausale kvinder
4. Hypercalcæmi: udredning og behandling
1. Anorexia nervosa og andre spiseforstyrrelser
2. Svær overvægt: Non-kirurgisk behandling
3. Svær overvægt: Kirurgisk behandling
3. Endokrinopatier ved checkpoint-inhibitor behandling
4. Diabetisk ketoacidose og hyperosmolær hyperglykæmi
4. Thyroideasygdom ved graviditet og infertilitet
6. Radiojod-behandling af benigne thyroidea-sygdomme
1. Osteoporose hos postmenopausale kvinder
4. Hypercalcæmi: udredning og behandling
6. Hypocalcæmi: udredning og behandling
4. Hypofyse- og binyresygdomme
8. Primær hyperaldosteronisme (PHA)
9. Fæokromocytom / Paragangliom
2. Testosteronmangel hos mænd
6. Ernæring og elektrolytter
1. Anorexia nervosa og andre spiseforstyrrelser
2. Svær overvægt: Non-kirurgisk behandling
3. Svær overvægt: Kirurgisk behandling
3. Endokrinopatier ved checkpoint-inhibitor behandling
Definition og diagnostiske kriterier
Defineres som en serum prolaktinkoncentration, der vedvarende er højere end øvre referencegrænse. Forhøjet S- prolaktin bør verificeres ved minimum 2 målinger. Da prolaktinkoncentrationen forøges under stress og søvn, bør prøven tages mindst 1,5 time efter opvågning, uden forudgående stress og efter stabil nattesøvn. Se afsnit om udredning af hyperprolatinæmi.
Patienter med hyperprolaktinæmi uden oplagt fysiologisk årsag skal henvises til endokrinologisk udredning.
Serum prolaktinbestemmelse afgives i ug/L eller mU/L. Omregningsfaktor fra ug til mU er 21.2, ved anvendelse af WHO Internationale Standard (IS) (IS 84/500)1.
Defineres som et prolaktinproducerende hypofyseadenom og inddeles på baggrund af MR i:
Mikroadenom: < 1 cm i diameter
Makroadenom: ≥ 1 cm i diameter
Hvad omfatter denne NBV: Udredning og behandling af hyperprolaktinæmi og prolaktinomer
Hvad omfatter denne NBV ikke: Udredning og behandling af øvrige hypofysesygdomme
D.35.2 Neoplasma benignum glandulae pituitariae, inklusiv prolaktinom
Hyperprolaktinæmi er den hyppigste hypofyserelaterede hormonforstyrrelse, ligesom prolaktinomer er langt den hyppigste hypofysetumorform. Diagnosen stilles oftest hos kvinder i den fertile alder på baggrund af et mikroprolaktinom. Eksakte mål for incidens og prævalens er dog vanskelige at opnå eftersom patienterne diagnosticeres og behandles af forskellige specialer fra såvel primær som sekundærsektor2.
I et internationalt studie, baseret på forbrug af dopamin agonister angives den samlede incidens af hyperprolaktinæmi til 50/million personår, med et maksimum hos kvinder i aldersgruppen 25-34 år på 240/million 3. I et nyligt landsdækkende dansk studie baseret på Landspatientregisteret (LPR) estimeres en incidens på cirka 25/million2. Det lavere danske mål afspejler med stor sandsynlighed at en stor del af den samlede patientpopulation behandles i primærsektoren, som ikke registreres i LPR. Prævalensmål er tilsvarende usikre og afhængige af køn og alder, men er rapporteret til mellem 100-940/million personår3.
Prævalensen af klinisk betydende prolaktinomer angives til ca. 400/million i et mindre engelsk materiale, hvoraf kvinder udgjorde 89 % og mikroprolaktinomer 81 % 4. I perioden 2000-2005 blev der til en dansk universitetsafdeling med et optageområde på godt 1 million mennesker årligt diagnosticeret 18 patienter med prolaktinom (87% kvinder og 65% mikroprolaktinomer) (upublicerede data).
Giant prolactinomas (maksimal diameter > 4 cm) diagnosticeres næsten udelukkende hos mænd, hvor symptomerne ofte vil være påvirket synsfunktion eller udtalt hypofyseinsufficiens.
