da en sv da en id da da af da da da da fr da da da da da da da da da da da en de da en en en en en en en en da en nb da da da da da da da da da da da de en de da da da da da en da da nn da en da lv da en en da da da nl sv en da da da da da da da da da da da da da da da da da sv ur en da da da da da da da da da da da da da da da da da en en da da da da da en da da da en da da da da da da da sv da da da da da da da da da da sv da da sv da da da da da da da de da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da en da da da da sv da da da da da da da da nn da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da en da da da da da en da da da da da en da de da da da da da da da de da da da da sv da da da da da da als da da da da da en lt da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da hbs_lat en da da da da da da da da da da da da da da sv da da da da da da da da da da sv da da da da da nl da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da de da da da da da da da sv da da da en da da da da da da da da da da da da da da da da de da fr da da da da da da da da en da da da da da da da en da da da da da nb da da da da da da da da da da da da da da da da da sv da fr da da da da da da da da da da sv da da da da da da da da da da da da da da da da da hbs_lat nn da da da da da da da da da da da da da da en nb da da de da da da da da da da da da da da da da da da da sv da da da da da sv da da et da da da fr da da da da da da da da da da da da da da da sv da da da da da da da da nl da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da en da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da sv da da da da da da da da da da sv da da da da da sv da da da da de da da sv da da da da da da sv da da da da da da da da da da da da da da da da da sv da da da da da de da da da da da da da da da da da da da da da da fy da da sv da da da da de nl da da da fr da da en da da da da da da da da sv da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da en da da da de da da da da da da da da da da nb da da sv da da da en da da da sv da da da de da nl da da da da da da da da da da da da sv da da da da da da da da da da da da da da da da en en la da da da da da da da da da da da da da da da da da en en da da da da da da da da da da da da da da da da en nl da da da hu da da da da da da da en da da da hbs_lat ca da da da da da da da da en da da nb da da da pl da da da da da da en it da da da da da en da da da da da da da da da en fr da da da da da da da da da da en en es da da da da da da da ca da en da da da da en en pt
Et stort tema i den påbegyndte valgkamp til folketingsvalget er pensions-alderen. Både regeringen, politiske partier og dele af fagbevægelsen har været ude med forslag til ændringer.
Kommunisterne slår fast, at folkepension er en kollektiv rettighed, ikke en almisse. De, der vil arbejde – og kan få arbejde, kan frit vælge en senere tilbagetrækning.
Socialdemokratiet har rejst krav om bedre muligheder for at gå på pension,
hvis man er nedslidt af mange års arbejde. Kommunisterne er imod dif-ferentiering af pensionsalderen, da pensionen netop skal være med til at sikre, at ingen når at blive nedslidt af at arbejde.
Folkepensionen er borgernes sikkerhed for økonomisk tryghed i alder-dommen og skal sikre, at livet, efter tiden på arbejdsmarkedet, kan leves uden arbejdsrelateret nedslidning.
Nedslidning på arbejdet skal dertil hindres af et velfungerende Arbejds- tilsyn. Kommunisterne kræver derfor genopretning af Arbejdstilsynets tidligere styrke. I dag er Arbejdstil- synet svækket efter år med gentagne besparelser.
Er man nedslidt før pensionsalderen, skal man have ret til førtidspension, alene på baggrund af en lægefaglig vurdering og ikke på grundlag af reg- ler, der presser de kommunalt ansatte til kassetænkning eller til at foretage utallige arbejdsprøvninger, såkaldte ’ressourceforløb’ og lignende. Det skal kun være en konkret lægefaglig bedømmelse, der afgør, om man kan arbejde.
Med baggrund i den teknologiske udvikling er produktiviteten pr. arbejdstime øget markant, også siden indførslen af 37 timers arbejdsuge.
Kommunisterne kræver, at de skab- te rigdomme fra den øgede produktivi- tet skal finansiere en ny nedsættelse af den ugentlige arbejdstid og ikke, som i dag, gå til bl.a. at finansiere skattelettelser for de få allerrigeste og øget profit.
En nedsættelse af den ugentlige arbejdstid vil være det største værn mod nedslidning på arbejdsmarkedet modsat de lappeløsninger, der for nu- værende lægges op til i valgdebatten.
Læser man Pelle Erobreren, hvor han henter Lassefar til Christianshavn, læser man om et gammelt menneske, som går til i skidt og møg.
Pelle har nemlig alt for travlt med at klatre op ad den sociale trappe til at besøge faren og give ham et tåleligt liv.
Den situation, Lassefar endte i, ligner den situation, flere og flere ældre medborgere ender i.
For selvom flere partier, især DF, lover bedre forhold, mere hjemmehjælp og den støtte, den enkelte har brug for, viser virkeligheden, at næsten alle partier, også DF, stemmer for forringelser for ældre i kommunerne.
Her i 2019 skærer flere kommuner i ældreplejen, da de skal spare millioner. I Helsingør mangler kommunen 30 millioner kr., som skal findes på ældreområdet.
De yngre har for meget arbejde
På trods af at de store årgange nu bliver ældre, bruger kommunerne en fjerdedel mindre på den enkelte. De mange ældre kommer til at kræve omsorg og hjælp, men kommunerne vælger næsten hver gang, når der skal spares, at det netop er denne gruppe, som rammes.
I 2009 var der 384.339 mennesker over 75 år og 226.856 over 80 år. I 2025 er tallene fremskrevet til, at der vil være 632.246 over 75 år og 343.714 over 80 år. Med den evindelige besparelse på ældreområdet vil mange af disse ældre komme til at sidde i samme situation som Lassefar.
Mange politikere tror, at de fleste ældre vil kunne få hjælp af den nærmeste familie; men ligesom Pelle har mange af de ældres børn alt for travlt med at arbejde.
Og med de mange timer hver dag brugt på arbejde og trans- port er det klart, at de ikke har kræfter til også at gøre rent hos det ældre familie- medlem.
Der er noget galt i Danmark…
Hvor pressede mennesker er, kan ses i fødselsstatistikken, hvor der fødes for få børn til at opretholde befolkningsantallet.
Der er virkelig noget galt i Danmark. Omsorgen er forsvundet, både for småbørn og ældre. Det er nemlig meget svært at skemalægge omsorg. De, der skal passe børn og ældre, løber så hurtigt, at der sker alvorlige fejl. Især på ældreområdet har vi set døds- fald grundet forkert doseret medicin. Der mangler nemlig tid og ro til at læse ordinationer og dosere korrekt.
Det er også sket en ændring i plejehjemmene, hvor der nu næsten kun bor demente. Men mange ældre, som ikke er demente, har også brug for den tryghed, et plejehjem kan tilbyde.
Stil krav om ret til omsorg
KPiD kræver, at omsorg sættes højt i pasning af mennesker, det være sig børn, syge og ældre. Vi kræver, at der kommer flere plejehjem, så utrygge ældre kan få plads der. Vi kræver ret til hjemmehjælp, hvor ugentlig rengø- ring er en selvfølge. Samtidig bør hjemmehjælpen have tid til en gang
imellem at drikke kaffe for at yde medmenneskelig omsorg.
Hajerne på land er farligere end havets hajer
En stor nyhed i marts var, at en af verdens grådig­ste hajer er fanget i danske farvande. Men grådige hajer er nogle af vore svageste medborgere ganske bekendt med. Diverse spillefirmaer, her inkluderet Danske Spil,
lægger så stort pres på disse medborgere, at de ender med kæmpe gæld. Klik her, og du har penge til at spille videre…
Grådighed er nu normalen frem for medmenneskelighed.
Overalt i vort samfund stø­der vi ind i samvittigheds­løse mennesker, som udnytter alle, de kan komme i nærhe­den af.
På boligmarkedet i Kø­benhavn er det tydeligt, at ejendomme opkøbes til spe­kulation. Der laves et stykke arbejde, som ikke nødven­digvis forbedrer boligerne, men huslejen kommer til at stige voldsomt. Disse bolig­spekulanter er ved at presse de mennesker ud, som har den laveste indtægt.
Og når man så lægger regeringens ghettoplan oveni, hvor almene boliger nedlægges, og folk på overførselsindkomst ikke får lov til at bo i de tilbageblevne boliger, tegner der sig et tyde­ligt billede af, at folk med de laveste indkomster snart står uden mulighed for at få en bolig, de har råd til.
De grådige hajer fisker også store profitter fra medicin­ markedet, hvor mange priser efterhånden er så høje, at de mennesker, som kunne få glæde af medicinen, ikke har råd. Og sværere endnu er, at små stater heller ikke har råd til at tilbyde syge borgere denne dyre medicin. Grådighed og ligegyldig­hed er ved at splitte vort sam­fund ad. Ganske få mennesker sidder på over halvdelen af danske formuer, og disse folk er samtidig også dem, der får så høje lønninger, at man uden blusel kan sige, at de ikke er
lønnen værd. Det er som regel en lille gruppe hvide mænd, som sørger for hele tiden at tilgodese grup­pens medlemmer, mens den fattigste del af befolkningen kun kan se frem til højere husleje, dyrere medicin, dy­rere fødevarer, dyrere tøj og dyrere transport.
Engang sang socialdemokra­terne lystigt om et lille land, hvor få har for meget, men færre for lidt. Den sang skal da omskrives til, at få har alt, alt for meget, og mange har alt for lidt. Socialdemokratiet har selv skabt den udvikling, hvor ulighed er hverdag. Vi hører dem ikke mere tale om ”Økonomisk Demokrati” eller om, hvordan man bedst omfordeler rigdommene, så vi ikke mere skal hører om fattige børn eller ældre, som ikke har råd til den nødven­dige medicin.
Desværre er der ingen, som prøver at fange de land­ levende hajer, som skaber større skade end hajerne i vores farvande.
KPiD støtter fredning af hajer, men kun dem, der lever i havene. Landhajer bør ikke have nogen fredningsperiode.
Pension skal være en ret, hvis kroppen eller psyken ikke mere kan klare presset på arbejdsmarkedet
Socialdemokraterne har tænkt sig at gå til valg på tidligere pension til nedslidte. Men problemet er, at ingen har defineret begrebet ”ned- slidning”.
En undersøgelse har vist, at mange tror, at det kun er arbejde, som slider på folk, men sådan er det ikke. De, der har prøvet jobcentrenes service ved, at det konstante pres og krav om at søge job, som ikke er ledige, slider på psyken. Og jobcentrene anerkender ikke de begrænsninger, den enkelte kan have i forhold til dårlig ryg, slidgigt og psykiske lidelser. Kravet er at ansøgninger skal sendes i en lind strøm ud til alle slags arbejdsfunktioner.
Dette er ikke medtaget i undersøgelsen. Man har også glemt de mange ufaglærte, så som rengøring og renovationsarbejdere.
Hvis man indførte en di ferentieret pensionsalder, ville rigtigt mange ældre skulle arbejde, trods de er nedslidte både fysisk og psykisk. Det skyldes forslaget om, at antal arbejdsår skal være grundlaget for en tidlig tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet.
Den form for regulering af pensionsalderen vil ikke løse de problemer, mange ældre på arbejdsmarkedet har. Tværtimod vil det betyde, at de mennesker, som af forskellige grunde kommer sent i gang med at
arbejde, aldrig når at få en pension.
Blandt andre vil de mange misbrugere og handicappede tabe i socialdemokraternes forslag.
Inden man bruger et buzzword som ”nedslidning”, bør man først definere begrebet. Hvad indebærer det at være nedslidt? Mange fysiske sygdomme kan skyldes nedslidning ved ensformigt gentagne bevægelser, men de kan
også være arvet af en eller begge forældre. Slidgigt er en sygdom, som ikke nødvendigvis kommer af hårdt fysisk arbejde. Og så længe man ikke har fundet en behandlingsform, vil slidgigt ofte blive set ned på som en selvforskyldt lidelse, grundet for lidt bevægelse. Så er slidgigt en
Rigtig mange jobs har med mennesker at gøre. Og det er tydeligt, at arbejder man med f.eks. misbrugere eller kriminelle, kan psyken få det dårligt. Men det kan også ske på en arbejdsplads, hvor det ikke er selve arbejdet men mobning, som slider så hårdt på psyken, at det er svært at klare et arbejde.
Men er det nedslidning? Og hvad med dem, som lader alt prelle af, som var deres psyke belagt med teflon. Er de så udset til at arbejde til pensionsalderen?
Forslag om differentieret pensionsalder virker populistisk. Især når forslagsstilleren selv har indført en ældreførtidspension, som aldrig har virket efter hensigten. Det ville klæde Socialdemokratiet at foreslå
ændringer, så ældre ikke skal gennem et arbejdsevneforløb. Det vil så være op til en vurdering af læger, psykiatere og psykologer, om den enkelte er i stand til at klare et fuldtidsarbejde.
KPiD kræver, at pensions- alderen bør være 65 år. Vi kræver ophør af belønning til de mennesker, som kan fortsætte med at arbejde længere. De, der kan klare at arbejde så længe, får jo en løn, som er mange gange højere end pensionen.
Vi kræver, at førtidspension for ældre skal være en ret, hvis kroppen eller psyken ikke mere kan klare presset på arbejdsmarkedet.
Udstødt eller i arbejde? Udgiftsforskydning fra kontanthjælp, uddannelseshjælp og integrationsydelse til ældre og voksne med særlige behov, og på kommunernes anlægsbudgetter fra veje til skoler.
Udgiften pr. borger til kontanthjælp, uddannelseshjælp og integrationsydelse budgetteres til at falde fra 2.470 kr. i 2018 til 2.183
kr. i år. Det fremgår af en samlet gennemgang af kommunernes 2019-budgetter, som Danmarks Statistik har foretaget.
Samlet er der en nedgang i de budgetterede udgifter til kontanthjælp, ud- dannelseshjælp og integrationsydelse på 1,6 mia. kr. Til gengæld budgetterer kommunerne under ét med 1,4 mia. kr. mere til ældre og 1,2 mia. kr. mere til voksne med særlige behov.
På anlægssiden napper folkeskoler og daginstitutioner en større del af budgetterne i 2019 end sidste år. Det sker på bekostning af især veje men også byggeri til administrative funktioner samt idrætsanlæg
og grønne områder, fremgår det af opgørelsen fra Danmarks Statistik.
Akutplads kan koste ældre det meste af folkepensionen
Nyt regelsæt på vej – men næppe udsigt til tilbagebetaling
I takt med at stadig flere patienter kun er indlagt på hospitalet i kort tid, sendes flere og flere til en kommunal akutplads, fordi de ikke er friske nok til at komme hjem. Det betyder, at de især ældre, i stedet for gratis hospitalsbehandling under regionen, kommer under hjemkommunens
regler og risikerer at få en stor ekstraregning.
De fleste kommuner tager sig betalt
Ifølge Kommunernes Lands- forening (KL) anslås det, at 52 af landets 98 kommuner tager brugerbetaling.
For mens behandling, mad og ophold på hospitaler er gratis, så kræver stort
set alle kommuner i Region Hovedstaden betaling for de akutpladser, som de har til sårbare ældre. Prisen er dog forskellig fra kommune til kommune i regionen. Der opkræves typisk fra 114 til 198 kr. i døgnet for mad og rengøring.
Regionsrådsformand Sophie Hæstorp Andersen (S) var ikke så lidt forud for sin tid, da hun allerede den 29. august 2018 til Frederiksborg Amtsavis betegnede situationen som uholdbar: – Kommunerne sparer penge på, at borgeren ikke ligger på hospitaler, og der er stor forskel på kommunernes praksis for, hvor meget de tager for ydelsen. Jeg frygter, at der kan komme en brugerbetaling ind ad bagdøren, når man flytter opgaverne væk fra hospitalet, og den diskussion vil vi tage hul på med kommunerne, sagde regionsrådsformanden.
Og faren ligger lige om hjørnet med regeringens udspil til sundhedsreform, hvis ikke kommunerne som helhed ændrer praksis, da vi i dag intet ved om, hvordan fremtidens akut- og genoptrænings opgaver vil blive løst.
Brugerbetaling for en akutplads er ikke småpenge – især ikke for enlige pensionister. Hvis der er tale om den dyreste plads i Region Hovedstaden, kan en måneds ophold løbe op i 6.138 kr., hvilket skal ses i forhold til en ”ren” folkepension, der typisk vil udgøre godt 9.000 kr. efter skat.
Prisen dækker kun kost, linned, tøjvask og lignende på akutpladsen, mens pensionisten stadig har sine faste udgifter til husleje, telefon, tv-pakke, forsikringer m.m.
Sagen tilspidsede sig, efter Kammeradvokaten på forespørgsel af Sundheds- og Ældreministeriet i november vurderede, at det er ulovligt, når kommuner opkræver betaling for ældres ophold på akutpladser.
Selv om Kammeradvokaten siger, at kommuner ikke kan opkræve pengene med hjemmel i sundhedsloven, fastholder KL, at kommuner kan gøre det med hjemmel i serviceloven – og derfor i første omgang ikke har opkrævet uden lovhjemmel, når det drejer sig om kost, linned, tøjvask og lignende.
Derfor er KL i dialog med ministeriet om at præcisere regelgrundlaget, sådan at borgere ikke fremover skal betale for disse ydelser.
KL’s fastholden på service- lovens bestemmelser skal i høj grad vurderes som et for- søg på at undgå, at kommunerne skulle blive pålagt at betale de opkrævede kost og rengøringsudgifter tilbage til borgerne.
Hvad denne del af juristeriet ender med, er ikke afklaret, men sagen er endnu et udtryk for, at de folkevalgte og embedsværket snorksover på Christiansborg og ikke fanger modstridende love og regler i forbindelse med lovgivningsarbejdet.
Det forventes, at et nyt regelsæt herom er klart først i februar.
En fjerdedel danske skatteborgere udsat
Kort før jul kom en nyhed, som burde have rejst et ramaskrig. Men ak, ingen politikere eller meningsdannere bemærkede denne alvorlige nyhed. Det skyldes nok den udbredte holdning, at folk ligger, som de har redt.
Men at 25% ikke kan klare en uforudset udgift så som tandlægeregning, forhøjelse af varmeudgifter mm, synes ikke at vække opsigt. Det skyldes nok, at mange tror de 25% dækker folk på kontanthjælp. Men det er ikke sandt. En hel del af disse 25% er mennesker i lavtlønsjob, folkepensionister og syge.
Det er en skamplet, at så mange borgere, som betaler skat, kan risikere at gå fra hus og hjem, hvis de får en regning, som de ikke kan betale eller overskue at ansøge om hjælp til.
Det er blevet sværere at få hjælp til tandlæge, briller og høreapparater, da besparelser altid rammer de mennesker, som har sværest ved at få deres økonomi til at hænge sammen.
Mange af de politiske tiltag på det sociale område funderes på en virkelighed, som kun findes blandt de velstå- ende. Rigtig mange mennesker har ikke fede pensioner, og dagpengesatsen, uanset om det er sygedagpenge eller arbejdsløshedsdagpenge, er nu så lav, at tandlæge bliver uopnåelig
og briller en uvirkelig drøm. Det er ret så tåbeligt, da vejen tilbage til arbejdsmarkedet bliver svær med rådne tænder og missende øjne.
