da da en en fr da sv en en sv da da da da da nb da hbs_lat en en da en da de nb da da da da da da da sv da da fr da pl en en en da cs da fi da nl da da da da da sl en hbs_lat da en da nb ms sv da pt en da da da da en da de id en fr da sv en en sv da da da da da nb da hbs_lat en en da en da de nb da da da da da da da sv da da fr da pl en en en da cs da fi da nl da da da da da sl en hbs_lat da en da nb ms sv da pt en da da da da en da de da en eo da af fr en da da sv da hu da da da da da da eo da da da da da da fr da da da da da ms da da sv da da da da da da da da da nb da da da sv da da fr da da en da da da de da de da da da da da en da da da sv da da da da da da en da da da da da da en en en en en en en en en en en en en en en pl en da it de nn de fi sl da de sv sl da en az sl da en pt da en da da sl sv en da en nn nb ro nb da en it de en en en sv en sv da da
Akromegali - Dansk Endokrinologisk Selskab
4. Diabetisk ketoacidose og hyperosmolær hyperglykæmi
4. Thyroideasygdom ved graviditet og infertilitet
6. Radiojod-behandling af benigne thyroidea-sygdomme
1. Osteoporose hos postmenopausale kvinder
4. Hypercalcæmi: udredning og behandling
1. Anorexia nervosa og andre spiseforstyrrelser
2. Svær overvægt: Non-kirurgisk behandling
3. Svær overvægt: Kirurgisk behandling
3. Endokrinopatier ved checkpoint-inhibitor behandling
2. Type 2 Diabetes
4. Diabetisk ketoacidose og hyperosmolær hyperglykæmi
5. Diabetes og kirurgi
6. Diabetes og graviditet
9. Kontinuerlig glukosemåling (CGM)
4. Thyroideasygdom ved graviditet og infertilitet
5. Knuden i thyroidea
6. Radiojod-behandling af benigne thyroidea-sygdomme
8. Amiodaron og thyroidea
3. Calcium og knoglemetabolisme
1. Osteoporose hos postmenopausale kvinder
2. Osteoporose hos mænd
3. Osteoporose ved glukokortikoid-behandling
4. Hypercalcæmi: udredning og behandling
6. Hypocalcæmi: udredning og behandling
4. Hypofyse- og binyresygdomme
8. Primær hyperaldosteronisme (PHA)
9. Fæokromocytom / Paragangliom
2. Testosteronmangel hos mænd
6. Ernæring og elektrolytter
1. Anorexia nervosa og andre spiseforstyrrelser
2. Svær overvægt: Non-kirurgisk behandling
3. Svær overvægt: Kirurgisk behandling
3. Endokrinopatier ved checkpoint-inhibitor behandling
Akromegali: Klinisk tilstand fremkaldt af væksthormon (GH) overproduktion 1.
Gigantisme: Debut af akromegali før epifyseskiverne lukker 1.
Den årlige incidens er ca. 4 cases/106 indbyggere og prævalensen ca. 85 cases/106 indbyggere 1,2.
Et hypofyseadenom med GH oversekretion er den hyppigste årsag. Ektopisk GHRH-secernerende tumor ses i  sjældne tilfælde 1.
Akromegali er sjældent arveligt, men kan forekomme som led i multipel endokrin neoplasi (MEN) type 1 og 4 samt Carney complex (se boks 1+ MEN NBV). Mutation i aryl hydrocarbon receptor interacting protein (AIP)-genet kan medføre tidlig sygdomsdebut med en mere aggressiv variant med store hypofyseadenomer 3,4.
Symptomer og kliniske fund
Symptomer og fund kan relateres til tumortryk samt hormonel hypersekretion af GH eventuelt ledsaget af prolaktin (Ca. 30%, Hyperprolaktinæmi NBV) 1,5.