Akromegali med prolaktin co-sekretion
Hyperprolaktinæmi optræder hos ca. 15 % af patienter med akromegali på baggrund af co-sekretion af prolaktin fra adenomet.
Årsager til hyperprolaktinæmi kan inddeles i hypofyserelaterede og ikke- hypofyserelatedede tilstande. Non-prolaktinproducerende hypofyseadenomer og kraniofaryngeomer medfører ofte moderat hyperprolaktinæmi, grundet reduceret dopaminhæmning af prolaktinsekretionen. Psykofarmaka, (oftest dopaminreceptorantagonister) inducerer moderat hyperprolaktinæmi hos 40-90% ved at blokere den hypothalamiske dopaminhæmning af prolaktinsekretion. Primær hypothyreose kan i nogle tilfælde give anledning til moderat hyperprolaktinæmi, med baggrund i stimulation af TRH5.
Træning og fysisk stress
Dopamin-nedbrydende farmaka (alfa metyldopa)
Antidepressiva: Tricykliske antidepressiva Selektive Serotonin Receptor Inhibitorer
Neurogen stimulation af papillae mammae
Fx traumer, kirurgi, herpes zoster
Prolaktinomer medfører oftest s-prolaktin på over 5 x øvre referencegrænse. 40-50 % af alle hypofyseadenomer er prolaktinomer.
Klinisk non-secernerende hypofyseadenomer:20-30 % har op til 5 x forhøjet s-prolaktin
Hypofyseadenomer med co-sekretion af prolaktin
Stilktryk fra f.eks. non-fungerende hypofyse adenom
Processer ved hypofyse/hypothalamus regionen
Symptomer og kliniske fund
De væsentligste symptomer er relateret til at hyperprolaktinæmi medfører hypogonadotrop hypogonadisme hos begge køn, ved at hæmme GnRH-sekretionen. Prolaktinomer kan give anledning til symptomer grundet hypofysære strukturelle forandringer.
Masseeffekt symptomer ved makroadenomer
Påvirket synsfunktion (typisk bitemporal hemianopsi)
Kranienerve påvirkning (typisk oculomotorius parese)
Forhøjet S- prolaktin bør verificeres ved minimum 2 målinger.
Forkortelser: OC: occulær;  DA: dopamin agonist, OP: operation
Årsager som graviditet, primær hypothyreose, medicinindtag, og nyreinsufficens bør overvejes. Symptomer associeret med hyperprolaktinæmi bør vurderes.
Mistanke om medicin (psykofarmaka)- induceret hyperprolaktinæmi
72 timers medicin pause overvejes efter samråd med psykiater, med gentagelse af s-prolaktin måling. Er det ikke muligt at pausere med psykofarmaka, bør patienten udredes efter vanlige retningslinjer.
FSH, LH, østradiol/total testosteron, IGF-1, TSH, frit eller total T4, frit eller total T3, (mål for thyroxinbindende globulin), elektrolytter, s-kreatinin, basal kortisol, synaktentest bør udføres ved påvist makroadenom eller klinisk mistanke om binyrebarkinsuffciens.
Prolaktinom er sandsynlig diagnose ved:
Serum prolaktin over 5-10 gange øvre grænseværdi. Generelt findes der positiv association mellem s-prolaktin koncentration og prolaktinomstørrelse.
MR scanning af hypofysen med gadolinium kontrast
Udføres hos alle patienter med verificeret hyperprolaktinæmi (uden oplagt dokumenteret sekundær årsag).
Gennemføres ved mistanke om synspåvirkning og eller påvist makroadenom med affektion af chiasma opticum eller nervus opticus.
BMD måling ved DXA scanning
Anbefales ved mistanke om længerevarende hypogonadisme( > 1 år).
Screening for MEN1 og AIP:
Ved fund af hypofysetumor anbefales måling af p-calcium og PTH for at udelukke primær hyperparathyreoidisme. Ved to endokrine tumorer hos samme patient må MEN1 mistænkes (henvisning til NBV for MEN I og II). Såfremt der er familiær ophobning af makroprolaktinomer eller akromegali, bør der screenes for AIP mutation.