Det er uforskammet, at tilskud falder, mens priserne stiger uforholdsmæssigt. Det burde være en menneskeret at have sunde tænder, briller og høreapparater, som kan fungere. De høreapparater, som man kan få gratis, er ganske elendige.
I 2018 var det 25%, som havde så store økonomiske problemer, at de risikerer at ende i yderste fattigdom. Og lur mig, om ikke dette tal stiger i årene fremover.
Politikerne har ikke vist vilje til at finde gode løsninger, så disse 25% kan opnå en tålelig tilværelse. Tværtimod lægger regeringen planer om, at mange af de kronisk syge, som hidtil har fået medicin på sygehusene, fremover skal betale selv, da de kommer til at overgå til egen læge.
Selvom man statistisk fremkommer med, at medicinpriser falder, så er det
ikke det samme som at tro, at mennesker med de laveste indkomster har råd til denne medicin. Og nødvendig medicin burde være gratis for alle. Det kan ikke være rigtigt, at mennesker kan stå på apoteket og sige, at de ikke har råd til den nødvendige medicin, som deres læge har ordineret.
Rent samfundsøkonomisk er det ikke særlig klogt, at så mange mennesker står i så store økonomiske vanske- ligheder, at de ikke har råd til de højere og højere priser på mad, tøj, varme, el, vand, tandlæge, briller, medicin og høreapparater.
Et samfund bliver kun fattigere af, at en fjerdedel ikke kan købe det nødvendige. Og hen over årene kan dette tal hurtigt blive til en tredjedel eller endog halvdelen.
Samtidig med denne nyhed kom en anden nyhed, som også burde få advarselslamperne til at blinke.
Verdens 12 rigeste ejer lige så meget som halvdelen af jordens fattige.
Det er en farlig og syg udvikling, der hurtigt kan udvikle sig til social uro, som vi har set i USA, Ungarn, Polen, Brasilien og Filippinerne.
Syge og nedslidte borgere skal ikke kunne trækkes rundt i ressourceforløb år efter år.
FOA og 63 andre organisationer i samarbejdet ‘Værdig Reform’ får i en ny undersøgelse opbakning i befolkningen til, at  der skal være en øvre grænse for, hvor lang tid en syg, nedslidt eller handicappet borger skal kunne sendes i ressourceforløb.
Max to år til afklaring
Jobcentrene må højest bruge to år på at afklare en borgers arbejdsevne. Det mener 6 ud af 10 danskere, helt præcist 58 procent, i en undersøgel- se, som Epinion har gennemført for FOA.
– I dag findes der ingen øvre grænse for, hvor lang tid en borger kan blive trukket rundt i systemet mellem sagsbehandler, jobcenter, læger, arbejds- medicinsk klinik og andre instanser. Det kan være årelange forløb fyldt med usikkerhed og store økonomiske konsekvenser for den enkelte – og i mange tilfælde taler vi om mennesker, der i forvejen har fysiske eller psykiske lidelser, som er hele årsagen til, at de ikke er i regulært arbejde,” siger forbundsformand Mona Striib, FOA.
Sammen med 63 andre organisationer i samarbejdet ”Værdig Reform” har FOA rejst en række krav om ændringer af førtidspensions- og fleksjobreglerne til politikerne på Christiansborg.
Et af kravene lyder netop, at det samlede forløb højest må vare fem år – ellers skal borgeren have et retskrav på at kunne vælge mellem revalidering, fleks- job, ressourceforløb eller førtidspension.
– Ellers kan borgeren intet stille op imod dårlige forløb og ventetid, som skyldes personaleudskiftninger i kommunerne, fejlar- bejdsprøvninger eller andre forhold, som de ikke selv har indflydelse på, men som fast- holder dem i ingenmandsland, siger Mona Striib.
Hun glæder sig over, at så mange danskere i undersø- gelsen nu viser sig at dele holdningen om at sætte en øvre tidsgrænse. Hele to ud af tre danskere mener, at grænsen bør ligge ved fem år.
Det er så vigtigt, at vi får gjort op med denne ulighed, hvor nogle af samfundets svageste borgere bliver presset unødigt hårdt,” siger Mona Striib.
Beskæftigelsesminister Troels Lund Poulsen lovede i efteråret i fjor at gennemføre ændringer af reglerne, fordi det er alt for svært for syge borgere at blive tildelt førtidspension, hvad stribevis af ulykkelige sager på området om absurde forløb har vist.
Samtidig er der stor forskel på, hvordan kommunerne har fortolket reglerne, og derfor også på borgernes mulighed for at komme i fleksjob eller på førtidspension.
– Men de justeringer, der siden er gennemført, er så minimale, at de reelt ingen forskel gør, i forhold til hvor mange mennesker, der hver dag er i klemme i systemet. Så nu må politikerne altså vågne op til dåd,” siger FOA- formanden.
Folketinget skal behandle et lovforslag om ændringer i reglerne om førtidspension og fleksjob i
februar næste år. Konkret hvad forslaget indeholder, er endnu ikke meldt ud.
Danmark får verdens højeste pensionsalder
3F: Nedslidte skal kunne trække sig tilbage 10 år før
Det er kommet frem, at 15 kommuner kun har tilkendt seniorførtidspension til én el- ler slet ingen borgere, selvom ordningen
har eksisteret siden 2014. – Det har vist sig at være en fuser. Problemet med ord- ningen er, at den er lige så svær at få som
en almindelig førtidspension. Den løser ikke opgaven, og derfor skal den afskaffes, siger Per
Christen- sen, formand for 3F.
I stedet ønsker 3F at ind- føre en ny mulighed for, at nedslidte lønmodtagere kan trække sig tilbage fra arbejds- markedet ti år før folkepensionsalderen. Det skal være enkelt og til at forstå. Hvis en person har en arbejdsevne på under syv timer om ugen, så får de rets- krav til den her ny ordning. Det vil give mange af dem, der er slidt op på krop og sjæl en værdig udgang fra arbejds- markedet, siger Per Christen- sen til avisen.dk
Det skal være de arbejds- medicinske klinikker, som i forvejen har den ekspertise, der skal vurdere retskravet om tilbagetrækning, ikke kommunerne.
Der har været stor kritik af, at kommunerne bruger lægekonsulenter, der nogle gange virker til at være mere i lommen på kommunerne, end de er på patientens side, eller har for lidt viden om sygdom- mene, der ligger til grund for ansøgningen.
3F foreslår, at satsen for den nye ordning skal være på samme niveau som den
seniorførtidspension, man ønsker afskaffet.
Forslaget om at afskaffe seniorførtidspensionen er en del af 3F’s samlede udspil til at løse de
problemer, der følger med den forhøjede pensions- alder og uligheden i levealder og nedslidning.
Efter julen slukkes lyset
December er slut. Det samme gælder de hjertevarme mennesker, som hjælper udsatte børnefamilier og ensomme til en hyggelig jul. Men når det sidste fyrværkeri er skudt af, slukkes der for hjælpen. Mange hjemløse, som der kommer flere af, især med ghettoplanens nedrivninger af billige gode boliger, har lige så meget brug for hjælp gennem vinteren. Men i vores samfund er sociale skibsvrag selvforskyldt. Man kan måske lappe på samvittigheden ved give et tæppe eller aflagt tøj til Kirkens Korshær.
Men vi er kendt som et meget rigt land. Og gennem forrige århundrede prøvede  man at udligne afstanden mellem rige og fattige. Socialreformen af 1933 er siden årtusindeskiftet blevet udvandet, så vi igen ser flere meget fattige og flere ekstremt rige, som øger deres formue år efter år.
I bunden med levealder
Den øgede ulighed giver sig udslag på mange måder. F.eks. har Danmark den korteste levealder i Vesteuropa. Og alligevel skal udslidte arbejde længere. Vi ser også forskel i behandling i sygehusvæsenet, hvor den rige får langt bedre behandling end folk på
overførselsindkomst. Og på tandområdet ser vi flere og flere udsatte og ældre med dårlige tænder, da prisen er gået op og den pulje, som skulle hjælpe udsatte til tandpleje, ofte ikke bliver brugt, da den er alt for kringlet.
Når så politikerne bliver spurgt til den korte levealder, skynder de sig at kaste aben over på de dårligst stillede, som ofte er dem, der ryger og drikker alkohol. Men sandheden er, at de rigeste 10% drikker meget mere end mange af de fattigste. Forskellen ligger i, hvad de drikker.
Siden Fogh Rasmussens regering, hvor man afskaf- fede klassekampen, er antallet af fattige steget støt. Og især børnene betaler prisen. I 2017 er der blevet 17.000 flere børn, som oplever fattigdommen på egen krop. Og i 2019 kommer vi til at se især flygtningebørn, som fra næste år ser, at integrationsydelsen erstattes med ”selvforsørgelses- og hjemrejseydelse”, som vil være 2000 kr. lavere for enlige forsørgere og 1.000 kr. mindre for samlevende. Disse beløb risikerer at være på kant med Grundlovens forsør- gelsesret.
Men regeringen og Dansk Folkeparti regner trygt med, at hvis den nye ydelse kommer for en domstol, vil dommerne nok dømme til fordel for den nye lov. Det er nemlig yderst sjældent, at der dømmes mod regeringen.
Kæmp for en ny politik
KPiD kræver, at alle mennesker bør sikres et liv, så de kan blive i stand til at have en levestandard, som ikke spænder ben for jobsøgning. Som det er nu, kan det være overordentligt svært for folk at søge job, hvor der skal betales transport. Den offentlige forsørgelse er nu så ringe, at transport er en udgift, som kan vælte tilværelsen.
Med den nye finanslov kan folk på dagpenge eller kontanthjælp ikke forvente større ydelser. Hvor lav dagpenge- satsen når at blive, før a-kasser forsvinder helt, er svært at spå om. Men med en dagpengesats på 40% af indkomsten varer det nok kun få år.
Vort krav er, at dagpengesatsen skal tilbage til den oprindelige sats på max 90% af lønnen. Vi kræver gratis tandbehandling, lige behandling på sygehuse til alle, og en selvforsørgelses- og hjemrejseydelse bør svare til kontanthjælp, da dårlig økonomi er skadelig for krop og sjæl.
Målet er vel ikke også at gøre flygtninge psykisk syge?
Regeringen har en afskyelig vane med at fejre deres ondskabsfuldheder med lagkage. Lad dem kløjs i den lagkage, de ramte børn ikke får.
Livsfarlig prikkerunde i Region Sjælland
Næsten hvert år tilføres sundhedsområdet flere penge, og næsten hvert år har regionerne underskud. Det ses tydeligt i Region Sjælland, hvor der den 6. november var en prikkerunde. 198 ansatte fik besked over E-boks om, at de var fyret. Yderligere 100
vil få tilbud om ændrede (læs forringede) vilkår.
Grunden til de mange fyringer er, at medicin bliver dyrere og dyrere. Regeringen har godt nok nedsat et medicinråd, som har til opgave at sikre, at medicin, som ikke er bedre end den, man i forvejen bruger, ikke bliver købt ind.
Men da medicinrådet standsede indkøb af et præparat til behandling af en speciel form for muskelsvind, sørgede forældre for, at det
blev et stort emne i tv og aviser. Følelserne kom op på så høje nagler, at medicinrådet fik ordre fra ministeren om at indkøbe medicinen, som koster 620.000 pr. behandling, som er livsvarig. Men ved at lade følelser styre medicinrådet, kan det råd ikke få mandat til at presse priserne ned. Medicinpriser er lige nu ved at lægge hele hospitalssystemet ned.
Det viste sig ved OK18 for de offentligt ansatte. Strejkeretten kunne ikke bruges på regionernes hospitaler, da den daglige bemanding lå under nødbemandingen.
Derfor er det en katastrofe, at der fyres personale. Sygehuslægerne råber igen vagt i gevær. Med de færre personaler vil mange patienter kunne vente meget længe, før de får hjælp. Og Region Sjællands læger er bekymrede for især de underernærede
patienter, som ofte skal have hjælp til at indtage en tilpas mængde kalorier. Og læger og sygeplejersker er ikke i tvivl om, at fyringsrunden vil komme til at koste menneskeliv.
Det kan undre én, at man ikke har lavet en gennemgribende analyse af sundhedsvæsenet. De øgede medicinpriser har nemlig år efter år overrasket politikerne, både i folketing og regioner. Ingen har overvejet at adskille medicinpriser fra omkostningerne ved pleje og behandling. Gør man det, vil de evindelige fyringsrunder måske blive fortid. Og ved at udskille medicin og samle alle indkøb kunne Danmark få kræfter nok til at forhandle de opskruede priser ned.
Danmark er et af de lande, hvor sundhedsvæsenet betaler de højeste priser. Men den manglende evne til at forhandle priser bør nok ikke overraske, da vi hårdt prøvede borgere igen og igen er vidner til en manglende forståelse for selv de mest almindelige
Vi har et folketing og en regering, som har vist os, at de køber dyrt, selvom de kunne have presset priserne ned. Dertil kommer dyre, men ubrugelige fejlkøb som f.eks. Sundhedsplatformen.
Priserne skal presses ned
KPiD kræver, at der skabes et nationalt medicinråd, som har eget budget til at købe medicin, og hvis fornemste opgave er at presse priserne ned til gavn for patienterne. Ved nemlig at udskille medicinindkøb kunne man forstille sig, at Norden gik sammen mod medicinalfirmaerne, som selvfølgelig tager så høj en pris som muligt.
På to år er antallet af fattige børn steget med 10.000
Det viser en rapport fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd. Dermed er niveauet fra krisen nået. Indtil 2015 så det ud til, at antallet af børn, der vokser op i fattigdom, var for nedadgående, men siden er kurven igen steget. Rapporten viser, at der er 43.648 officielt fattige børn i Danmark.Det nyeste tal viser, at niveauet nu er på højde med tiden umiddelbart efter storkrisen i 2009. I 2015 var det nede på lige under 35.000 børn.
Rapporten fremhæver, at der er en skæv fordeling af de fattige børn, da andelen i nogle kommuner er under to pct., mens den i andre ligger på over syv pct. Landsgennemsnittet er 3,9 pct. I bunden finder man nordsjællandske kommuner som Egedal og Gentofte og Skanderborg og Favrskov i det jyske. I toppen af listen ligger eksempelvis Langeland, Brøndby og Ishøj kommuner. – Vi oplever stigende fattigdom både hos enlige og familier. Også familier med børn er ramt af rå fattigdom, siger lederen af Kirkens Korshær, Helle Christiansen, til Netavisen Pio.
Fattigdomsgrænsen i kroner og øre
Hvornår en familie konkret vil ryge ned under fattigdomsgrænsen, afhænger af familietypen. For en enlig person er fattigdomsgrænsen på 120.700 kr. årligt efter skat eller 10.100 kr. om måneden. Det skal dække alle udgifter til fx bolig, mad, forsikringer, tøj, medicin, transport, reparationer og fritid. Af tabellen ved siden af fremgår fattigdomsgrænserne for forskellige familier.
En milliard kroner. Så meget skal regionerne finde i næste års budgetter til besparelser, viser en gennemgang af regionernes budgetaftale, som FOA har lavet. Forbundssekretær i FOA, Helena Mikkelsen, er nervøs for, hvilke konsekvenser de store besparelser får for medarbejdere og patienter i et i forvejen presset sygehusvæsen.
“Besparelser i den størrelsesorden kan ikke undgå at gå ud over både medarbejdere og patienterne på sygehusene”, siger hun.
I Region Midtjylland må man lukke specialer på sygehusene i Randers og Viborg som konsekvens af de 138 millioner kroner,
som regionen skal finde i budgettet til blandt andet dyrere medicin.
I både Region Hovedstaden og Sjælland er der varslet massefyringer af medarbejdere på sygehusene.
”Massefyringerne går hårdt ud over de medarbejdere, der mister jobbet, men også arbejdsmiljøet på sygehusene, hvor de resterende medarbejdere må løbe  hurtigere, og i sidste ende er det patienterne, der kommer til at mærke konsekvenserne”, siger
Økonomiaftale styrker ikke sundhedsvæsenet
Tidligere på året indgik regeringen og regionerne en økonomiaftale, som skulle imødekomme de stigende priser på medicin og
flere dyre behandlingsformer. Men økonomiaftalen kan ikke engang bevare det nuværende serviceniveau på sygehusene, mener Helena Mikkelsen.
”Når der stadig er behov for at finde penge i budgetterne til at lukke hullerne efter den dyre medicin og behandlinger, betyder det de facto et svagere sundhedsvæsen”, siger Helena Mikkelsen. Opgørelsen bygger alene på en gennemgang af Regionernes besparelser. Regionernes udvidelser og opprioriteringer indgår ikke i opgørelsen.
Oven i disse livstruende besparelser kommer besparelser i kommunerne og i staten. Konsekvenserne er igen ringere velfærd, men også massiv stigning i arbejdsløsheden.
Den blinde tillid til markedet koster os
Mange arbejdsløse, syge på dagpenge og kontanthjælps- modtagere bliver kontrol- leret for at forhindre socialt bedrageri. Der er skrappe regler for parforhold, fritids- aktiviteter og sygdom. F.eks. er der kommet regler om, at kontanthjælpsmodtagere skal møde op på jobcenteret for at melde sig syge. Systemet er bygget på mistillid og frygt for bedrageri.
Den mistillid har man ikke overfor banker og visse embedsmænd. Vi har i den sene- re tid været vidne til historier, hvor banker og investerings- firmaer helt bevidst har svind- let stater i EU for et svimlende antal milliarder. Her har der ikke været kontrol og mistillid. For markedet regulerer jo sig selv.
Vi har desuden bevidnet, hvordan en embedsmand i socialstyrelsen har svindlet med sats midlerne. 111 millioner har vedkommende kanaliseret over til sig selv. Her har ej hel- ler været effektive kontrolforanstaltninger.
Man får et tydeligt billede af et samfund, som har ubegænset tillid til rige og folk i arbejde. Kontrollen er ikke eksisterende, hvilket de fattigste kommer til at betale for. Her har banker spillet en hovedrolle. Det får en til at tænke på, at vi som samfund overlader store
dele af samfundets penge til de privat- ejede banker, hvis formål ene og alene er profit.
Jagten på profit er intens og samvittighedsløs. Det ses på den kontrol, den fattige og lavtlønnede bliver udsat for. Man kan jo ikke tillade fattige, pensionister og almindelige lønmodtagere at hvidvaske penge. Den samme forsigtig- hed oplever storkapitalen eller smarte kriminelle ikke. De kan lystigt fortsætte med at hvidvaske ulovlige penge.