Synfeltsdefekter, hovedpine, trigeminus neuralgi, øjenmuskelparese/ptose, hypofyseinsufficiens
Hyperhidrose, fortykket hud, forgrovede ansigtstræk, prognatisme, diastema, tykke fingre, væskeretention (svampet håndtryk), brede fødder
Karpaltunnelsyndrom, polyartrose, artralgier, myalgier, vertebrale frakturer, neuropati, paræstesi
Hypertension, hjerteinsufficiens, arytmier, kardiomyopati, aorta-og mitralpklapinssuficiens
Insulinresistens, nedsat glukose tolerance, diabetes mellitus, væskeretention
Makroglossi, obstruktion af øvre luftveje/snorken, søvnapnø
Som andre hypofyseadenomer kan også akromegali debutere klinisk som en ’pituitær apopleksi’ (akut indsættende hovedpine, nakke-rygstivhed, sløret sensorium, synsfeltsudfald, øjenmuskelparese, hypofyseinsufficiens)
Klassiske symptomer og akromegale træk
Køns- og alderskorrigeret serum-IGF-I anbefales som screeningstest. IGF-I inden for det normale referenceinterval vil med enkelte undtagelser udelukke diagnosen akromegali. Serum IGF-I koncentrationen er meget høj under og umiddelbart efter puberteten hos normalpersoner. Østrogenbehandling reducerer serum IGF-I koncentrationen, som også er lav i forbindelse med underernæring, leversygdom og visse andre kroniske sygdomme. Såfremt mistanken om akromegali opretholdes, henvises patienten til videre udredning på specialiseret enhed.
Den biokemiske diagnose konfirmeres ved manglende hæmning af GH sekretion ved en 75 g oral glukose toleranstest (OGTT). OGTT kan anvendes ved velreguleret diabetes mellitus. Nadir GH efter OGTT < 0,4 µg/L og normal IGF-I udelukker diagnosen. Serielle GH målinger med eksempelvis 30. min interval over 2 timer kan anvendes som alternativ hvor nadir GH < 1 µg/L vil betragtes som normale.
Ved klinisk og biokemisk påvist akromegali suppleres med billeddiagnostisk udredning. MR skanning af hypofysen med kontrast anbefales, alternativt CT-skanning, hvis MR er kontraindiceret. Såfremt der ikke påvises hypofysetumor, kan ekstrapituitær akromegali overvejes. Udredning vil ofte inkludere måling af plasma GHRH suppleret af billeddiagnostik.
Undersøgelser ved påvist hypofysetumor:
Neuro-oftalmologisk vurdering ved mistanke om affektion af chiasma opticum
Hypofysefunktion: Prolaktin cosekretion (evt. TSH cosekretion) og hypofyseinsufficiens
Udredning for komorbiditet (BT, EKG, ekkokardiografi, HbA1c,  screening for søvnapnø, DXA-skanning)
Genetisk screening for AIP mutation anbefales ved positiv familieanamnese og bør overvejes ved tidlig sygdomsdebut (før 30-årsalderen) med tilstedeværelse af et stort hypofyseadenom 4,7, eventuel screening for MEN1 og MEN44.
Figur 1: Udredningsalgoritme ved klinisk mistanke om akromegali. *enkelte undtagelser betinget af medicinsk behandling eller kronisk sygdom
1) Biokemisk sygdomskontrol med normalisering af GH og IGF-I koncentrationerne
2) Kontrol af tumorvækst
3) Substitution af hypofyseinsufficiens
Spot GH koncentration < 1 ug/L eller nadir GH < 0,4 ug/L under en glukosebelastning og normaliseret IGF-1 koncentration i forhold til aldersrelateret normalområde.
Behandling af akromegali varetages på højt specialiseret endokrinologisk afdeling 6,9,10.
Kirurgi i form af transsfenoidal adenomektomi er førstevalg
Medicinsk behandling: Anvendes primært postoperativt ved persisterende sygdomsaktivitet. Kan anvendes som primær behandling hos patienter, hvor kirurgi ikke er mulig, skønnes virkningsløs eller ved patientønske.
Somatostatin-analogerne Lanreotid (Ipstyl Autogel®) og Octreotid (Sandostatin Lar®) er første-linje medicinsk behandling. Ipstyl startdosis er 60 – 90 mg dybt s.c. hver 4. uge, ens startdosis forSandostatin Lar® er 10 – 20 mg  i.m. hver 4 uge. Doserne kan i udvalgte tilfælde øges ud over de vanlige maksimale doser. Pasireotid (Signifor®) er en nyere og mere potent somatostatin analog, som især hæmmer somatostatinreceptor subtype 5. Det er mere effektivt end Lanreotid og Octreotid med hensyn til at reducere serum IGF-I, men også forbundet med en væsentlig større risiko for behandlingskrævende diabetes mellitus grundet en til tider udtalt hæmning af insulin sekretionen. Pasireotid overvejs ved manglende effekt af Pegvisomant (se nedenfor). Det er særdeles vigtigt at monitorere den glykæmiske status især de første 1-6 måneder, idet ketoacidose kan opstå.