Faldgruber ved diagnostik af hyperprolaktinæmi
Falsk forhøjet s- prolaktin
Makroprolaktin skal overvejes hos asymptomatiske patienter, og udredes ved polyetylenglykol (PEG) fældning. Makroprolaktin udgøres af højmolekylære komplekser af prolaktin med lille eller ingen biologisk aktivitet, der medfører falsk forhøjet s-prolaktin. PEG fældning minimerer problemet.
Falsk for lav s-prolaktin
Ved svært forhøjede s-prolaktin koncentrationer, oftest ved makroadenomer, kan der opstå en såkaldt ‘hook-effekt’ grundet store mængde antigen førende til måling af falsk for lave værdier. Der bør foretages 1: 100 fortynding for at minimere problemet.
Formålet med behandlingen er todelt:
Normalisering af s-prolaktinkoncentration og af gonadefunktion, samt ophævelse af galaktorré.
Dopamin agonister har været anvendt i behandlingen af hyperprolaktinæmi i mere end 40 år og har bestået tidens test som en god og effektiv primær behandling. Dopamin agonist er primær behandling uanset ætiologi og medfører reduktion af såvel hyperprolaktinæmi (hos 80-90%) som tumorstørrelse hos majoriteten af patienter. Valg af anden behandling ved terapisvigt eller intolerable bivirkninger af dopamin agonist afhænger af grundmorbus.
I Danmark er tre dopamin agonist præparater til rådighed: cabergolin (Dostinex eller Cabaser), bromokriptin (Parlodel) og quiangolid (Norporlac).  Cabergolin anses generelt for at være førstevalgspræparat, idet det er mest effektivt og forbundet med færrest bivirkninger5.
Mistanke om cabergolin induceret klapfibrose stammer primært fra kliniske epidemiologiske data hidrørende fra patienter med parkinsons sygdom (mean akkumuleret dosis 4000 mg). Den patofysiologiske mekanisme formodes at være binding af cabergolin til serotoninreceptorsubtype 5HT2B, som findes på hjerteklapperne og hvis aktive ring stimulerer mitogenese. Der syntes at være en dosis-respons sammenhæng, således at risikoen stiger ved høje akkumulerede doser. Den nedre grænse for cabergolin induceret klapsygdom hos parkinson patienter er angivet til en akkumuleret dosis på 720 mg.
Hos patienter med hyperprolaktinæmi findes risikoen for klinisk betydende klapsygdom at være yderst beskeden, hvorfor der ikke anbefales årlig ekkokardiografi til ikke risiko patienter og ved brug af typiske cabergolin doser (≤ 2 mg/uge).
Tilstedeværelse af kendt eller nyopstået klinisk betydende hjerteklaplidelse er en kontraindikation til cabergolin behandling
Ved start af behandling henvises alle patienter til ekkokardiografi.
Ved lavdosis behandling (≤ 2 mg/uge) bestemmes ekkokardiografisk kontrol individuelt, dog anbefales minimum hvert 5. år.
Patienter i lavdosis behandling vurderes regelmæssigt og henvises ved ny mislyd ved hjertet
Ved fortsat behandling efter fyldt 50 år, bør der gennemføres ekkokardiografi hvert andet år.
Ved behandling med doser > 2 mg /uge bør der gennemføres årlig ekkokardiografi
Seponering af cabergolin bør ske ved
Påvist moderat svær (klinisk betydende) klapsygdom og/eller
Ved let insufficiens og/eller let pulmonal hypertension må videre behandling bero på en individuel vurdering evt. efter konference med kardiolog.
Associationen mellem cabergolin og klapsygdom er formentlig en klasseeffekt hos ergot deriverede dopaminagonister. Bromocriptin hører også til denne klasse af præparater, men er ikke undersøgt i samme grad som carbergolin i forhold til risiko for klapsygdom. Med baggrund i et enkelt studie anbefales, at patienter i bromocriptin behandling får foretaget ekkokardiografi ved behandlingsstart, efter en kumuleret dosis på 3000 mg og herefter årligt.
Quinagolid er en non-ergot deriveret dopaminagonist og er ikke associeret til klapsygdom hvorfor dette præparat kan overvejes hos patienter med klapsygdom.