Lige nu taler politikere både herhjemme og i resten af EU om at øge kontrol af de udbetalinger, som er grundlaget for de store bedragerier, landenes skattevæsener har oplevet. Det har fået visse røster til at tale om at tilslutte sig EU’s bankunion, men de bedragerier, som har lænset flere lande for milliarder, kan ikke fore- bygges ved en sådan bankunion. Vejen frem er at bruge den kontrol, de fattigste og syge oplever. Havde man tjekket indtjeninger, pengestrøm og papirarbejdet, ville der have været flere penge til samfundenes svageste, og man havde i øvrigt kunnet lade være med at snuppe penge fra reguleringerne af de fattigstes ydelser til satspuljen, hvor de fattigste betaler for lidt kontrollerede særbevillinger til sociale projekter.
Men vore politikere har været stolte over, at vores skatte- system bygger på tillid. Men med hvilken grund har det politiske system tillid til dem, som svindler samfundet for milliarder samtidig med, at man frygter for at komme til at give en syg, en arbejdsløs eller en på kontanthjælp én krone for meget?
KPiD kræver lighed for loven. Hvis lønmodtagere og modtagere af overførsels- indkomster tjekkes grundigt for at forhindre uberettigede fradrag, bør de samme regler gælde for banker og investeringsforeninger. Og den kontrol, sociale foranstaltninger bliver udsat for, for at sikre, at satspuljemidlerne bruges efter hensigten, bør også gælde de ansatte, som har adgang til disse
penge. Men man kan jo håbe på, at satspuljen nedlægges, så pensioner og dagpenge ikke udhules mere over tid.
“Hvis arbejde er så sundt, så gi’ det til de syge”
Denne talemåde har gennem tiderne været populær, uden at nogen troede, det en dag ville blive virkelighed. Men mens Mette Frederiksen var arbejdsminister, fik hun den glimrende idé at følge den gamle talemåde. I hendes opfattelse ville der nemlig ikke være noget farligere, end at syge skulle gå hjemme og blive raske. I hendes optik er arbejde livets største og mest helsebringende glæde.
Så i dag skal alle syge i ressourceforløb, så man kan komme til at høste selv den mindste arbejdsevne. Det medfører, at man ofte kan
høre og læse om syges aktiveringer og arbejdsprøvninger, hvor det er tydeligt, at jobcenteret ikke tror en skid på de læger, som beskriver den enkeltes sygdom og manglende ressourcer.
Det har fået et offer til at oprette et folkeforslag, som kort går ud på, at syge ikke skal i aktivering eller ressourceforløb, før de er raske. Ifølge forslagsstilleren er flere døde, mens de var i ressourceforløb. Det er rystende, at socialdemokrater og SF  kan sammenstykke en så umenneskelig lovgivning.
Problemet er, at ingen kan gøres ansvarlige for disse dødsfald, da ingen er juridisk ansvarlig for den enkelte borgers ve og vel. Vi hører ofte om, at det er vigtigt, at mennesker får en værdig død, men det må siges, at det er uværdigt at presse syge borgere til
døde i et asocialt system, som kun har det mål at presse folk til at arbejde. Og det selvom de ingen arbejdsevne har tilbage – enten på grund af sygdom eller nedslidning.
Der var engang, hvor Danmark lå i top i disciplinen ”Velfærd”. Men efter i flere år at have ligget i toppen med resten af de skandinaviske lande, er Danmark nu gledet ud af top 10. Uligheden stiger voldsomt, og vi ligner mere  mere Storbritannien, hvor
alle sikkerhedsnet er forsvundet langsomt siden Thatchers regeringsperiode.
Vi ser nu store huller i det sikkerhedsnet, som blev skabt for at sikre borgere i dette land rimelige levevilkår.
Og netop dette sociale sikkerhedsnet har været en væsentlig årsag til vor rigdom.
Ved at sabotere velfærd og omsorg for vore svageste risikerer vi, at det kommer til at ses på BNP (bruttonationalproduktet).
Men i dag styres vor socialpolitik ikke af sund fornuft eller et ønske om at forbedre de svages livsvilkår.
Bygger nu på mistro
Nej, socialpolitik styres nu af misundelse og frygten for misbrug. Skiftende socialministre og indenrigsministre har bygget den moderne socialpolitik på, hvad de mener om, hvordan den enkelte bruger tænker.
Men ofte hænger det anderledes sammen. Politikere tror åbenbart, at folk er lige så grådige og snydagtige, som politikeren tror om sig selv.
De mennesker, der som syge har prøvet at gennemgå resourceforløb og har overlevet, har ikke været syge, fordi de kunne få sygedagpenge. De færreste ønsker at blive syge, og mange prøver febrilsk alle mulige alternative behandlinger for at blive raske.
Og man må også konkludere, at næsten alle på overførselsindkomst ønsker at få et arbejde og en løn hver måned.
Men de fleste kontanthjælpsmodtagere er faktisk syge, det være sig med en fysisk eller/ og psykisk diagnose.
At fjerne det sociale sikkerhedsnet kan vise sig at være en rigtigt dårlig idé. De, der har kræfter til det, bliver tvunget til at opretholde deres liv uanset metoden. Sort arbejde, bedrageri og betlen kan være nogle af metoderne. Men det er åbenbart det, politikerne
En 11. og 13. plads ud af 18 er, hvad Danmark kan byde på
Af Betty F. Carlsson
Fra de ekstreme liberalisters partier, organisationer og tænketanke kommer der vedvarende krav om yderligere nedsættelser af ”overførselsindkomster” som f.eks. erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ved arbejdsløshed – dagpenge – og sygdom.
Der er t ale om tilkæmpede rettigheder, også kaldet velfærd og ”sikkerhedsnet”, som der ikke er råd til, når der skal være råd til kæmpemæssige skatteunddragelser. Hvad det betyder for den enkelte, der rammes af arbejdsløshed eller sygdom, har disse velbjergede ikke fantasi til at forestille sig, og det får dem i hvert fald ikke til at ligge vågne om natten, som en direktør fra en vis
berygtet tænketank fornyligt udtalte.
Danmark er da også godt på vej ned ad rangstigen, når det gælder social tryghed. En ny rapport fra forskere fra det svenske ”SOFI” (Institut for social forskning) og Uppsala Universitet viser, at EU-landene Danmark og Sverige taber terræn på det sociale tryghedsområde, så det vil noget. De har udarbejdet en oversigt over udviklingen i tryghedsgraden ved henholdsvis arbejdsløshed og sygdom i de 18 rigeste OECD lande i årene 2005 til 2015.
Norge er det eneste land, hvor arbejderne er sikret mod tab af arbejdsindtægt ved sygdom.
I Tyskland taber man 13% af indtægten fra første sygedag. En syg svensker er kun 69% af sin løn værd, og en syg dansker endda endnu mindre, nemlig kun 44% af nettolønnen. Det er et fald fra 62% i 2005.
Danmark ligger helt nede på en 13. plads. USA ligger helt i bunden med 0.
På listen over tryghedsgraden ved arbejdsløshed, målt efter 26 uger som arbejdsløs, ligger Schweiz på 1. pladsen med en
dækning på 96% af løntabet, mens Danmark ligger helt nede på en 11. plads. Det er et fald fra en 8. plads i 2005.
Over Danmark ligger 2. Belgien, 3. Finland, 4. Tyskland, 5. Canada, 6. Frankrig, 7. Norge, 8. Sverige, 9. Holland, 10. USA.
Det kan være vanskeligt at sammenligne socialforsikring i forskellige lande. Hvor stor en tryghedsgrad syge og arbejdsløse
reelt har, afhænger ikke kun af lønnen, men også af besluttede lofter, karensdage, beskatning og tidsramme for tryghedsordningen.
Her beregnet som andel af nettolønnen.
Der er løgne, og så er der statistik
Ingen dræner mere af statskassen end politikere
Onsdag d. 11. august fremkom Kraka (et analysefirma, som bl.a. får støtte fra DI) med den nyhed, at sammensætningen i skoleklasserne var vigtig i forhold til den løn, den enkelte ville opnå efter 20 år.
I TV2 og pressen blev det fremlagt som, at det vigtigste element i forhold til et lavt løngennemsnit var antallet af fremmedsprogede børn i klassen.
Men læser man Krakas analyse, bunder den lavere løn mere i forældrenes økonomi og manglende uddannelse.
Vi har gennem rigtigt mange år oplevet, at ressourcestærke forældre meget ofte sender deres børn i skoler sammen med børn af ligestillede familier. Det har den effekt, at de børn, der kommer fra ressourcesvage familier, ofte kommer til at gå i samme skole og klasse sammen med andre ressourcesvage.
Målet med den danske folkeskole var at sikre sig et bredt spektrum af børn, så de lærte hinandens sociale baggrund at kende. Men ved at give så store tilskud til privatskoler kommer flere og flere børn i privatskoler, hvor de kun kommer til at møde andre børn med samme ressourcestærke baggrund.
Den polarisering af klasser, som er sket gennem mange år, betyder, at Danmark ikke mere har den samme sammenhængskraft,
som mange borgerlige taler rørstrømsk om. Ved at adskille ressourcesvage og ressourcestærke, vil klasseforskellene øges.
Allerede i dag er skellene så store, at mange ressourcestærke ikke aner, hvad folk tjener i lavtlønsområdet, eller de forstår ikke, hvor svært det er at leve på overførselsindkomster. I deres optik er syge og arbejdsløse selvforskyldte og skal bare tage sig sammen.
Det sørgelige er, at størstedelen af de folkevalgte kommer fra ressourcestærke familier. Det ses tydeligt i
lovgivningen. Udhulingen af pensioner, kontanthjælpsloft og forringede dagpenge vidner tydeligt om politikere, som intet aner om de ressourcesvages dagligdag. Den politiske tanke er tydeligt nok, at folk er dovne, løgnagtige og kun ude på at dræne de offentlige
Det pinlige ved denne usaglige fordom er, at ingen dræner mere af statskassen end politikere og ressourcestærke
Vi i KPiD mener, at tilskuddene til privatskoler skal fjernes helt. Der er ingen grund til at give tilskud til andre skoler, når vi har en udmærket folkeskole.
Vi mener endvidere, at det er vigtigt at understøtte alle elever, så de hver især opnår det bedste, de kan. Man bør også opfordre politikere til at undersøge det sociale område, så man igen får skabt gode vilkår og udvikling for de svageste familier og deres
Vi har også brug for ufaglærte arbejdere, og derfor bør de lønnes bedre. Og ”uddannelse for livet” bør igen være det mål, vi som samfund har for alle.
42.549 voksne danskere lever uden indkomst.
Ifølge Danmarks Statistik har de hverken arbejdsløn eller overførselsindkomst, som overstiger 58.000 kr. årligt.
Igen nedskæringer på hospitalerne
Kommunisterne: Regionerne skal kunne opkræve skat
Det er regeringen ved finansministeriet, der med de årlige forhandlinger bestemmer, hvor mange penge regionerne får til at drive hospitalerne med de krav, der stilles til dem.
Igen i år betyder det nedskæringer.
De upopulære automatiske årlige 2% nedskæringer er bare lavet om til øget ”produktivitetskrav” og andre smarte sløringer over forringede forhold for ansatte
og kvaliteten i behandlingerne. Befolkningsudviklingen og den stinkende rige medicinalindustris stadige forhøjelser af priserne på deres medicin gør, at de afsatte beløb til
sundhedsvæsenet langt fra slår til.
Til efteråret fremlægger regeringen en sundhedsreform, så der er grund til at frygte for fremtiden. Også Dansk Folkeparti, der skal lægge stemmer til skiftende regeringers forringelse reformer, har allerede nu fundet en smart måde at udnytte befolkningens
utilfredshed med sundhedssystemet: Nedlæg regionerne, så man yderligere kan centralisere styringen af hospitalerne og overlade efterbehandlingerne til de lige så nedskårede kommuner.
Kommunisterne har et helt andet forslag: Overlad det til regionerne og kommunerne
at opkræve den skat, der er nødvendig til at dække de nødvendige udgifter. Og skrot den ubrugelige Sundhedsplatform, så personalet kan koncentrere sig om at behandle og pleje
patienterne. Som et gammelt ordsprog lyder: Den ved, hvor skoen trykker, som har
Aktivering, et dyrt eksperiment
Allerede i 2013 blev politikere gjort bekendt med, at aktivering
er spild af milliarder, da der ikke er evidens for, at det virker.
Alligevel fortsætter aktiveringscirkusset uanfægtet
Jævnligt kommer der artikler om syge, som tvinges til sære aktiveringskurser. Et eksempel er, at en mand, som er dårligt gående, bliver sendt på et salsa-aktiveringskursus.
Selv normalt gående vil finde et sådan kursus irrelevant.
Man har lavet en undersøgelse om, hvor vidt aktivering hjælper syge. Og svaret er nedslående. En tredjedel kommer efterfølgende i job. Men det ville de nok være kommet
uden aktivering. Undersøgelsen konkluderer, at aktivering af syge er spild af penge.
Men måske er aktiveringsmålet ikke at få folk i arbejde, men at knægte dem, så de
lystrer bedre eller bliver så gale i skralden, at de ikke møder op og derved fratages
offentlige ydelser, eller at de bliver så psykisk dårlige, at de ender med at kaste sig ud
foran et tog. Sikkert er det, at Danmark har en meget høj selvmordsrate.
Når så det gælder førtidspension, kan man se, at en kommune gennemgik alle sager, hvor man kunne formode, at arbejdsevnen var ringe eller ikke eksisterende. De fandt kun 3%, som de så mente skulle få tilkendt førtidspension.
Man har også gennemgået de sager, hvor førtidspension er tilkendt. Og besynderligt nok er angst en ret så sikker grund til førtidspension. Det kan undre, da en hel del af dem, som søger førtidspension, har fysiske skavanker eller er meget nedslidte.
Måske skal grunden findes hos sagsbehandlerne, som selv frygter ubegrundede angstanfald,
men samtidig har en tro på, at alle fysiske skavanker bare handler om at genoptræne
Socialrådgiverne er alle vokset op med ”apparat-fejl modellen”.
Det ville være en fin besparelse, hvis man bruger aktivering pengene på at hjælpe
dem, som kan hjælpes til uddannelse eller arbejde. De, som ingen gavn har af at blive
kastet rundt i aktiveringstilbud, bør man bruge tid på at lytte til, hvad de selv forestiller
sig. De færreste ønsker nemlig førtidspension, da pensionen ikke er prangende.
Mange af de mennesker med nedsat funktionsniveau ønsker flexjob eller revalidering
til et job, de kan klare.
Men desværre har vi politikere, som tror, at alle mennesker tænker som dem.
Et samfund bør vurderes på, hvordan det behandler de svageste. Og her står Danmark
frem som et land, der piner og plager arbejdsløse, syge og socialt udsatte.
Danmark er ellers rigt nok til at kunne give alle et værdigt liv. Men måske er vi i samfundsdebatten mere optaget af at hjælpe folk til en værdig død.
Ny dom kan genåbne massevis af sygedagpengesager
Ny landsretsdom slår fast, at landets kommuner ikke må stoppe sociale ydelser uden at give borgere besked først. Østre Landsret har netop afgjort en principiel sag, hvor dommen slår fast, at det er ulovligt, når landets kommuner uden varsel stopper udbetaling af sociale ydelser. Det skriver Avisen.dk.
Sagen handler om en Sosu­ assistent, som Køge Kommune stoppede udbetalingen af sygedagpenge til. Det på trods af, at hun stadig var sygemeldt fra sit arbejde på et bosted på Sjælland. Retten har afgjort, at kommunen handlede i strid med loven og derfor skal betale knap 30.000 kr. tilbage til sosu assistenter.
I følge John Klausen, lektor i socialret ved Aalborg Universitet åbner dommen for, at et stort antal borgere skal have genbehandlet deres sygedagpengesager.
– Ankestyrelsen har behandlet en række tilsvarende sager, men det er kun toppen af isbjerget. Derudover kommer alle de sager, hvor kommunerne har frataget borgere sygedagpenge med tilbagevirkende kraft, uden at der er
blevet klaget over det efter­ følgende. Så der er utvivlsomt tale om et betydeligt antal sager, der skal genbehandles, siger John Klausen.
Gal og forarget Højesteret har i en tidligere dom fra 2015 slået fast, at det ikke er lovligt at stoppe sygedagpenge med tilbagevirkende kraft – altså uden at advare borgerne først. Det valgte Ankestyrelsen dog at se stort på, da Sosu Assistenten fra Køge klagede over kommunens behandling af hende.
Styrelsen gav hende afslag og sendte derefter hendes sag ud som principafgørelse til kommunerne, der siden december 2015 har lænet sig op ad sagen for at standse sygedagpengeudbetalinger med tilbagevirkende kraft.
Advokat Mads Pramming, der har ført sagen for FOA, undrer sig over styrelsens praksis.
– Det er mig uforståeligt, at Ankestyrelsen så gerne vil fortolke loven imod borgerne. Selv når de har fået tæsk i Højesteret, retter de ikke automatisk ind, siger Mads Pramming.
I Ankestyrelsen overvejer man stadig, hvordan man skal reagere på den nye dom.
– Vi er ved at læse dom­ men igennem, og derefter vil vi overveje, om vi anker dommen til Højesteret, siger Charlotte Buus Kjær, ankechef i Ankestyrelsen, til Avisen.dk.
Der er nu ikke så me­get at overveje. Budskabet er klart for alle andre end Ankestyrelsen.
Måske var det en god ide for den kontrolfikserede re­gering at undersøge, hvordan det kan være, at Ankestyrelsen fungerer som et gummistempel for kommunernes afslag og har store problemer med at læse indenad, når der falder dom.
Den danske model gælder ikke for tandlæger
Den 9. maj demonstrerede danske tandlæger i protest mod et lovforslag, som kommer til at erstatte den opsagte overenskomst. Men i stedet for at forlænge den opsagte overenskomst, har Folketinget besluttet, at tandlæger ikke skal behandle de mennesker, som har brug for både tand­ behandling og forebyggende tandpleje. De skal underkastes en begrænsning af tilskud fra det offentlige. Og overskrides dette, skal de betale det for meget modtagne tilskud 100% tilbage. Men det skal bemærkes, at den enkelte tandlæge ikke kan få at vide, når de rammer refusion grænsen.
Via et Excel­ark har den såkaldte moderniseringsstyrelse fundet frem til, at borgerne bliver overbehandlet. Folketinget vil med nedsættelsen af refusionsbeløbet med 300 million kr., som et enigt folketing mener, at tandlægerne har fået i uretmæssig og unødvendig tandbehandling, tvinge tandlægerne til at afstå fra forebyggelse, tandrensning og vejledning. Hvem der så ik­ ke skal behandles, burde man spørge Folketinget om. Visse grupper af patienter med en diagnose kan få gratis tandpleje. Det kan betyde, at andre grupper, som får medicin, der er skadelig for tænderne, ikke kan få den hjælp, der er nødvendig for både tandsundhed og helbredet. Dårlige tænder kan i yderste tilfælde koste livet, da mundbakterier kan forårsage betændelse i hjerteklapperne.