Cabergolin® er effektivt hos relativt få patienter, og er sjældent sufficient som monoterapi. Startdosis er 0,5 mg Cabergolin 2 gange om ugen.
Pegvisomant (Somavert®) er en specifik GH antagonist . Behandlingen er effektiv til at reducere IGF-I. I Danmark anvendes Pegvisomant primært i kombinationsbehandling med SA, hvor der ikke ses tilstrækkelig klinisk eller biokemisk respons på SA monoterapi. Ved kombinationsbehandling optræder stigning i koncentrationen af levertransaminase hos 10-15 % af patienterne. Derfor måles ALAT regelmæssigt initialt med 1-3 måneders interval og herefter hver 6. måned. Pegvisomant kan tillige anvendes som monoterapi i tilfælde hvor kirurgisk kontrol ikke kan opnås og hvor behandling med SA er enten helt virkningsløs eller ikke tåles. Startdosis er 15 mg 2 gange ugentligt ved kombinationsbehandling med en somatostatin analog, hvor en pevosomantdosis på 40-60 mg pr. uge fordelt på 2 injektioner ofte er tilstrækkelig. Bemærk at pegvisomantbehandling medfører en stigning i serum GH niveauet, hvorfor den biokemiske kontrol alene baseres på serum IGF-I niveauet.
Strålebehandling: Generelt kun indiceret i sjældne tilfælde med manglende sygdomskontrol efter kirurgisk og medicinsk behandling.
Figur 2: Simplificeret behandlingsalgoritme ved aktiv akromegali. Behandlingsmodaliteter som præoperativ forbehandling med en somatostatin analog for at opnå skrumpning samt  behandling med dopamin agonist er ikke anført, men kan være relevante behandlinger i udvalgte tilfælde.
De fleste patienter følges livslangt i et endokrinologisk specialambulatorium jf. Sundhedsstyrelsens retningslinjer.
Klinisk og biokemisk opfølgning 6
undersøges patienten for diabetes insipidus og anterior hypofyseinsufficiens. Indikation for hydrokortisonbehandling umiddelbart postoperativt afhænger af symptomer og lokal praksis.
Patienten følges med ACTH-test og hypofysestatus ca. 6 uger postoperativt.Vurdering af væksthormonaksen foretages igen ca.3 måneder efter operationen.
For alle behandlingsmodaliteter gælder, at der ved tilfredsstillende klinisk og biokemisk respons foretages klinisk undersøgelse, biokemisk kontrol af sygdomsaktivitet og undersøgelse af øvrige hypofyseakser med passende interval. Intervaller af 1 – 2 års længde vil være typisk. Strålebehandling medfører stor risiko for udvikling af hypofyseinsufficiens, der kan optræde mange år efter endt behandling.
MR-skanning med kontrast og oftalmologisk undersøgelse udføres på individuel basis ved mistanke om tumorvækst.
Behandling og kontrol af co-morbiditet 10-13
Cancersygdomme: Akromegali er associeret med en øget cancerrisiko, hvorfor patienter med akromegali bør opfordres til at følge de nationale screeningsprogrammer for colon- og mammacancer, og særlig opmærksomhed bør henledes på cancersuspekte symptomer.
Hjertesygdomme: BT og lipider måles ved de kliniske kontroller, og forhøjede værdier behandles efter vanlige kriterier. EKG, evt. ekkokardiografi, udføres ved mistanke om kardiomegali og ve. ventrikeldysfunktion.
Søvnforstyrrelser: Undersøgelse for søvnapnø i tilfælde af relevante symptomer (snorken, dagstidssomnolens).
Osteoporose: DXA-skanning anbefales før behandlingsstart og kan overvejes når der er opnået acceptabel sygdomskontrol. Man skal være opmærksom på, at der er en øget risiko for vertebrale frakturer hos patienter med akromegali, også selvom der ikke er påvist osteoporose ved DXA-skanning. Udredning og behandling for osteoporose følger standard retningslinjer (Postmenopausal osteoporose NBV &  Mandlig osteoporose NBV).
Aktiv akromegali er forbundet med øget morbiditet og mortalitet navnlig relateret til den øgede forekomst af hjerte- karsygdom. Ved opnåelse af biokemisk kontrol (se ovenfor) er det tidligere vist, at mortaliteten kan reduceres svarende til baggrundsbefolkningen. Biokemisk kontrol efter kirurgi opnås hos 50 – 60% og er meget afhængig af tumorstørrelse på operationstidspunktet. Behandling med somatostatin analog er effektiv hos cirka 60 %, og hos cirka halvdelen opnås tillige signifikant reduktion af tumorstørrelse. Ved Pegvisomant-behandling ses normalisering af IGF-I hos 75 – 95 % efter 18 – 24 måneder, men ingen reduktion af tumorstørrelsen2,14-16.