Ved intolerable symptomer af hyperprolaktinæmien (fx kraftig galaktorré) anbefales det at man afvejer indikationen for den medicinske behandling som forårsager hyperprolaktinæmi (typisk psykofarmaka) såvel som for dopamin agonist, der kan udløse forværring af underliggende psykiatrisk tilstand. Testosteron eller østrogen substitution bør overvejes som alternativ til dopamin agonist ved behandlingskrævende hypogonadisme eller osteoporose.
I asymptomatiske tilfælde, hvor knogletætheden er normal, ingen behandlingsindikation. Ved behandlingsbehov, som ved mikroprolaktinom. Asymptomastiske patienter med stabilt eller faldende prolaktin kan afsluttes efter 12-18 mdr. ved prolaktinniveauer under 2 x øvre referencegrænse. Patienter der afsluttes skal informeres om at henvende sig til egen læge ved symptomatisk hyperprolaktinæmi. Kvinder i fertilitestbehandling med idiopatisk og asymptomastisk hyperprolaktinemi er ofte på henvisningstidspunktet opstartet i carbergolinbehandling. Der er imidlertid ikke evidens for, at patienter med idiopatisk hyperprolaktinemi og regelmæssig cyklus har øget chance for at opnå graviditet ved behandling med dopaminagonister.
Cabergolin er oftest førstevalg, dosering 0,5 – 1 mg/uge fordelt på 1 -2 doser.
Der kan foretages gradvis dosisøgning med 1-3 måneders interval ved utilstrækkelig effekt.
Alternativt kan quinagolide ”startpakke” med optitrering til vedligeholdelsesdosis 75 eller 150 µg dgl anvendes.
Ved et lille mikroaprolaktinom uden subjektive gener og fravær af graviditetsønske kan P-pillebehandling overvejes som alternativ med henblik på genetablering af menstruations cyklus.
Postmenopausale kvinder samt asymptomatiske mænd:
Observation uden behandling kan overvejes ved mikroprolaktinom eller normal sella og samtidig fravær af generende symptomer. Ved behandlingsindikation er dopamin agonist førstevalg, mens androgensubstitution til mænd kan overvejes i tilfælde af bivirkninger.
Dopamin agonist behandling er førstevalg og ikke sjældent indtræffer den tumorskrumpende effekt momentant (timer til få dage), men virkningen kan indtræffe med en latenstid på op til et år.
Cabergolin, dosering 0,5 – 1 mg x 2-3 ugentligt. Dosisøgning oftest 0,5 mg ugentlig med 1 måneds interval.
Ved giant prolaktinom og (sub-)akut truet syn, er vedligeholdelsesdosering op til 1-2 mg x 1 dagligt.
Quinagolid kan øges i trin af 75 µg (døgndosis) med 1-3 måneders interval.
Tæt kontrol af synsfunktionen under medikamentel behandling er vigtig, og kirurgisk dekompression skal overvejes ved manglende behandlingseffekt og/eller ved progredierede synsfunktionspåvirkning.
En sjælden men vigtigt komplikation til dopamin agonist behandling ved store makroprolaktinomer er CSF lækage grundet hurtigt indsættende tumorskrumpning.
Gastrointestinale (kvalme og dyspepsi). Det anbefales at medicinen indtages sammen med et
let måltid og gerne ved sengetid.
Psykoselignende symptomer, især depression.
Ved bivirkninger til cabergolin behandling, kan skift til bromokriptin- eller quinagolid forsøges. Alternativt vil substitution med testosteron/østrogen være indiceret hos kvinder i fertil alder og hos mænd med symptomatisk hypogonadisme. Der er indikation for behandling med gonadotropiner ved fertilitetsønske.
Foretages ved makroprolaktinomer med suprasellær udbredning og behandlingsresistens under maksimal tolerabel dosis cabergolin, (og evt. traktion i chiasma) med henblik på at opnå dekompression. I tilfælde af intrasellære prolaktinomer kan kurativ adenomektomi overvejes i særlige tilfælde, hvor patienten ikke tåler eller ønsker dopamin agonist behandling.