Bekymrende folketing Folketinget har lavet tilskud til tandpleje for udsatte grupper, men det kan være yderst svært at få dette tilskud, da visse kommuner kræver en godkendelse fra socialt tandlægen. På den måde kan dette specielle tilskud hurtigt opbruges, uden at en eneste udsat har fået behandling.
Det er dybt bekymrende, at Folketinget igen og igen tilsidesætter den højt besungne danske model. Det er desuden besynderligt, at der ikke er sat grænser ved de tilskud, som man får, når man tager til et andet land og får lavet sine tænder. Det kan få én til at tro, at det handler om, at de fattige ikke mere skal have egne tænder men gå tilbage til de glorværdige tider, hvor man fik gebis i en ung alder. Gebis er jo billigere for samfundsøkonomien.
Folketinget burde tage ansvar for de dødsfald og yderligere omkostninger, som hospitalerne får, når de skal behandle mennesker, som kunne have været sunde og raske med en fornuftig forebyggende tandpleje. Mange tandlæger er blevet rigtigt dygtige til at behandle folk, så deres tandlægeregning ikke smadrer deres økonomi. De folk, som har råd til den dyre tandpleje, vælger ofte at rejse til et andet land, hvor selv dyre behandlinger er billige. Den mulighed har mange mennesker med en lav indtægt ikke råd til. De er afhængige af den tandpleje, det offentlige giver tilskud til.
Det er ganske besynderligt, at selv om man ved, at sunde tænder er vigtige for et godt helbred, så er det dyrt at gå
til tandlæge i modsætning til et lægebesøg. Hvis man betragtede tandlæger på lige fod med de praktiserende læger, og derved gjorde det gratis at få et sundt tandsæt, ville man nok på den lange bane spare rigtigt mange penge. I Grønland er tandbehandling gratis. Det er godt for både børn og voksne, som så bliver sundere og dygtigere til at passe på tænderne. Og kan man gøre det i Grønland, kan man vel gøre det samme her.
Med det lovforslag, som Folketinget ventes at vedtage med et bredt flertal, vil vi i Danmark komme til at miste en masse tandlæger, som ikke kan overskue at arbejde under en lov, hvor de risikerer at skulle betale store summer tilbage ved årets slutning. Der er ingen andre grupper, som man kræver penge tilbage
fra, når de har passet deres arbejde omhyggeligt.
Kommunistisk Parti i Danmark vil kæmpe for, at tandlægebehandling bliver gratis, betalt over skattebilletten
Det pseudo humanistiske samfund
Danmark må til at tage et ordentligt eftersyn af psykiatrien
Siden den første socialreform har psykiatrien spillet en særrolle, da man dengang ikke vidste, hvad sindssygdomme var. Symptomerne var ofte tydelige, men man havde ikke adgang til effektive behandlinger.
Viden om sindssygdomme er øget lidt, men faktisk ved man ikke, hvad der biokemisk ligger bag de forskellige diagnoser. Man har medicin, som nogle gange virker og andre gange ingen effekt har. På den baggrund kan det virke uforståeligt, at man politisk vælger at sidestille somatiske og psykiske sygdomme.
Kommer man på skadestue med et brækket ben, er det tydeligt hvad behandlingen skal være, men kommer man med selvmordstanker eller hører stemmer, er det ulig sværere. Alligevel mener politikerne, at psykiske lidelser er apparatfejl, som hurtigt kan fikses.
Det betyder, at en hel del mennesker lever et dårligt liv. Der er ikke sengeplads på psykiatrisk afdeling, og distriktspsykiatrien nedskæres over hele landet. De facto er der ikke et seriøst tilbud til disse syge borgere.
Da man indførte distriktspsykiatri, var det tydeligt for de daværende amter, at her var store besparelser. Man begyndte at nedlægge sengepladser og udskrive selv kroniske patienter. Botilbud blev oprettet, men ikke nok til at erstatte de nedlagte senge. Samtidig blev tvangsmedicinering og tvangsbehandling meget sværere på hospitalsafdelingerne og i botilbuddene. Det betød at arbejdsforholdene for personalet blev yderst farlige.
Men også for brugerne blev livet forringet. De såkaldte humanister tror, at stærkt psykotiske mennesker er i stand til at vide, hvad der er godt for dem. Resultatet er desværre en selvmedicinering, som udtrykker sig i stofmisbrug. Den psykisk syge har nu en dobbelt diagnose, hvilket mange regioner ikke ved, hvordan de skal håndtere. Derfor vælger de at gøre ingenting. At det så resulterer i døde plejere og socialpædagoger, er billigere end at oprette de sengepladser, som er yderst nødvendige.
Plads på retspsykiatrisk afdeling
For at en psykotisk person skal være sikker på at modtage den nødvendige behandling, er det desværre nødvendigt at gøre noget drastisk. På den måde kan man sikre sig en sengeplads på retspsykiatrisk afdeling. Og her er der ikke nedskæringer. Sikringen, som lige er åbnet i Slagelse, bliver ikke pålagt besparelser. Måske fordi de bevilgende politikere er bange for at blive udsat for vold fra en af de farlige psykisk syge personer, som nu er på Sikringen.
Danmark må tage et ordentligt eftersyn af psykiatrien. De mange besparelser rammer hårdt og en del af resultaterne er mennesker, som i desperation vælger at kaste sig foran toget eller på andre måder tage livet af sig. Det kan vi ikke være bekendt. Psykisk syge er en ressource for vort samfund. Se på f.eks. Tove Ditlevsen, som ofte var indlagt på Sct. Hans på grund af sin bipolare lidelse. Havde man ikke dette tilbud, ville hun være død, længe før hun gav os bøger og poesi. Andre kunstnere og videnskabsmænd har været patienter på psykiatriske afdelinger. Ved at gøre det svært at blive indlagt og færdigbehandlet, ender mange af disse med enten selvmord eller at gå til i psykoser og misbrug.
Rettigheder til psykisk syge
KPiD kræver, at det er en ret at kunne blive indlagt, når man har behov (ikke når der er plads). Vi kræver, at der bliver oprettet afdelinger over hele landet, som er specialiseret i at behandle psykisk syge misbrugere, og at hjemløse psykisk syge skal have et botilbud, som er tilpasset den enkeltes behov. Det vil forebygge drab.
Vi er et rigt land, som kendetegnes på ikke at behandle syge borgere forsvarligt. Vores pseudohumanistiske politikere kan da ikke tro, at skizofrene mennesker selv vælger et liv med stemmer og andre symptomer. Det er sygdommen som vælger for dem.
Den nuværende sociallovgivning er uværdig
Da Danmark i forrige århundrede fik socialreformer, debatterede man ivrigt om, hvem der var værdigt trængende, og hvem der ikke var. Denne tankegang gennem-syrede K.K. Steinkes socialreform.
Samme tankegang præger stadig de Radikale, hvilket blev tydeligt i de reformer den forrige regering gennemførte. Især loven om førtidspensionen er gennemsyret af tanker om værdige og uværdige modtagere. Resultatet er, at næsten ingen kan få førtidspension mere, hvis de bare har evnen til at lave kaffe og drikke den uden hjælp.
Jagt på ikke etniske danskere
Den nuværende regering er ret så klar i opfattelsen af, hvem der er uværdige modtagere af offentlig forsørgelse. De grupper, hvor der findes mange af anden etnisk herkomst er tydeligvis uværdige, og det er hele grundtanken bag det ny kontanthjælpsloft.
DF er især interesseret i at ramme gruppen af indvandrere og flygtninge, koste hvad det koste vil. Prisen betaler så især de enlige mødre. Pressen prøver ellers at fortælle, at kontanthjælpsloftet er et løftebrud fra DF. Men DF har aldrig kæmpet for de fattigste eller de arbejdsløse. For DF vægter det mere at gøre livet surt for de nye borgere i vort land. At de stadig mener at kæmpe til gavn for folkepensionister, skyldes, at der i denne gruppe endnu er en klar overvægt af etnisk danske. Skulle det ske, at der kommer overvægt af fremmede i denne gruppe, vil DF højst sandsynlig være fortaler for forringelser af folkepensionen.
Sideløbende med debatten om værdig/uværdig, er der fortalere for aktiv dødshjælp. Her handler det dels om at abortere de uværdige, så som udviklingshæmmede, handicappede og syge fostre, som aborteres som dårlige liv.
Og dele af den danske befolkning ønsker at gå videre. Syge uden mulighed for et ”værdigt” liv og stærkt handicappede er der nogle, som ønsker at man kunne aflive på samme måde som man afliver gamle syge hunde. Det er en farlig vej, for hvem har retten til at bestemme om et liv er værdigt eller ej. Man kunne få den tanke, at nogle mener at kun mennesker i arbejde lever et ”værdigt” liv. Dermed reduceres mennesket til en vare, hvis arbejdskraft man kan købe eller lade være med at købe.
Med de store besparelser på handicap- og ældreområdet, tvinger kommunalbestyrelser mennesker til at leve dels i eget skidt, men også uden mulighed for at komme ud og få oplevelser. Den tanke sociallovgivningen havde gennem 70’erne op til 0’erne var at sikre mennesker, som havde brug for hjælp, et liv i værdighed. Dengang skulle man ”møde mennesket, hvor det var”. Det har mange års nedskæringer ødelagt.
Det mest tåbelige er udhulingen af revalidering, som hjalp mange mennesker med ny uddannelse og jobtræning. I dag er det yderst svært at opnå ret til revalidering. I stedet for sendes arbejdsløse, syge og handicappede på jobtræning uden økonomisk gevinst og sikkerhed for fast arbejde. Den kurs vores socialpolitik er på, er tåbelig og kortsynet. Det handler om at tilfredsstille EU, og dermed kapitalen, når finansloven laves.
KPiD mener, at det er sociallovgivningen, som er uværdig. Vi har en sociallovgivning uden etik og med manglende tro på borgerne. Men lovgivningen afspejler nok politikernes egne tanker om, hvordan de ville opføre sig på kontanthjælp/dagpenge.
– En aften på Vesterbro sidder 2 børn, en stor dreng i voksealderen og en lille pige og spiser grød. Foran moderen er en tallerken, som hun har gjort snavset, så børnene tror, hun har spist ude i køkkenet.
– En lille dreng, tynd og bleg, spørger forældrene, hvor mange boller han må tage af boller i karry.
Det er to scener, og der er 60 år imellem, men de kunne begge være sket på samme tid. En del af befolkningen over 60 er vokset op i så kummerlige kår, at det går ud over helbredet som voksen. Den situation er vi ved at skabe igen. Da opsvinget kom i 60’erne, troede alle, at børn som ikke fik sund og rigelig kost var fortid. Men med de reformer, som startede i 00’erne, lagdes grunden for den børnefattigdom vi ser.
SFI (Socialforskningsinstituttet) gennemførte en undersøgelse, for at se om fattige børn blev udsat for situationer, hvor de ikke kunne det samme som ikke fattige børn. Undersøgelsen viste, at børnene ikke kom til at lide afsavn. Men en sådan undersøgelse skal man nok tage med et gran salt, da man glemte at spørge forældrene, om de måtte undvære, for at børnene kunne leve ligesom kammeraterne.
Med den nye integrationsydelse og “det moderne kontanthjælpsloft” vil mange opleve, at der ikke er råd til tre måltider om dagen. Og der vil nok heller ikke blive råd til husleje for rigtig mange, da valget bliver mellem at være mæt eller have tag over hovedet. Det er et urimeligt valg, man sætter især enlige mødre i.
Regeringens mål er tydeligt. Ved at presse fattige mennesker økonomisk vil de lettere acceptere at gå for meget lave lønninger.
Ved treparts forhandlingerne har DA og LO da også accepteret, at mennesker kan komme i arbejde for timelønninger helt ned til 49 kr. Det er en bombe under aftalesystemet, da man derved presser mindstelønnen så langt ned, at disse mennesker kommer til at opleve, at et job ikke bringer dem ud af fattigdom. At LO indgår en sådan aftale er uforståeligt, især fordi de store forbund er lodret imod.
Uligheden stiger i Danmark, hvilket går ud over produktionen, da færre har råd til at købe produkterne. Men tilsyneladende tror regeringen og mange af partierne, at ved at øge rigdommen for de få, gavner det de mange. Det er en fejltagelse, som allerede koster på BNP.
Hvis regeringen ønsker at skabe vækst, hjælper det ikke at smadre købekraften hos de fattige, tværtimod. Det kloge ville jo være at øge købekraften, så de fattige kan få råd til sund mad, tøj, en bolig, nødvendig medicin og transport.
Mange fattige står nemlig i den Kafkaske situation, at de ikke har råd til transport, hvis de skulle få et arbejde. Og betaler de transporten ville de skulle spare endnu mere på det i forvejen sparsomme kostbudget, hvilket ville gøre dem til dårlige kolleger, fordi de jo ikke vil have kræfter til en fuld arbejdsdag. Og værre bliver det, hvis de, som det ser ud til, mister boligen. Det er yderst svært at søge job som boligløs. Regeringen og dets støttepartier sætter mennesker på en karruseltur, som aldrig stopper.
Desværre ser det ikke ud til, at der er vilje til at lette vilkårene for de fattigste, tværtimod. De rige har nemlig efterhånden opbygget så mange skrøner om, at det er de enkelte borgeres egen fejl, når de bliver arbejdsløse, syge eller handicappede. Og da disse skrøner tjener overklassen vel, er der ikke udsigt til, at de forsvinder i den nærmeste fremtid.
KPiD vil tydeliggøre de urimeligheder, som øges i vort samfund. Det er ikke rimeligt, at børn igen skal undvære den sunde mad, det er ikke rimeligt, at børnefamilier kan ende uden bolig, det er ikke rimeligt, at syge ikke har råd til medicin, og det er ikke rimeligt, at andre har så mange penge, at de ikke ved, hvad de skal bruge dem til.
Det danske sundhedsvæsen røget fra andenplads til niendeplads
I 2008 lå Danmarks sundhedsvæsen på andenpladsen i Europa. I 2015 befinder det sig på en 9. plads.
Forklaringen på rutcheturen ligger i de områder, et lands sundhedssystem bedømmes ud fra. Ved at indføre ”lean-systemet” ramte man patientrettigheder og -information, da alting er skematiseret. Men mennesker er ikke maskiner og forstår ikke altid de informationer, som ofte gives i stor hast. Behandlingsresultater er ikke mere tilgængelige, da indtastning tager tid fra andre administrative opgaver. Ved at øge specialiseringen og samle specialer på enkelte sygehuse, bliver bredden af sundhedstilbud smallere, og færre får tilbud som kunne forebygge alvorligere tilstande. F.eks. er forebyggelse af blindhed hos sukkersyge næsten ikke eksisterende.
Ved at dels øge afstandene til sygehuse og lægecentre og dels kræve, at man skal bestille tid via en telefonopringning både hos egen læge og skadestue, er det blevet vanskeligt at komme til undersøgelser.
I København har man problemer med 1813, hvor sygeplejersker skal tage stilling til, om opkalderen er så syg, at en læge skal ind over. I resten af landet er lægevagt og akut numrene 8 cifrede, hvilket kan være svært at overskue for mange.
I provinsen er sundhedssystemet bygget op på, at folk har adgang til egen bil. Har man ikke det, kan man blive nødt til at aflyse selv livsvigtige undersøgelser. Regionerne mener, at dette problem løser Falck. Men Falcks opgave er at skabe overskud til aktionærerne ikke at yde service. Falck har inden for de sidste par år halveret sygekørsler på abonnement til 12 enkeltkørsler og samtidig øget prisen. Dog har de en tilkøbsordning for 53 kr. som startgebyr og 13,50 kr. pr. km. Det er dyrere end en Taxi, og betyder at mange kommer i den situation ikke at have råd til at komme til undersøgelser på de sygehuse, som ligger langt væk.
Så kan man vel bruge offentlig transport, vil mange politikere sige. Men de selvsamme politikere har nedlagt den ene busrute efter den anden på landet. Det at kunne komme til at bruge ”sundhedssystemet i Verdensklasse” er blevet så umuligt, at dette er den direkte årsag til, at Danmark er røget fra en andenplads til en niende plads i Europa.
Når de nye skrabede super-sygehuse bliver til virkelighed, bliver det endnu sværere at kunne benytte sundhedssystemet. Hvordan skal man kunne komme hjem fra Køge til et landområde syd for Sorø, hvis man ikke har bil, og alle Falck-kørslerne er brugt? Hvordan skal man kunne besøge slægtninge? Og bliver der sengepladser tilbage på de andre sygehuse?
Som det er nu, lægges der stort pres på enlige om at tage hjem efter en operation. Man spørger ind til om ikke naboen kan passe én. For det er et andet problem i vores sundhedssystem. Man vil helst overlade pleje af nyopererede til ikke uddannede slægtninge eller naboer. Mennesker uden familie bliver presset så meget, at det er uetisk.
Et andet parameter, som dumper dansk sundhedssystem er manglende forebyggelse. Hvor man før år 2000 talte om at forebyggelse var vigtig for at give mennesker et godt liv, er dette aspekt næsten forsvundet. Læger har ikke mere tid til forebyggende samtaler, og kommunerne venter så længe med de forebyggende samtaler, at det for nogle er meget for sent.
Skal vi have et sundhedssystem i verdensklasse, må vi se i øjnene, at nærhed og omsorg er vigtige funktioner. Som det er nu, kan man ikke komme hurtigt nok væk fra et personale, som er så overarbejdet, at det svarer surt, hvis man stiller spørgsmål eller beder om hjælp. Fortsætter denne udvikling, ender vi med at rutche længere ned i forhold til de lande, vi ynder at sammenligne os med.
Det er flygtningenes skyld…
Statsministerens tale om ”ordentlighed” er hykleri af værste skuffe
I statsministerens nytårstale understregede Lars Løkke, at der på grund af flygtningepresset vil være færre midler til sundhed, uddannelse og velfærd.
Det er en farlig retorik, der kan få uhyggelige konsekvenser, som vi tidligere har gennemlevet, da vor nabo mod syd lagde skylden for arbejdsløshed og fattigdom på en bestemt gruppe mennesker, dengang jøderne.
Den triste sandhed er, at vores velfærd trues mere af danske politikere og deres hang til skattelettelser.
Under Fogh Rasmussen blev fattigdomsydelsen opfundet for at sikre udlændinge så ringe vilkår som muligt. Målet var at piske dem ud på et arbejdsmarked, som ikke ønsker dem.
Mange danske familier blev hårdt ramt af fattigdom, som øgedes kraftigt. Vi kom til igen at opleve børn, som ikke fik sund mad og nyt tøj, fordi forældrene ikke havde råd. Helt galt gik det for enlige med børn.
Hvor vi gik og troede at børnefattigdom hørte historien til, voksede antallet af fattige børn eksplosivt.
Ved regeringsskiftet forsvandt den forhadte fattigdomsydelse. I stedet for blev syge, arbejdsløse og handicappede angrebet med reformer, som halverede sygedagpengeperioden og næsten gjorde det umuligt at få førtidspension. Målet var, at alle med puls skulle arbejde, om det så kun var en time om ugen.