1.         Ben-Shlomo A, Melmed S. Acromegaly. Endocrinol Metab Clin North Am. 2008;37(1):101-122, viii.
2.         Dal J, Feldt-Rasmussen U, Andersen M, et al. Acromegaly incidence, prevalence, complications and long-term prognosis: a nationwide cohort study. Eur J Endocrinol. 2016;175(3):181-190.
3.         Boguslawska A, Korbonits M. Genetics of Acromegaly and Gigantism. J Clin Med. 2021;10(7).
4.         Lecoq AL, Kamenicky P, Guiochon-Mantel A, Chanson P. Genetic mutations in sporadic pituitary adenomas–what to screen for? Nat Rev Endocrinol. 2015;11(1):43-54.
5.         Colao A, Ferone D, Marzullo P, Lombardi G. Systemic complications of acromegaly: epidemiology, pathogenesis, and management. Endocr Rev. 2004;25(1):102-152.
6.         Katznelson L, Laws ER, Jr., Melmed S, et al. Acromegaly: an endocrine society clinical practice guideline. J Clin Endocrinol Metab. 2014;99(11):3933-3951.
7.         Cazabat L, Bouligand J, Salenave S, et al. Germline AIP mutations in apparently sporadic pituitary adenomas: prevalence in a prospective single-center cohort of 443 patients. J Clin Endocrinol Metab. 2012;97(4):E663-670.
8.         Giustina A, Chanson P, Bronstein MD, et al. A consensus on criteria for cure of acromegaly. J Clin Endocrinol Metab. 2010;95(7):3141-3148.
9.         Giustina A, Chanson P, Kleinberg D, et al. Expert consensus document: A consensus on te medical treatment of acromegaly. Nat Rev Endocrinol. 2014;10(4):243-248.
10.       Melmed S, Bronstein MD, Chanson P, et al. A Consensus Statement on acromegaly therapeutic outcomes. Nat Rev Endocrinol. 2018;14(9):552-561.
11.       Melmed S, Casanueva FF, Klibanski A, et al. A consensus on te diagnosis and treatment of acromegaly complications. Pituitary. 2013;16(3):294-302.
12.       Jenkins PJ. Cancers associated with acromegaly. Neuroendocrinology. 2006;83(3-4):218-223.
13.       Dal J, Leisner MZ, Hermansen K, et al. Cancer Incidence in Patients With Acromegaly: A Cohort Study and Meta-Analysis of te Literature. J Clin Endocrinol Metab. 2018;103(6):2182-2188.
14.       Nomikos P, Buchfelder M, Fahlbusch R. Te outcome of surgery in 668 patients with acromegaly using current criteria of biochemical ‘cure’. Eur J Endocrinol. 2005;152(3):379-387.
15.       Dekkers OM, Biermasz NR, Pereira AM, Romijn JA, Vandenbroucke JP. Mortality in acromegaly: a metaanalysis. J Clin Endocrinol Metab. 2008;93(1):61-67.
16.       Holdaway IM, Bolland MJ, Gamble GD. A meta-analysis of te effect of lowering serum levels of GH and IGF-I on mortality in acromegaly. Eur J Endocrinol. 2008;159(2):89-95.
Boks 1 – genetiske årsager til akromegali
Multipel endokrin neoplasi type 1
Primær hyperparathyroidisme, entero-pankreatiske tumorer, hypofyseadenomer m.fl. (se MEN-NBV)
Multipel endokrin neoplasi type 4
Primær hyperparathyroidisme og hypofyseadenomer (og andre tumorer)
Pigmentering (plettet), myxom, testikel-, binyre- og hypofyseadenomer  eller hyperplasi
Nedarves ikke – sporadisk mutation
Fibrøs dysplasi, cafe-au-lait pletter, endokrinopati
AIP (udgør 20% af tilfældene)
Hypofyseadenomer (hyppigst  med somatotropinomer eller prolaktinomer)
Duplikation af kromoson Xq26.3, GPR101
Hypofyseadenom,debut før 2 års alderen
(oftest GH- eller PRL-adenom)
Mai Christiansen Arlien-Søborg og Jens Otto L. Jørgensen
Næste revision: oktober 2024
© Dansk Endokrinologisk Selskab