Ved resistens eller svære bivirkninger til dopamin agonist behandling, og i tilfælde hvor tumorkontrol ikke er mulig ved kirurgi. Typisk vil det dreje sig om tumorer som påvirker synsfunktionen og/eller viser tegn på progredierende vækst. I meget sjældne tilfælde udviser store makroprolaktinomer et malignt vækstmønster, hvilket kan nødvendiggøre cytostatisk behandling med eksempelvis temozolomid i nøje samråd med onkologer.
Restadenom efter ikke-radikal operation for makroprolaktinom.
Behandlingsvalget står mellem observation alene, medikamentel behandling, fornyet operation eller strålebehandling, og valget vil ofte afhænge af bl.a. effekt af tidligere forsøgt behandling samt restadenomets størrelse og anatomiske lokalisation.
Medicinsk kontrol under behandling
Kontrol af s-prolaktin efter 1 måned med henblik på dosisjustering.
Initialt klinisk kontrol og måling af s-prolaktin hver 3 måned, herefter hver 6-12 måned. Det bør tilstræbes at anvende lavest mulig dosering, der normaliserer s-prolaktin.
Klinisk kontrol og måling af s-prolaktin efter 2-4 uger med henblik på dosisjustering.
Initialt klinisk kontrol og s-prolaktin cirka hver 4 uge, herefter hver 3-6 måned.
Øjenundersøgelse inklusiv perimetri afhængigt af relation til chiasma opticum og synspåvirkning ved behandlingsstart.
MR skanning af hypofysen
Ikke indikation for kontrolscanning af hypofysen
Det anbefales at der gennemføres én kontrolscanning efter 6-12 måneder.
Supplerende scanning er herefter kun indiceret ved manglende effekt af behandling.
Det anbefales at der gennemføres kontrolscanning efter 3-6 måneder.
Herefter er indikationen for kontrolscanning afhængig af s-prolaktin, tumoranatomi, relation til chiasma og synspåvirkning.
Varigheden af dopamin agonist behandling er generelt omdiskuteret, og risiko for recidiv efter forsøgsvis pausering afhænger af ætiologi. Risikoen for recidiv varierer mellem 26-69 %7. Prædiktorer for recidiv er høj s-prolaktin koncentration på diagnosetidspunkt og stor tumor størrelse. Recidivrisikoen er størst det første år efter seponering.
Der er ikke beskrevet tumorvækst blandt patienter med recidiv af hyperprolaktinæmi, men omkring 30 % udvikler hypogonadisme 8.
Seponeringsforsøg kan overvejes efter 2 års behandling med dopamin agonist, ved normaliseret s-prolaktin og MR scanning er uden tegn til resttumor5.
Recidivrisiko er rapporteret til ca. 30 % i løbet af 2 års opfølgning.
Seponeringsforsøg kan overvejes efter 2 års behandling, hvis s-prolaktin er normaliseret.
Behandlingen er principielt livslang, og seponeringsforsøg er kun aktuelt hos en mindre del af patienterne. Erfaringsmæssigt medfører pause med dopamin agonist stor risiko for recidiv. Pauseringsforsøg bør derfor altid foregå i en tæt dialog med patienten.
Målinger af s-prolaktin hver 3. måned det første år, herefter årlige måling.
Kontrol MR scanning hvis s-prolaktin stiger over øvre grænseværdi.
Hyperprolaktinæmi, prolaktinomer og graviditet
Hyperprolaktinæmi diagnosticeres meget ofte hos yngre kvinder med menstruationsforstyrrelser og et samtidigt uhonoreret fertilitetsønske.
Behandling med dopamin agonister er sædvanligvis meget effektiv hvad angår fertilitet.
Bromokriptin er førstevalgspræparat, hvis der er fertilitetsønske. Ved udtalte bivirkninger og eller manglende effekt anvendes cabergolin. Quinagolid anbefales ikke ved graviditetsønske.
Dopamin agonist behandling er aktuelt ikke under mistanke for at medføre teratogene effekter eller andre skader i forbindelse med graviditet og fødsel, men det anbefales generelt at dopamin agonist behandling pauseres straks graviditeten påvises.