Samtidigt halverede man arbejdsløshedsdagpengeperioden og fordoblede optjeningskravene.
Disse forringelser kom længe før det man kalder ”flygtningekrisen”. Grunden til forringelserne ligger snarere hos EU og deres snævre regler for statsbudgetter.
Og mens man indførte forringelser, som uden tvivl har kostet menneskeliv, forhandlede man dels om nye kampfly, sendte soldater og F16 på missioner i Langtbortistan og sendte milliarder af kroner via Skat til udenlandske svindlere. Der var ingen smalle steder her.
Med en ny regering blev fattigdomsydelsen under et andet navn genindført. Dette skete, inden flygtninge fra Syrien vandrede af danske motorveje. Igen vil antallet af fattige stige voldsomt.
Samtidig med alle disse forringelser bygges ”supersygehuse”, som kommer til at blive skrabede hospitaler, fordi budgettet for bygningen er for skrabet. Det var tydeligt inden det første spadestik.
”Supersygehusene” bliver kommende slumhospitaler, hvor antallet af sengepladser er mindre end behovet. Altså de laver et sundhedssystem, som ikke lever op til forventningerne, hverken hos de kommende patienter, det kommende personale eller politikerne.
Men det er ikke så underligt. Alt hvad angår uddannelse, sundhed og omsorg er allerede nu af så dårlig kvalitet, at man næsten længes efter 60’erne, hvor skoler lå hvor man boede, hospitaler lå i alle byer og der var noget som hed ”husmoderafløser”, når man var syg.
Løkke taler gentagne gange om ”ordentlighed”, men han ved ikke, hvad ordet betyder.
”Ordentlighed” indebærer, at alle i vort samfund har råd til mindst tre måltider om dagen, at ingen fryser fordi man ikke har råd til opvarmning og varmt tøj, at man har råd til medicin og et sted at bo. Regeringen har via deres integrationsydelse handlet modsat af ”ordentlighed”. I nullerne fik fattigdomsydelserne lidt over 760 mennesker i job.
Af det kan man lære, at pisk med fattigdom ikke skaber job til fattige, og at arbejdsgiverne ikke ønsker at ansætte de mennesker, der er ramt af fattigdom.
Gennem litteraturhistorien er fattigdom og dens følger blevet beskrevet. Især Martin Andersen Nexø har beskrevet fattigdom. Ditte Menneskebarn beskriver omkostningerne for børn, som vokser op i den yderste fattigdom. Men sådanne bøger læser vores regering og dets støttepartier ikke.
Regeringen har, uden overvejelser, dømt mange børn til at vokse op i familier, hvor økonomien ikke kan dække deres behov. Følgerne for disse børn er store. Hvis et barn ikke får sund og tilstrækkelig mad, går det ud over indlæringsevnen. Da mange af disse børn er flygtninge eller efterkommere af flygtninge, betyder det, at de risikerer ikke at slå rødder i det danske samfund. Børnene vil føle sig marginaliserede og uvelkomne.
En dårlig økonomi betyder også dårlige boligforhold, hvor der måske ikke vil være råd til opvarmning. Det kan medføre en række sygdomme, som kan følge børnene langt oppe i voksenlivet.
Halvtredserne var en meget fattig periode på bl.a. Vesterbro i København. Prisen var svagelige børn, som altid havde dårlige ører og var tynde og små. Dengang var der ikke mange af disse børn som fik en uddannelse. De klarede sig dårligt i skolen, fordi forældrene ikke havde det overskud, der var nødvendigt, til at hjælpe børnene med lektier. Mange af disse børn gik ud efter syvende klasse for at tjene penge til familien.
Desværre har man aldrig forsket i følgerne af den udbredte fattigdom. Men fra erfaringer ved man, at fattige børn ofte bliver syge. Deres modstandskraft nedsættes på grund af dårlige boliger og ringe mad. Man ved, at det er svært at lære noget, når maven er tom og når familien har store økonomiske problemer.
Men det ryster ikke en Venstreregering. De påstår at fattigdom får folk hurtigt i arbejde. Men det er svært at finde arbejde, hvis man ikke kan sproget, og det er svært at lære sprog, hvis hele ens hjerne er optaget af økonomiske problemer.
Det gik ikke godt for Ditte Menneskebarn eller hendes børn. Men de havde dog den lille fordel, at de var blandt mange andre, der var lige så fattige. Nu er situationen, at de fattige børn ofte vil gå i skole sammen med børn, hvis forældre har en ok økonomi, og som ikke kan rumme andres børns problemer. De fattige børn vil igen og igen opleve at de ikke kan deltage i de arrangementer, skolen sammen med forældre laver.
Ved at skabe flere fattige børn, skaber vi også fremtidens højreradikale eller islamister. Disse grupper skabes af vrede og fornemmelsen af at være udelukket fra det samfund, børnene skulle være en del af.
Vi kommunister vil bekæmpe fattigdomsydelserne med næb og klør. Det kan ikke være rigtigt at børn kommer til at vokse op i en fattigdom, vi ikke har set siden 50’erne. Det kan heller ikke være rigtigt at syge og gamle ikke mere skal kunne betale for medicin, mad og husleje. Alle bør have råd til bolig, mad og medicin, uanset hvor man kommer fra.
Det er trist at være vidne til et Socialdemokrati, som sælger ud af deres grundværdier. Engang var målet at ”få har for meget, og færre for lidt”. Det er som om den nyliberale tænkemåde er blevet den eneste tænkemåde. Troen på at fattigdom skaber dynamik er tåbelig ud over alle grænser. Men målet for de nyliberale er klart. Det handler om at skaffe billig arbejdskraft. Jo mere, lønnen kan trykkes, des bedre.
Danmark har gennem årene stået økonomisk stærkt fordi uligheden ikke var så stor; men det er ved at være historie. Arbejdsgiverne glemmer i deres grådighed, at hvis arbejdskraften er for billig, er der ingen købere til deres produkter.
Hvis arbejdsgiverne var bare lidt intelligente, ville de modsætte sig den øgede fattigdom, som regeringen via lovgivning indfører. Men så langt tænkes der ikke.
Integration – et politisk spin
Vesten og Danmark ligger som der er redt
Danmark har gennem årene modtaget flygtninge fra mange forskellige lande, og mange er vel integreret.
Vi har som samfund aldrig lavet en undersøgelse over hvordan man integrerer og hvad der ikke virker. Dog er der noget, som tydeligt viser sig. Alle de flygtninge, som har vores sympati, blandt andet vietnamesere som flygtede fra kommunisterne, er så velintegrerede, at vi aldrig hører om denne befolkningsgruppe. Derimod har vores samfund ikke samme sympati for muslimske eller mellemøstlige flygtninge. De bliver, inden de får en reel chance, betragtet som ikke-integrer-bare. Mennesker har den egenskab, at de opfylder andres forventninger.
Diverse regeringer har gennem årene lavet regler for flygtninge. Det gælder deres sprogundervisning, hvor de skal bo og hvordan de kan komme ind på arbejdsmarkedet. Men problemet er, at man ikke har nogen viden om, hvordan man hjælper udlændinge ind i et samfund, som gentagne undersøgelser beskriver som meget lukket. Så selvom flygtninge gerne vil have kontakt til danskere, viser det sig at være stort set umuligt. Dertil skal lægges en stigende fremmedfrygt, som er tydeligst blandt folk, som bor i områder med ganske få fremmede.
Dog ved man, hvad der kan forhindre en god integration. Flygtninge vil gerne ind på arbejdsmarkedet, og flygtninge frygter fattigdom. Men desværre er danske arbejdsgivere ikke indstillet på at ansætte flygtninge til overenskomstmæssig løn. Det får flygtninge til at køre rundt i arbejdstræning uden at få flere penge ud af det og uden at blive integrerede.
Man ved også, at flygtninge, som frygter for deres kæres liv og helbred ikke let lærer sprog eller noget som helst andet. Og alligevel vil man fratage Syrerne familiesammenføring de første tre år.
Så den danske regering skaber nu en gruppe flygtninge, som skal leve af SU, uden mulighed for supplerende lån som danske SU modtagere kan få, uden mulighed for lønnet arbejde, med sprogskole, som kræver penge til transport, og som lever i frygt for hvad der sker deres familie, hvilket er ødelæggende for deres psykiske helbred. Denne gruppe bliver så marginaliseret, at de kan ende med at blive en trussel mod vores samfund.
Fra andre lande ser man, at mange af de unge, som tilslutter sig ISIL og andre islami-stiske grupper, kommer fra så ringe kår, at de bliver ligeglade med om de lever eller dør. Vi skaber selv de mennesker vi kalder ”radikaliserede”. Krig i dag går hårdest ud over civile, og alligevel fortsætter Vesten sin krig mod Mellemøsten. Det opfattes blandt fattige mennesker som en krig mod Islam. Og det ligner det også. Men jo flere bomber, des flere fundamentalistiske muslimer.
Vi bør kræve at FN starter en fredsforhandling, så krige kan stoppes og løses uden bomber. Verden burde kunne hjælpe med at løse kernen i Mellemøstens problemer, nemlig Israels besættelse af Palæstina. Og der burde gennemtvinges en afvæbning af Israel og en reel to-stats løsning. Med en løsning af palæstinensernes problemer, vil man kunne løse Syriens problemer. Men det er vigtigt, at Vesten ophører med at blande sig i andre landes interne sager.
Vesten, og deriblandt Danmark ligger som de har redt. Selv den måde flygtninge må flygte, har EU skabt ved at pålægge afgifter på flyselskaber, som transporterer flygtninge til Europa uden visa. Vi er i gang med et langsomt folkemord. Enhver, som drukner i Middelhavet er vi medskyldige i.
Og så længe vi ikke tager det ansvar, så længe vil især børn og kvinder drukne. Og med regeringens sidste udspil, vil syrerne føle sig tvungne til at medbringe kvinder og børn på den livsfarlige flugt. Så man må håbe, at V og S er klar over, at de direkte bliver medskyldige i de druknedødsfald, som fortsætter i en uendelighed.
»Hen til kommoden og tilbaws’ igen…«
Kommunisterne vil kæmpe for at kontanthjælpsloftet fjernes, og fattigdomsgrænsen bibeholdes.
Danmark har en regering, som har en så dårlig vælgertilslutning, at det er uhørt at de kom til at danne regering. For at føje spot til skade er vi vidne til en politisk optræden af historisk karakter. Det drejer sig om Venstres holdning til parlamentariske forlig indgået under den tidligere regering, som der stadig er flertal for.
I nullerne gennemførte VC-regeringen et loft over kontanthjælpen, som medførte en kraftigt stigende fattigdom. Det gik især ud over børnefamilier. Målet var at flere skulle gå fra kontanthjælp til arbejdsmarkedet. Så vidt vides, lykkedes det for ca. 650 personer. Disse var nok også kommet i arbejde uden et kontanthjælpsloft.
SFR-regeringen afskaffede som det første ”fattigdomsydelserne”, som kontanthjælpsloftet var blevet døbt. Samtidig indførte de en fattigdomsgrænse, så vælgerne kunne måle den daværende regerings fremskridt i at løfte børnefamilier ud af fattigdom. At det ikke gik sådan skyldes reformer af kontanthjælpen for unge under 30, reform af sygedagpengesystemet, fjernelse af kontanthjælp for samboende, førtidspensionsreformen og dagpengereformen. Men den daværende regering stod ved resultaterne.
Medierne kom til at spille en alt for stor rolle i regeringsdannelsen efter valget. Ved at aftvinge partierne valg af statsministeremne allerede under valgkampen, fik Venstre regeringsmagten på trods af den store vælgerlussing. Venstre lovede i valgkampen et ”intelligent og moderne kontanthjælpsloft”, hvilket bare var, at fattigdomsydelserne ville blive genindført. Samtidig afskaffede man den officielle fattigdomsgrænse.
Nu er problemet bare, at rigtig mange på kontanthjælp har mange andre problemer end arbejdsløshed. En hel del er mennesker som er faldet ud af sygedagpengene og reelt ikke er til rådighed for arbejdsmarkedet. Man bliver jo ikke rask af at miste dagpengene. Disse syge medborgere bliver nu med ”det intelligente kontanthjælpsloft” kastet ud i fattigdom, med de negative følger det har på en evt. helbredelse.
Det allerværste er, at socialpolitik nu er blevet en kampplads for ideologi og politisk spin. Desværre er Socialdemokratiet og SF alt for villige til at indgå i forhandlinger med Venstre, som jo fremstår som et manipulerende parti man ikke kan stole på. Hvor Venstre spinner sig ud af indgåede aftaler, er S og resten af Folketinget tro mod de aftaler, som indgås. Ofrene er de svageste medborgere, som pludselig mister mulighed for af blive raske og klar til uddannelse og/eller arbejde. Fattigdom har det med at nedbryde mennesker.
Venstres mål er tydeligt. Billig arbejdskraft, som er tvunget til at arbejde for mindstelønninger under den overenskomstmæssige, eller en særlig lav ”indslusningsløn ”som der lægges op til at få indført. Man kan også tydeligt se, at Venstre kanaliserer de penge, der spares på socialpolitik over til at nedsætte ”byrderne” for et erhvervsliv, som skovler penge ind til glæde for aktionærer, ledere og ejere. Problemet kan bare ende med at blive en boomerang. Vælgertilslutningen er dalende og verdenssamfundet kommer med den ene fordømmelse af Danmark efter den anden.
Ruller frem og tilbage
I de politiske ”blokke” som folketingets partier er delt op i, og som pressen har givet farver, truer man nu hinanden med at ”rulle tilbage”. Frem og tilbage igen, mens utrygheden vokser i befolkningen. Hvis noget skal rulles tilbage, så er det alle de nyliberalistiske reformer.
Færre penge til sundhed i hele EU
Vi skal kræve at en øget del af BNP bruges til Sundhedssektoren
Ifølge OECD skrumper udgifter til sundhedsområdet pr. indbygger i hele Den Europæiske Union. Udgifterne er nu under 2009-niveauet, og udgifterne til sundhed fortsætter med at skrumpe i lande som Grækenland, Italien, Spanien og Portugal. Det skal ses i sammenhæng med, at udgifterne til sundhed er vokset med 2,5% siden 2010 i landene uden for EU.
EU praler gerne af den økonomiske udvikling i unionen, så det er ret påfaldende, at netop det borgernære sundhedssystem år efter år udsættes for besparelser.
Vore skiftende regeringer lover et sundhedssystem i verdensklasse, mens der år efter år kommer besparelser på varme hænder og sengepladser. Det virker meget ulogisk, når de selvsamme regeringer ønsker at udvide antallet af arbejdsklare mennesker.
Danmark har i de sidste mange år baseret vores velfærd og samfund på ”de frie markedskræfter”. Men erhvervslivet er kun optaget af næste års profit. Visioner for vores fremtid giver ingen profit.
I historietimerne er der nok mange, som har spekuleret på, hvordan Romerrigets Fald føltes for de mennesker, der levede dengang. Men nu behøver vi ikke mere spekulere over det. Vi er vidner til Romerrigets (EU’s) fald. Velfærdssystemer udsultes, medmenneskeligheden forsvinder, og krige er nu mere reglen end undtagelsen.
Så når EU nu står over for en folkevandring, som ikke er set siden Kimbrerne og Teutonerne i Romersk Jernalder, er det vigtigt, at sundhedssystemerne kan forhindre de sygdomme, som måske følger med, når mennesker presses ud i en umenneskelig flugt.
Skiftende regeringer gør -meget ud af at prale med særligt øremærkede bevillinger her og nu til Regionerne. Men så længe man taler om engangssummer, bliver resultatet at man bruger færre penge af BNP til sundhedsområdet. Generelt udsultes alle velfærdsområderne for at stille EU tilfreds med finanslovene.
Menneskers sundhed, det være sig fysisk og psykisk, er grundlaget for en udvikling mod en forhåbentlig bedre fremtid. Men så længe sundhedssystemerne i EU deler folk op i A og B hold, så længe vil uligheden og problemerne vokse. At nå mål om bedre uddannelse og længere arbejdsliv kræver et sundhedssystem, som både formår at behandle sygdomme, men også har ressourcer til at forebygge.
I Danmark ser vi skiftende regeringer lave kræftpakker, men nye undersøgelser viser, at den danske befolkning har ondt i psyken. Og netop psykiatrien har siden slutningen af 1970’erne oplevet så kraftige besparelser, at det er svært at blive indlagt. Og skulle man være heldig at få en sengeplads, så er chancen for at nå at blive færdigbehandlet inden udskrivning meget dårlige.
Vi skal kræve, at en øget del af BNP bruges til Sundhed, ikke bare til somatiske sygdomme, i høj grad også til psykiatrien. Som det er nu, udsættes alle områder, – sundhed, uddannelse og socialområderne – for 2 procent besparelser år efter år. Hvornår vi ender på nul, kan jeg ikke regne ud, men følgen er udsultede borgernære områder, med øget fattigdom og flere kroniske sygdomme til følge.
Det ligner Romerrigets Fald!
Nu ses de umenneskelige konsekvenser af syge- og førtidspensionsreformen
Efter Fogh Rasmussens regering har synet på mennesket ændret sig radikalt. Fra at være unikke individer er vi blevet til arbejdskraft, en vare som er at sammenligne med maskiner. Dette menneskesyn gennemsyrer nu også vores sundhedssystem, hvor alt er opdelt i specialer, og sygdomme bare er apparatfejl, som skal repareres hurtigst muligt, så personen kan opfylde sin funktion, nemlig at arbejde.
Denne ændring i menneskesynet ligger bag de reformer, den tidligere regering gennemførte, og som især rammer alvorligt syge ekstremt hårdt. Dødsyge mennesker presses til at arbejde, så længe de har en puls. Mennesker med stærke smerter tvinges i den ene arbejdsprøvning efter den anden. Førtidspension bevilges først, når personen er hinsides et menneskeværdigt liv. De sygedagpenge, som skulle forhindre social deroute, er nu så korte, at mange alvorligt syge medborgere må stå i et umenneskeligt valg, nemlig valget mellem betaling af husleje, mad eller medicin. Oven i det foreslår KRIFA, som jo skulle bygge på kristne værdier, at sygedagpengene skal være lavere.
Vores sundhedssystem er ved at krakelere, dels på grund af krav om høj ”produktion” dels evindelige besparelser. Det resulterer i uønskede hændelser, hvor borgere risikerer at dø. Dette menneskesyn minder meget om det syn man havde i Tyskland før og under 2. verdenskrig. Der var nogle mennesker at betragte som enheder, og deres aflivning som produktion.
Danmark ynder at betragte sig som et foregangsland, hvor ”få har for meget og færre for lidt”. Men den uhyggelige sandhed er, at uligheden i vores samfund øges hurtigere end i lande, vi sammenligner os med. Denne udvikling har især ramt alvorligt syge mennesker. Og med ændring i pensionsalderen ender rigtig mange mennesker med en -alderdom i fattigdom, blandt andet fordi de trods nedslidning ikke kan få førtidspension og så tvinges til at opbruge deres opsparing.