Det er vigtigt at fastslå om det drejer sig om et makroprolaktinom med eventuel massepåvirkning, idet det i så fald er nødvendigt at sikre god kontrol af tumor og substitution af eventuel ledsagende hypofyseinsufficiens (sekundær binyrebarkinsufficiens og central hypothyroidisme) inden et graviditetsforsøg.
Det anbefales at tilbyde kontrol af spot-kortisol, thyroideaparametre og bed side synsfunktion 2-3 gange i løbet af graviditeten. Ved mistanke om synspåvirkning henvises til øjenundersøgelse inklusiv perimetri på vide indikationer. I de fleste tilfælde vil hyperprolaktinæmien sædvanligvis ikke byde på problemer, men omkring 2-3% af patienter med mikroprolaktinomer vil udvikle klinisk betydende vækst under graviditeten5.
De meget få patienter med makroprolaktinom skal under gravidteten og post partum følges tæt på en højt specialiseret afdeling med hensyn til synsfunktion og øvrig hypofysefunktion og patienten oplyses om risikoen for pituitær apopleksi.
MR uden gadolinium kontrast og genoptagelse af dopamin agonist behandling kan komme på tale, ved mistanke om tumorvækst specielt ved synspåvirkning, ligesom kirurgisk dekompression kan overvejes.
Amning er sædvanligvis muligt under fortsat pausering med dopamin agonist. Efter ophørt amning skal serum prolaktin niveauet kontrolleres i forbindelse med en klinisk kontrol, hvor der samtidig tages stilling til genoptagelse af dopamin agonist behandling.
Det er velbeskrevet at hyperprolaktinæmien normaliseres post partum hos en lille gruppe af patienter med idiopatisk hyperprolaktinæmi eller mikroprolaktinomer.
(1) Casanueva, F.F., Molitch, M.E., Schlechte, J.A., Abs, R., Bonert, V., Bronstein, M.D., et al. (2006)
Guidelines of te Pituitary Society for te diagnosis and management of prolactinomas.
Clin Endocrinol (Oxf) 65, (2),pp. 265-273.
(2) Steffensen, C., Maegbaek, M.L., Laurberg, P., Andersen, M., Kistorp, C.M., Norrelund, H., et al. (2012)
Heart valve disease among patients with hyperprolactinemia: a nationwide population-based cohort study.
J Clin Endocrinol Metab 97, (5),pp. 1629-1634.
(3) Kars, M., Souverein, P.C., Herings, R.M., Romijn, J.A., Vandenbroucke, J.P., de, B.A., et al. (2009)
Estimated age- and sex-specific incidence and prevalence of dopamine agonist-treated hyperprolactinemia.
J Clin Endocrinol Metab 94, (8),pp. 2729-2734.
(4) Fernandez, A., Karavitaki, N., Wass, J.A. (2010)
Prevalence of pituitary adenomas: a community-based, cross-sectional study in Banbury (Oxfordshire, UK).
Clin Endocrinol (Oxf) 72, (3),pp. 377-382.
(5) Melmed, S., Casanueva, F.F., Hoffman, A.R., Kleinberg, D.L., Montori, V.M., Schlechte, J.A., et al. (2011)
Diagnosis and treatment of hyperprolactinemia: an Endocrine Society clinical practice guideline.
J Clin Endocrinol Metab 96, (2),pp. 273-288.
(6) Schade, R., Andersohn, F., Suissa, S., Haverkamp, W., Garbe, E. (2007)
Dopamine agonists and te risk of cardiac-valve regurgitation.
N Engl J Med 356, (1),pp. 29-38.
(7) Dekkers, O.M., Lagro, J., Burman, P., Jorgensen, J.O., Romijn, J.A., Pereira, A.M. (2010)
Recurrence of hyperprolactinemia after withdrawal of dopamine agonists: systematic review and meta-analysis.
J Clin Endocrinol Metab 95, (1),pp. 43-51.
(8) Kharlip, J., Salvatori, R., Yenokyan, G., Wand, G.S. (2009)
Recurrence of hyperprolactinemia after withdrawal of long-term cabergoline therapy.
J Clin Endocrinol Metab 94, (7),pp. 2428-2436.
© Dansk Endokrinologisk Selskab