Læger og socialrådgivere prøver ihærdigt at råbe politikerne op, så syge mennesker reelt kan få en chance til at nå at blive raske, før de sendes på arbejde eller i arbejdsprøvning igen og igen. Men politikere er døve. Da mange af de valgte politikere aldrig har prøvet et reelt arbejde, bygger de deres idé om arbejdets gode virkning på menneskekroppen på teorier, udviklet af især Dansk Arbejdsgiverforening. Men menneskekroppen er ikke bygget til kun at arbejde, og man kan ikke tvinge sygdom til at forsvinde ved samlebåndet.
Kræv ret til førtidspension
Vi kommunister kræver, at syge borgere skal sikres mod social deroute, så de ikke skal komme i den situation ikke at have råd til medicin, sund mad og genoptræning. Og hvis borgeren ikke har arbejdsevne til at klare 37 timers arbejde, bør det være en rettighed at kunne få førtidspension. Syge mennesker skal have sikkerhed for, at de ikke bliver udsat for de overgreb, vores samfund i disse tider udsætter dem for.
Når socialpolitik bruges som våben
Det danske valg blev som frygtet. Danskerne valgte med de negative følelser frem for fornuften. DF fik et forrygende valg, dels på grund af deres ældrepolitik, men også for deres flygtningepolitik. Den danske befolkning har nu samme politiske holdning, som mange havde i mellemkrigstiden. Dengang som nu ønskede man stærke ledere, som kunne beskytte det ”særlige danske”. Men på grund af DF’s angst for ansvar, valgte de at støtte op om et parti, som helt eklatant tabte valget.
Knapt er regeringen på plads, før flygtninge bliver udsat for et fantastisk overgreb. I stedet for ”starthjælp” indfører regeringen fra 1. september en mager udgave af SU til flygtninge. På bedste demagogiske vis, sammenligner Støjberg flygtninges vilkår med studerendes. Men den er helt gal. Studerende kan optage studielån og udføre lønnet arbejde ved siden af SU. Det kan flygtninge ikke. Hvis de så meget som tjener en lille løn, fjernes ”SU”. Målet siges uden blusel: Flygtninge skal skræmmes væk fra at søge mod Danmark.
Det er vist første gang i vores historie, at man åbenlyst bruger socialpolitik som et våben. Det er meget skræmmende at vide, at folk, som flygter fra krige og overgreb, helt bevidst dømmes til et liv i absolut fattigdom. Protesterne mod den ”moderne starthjælp” har været få og sporadiske. Det kan skyldes, at befolkningen rent faktisk mener, det er i orden at fratage flygtninge muligheden for et værdigt liv. Men mange er desværre nok fuldstændigt ligeglade, bare de love som vedtages ikke går ud over dem.
Den danske befolkning er nok ikke klar over, at sociale ydelser ikke kun gives for at hjælpe mennesker. Socialpolitikkens fornemste funktion er at forhindre social uro og fattige, som kan genere systemets og bedsteborgeres dagligdag.
Folketingsvalget fremviser også tydeligt, at presses folk på deres levebrød, vælger de ofte at gå yderst til højre, da lige netop højrepartier sikrer at denne gruppe kan føle sig bedre end udlændinge og flygtninge. Det er jo nemt at forstå påstande om at grunden til de socialpolitiske ødelæggelser som f.eks. besparelserne på sygedagpenge, dagpenge og ældreomsorg, skyldes de store omkostninger der er på flygtninge, integration og ulandshjælp. Desværre er de oplysninger helt forkerte. Besparelserne på sociale ydelser skyldes ønsket om at skabe en arbejdskraft, der er til rådighed for en lav løn. De rige begærer nemlig mere rigdom.
Derfor er socialisme den eneste mulighed, hvis alle de mennesker, som stemte på DF i protest mod sociale nedskæringer, skal få en bedre tilværelse.
Målgruppe: Integrationsydelsen er målrettet nytilkomne udlændinge og danskere, der ikke har haft ophold i riget i mindst syv ud af de sidste otte år, og som ikke kan opnå status som vandrende arbejdstagere eller selvstændigt erhvervsdrivende i henhold til EU-retten.
Ydelsesniveau: Satserne for integrationsydelsen tager udgangspunkt i satserne for uddannelseshjælp (satser for unge under 30 år uden uddannelse i kontanthjælpssystemet), der blev indført med kontanthjælpsreformen pr. 1. januar 2014. Satserne for uddannelseshjælp blev fastsat med udgangspunkt i SU-systemet.
For eksempel vil enlige uden børn fremover modtage 5.945 kroner før skat i integrationsydelse om måneden mod i dag op til 10.849 kroner før skat i kontanthjælp om måneden. Et ægtepar over 30 år med børn vil fremover modtage i alt16.638 kroner før skat i integrationsydelse om måneden mod 28.832 kroner før skat i kontanthjælp om måneden.
Pisk til dem der ligger ned er ikke vejen
Valgresultatet i England var trist.
Gennem de sidste mange år, har syge, arbejdsløse og handicappede personer oplevet store forringelser. Forringelserne er så voldsomme, at næsten 1 million mennesker, voksne, børn og gamle, hver dag må hente mad i såkaldte Foodbanks. De forringede sociale vilkår var for Labour og det skotske SNP vigtige emner i valgkampen. Hvorimod de konservative mere gik op i EU, indvandring/flygtninge og sikkerhed.
Mange steder i Storbritannien er leveomkostningerne steget voldsomt på grund af dyrere huslejer og opvarmning. Samtidig oplever mange, især unge, at arbejdsmarkedet ikke ønsker dem.
Det forårsagede voldsom social uro i august 2011. En uro, som hurtigt blev kaldt bølleoptøjer. Sandheden var, at mange unge, især fra indvandrerfamilier, ikke kunne få arbejde. Vreden var så voldsom, at regeringen måtte bruge skrappe midler og yderst strenge straffe, for at få genoprettet roen igen. Men de unge står stadig uden job og er henvist til bander, misbrug og kriminalitet.
Valgresultatet er interessant, fordi det tydeligt viser, at middelklassen ikke fatter eller interesserer sig for fattige, arbejdsløse, syge eller handicappede. Middelklassen går meget mere op i ”lov og orden”, lavere skatter og samfund fri for flygtninge/indvandrere og fattige.
Det er det samme billede vi ser i danske meningsmålinger. Socialpolitik har ingen interesse for dem, der har deres på det tørre. Og den gængse opfattelse er, ligesom begge blokke, at det er fordi folk er dovne og ikke gider lette røven.
I det lys er det ganske logisk, at regeringen ville give en lille sum penge til kontantmodtagere, som selv finder et arbejde. Og det på et arbejdsmarked, som automatisk frasorterer langtidsledige, folk med handicaps, og mennesker, som ikke lever op til normerne hvad angår vægt, beklædning mm. Middelklassen i Vesteuropa er blevet konforme, intolerante og snæversynede. Frygten for social uro vægtes ikke, da man jo altid bare kan kalde det bølleoptøjer og straffe sig ud af det.
Nu er valget overstået, og det var ikke forbedringer for de socialt svageste der prægede løfterne, tværtimod. Der blev ikke givet håb til de mange arbejdsløse, socialpolitik var en økonomisk byrde, skattelettelser var på positivlisten.
Lave skatter gavner dem, der intet mangler og fordi mange tror, at når virksomhedsejerne har det godt, vil det gavne alle. Det gør det som bekendt ikke, det betyder nemlig nye stramninger for de svageste, kontanthjælpsmodtagerne, og flygtninge. Det samme gælder for nul- eller minimalvækst i de offentlige udgifter. Vi vil snart få at se hvad der kommer ud af de mange løfter eller trusler som valgkampen indeholdt.
Overalt hvor kommunister er, må socialpolitik være vigtige debatemner, i håb om, at mennesker med tiden kommer til at forstå, at fattigdom og pisk til dem, der ligger ned, ikke er en farbar vej!
Den farlige udvikling med fattigdomsskabelse skal stoppes
Skiftende politikere har siden 1972 forsikret den danske befolkning om, at EU (dengang EF) aldrig ville blande sig i vores socialpolitik. De EU-ivrige politikere lod tydeligt skinne igennem, at de andre lande nok ville betragte Danmark som et foregangsland, hvis humane socialpolitik nok ville blive den model, de andre lande ville tage til sig.
Selvom kritiske røster ymtede, at det nok snarere var sådan, at EF/EU ville implementere den laveste fællesnævner, fastholdt skiftende regeringer, at socialpolitikken aldrig ville blive et EF/EU-anliggende.
Siden har historien vist, at de kritiske røster havde ret. Især i de sidste 14 år har danskerne været vidne til skiftende reformer, som stille og roligt tilpassede sig EU. Og uden at været uddannet i økonomi, synes fremtiden at vise, at der kun skal være én takst, hvad angår sociale ydelser.
Men dette er ikke noget skiftende regeringer vil gå ud med i befolkningen. De foretrækker at udføre opgaven stille og roligt, og de gør hver gang, hvad de kan for at få det til at se ud som noget bedre og mere moderne.
Det er nok med den begrundelse, at vores nuværende statsminister afviser Dansk Arbejdsgiverforenings (DA’s) forslag om at indføre samme takst for sygedagpenge, førtidspension og kontanthjælp. DA’s motiv er, at ved at presse folk økonomisk, vil de være mere villige til at tage job med lave lønninger. DA’s motiv er også drømmen om at der, ligesom i Tyskland, indføres en mindste timeløn meget lavere end den overenskomstmæssige løn.
Ved at sænke mindstelønnen til noget nær 60 kr. i timen, vil DA opnå deres våde drøm om et stort arbejdsudbud, som vil konkurrere om lønnen, så aktionærer og ejere kan øge profitten.
Det er en farlig udvikling, da resultatet er fattige arbejdende. Fænomenet har allerede fået et navn: working poor” som på trods af at de har et job, alligevel er så fattige, at de ikke har råd til en bolig.
Sådanne fattige arbejdere kan være meget modtagelige for højreradikale gruppers retorik. I stedet for at vende vreden den rigtige vej, ender for mange med at lade deres elendige situation gå ud over migrantarbejdere, indvandrere og flygtninge. Vi så i 30’ernes Tyskland, hvad det betød, og vi ser i dag den fremvoksende fascisme.
Nu, hvor vi ikke har lande uden kapitalisme i vores nærhed, er det svært for mange at forestille sig et andet samfundssystem som socialisme. Presse og TV fremstiller de tidligere socialistiske lande på en måde, som mange har svært ved at gennemskue. Desuden føler mange, at det man kender er mere trygt, end det ukendte.
Desværre er det ikke rigtigt. Kapitalismen er blevet mere rå, men også dygtigere til at fremstå som det eneste rigtige, og som om der ikke er noget alternativ.
Men det er der! Vi kommunister peger på, at der er en anden vej. At socialisme er det kloge valg for menneskeheden.
De vrede unge mænd
Det ulige Danmark med ”dem” og ”os”
For ikke så længe siden gik en ung vred mand amok og dræbte to civile og sårede seks politimænd. Hurtigt blev det udråbt til terror. Men var det nu også det?
Begrebet ”terror” er et dejligt omkostningsfrit begreb, som flytter ansvar fra samfund, forældre, skole eller andre over på personen, som i vrede udfører en voldsom handling.
Men når et ungt menneske vokser op i et samfund, som på mange områder har svært ved at rumme drenge og som nedgør andre kulturer end de vestlige kristne, vækker det hos nogle en følelse af vrede og dødstrang. Den unge mand, som brugte politiet til at begå selvmord, var en intelligent ung, som følte sig splittet op mellem to kulturer og som ikke følte sig forstået.
Vi har i Danmark et arbejdsmarked, som ekskluderer enormt mange mennesker. Det gælder folk med udenlandske navne, syge, handicappede og langtidsledige.
I det samfund har mange unge mænd svært ved at finde et fodfæste. Selvom de følger regeringens krav om uddannelse, har de mere end svært ved at få praktikplads eller bare et almindeligt job under en overenskomst.
For en del unge betyder det, at de kommer til at leve et liv uden for samfundet. De unge med en dansk baggrund ender ofte i misbrug, mens dette er mere sjældent for dem med muslimsk baggrund. En del af dem finder mening og fællesskab i tilværelsen i bander, mens andre tilslutter sig islamiske grupper. Dette sker, ikke fordi de unge er specielt troende, men fordi alle har behov for at føle sig anerkendt. Det er det samme, som får nogle af disse marginaliserede unge til at søge mod Syrien. Det at føle sig vigtig er noget, som de i starten får, indtil krigen dér bliver hverdag.
Mens alt dette foregår i vores samfund, ser vi et socialsystem, som har fejlet. Praktik og nyttejob hjælper ikke disse vrede fortabte unge mænd, men det øger følelsen af at de ikke er ønsket, at de ydmyges. Når man så oveni lægger, at de unge får en socialhjælp, som gør, at de ikke kan betale for en bolig, købe sund mad og smart tøj, som jo er vigtigt for de unges selvværd, inviterer vi dem til alternative løsninger.
Så hvis de unge skal opnå det uden job, er der kun én vej, kriminalitet. Men for nogle unge bliver vreden så voldsomt, at de føler at omverdenen skal føle den samme vrede og smerte. Det er det, der sker, når unge mænd begår voldskriminalitet.
Den danske presse er meget hurtig til at beskrive kriminalitet, når den begås af unge med en anden baggrund end dansk. Og pressen har manglet en terrorhistorie, fordi det vil gøre Danmark vigtig på verdensscenen. Men sandheden er, at det vi så i København, var en ung vred, såret mand, som ønskede at dø. Men da selvmord er en synd i islam, måtte han bruge politiet til det formål. Havde vi haft et samfund, som var åbent for andre kulturer og religioner, og som så mere på det enkelte menneskes muligheder og evner, så ville vi ikke have så mange vrede unge mænd, som er i fare for at eksplodere.
Vi kommunister kræver, at Danmark lever op til retten til uddannelse og arbejde for alle. Vi er trætte af at leve i et samfund som er delt i ”dem og os”!
Tillykke, du er nu rask…
Samfundet tramper på syge og nedslidte
Siden førtidspensionsreformen har mange alvorligt syge oplevet, at når sygedagpengene er ved at skulle ophøre, eller de skal overgå til den nye ydelse, så melder jobcentrene dem raske. Dette sker på trods af, at praktiserende læger og specialister tydeligt meddeler, at borgeren er for syg til at arbejde endnu.
Når jobcentrene har udført det mirakel, som sygehus systemet ikke kunne, så skal den enkelte ifølge loven ind i et ressource forløb, hvor arbejdsevnen skal fastlægges. Ressource forløbet burde bestå af en handleplan, hvor man får afklaret hvilket problemer den enkelte har, og om det kan afhjælpes. Men ofte består forløbet af samtaler, med rådgivning om hvordan man bare skal lære at leve med smerter, eller gå tur med hunden, selvom man ingen har.
Regeringen har lavet et lovsjusk, som kun overgås af VKO’s forarbejde op til Danmarks deltagelse i Irakkrigen eller Tamilsagen. Loven er beskrevet så overordnet, at kommunerne får fri mulighed for fortolkning.
Det betyder, at kommunerne skelner mere til økonomi end til de mennesker som kommer slemt i klemme. Bl.a. har kommuner undladt at tilkende udviklingshæmmede førtidspension, selvom det er tydeligt at arbejdsevnen er lig nul. Regeringen har heller ikke tydeligt beskrevet, hvilke omstændigheder der skal være, for at et sygt menneske uden mulighed for helbredelse, skal kunne få førtidspension. Det politiske system tager ikke højde for at syge borgere har brug for medicin, og at mange ender med ikke at have råd til livsvigtig medicin. På grund af lovsjusk ender mange syge med at dø før tid. Enten dør de på grund af dårlig økonomi, som fratager den enkelte muligheden for nødvendig medicin, sund mad og indkomst til at kunne beholde boligen, eller også presses de til selvmord. Tit og ofte standser togkørslen fordi et ulykkeligt menneske ikke har set anden udvej. En del af dem som springer ud foran toget er syge, som er blevet ofre for førtidspensionsreformen.
Reformen om efterløn er heller ikke bedre. Regeringen lovede, at nedslidte borgere, som på grund af arbejdsrelaterede slidskader ikke mere kunne arbejde, ikke ville blive tabt på gulvet. Disse ville blive berettiget til førtidspension. Men også her har kommunerne brugt kassetænkning til at tvinge nedslidte borgere ud i jobtilskudsordninger eller på kontanthjælp, når de først har formøblet eget hus, bil og pensionsopsparing. Det betyder, at mange af de yngre mennesker som udfører nogle af samfundets vigtigste job, rengøring, bygningsarbejde, plejeopgaver m.v., kan se frem til en fattig alderdom.
Skulle en borger være så heldig at oppebære førtidspension, bliver borgeren raskmeldt når han/hun skal have folkepension. Politikere har glemt, at mange førtidspensionister har store medicinudgifter, som vanskeligt kan betales på en folkepension. Men spørger du en politiker, vil vedkommende sige at det handler om prioritering. Altså må folkepensionisten vælge mellem mad, bolig eller medicin. Det er ikke et værdigt valg.
Danmark har, efter vi blev medlem af EU, ignoreret socialpolitik. I Grundloven står der tydeligt, at alle har ret til at kunne forsørge sig selv ved arbejde. Men er borgeren ikke i stand til dette, har borgeren ret til at det offentlige sikrer forsørgelsen. En sund og god socialpolitik vil have til formål at give den enkelte mulighed for at arbejde for en løn man kan leve af, eller, hvis ikke det er muligt, at give støtte til et værdigt liv. Målet bør være, at raske sunde mennesker uden arbejde skal have hjælp til at finde arbejde uden i mellemtiden at skulle være bange for at miste alt. Den syge skal have tid og tryghed til at kunne blive rask, uden at skulle frygte fattigdom. Og de mennesker som ikke kan arbejde, bør have en hjælp, som giver økonomi til at opretholde en passende bolig, råd til mad, medicin og andre nødvendigheder. Og når arbejdslivet slutter, bør man sikre at den enkelte stadig har råd til det.
En indrømmelse af skyld
Kommunerne er fremkommet med et forslag, som ved første øjekast kan se besynderligt ud. Men ved nærmere undersøgelse, kan man se meningen med galskaben.
Kommunernes forslag går ud på at arbejdsprøve 180.000 arbejdsløse, for at finde den enkeltes arbejdsevne. Kommunerne mener, det er enklere end det nuværende system med virksomhedspraktik, løntilskudsjob, akutjob, skåne- og flexjob. Ved at lave én arbejdsprøvning, ville det være nemmere at få den enkelte i gang med et arbejde, som vedkommende kan klare.
Når et menneske mister sit arbejde, møder det op på jobcenteret med en fornemmelse om, at de vil få et tilbud om et nyt arbejde. Men stor bliver overraskelsen, når den arbejdsløse oplever, at jobcentrene ikke er jobformidlende, men snarere har til opgave at kontrollere, om den arbejdsløse nu også er aktivt jobsøgende. Den arbejdsløse befinder sig pludselig i en situation som klient. Og efter kort tid oplever den arbejdsløse, at jobcenteret bliver til modstandere frem for medspillere. Den arbejdsløse bliver mødt med mistro, underlige spørgsmål, som føles grænseoverskridende for den enkelte. Langsomt og sikkert bliver den arbejdsløse frataget selvtillid og troen på, at der findes et normalt arbejde til overenskomstmæssig løn.
Efter et halvt år tvinges den arbejdsløse i virksomhedspraktik, hvor man kommer ud og arbejder fuld tid for dagpengene. Ofte, alt for ofte, oplever den arbejdsløse, at virksomheder, og især de offentlige arbejdspladser spekulerer i deres usle betaling. Den arbejdsløse oplever pludselig, at de regler, som skal beskytte den enkelte, ikke gælder dem. Ansættelsespapirer er undtagelsen frem for normen, og udsigt til et fast job efter praktikken er meget lille. Virksomhedspraktik er omkostninger for den arbejdsløse og er yderligere med til at underminere den arbejdsløses psyke.
Når den arbejdsløse nærmer sig de to år, og dagpengene ophører, er mange tæt på at krakelere. De økonomiske udsigter er skræmmende, ægteskabet vakler, hvis den arbejdsløse er gift. Og ejer den arbejdsløse hus og bil truer tvangsauktionen. Og nu har jobcentrene og det offentlige system skabt en borger med psykiske problemer meget lig dem, man oplever hos soldater, som har været i krig. Den stærke, stolte arbejdsløse er borte og tilbage står et menneske med nul selvtillid, frygt for fremtiden, dårlig søvn og nedsat arbejdsevne.
Kommunerne må have set denne udvikling hos arbejdsløse flere gange, så derfor dette forslag. At man kunne ændre jobcentrenes funktion til jobformidlende, falder på intet tidspunkt kommunerne ind. At behandle borgere som klienter har jo gennem tiderne været socialforvaltningernes fornemste opgave, selvom netop klientgørelse har den bivirkning at fastholde folk i den dårlige situation.
Kommunistisk Parti i Danmark kan slet ikke forstå, hvorfor kommuner og jobcentre ikke koncentrerer sig om at skaffe arbejde, at sikre den arbejdsløses mentale sundhed og forebygge social deroute. Historien har lært os, at ødelægger man mennesker, ender mange med at blive vrede og gå mod højre. Er man trykket ned i mudderet, ender de fleste med at finde syndebukke, ofte flygtninge og indvandrere. Og det er en farlig udvikling, som bør bekæmpes med alle midler. Det burde være en menneskeret at have et arbejde så man kan opretholde en rimelig levestandard!
Ekstra midler til styrkelse af sygehusvæsenet
– alligevel hører vi om besparelser og fyringer
Hvad er det, der sker? Mens sygeplejersker, social- og sundhedshjælpere, portører og rengøringspersonale konstant får at vide, at der ikke er råd til lønstigninger, gælder dette ikke for direktører i regionerne eller politikerne.  Direktørerne oppebærer lønninger på over 2 millioner årligt, samt ret til aftrædelsesgodtgørelser på ca. 1,5 millioner, selvom de ikke aftræder.
Dette er skatteyderkroner, som flyder i en lind strøm til et dyrt mellemled mellem regering og sygehusene. Det er helt galt. Mange af disse direktører har oplevet lønstigninger på 15–28% i en 6-årig periode. I den samme periode har lønninger for de ansatte, som udfører det grundlæggende, vigtige arbejde, næsten stået stille.
Patienterne bliver udsat for rystende former for besparelser. F.eks. bliver syge mennesker udskrevet kort efter operationer, og det uanset om de har et sted at bo eller ej. Københavns Kommune planlægger at oprette et sted, hvor udskrevne hjemløse kan komme sig og blive genoptrænet.
Mens nye ekstrabevillinger strømmer ud til regionerne, udsættes hospitaler for besparelser i stor stil. De nyeste besparelser kommer især til at ramme de medicinske afdelinger og kroniske syge.
De mange milliarder til psykiatrien udløser tilsvarende besparelser, til stor forundring for skatteborgerne, som føler sig overladt til sig selv, når de får banale sygdomme.
Kræftpakke 4 er på vej, og her overbyder regering og Venstre hinanden. Grunden til den store offervilje i forhold til kræft frem for andre sygdomme, skyldes nok det pinlige, at Danmark ligger med en alt for lav overlevelsesprocent i forhold til andre lande. Eller er det fordi de bevilgende politikere er bange for selv at blive ramt af kræft?
Sygdomme som hjertekar- sygdomme, medicinske lidelser, astma og KOL overses.
Spørger man regionerne om, hvordan det kan være at øge- de bevillinger udmønter sig i besparelser, fremhæver de den dyrere medicin. Her bør Rigsrevisionen gå ind og undersøge, om dette nu holder stik, da en del patienter rent faktisk bruger af deres egen medicin. Bruger du astmainhalatorer forventes det, at du selv medbringer dette. Og astma medicin er meget dyrt.
Rigsrevisionen bør også se på aflønning af direktører, aftrædelsesaftaler og lønninger til diverse konsulenter. Det er sikkert, at alt for mange penge forsvinder her.
Generelt bør alle lønninger til direktører og ledere gennem- gås. Det er en dårlig tanke- gang, at disse skal aflønnes som i det private erhvervsliv, hvorimod de andre ansatte i sygehusvæsenet skal spare.
En direktør er ikke vigtigere end rengøringspersonalet, og bør derfor ikke aflønnes så meget højere. Det at de skulle have et større ansvar er teoretisk, da rengøringspersonalet som sådan har et meget stort ansvar, nemlig at holde sygehusene rene, så man ikke bliver syg af at være indlagt. De penge, som kan frigøres fra de oppustede direktørlønninger og konsulentbidrag, kunne passende tilflyde rengøringen, som mange steder er skåret så langt ned, så svage patienter risikerer livet på sygehusene.
Pengene kunne også gå til omsorg, socialrådgivning, bedre mad og udsmykning af de gamle sygehuse, som mange steder ligner det, de er ved at udvikle sig til, nemlig dødens forgård.
Sygedagpengeloven og kronisk syge
Kronisk syge sjofles i klemmen mellem sygedagpenge- og førtidspensionsreformerne
Da Sygedagpengereformen blev fremlagt, var hensigten, at syge borgere ikke skulle efterlades uden nogen form for indtægt, men ligesom de andre reformer viser det sig i praksis at være varm luft.
Visse kommuner udlægger loven således, at kun syge, som kan blive raske, har ret til sygedagpenge.
Det efterlader en stor gruppe kronisk syge med varig nedsat arbejdsevne i et stort tomt hul, hvor de ikke kan få nogen ydelse, hvis de er så uheldige at være gift eller samlevende.
Borgere med varig nedsat arbejdsevne skulle før have førtidspension, men dette er stort set blevet umuligt med reformen om førtidspension. Ganske få borgere får i disse dage tilkendt førtidspension, men visiteres i stedet til flex- job. Desværre er der så godt som ingen flexjob til rådighed. Det betyder, at en hel del borgere efterlades uden nogen form for indtægt, da alle ydelser er tidsbegrænsede. I en konkret sag, har ankestyrelsen underkendt en kommune, men det anfægter ikke kommunen, som fastholder, at loven kræver, at sygedagpenge er for syge, som kan blive raske.
Med mængden af kroniske syge, kan reformen om sygedagpenge vise sig at blive en stor besparelse, når nu disse mennesker ikke kan opretholde hverken sygedagpenge, kontanthjælp eller førtidspension. Hvor mange, som reelt vil blive ramt vides ikke. I for- vejen er ydelserne lave nok.
Men det er umenneskeligt at efterlade kronisk syge helt uden indkomst, uden penge til at dække leveomkostninger og nødvendig medicin.
Syge skal behandles værdigt, og kronisk syge med nedsat arbejdsevne skal selvfølgelig have førtidspension.
Næsten en gang om ugen kommer der nyheder frem, som omhandler menneskeliv kontra økonomi. De to mest alvorlige fra den sidste måned er den voldsomme overdødelighed på sygehuse, fordi man ikke har dyre specialister eller færdiguddannede læger på vagt i weekends, og fordi man sparer på vikarbudgettet i ferierne.
Nyheden burde have med- ført et ramaskrig, men stilheden er larmende. 50% chance for overlevelse, hvis man er på sygehus i weekends eller ferieperiode, burde have fået regeringen og regionerne til at fare ud med forslag til forbedringer, men det er ikke sket. Man taler bare om, at det handler om planlægning. Men det er svært at planlæg- ge, hvornår mennesker bliver syge!
Fejlen er, at et menneskeliv ikke mere vægter så højt som økonomi. Med evindelige besparelser på sygehusene, bliver resultatet derefter. Man burde også have undersøgt dødeligheden i forhold til aften og nat. Jeg er sikker på, at også her findes en overdødelighed, da aftenvagter og nattevagter er dyre og ofte besættes af læger i uddannelsesstillinger. Det kan vi som samfund ikke leve med. Vi har efterhånden et sygehus- system, som på overfladen ser effektivt ud, men reelt ikke er bedre end mange af de dårlige sygehuse i udviklingslandene.
Den anden nyhed, som også viser samme tendens, nemlig at økonomi vægter mere end menneskeliv, er listeriaforureningen af rullepølser. En virksomhed, som har fået ”elite smiley” for sin egenkontrol, har gennem længere tid solgt farlige fødevarer.
Det har kostet menneskeliv. Men ikke nok med det, så har den efterhånden ret så amputerede fødevarekontrol ikke handlet på oplysninger, som burde have lukket fødevarefirmaet for en måned siden.
Hvor mange flere, der kommer til at dø, vides ikke. Men ansvaret ligger politisk, hvor man har fjernet den effektive fødevarekontrol vi engang havde, for at spare penge. Begrebet ”egenkontrol” blev indført, fordi politikerne troede at ræve er gode til at vogte høns.
Det har gentagne gange vist sig at egenkontrol ikke virker efter hensigten, og at følgerne for at overtræde reglerne er for slappe. Det er alvorligt, når den mad, vi nødvendigvis må have for at leve, slår os ihjel.
Besparelserne på sygehusvæsenet er resultat af ny liberal tænkning, hvor man tror man kan effektivisere sig ud af alle problemer. Men mennesker er ikke maskiner med maskinfejl. Mennesker har brug for omsorg og pleje, hvilket kunne forebygge mange dødsfald. Ved en kontakt mellem patient og plejepersonale ville mange symptomer blive fanget før patienten afgår ved en for tidlig død. Men måske er den økonomiske beregning, at døde mennesker er billigere end levende mennesker med behov for pleje, genoptræning mm.
Den samme gustne tankegang kan ligge bag den manglende handling på listeria, fordi det jo hovedsagelig er mennesker, som i forvejen er svækkede, som dør.
Men når finansministeriet år efter år kræver ”effektivise- ring” og nedskæringer i både regioner og kommuner, så går det jo ud over niveauet for både behandling og kontrol. Det interesserer ikke regnefolkene bag skrivebordene, men det burde interessere politikerne. Det interesserer i hvert fald befolkningen der bliver ofre for nedskæringerne.
Regeringen foretrækker stadig at poste penge ud til jagerfly og anden menneskefjendsk isenkram, og de alvorlige følger for besparelser ser ikke ud til at få nogle konsekvenser overhovedet.
Vi kommunister kræver,  at menneskeliv kommer før økonomi. Vi kræver, at mennesker trygt skal kunne blive indlagt på sygehuse uden at frygte for weekends og ferier. Vi kræver retten til mad, som ikke slår os ihjel. Meningsmåling efter meningsmåling har vist, at danskerne gerne vil betale den nødvendige skat til sikring af gode sygehuse og fødevarekontrol. Der har dog ikke været meningsmålinger der har vist at befolkningen gerne vil betale skat til dræbermaskiner.
– et sagn fra gamle dage
Danmark har siden 60’erne pralet af, at vi havde et socialt system, som skulle sikre handicappede, syge og arbejdsløse et værdigt liv, hvor målet var en så normal tilværelse som mulig.
Sådan er det ikke mere. VKO og siden S-R-SF har skåret netop på det sociale område, men også bundet kommunerne op på en stram økonomi. Det har nogle vidtrækkende følger for samfundets svageste.
Det er blevet sværere for handicappede at få bevilget hjælp, da kommunerne ofte mener, at familien eller partneren kan gøre arbejdet, men også at ledsagede ture til kultur eller rejser nu bliver betragtet som luksus og derfor bortfalder.
Kommunerne har nemlig så dårlig en økonomi, at der skal spares. Og de områder, som rammes er handicapområdet. Det med, at handicappede skal kunne leve et normalt liv, er blevet erstattet med, at handicappede ikke skal ligge skatteyderne til last. Det samme ses på ældreområdet, hvor det er blevet en umulig sag at få tilkendt hjemmehjælp. Også her opfordrer kommunerne til, at børn m.m. laver rengøring og indkøb for den ældre. Men ikke alle ældre har børn eller børnebørn!
Vi i Danmark har også altid pralet med, at ingen skulle mangle medicin, når de var syge. Men her er det også skreddet. Ofte må apotekerne se mennesker gå hjem uden den medicin, lægen har ordineret, fordi priserne på medicin kan svinge voldsomt fra uge til uge. En del af denne medicin er livsvigtigt, men det er både regering og kommuner ligeglad med. Folk må jo prioritere! Men for mange mennesker ser verden anderledes ud.
Når huslejen er betalt, er der så få penge tilbage, at valget reelt bliver mellem mad et par dage eller medicin.
Her kunne vi lære af Grønland. Der er al ordineret medicin gratis. Godt nok har lægerne ikke så mange midler at vælge mellem, men det løses. Hvis man ikke kan tåle den gængse medicin, sender lægen en ansøgning til selvstyret om et andet produkt. Det bliver som regel godkendt. Styrken ved det grønlandske system er, at ingen behøver at undvære medicin, og at lægerne bliver bevidste om, hvilken medicin de udskriver. Et sådan system kunne man drømme om her i Danmark.
Vi har i det hele taget problemer med behandling af medborgere, som ikke passer ind i det billede, som massemedierne har skabt af, hvordan mennesker ser ud, tænker, går klædt m.m. Vi er blevet meget intolerante og det rammer især handicappede og syge. Arbejdsløse er gennem massemedierne beskrevet som dovne, grådige og selv skyld i situationen. Handicappede bør ikke vise sig offentligt, da de ødelægger billede af et ”lykkeligt” folk, og syge skal være glade for, at de bor i Danmark, hvor vi har ”verdens bedste behandling”.
Jamen, enhver kan risikere at få handicaps, blive syg eller arbejdsløs. Derfor bør vi som medborgere tænke på at behandle disse grupper, som vi ønsker at blive behandlet selv. Og vi bør kræve retssikkerhed for, at handicappede, ældre og syge kan få den hjælp, de har behov for. Der bør også være en retssikkerhed, således at ingen borgere skal gå hjem fra apoteket uden medicin, fordi de ikke har råd. Det er et simpelt krav, som en moderne stat burde yde.
Som kommunister kræver vi, at alle borgere skal have samme muligheder uanset sygdom og handicap. Vi
kræver, at mennesket sættes før økonomi. Vi kræver også, at medicinalindustrien hurtigst muligt nationaliseres, så medicinpriserne bliver holdt i ro, samt at medicinalindustrien kun udvikler medicin til virkelig sygdomme og ikke til småproblemer! Vi kræver dagpenge og kontanthjælp til at leve af, flere billige lejeboliger og ret til arbejde som den enkelte kan bestride.
Vores udvikling de sidste mange år har mere været en afvikling styret af EU. EU har et mål om at skabe billig arbejdskraft og at slanke socialpolitikken mest muligt, da socialpolitik ses som en forhindring for arbejdsgivernes sult efter lave skatter og næste gratis arbejdskraft.
Hvem der så skal købe deres produkter stå hen i det uvisse?
Rigsrevisionen skælder jobcentrene ud
Kommunerne tænker mest på ussel mammon
At kommunerne har mere travlt med at spare på udgifterne til sygedagpenge end at hjælpe syge tilbage i job, har været hverdag for tusinder af syge borgere landet over. Det er ikke nyt for de sygdoms- ramte borgere. Men det er nyt, at Rigs- revisionen kritisk påpeger den kyniske politiske praksis. Det fremgår af en beretning, som er afgivet til Folketinget i foråret. Kommunerne kritiseres for at gå efter en hurtig økonomisk gevinst ved at få de sygemeldte hurtigt muligt tilbage i job frem for at sikre dem en varig beskæftigelse.
I bemærkninger til beretningen lyder det, at man på jobcentrene ikke har fokuseret nok på, hvordan det er gået den tidligere sygemeldte borger, når personen er kommet i ny beskæftigelse. Ifølge nyhedsbrevet dk.nyt kritiserer statsrevisorerne, at jobcentrenes indsats ”i høj grad har været rettet mod forhold, der har økonomisk betydning for kommunen, og i mindre grad mod effekten af beskæftigelsesindsatsen”.
I 2012 modtog cirka 400.000 borgere sygedagpenge. De første 30 dage betales af arbejdsgiveren. Derefter over- tager kommunerne udbetalingen, der refunderes fuldt ud af staten de første fire uger. Men så sker der en nedtrapning af statens refusion, der helt op- hører efter 52 uger, hvorefter kommunerne selv står med hele regningen, og den ”tørres af” på de syge, der bare skal jages i arbejde. Og det er ikke småpenge, der er i spil. I 2012 drejede det sig om 14,2 mia. kr., hvoraf staten stod for under halvdelen af beløbet, nemlig 5,6 mia. kr. I øvrigt finder 80 pct. af alle sygemeldte tilbage i arbejde inden for otte uger.
FOA er enig i Rigsrevisionens kritik og har kritiseret kommunerne for at sende sygemeldte borgere i job eller aktivering, før de er raske. Det har resulteret i, at mange faldt ud af arbejdsmarkedet igen, og at kommunerne har stoppet udbetalingen af syge- dagpenge.
– FOA ser kommuner, der stopper sygedagpengene, hvis den sygemeldte er i stand til at arbejde f. eks. 12 timer om ugen. Også selv om den sygemeldte ikke har et job og heller ikke kan få dagpenge, fordi man ikke kan klare et fuldtidsjob. Der er et hul mellem sygedagpengereglerne og dagpengereglerne, som flere og flere falder i, fordi kommunerne tolker reglerne rigidt og tænker mere på økonomien end på at få de sygemeldte, tilbage på arbejdsmarkedet, siger næst- formand i FOA, Mona Striib ifølge dk.nyt.
Også kritik af styrelse Rigsrevisorernes kritik rammer ikke kun kommunerne. Styrelsen for Arbejds- marked og Rekruttering får også med krabasken. Her kritiserer Rigsrevisionen, at styrelsen, der ligger under Beskæftigelsesministeriet, ”ikke i tilstrækkelig grad har understøttet jobcentrenes indsats, f.eks. ved at tilvejebringe nok viden om, hvordan jobcentrenes indsatser virker i forhold til at få de sygemeldte i arbejde igen.”
At den kolde og kyniske arbejdsmarkedspolitik ikke er nogen tilfældighed, dokumenterede vi i apriludgaven af Kommunist, hvor vi kunne oplyse, at antallet af tildelte førtidspensioner også var styrtdykket i 2013 med over 50% på landsplan – i enkelte kommuner med hele 85%, deriblandt den SF-ledede Lejre Kommune. I Rebild Kommune belønnede man direkte medarbejdere i jobcentret med personlige bonusser på 111.000 kr. for at lukke sygedagpenge- sager.
Kun en enkelt kommune – Herlev – gik imod strømmen. Her steg antallet af tildelte førtidspensioner fra 54 til 57.
Folketinget har vedtaget en reform af sygedagpenge- systemet, der omtales på side 2. Intensionen er at styrke samarbejdet mellem den syge- meldte, jobcentret, arbejds- giveren og sundhedsvæsenet. Reformen skal efter planen træde i kraft 1. juli i år.
Nyt angreb på svært syge
De fleste patientorganisationer roste regeringen, da den nye sygedagpengereform blev vedtaget.
Lidet anede de, at de endnu engang blev snydt, da regeringens dagsorden var en anden end den, patientorganisationerne tillagde den.
Det vigtige for patientorganisationerne var, at syge mennesker blev økonomisk sikret, således at stress og økonomi ikke skulle gøre en helbredelse sværere end nødvendig.  Men her kort før reformen træder i kraft 1. juli, viser det sig, at reformen var en spareøvelse, og ikke et medmenneskelig tiltag til gavn for de syge. Den barske sandhed er, at kan lægerne ikke fremkomme med en prognose for forløbet af sygdommen, forsvinder sygedagpengene efter 6 mdr. og erstattes af kontanthjælp.
Dette går især ud over kræftpatienter og gigtramte. Lægerne har nemlig yderst svært ved at vide, hvordan behandlingen virker, hvor længe en given behandling skal gives, og hvor længe et menneske evt. kan leve med en dødelig sygdom. Læger er yderst forsigtige med at give faste prognoser, ”da det er svært at spå, især om fremtiden”, et citat tillagt Storm P.
Ser man på de reformer, regeringen har vedtaget, tegner der sig et uhyggeligt billede. Sygedagpenge, førtidspension og arbejdsløshedsdagpenge bliver de facto erstattet med kontanthjælp – hvis den syge ellers er berettiget til det: en kontanthjælp, som oftest er så svær at opretholde et rimeligt liv på, at mange ender med at miste deres hjem. For syge under 30 ser fremtiden meget sort ud.
Mange, som er alvorligt syge, vil ikke få råd til medicin, især på grund af det tåbelige refusionssystem, som eksisterer. Op til et vist beløb betaler man selv 100%. Derefter øges tilskuddet procentvis, indtil man når en grænse på over 15.000 kr. i selvbetaling. Bruger man så mange penge, kan man ansøge om et kroniker- tilskud, som bare betyder, at man betaler en sum pr. måned. De færreste når dertil.
Er man syg nok, kan man ansøge om fri medicin,  men også her er der begrænsninger i, hvilken medicin der dækkes. F.eks. dækkes det vigtige kosttilskud, som holder mange kræftpatienter ernæringsmæssig i nogenlunde god stand, ikke.
Denne udvikling er ikke regeringens egen idé. Forslaget er hvisket i ørene fra EU. Ved at gøre overførselsindkomsterne så små, at det bliver svært at opnå en rimelig levestandard, håber EU, erhvervslivet og regeringen, at de uheldige vil acceptere at gå for timelønninger under mindsteløns- grænsen! Dette bliver muligt, fordi man samtidig har gjort fagforeningerne magtesløse.  Derfor er det vigtigt, at fagforeningerne går langt stærkere ind i kampen for at sikre en fair socialpolitik, hvor sygdom og arbejdsløshed ikke ender med boligløshed og fattigdom.
Med den nuværende kurs på socialpolitikken ender også Danmark med at få flere hjemløse og fattige voksne og børn. Hvor langt regeringen og EU vil gå ad denne vej, kan man kun gisne om. Men opnår man ikke den billige arbejdskraft, som er målet, ender vi nok igen med tvangs- arbejde. Det er nemlig også vigtigt at skjule den øgede fattigdom for middelklassen, så man kan fastholde dogmerne om, at sygdom og arbejdsløshed er selvforskyldt.
I oktober 2013 viste en undersøgelse, som FOA forestod, at 63 procent af landets ældrechefer har oplevet, at en privat leverandør til ældrepleje har opsagt kontrakten før tid på grund af konkurs, dårlig økonomi eller manglende kunder. I sidste måned gik firmaet Care-gruppen i Odense konkurs. Nu har den private leverandør ’Kære Pleje’ fra Kolding kommune valgt at indgive konkursbegæring.
505 ældre uden pleje
Det betyder i dette tilfælde at, at cirka 100 medarbejdere står uden job. 505 ældre står dermed uden hjemmehjælp. Det stiller Kolding kommune i en svær situation. De skal ud at finde medarbejdere der kan løfte opgaven, uden at de ældre bliver svigtet. ”Det er ny og meget alvorlig sag. Taberne er de ældre i Kolding, der må vente på hjemmehjælpen. Som måske skal løses af fortravlede og stressede medarbejdere,” siger Dennis Kristensen, Forbundsformand for FOA.
”Det sker fordi den kommunale ældrepleje bliver udliciteret til private aktører, der driver forretning med tanke på fortjeneste. Her har vi et af de alvorlige dilemmaer i alle planerne og anbefalingen af mere konkurrence og mere udlicitering på de borgernære områder. Nogle gange kan private operatører godt finde ud af at skumme fløden, men oprydningen bekostes hver gang af det offentlige – og med masser af utryghed og kaos til følge, ” pointerer Dennis Kristensen. ’Kære Pleje’ har tidligere været i pressens søgelys, da de opsagde overenskomsten med FOA og varslede lønnedgang for medarbejderne i forbindelse med et vundet udbud i Kolding Kommune. FOA fik i marts måned i år Arbejdsrettens ord for, at virksomheden skal overholde overenskomsten.
Endnu en økonomisk løgn afsløret – Danmark på en 19. plads
Den ene regering efter den anden har pralet af, at Danmark har et af de bedste og dyreste sundhedsvæsner i verdenen målt i forhold til bruttonationalproduktet. Men det viser sig ikke at være sandt. Regeringerne har nemlig gennem årene medregnet hjemmehjælp, plejehjem og handicaphjælp. Fraregner vi dette, ligger vi ikke mere i den øverste ende i OECD’s opgørelse. Faktisk ligger vi på en 19. plads lige før Mexico og Tyrkiet.
Reelt er udgifterne til hospitaler dalet siden 2011. De udsættes stadig for evindelige sparekrav, krav om mere effektivisering og øget ”produktion”. Men det har følger. Flere reservelæger føler de har alt for lidt tid til at tale med den enkelte patient. Det indebærer risiko for fejlbeskeder og fejldiagnoser.
For travlt for dyrt
Et uhyggeligt eksempel er en patient, der klagede over rygsmerter og blev scannet. Der fandt man, at det var en diskusprolaps, men længere nede i journalen stod beskrevet at der også var konstateret en tumor på den ene nyre. Efter selv at have fået journalen udleveret kunne patienten gøre hospitalet opmærksom på denne alvorlige oplysning, som var overset. Dyrebar tid blev spildt.
Et andet uhyggeligt eksempel er, at et hospital ikke har den medicin, de ordinerer til en indlagt patient. De pårørende må gå på apoteket og købe den dyre medicin og aflevere den på hospitalet. Dette lyder som hospitalsbehandling i Gambia, et af verdenens fattigste lande.
Senere ønsker hospitalet at udskrive den pågældende ældre patient, trods det at patienten bor alene, og at de pårørende bor langt væk i andre byer. Men hospitalet forventer at de pårørende tager over, selvom patienten ikke er rask og ikke kan klare sig selv.
Fra egne erfaringer er oplevelsen, at stuegang fortages i løb. Lægen kommer ind, afleverer hurtigt en besked og er ude, inden man når at stille spørgsmål. Det er frustrerende for alle partner. Lægen har ikke tid til at sikre sig, at patienten har forstået beskeden, patienten bliver efterladt med mange ubesvarede spørgsmål.
Som patient er du efterladt til dig selv på grund af den forlangte effektivitet i ”produktionen”. Er man dement eller udviklingshæmmet, har man ikke en chance i dette system. Eksemplerne er mange og skræmmende og viser et hospitalssystem i opløsning. Sygeplejerskerne farer rundt og kan ikke nå alt det, de skal. Reservelægerne har ikke tid nok til at tale med patienterne, og patienterne må ofte selv søge viden andet steds. Det giver gyldne tider for alternativ medicin, hvor der er tid til at blive lyttet til og få den omsorg, som er så vigtig, når man er syg.
Flere penge må til
Konsekvenserne af at leansystemet er indført på hospitalerne ses nu. Ikke alene hos patienter og ansatte, men også nu, hvor de reelle tal er kommet på bordet. Målet i Leansystemet er at alle (økonomisk) overflødige funktioner fjernes, og alt går efter skemaer. Det system skal fjernes. Mennesker er ikke biler. Vi må kræve et sundhedssystem, hvor mennesker vægtes højere end kortsigtet økonomi.
Oven i alle de besparelser har man også gjort sygehusene sværere at nå for især mennesker uden bil, og som har den frækhed at bo i tyndt befolkede områder. Hvor mange som ikke kommer til undersøgelse og behandling på grund af transportproblemer vides ikke, men det er ofte mere besværligt at komme til et sygehus på grund af manglende offentlige transportmidler, end det er i Gambia. Ved at fjerne sygehusbehandlingen fra nærområdet tvinges ældre bort fra landsbyer, hvor de har boet en menneskealder.
Lige før jul indgik regeringen en aftale med V, K og LA om en reform af sygedagpengeloven. Løftet før regeringen blev valgt var, at den virkelighedsfjerne varighedsbegrænsning skulle fjernes. Men det er ikke lige det, som reformen lægger op til. Reformens formål er dels at spare penge dels et erklæret formål om at skabe nye jobs (?) – en påstand der pr. automatik følger med ved enhver af regeringens nedskæringsreformer.
Den nuværende ordning giver ret til sygedagpenge i op til et år. Loven rummer dog mulighed for forlængelse, hvis det skønnes, der er behov. Men i praksis bliver forlængelse brugt yderst sjældent. Desuden kræves det, at den syge skal ”aktiveres”, enten via genoptræning eller arbejdsprøvning. Det gælder alle undtaget fødende og døende! Denne ordning var både uværdig og tåbelig, da aktivering ofte risikerede at forlænge sygdommen og oven i sygdommen medføre en depression. Desuden mente kommunerne, at de kunne forlange forskellige meget uværdige behandlinger, der ikke var relateret selve sygdommen og ikke bevisligt kunne løse helbredsproblemet, f.eks. slankekure.
Dette bliver dog ændret. Sådanne behandlingskrav fjernes. Men inden man jubler, skal man lige bemærke, at alle sygemeldte efter 5 måneders sygdom skal vurderes i forhold til eventuel forlængelse af dagpengene og tilbageførelse til arbejdsmarkedet. Det vil i praksis betyde, at de fleste vil miste sygedagpengene efter 5 måneder. I stedet for kan de få en sygeydelse som svarer til kontanthjælp. Denne ydelse bliver ikke indkomstbestemt af partnerens indtægt, og ydelsen er ikke tidsbegrænset. Men det er en kraftig forringelse, især for enlige og unge. Mange syge har store udgifter til medicin, fysioterapi og/eller genoptræning. Det får den enlige på sygdomsydelse ikke råd til, hvis de vælger at bibeholde en bolig og spise sig mæt hver dag. Dertil kommer, at denne ydelse ikke kommer til at gælde for de syge, som falder for dagpengebegrænsningen, inden loven træder i kraft den 1. juli 2014.
Der er dog enkelte grupper, som kan opretholde sygedagpenge uden begrænsninger, nemlig dem med livstruende sygdomme. Det kan få den sideeffekt, at de alvorligt syge lige pludselig kommer til at føle sig heldige, trods de dårlige prognoser. Det er ofte svært og helt firkantet at bestemme, om en sygdom er livstruende. Ser man på f.eks. depression, så vil mange ikke mene, at det er en livstruende sygdom. Men mange selvmord i Danmark skyldes netop depression. Modsat bliver flere kræftdiagnoser i dag kategoriseret som behandlingsmulige med helbredelse som mål. Og regeringens forslag om ubegrænset sygedagpenge er bestemt for kræftramte.
Den såkaldt ”røde” regering har i sin korte levetid gennemført flere forringelser for arbejdsløse, syge, ældre og handicappede, end VK-regeringen gennemførte på 10 år.
Det er oprørende, fordi en ”arbejdervenlig” regering i den grad, med EU i ryggen, tilbageruller mange års resultater af arbejderbevægelsens kampe. Den dybere motivering bag reformen er regeringens tro på en opbygget myte om at de fleste syge er simulanter, som skal udsultes og piskes for at vende tilbage til et arbejdsmarked, som efterspørger raske og sunde mennesker.
Efter 2. Verdenskrig havde mange lande i Europa ikke høstet i flere år. Sulten blandt de overlevende var så stor, at Røde Kors måtte uddele fødevarehjælp. Europa kom på fode igen, og i de mange år siden krigen har Røde Kors hovedsageligt støttet afrikanske lande, hvor tørke, krige og fejlslagne høster jævnligt har forårsaget hungersnød og fejlernæring.
Billedet vendt: Men nu er billedet vendt. Røde Kors yder nu mere fødevarehjælp i Europa end i Afrika. Arbejdsløshed, lave lønninger og stigende udgifter til bolig, energi og mad har ramt Sydeuropa, Storbritannien, Tyskland og Østeuropa. I Spanien alene får 1,2 millioner mennesker mad fra Røde Kors hver dag. Næsten tre fjerdedele af de 18–21 årige tjener mindre end det beløb, der skal til for at opretholde et liv med bolig og mad. I Storbritannien tjener 27 % af kvinderne og 16 % af mændene under 65 kr. i timen mod de 74 kr., som er nødvendige for at opretholde tilværelsen. Det betyder, at 1,96 millioner børn lever i familier, som kan kaldes ”Poor Workers” og som er afhængige af fødevarehjælp.
EU’s fattigdomskurs: Det er tankevækkende og kalder på handling, at Europa og EU nu har flere mennesker, som hver dag er afhængige af Røde Kors for at holde sulten fra døren. Med lavere lønninger og højere priser, er EU på en katastrofekurs. De mange tiltag, EU og regeringerne gør for at øge konkurrenceevnen i forhold til lande som Indien og Kina, splitter den europæiske befolkning op i en sammensætning, hvor de rigere bliver rigere, mellemlagene bliver færre, og antallet af fattige stiger voldsomt. Det er en farlig udvikling, som giver grobund for radikale højre populistiske grupper, som Gyldent Daggry i Grækenland.
Fattig arbejdskraftreserve: I vores egen andegård ser vi en politik, hvor arbejdsgiverforeninger og politikere i fællesskab opbygger en arbejdskraftreserve, som vil og skal tage arbejde under mindstelønnen. Med ændringerne i kontanthjælpen for de 26–30 årige, gensidig forsørgerpligt for ugifte som gifte samlevende, den kortere dagpengeperiode og det forlængede optjeningskrav til en generhvervelse af dagpengeretten skabes der øget fattigdom. Det vil igen skabe grundlag for øget kriminalitet, øget tilslutning til højreradikale grupper og øget misbrug. Men man gad nok vide, om EU turde gennemføre deres politik, hvis ikke der var hjælpeorganisationer til at afbøde de værste følger af den økonomiske politik, som EU har pålagt medlemslandene siden Lissabon-traktaten? EU har de seneste år med al ønskelig tydelighed vist, at det er en neofascistisk konstruktion, som har til formål at svække fagforeninger, sikre billig arbejdskraft og maksimalt gode vilkår for erhvervslivet på bekostning af almindelige mennesker.
Stil krav: Med øget fattigdom og ”Poor Workers” bør næste overenskomstforhandlinger handle om ”en løn til at leve af”. Hele diskussionen om konkurrenceevnen er en pseudodiskussion, da virksomhedsejerne aldrig har haft så store profitter som nu. Så vi bør kræve, at løndumping skal fjernes og kædeansvar skal gælde for alle. Med over 37.000, som er faldet ud af dagpengesystemet, bør kravet være, at erhvervsskattelettelserne kun gives, når det udmøntes i job, danske job til danske overenskomster!
Vi kan dog glæde os over, at Kommunisterne fik fremgang ved det overståede Regions- og Kommunevalg. Dette skete trods den massive antikommunisme anført af borgerlige partier og medier. Angsten for opslutning til socialismen er så stor, at man kunne høre formanden for De Konservative beskrive retten for ældre til bad 2 gange om ugen som ”den rene kommunisme”.
Store besparelser gennemført på ældreomsorgen: Siden skattestoppets indførelse i 2001 har udgifter på ældreområdet stor set holdt sig uændret. Især har de sidste fem år betydet reducerede udgifter pr. ældre. Antallet af ældre er steget med 146.760 fra 2007 til 2013, men udgifterne har overordnet holdt sig på samme stade. Det betyder et fald på gennemsnitligt 20 % pr. ældre. Resultatet er, at den enkelte ældre ikke mere får samme service og hjælp som før. Enkelte kommuner har dog sparet op til 42 %. Kommunernes forklaring er, at de ældre i dag har et bedre heldbred end før. Men det lyder fantastisk, at man i løbet af fem år skulle have forbedret sundheden for så stor en befolkningsgruppe, når man ikke kan opnå samme fine resultat med resten af befolkningen. Grunden skal nok findes i regeringens stramme greb om kommunernes økonomi og den ældre medborgers tålmodighed.
Sundhedsfarligt:Denne besparelse er udelukkende påført ældre i eget hjem. Mange af disse er afhængige af hjælp til rengøring, personlig pleje og indkøb, og hjemmehjælpen er også ofte den eneste menneskelige kontakt for mange ældre. Men mange kommuner har især skåret i denne hjælp. Enten har de brugt optræning til selvhjulpen hed som grundlag for besparelse, eller de ældre har fået teknologi, som ikke gør arbejdet særlig godt. F.eks. tager robotstøvsugere ikke hjørner. Man skal kunne bukke sig ned for at tage den op og se godt for at kunne rense dem. Men netop robotstøvsugere har givet store besparelser i kommunerne. Nullermænd, som ligger gemt mere end tre uger, bliver sundhedsfarlige, da de bliver hjemsted for svampesporer og bakterier, som er luftbårne. Disse svampe og bakterier er sygdomsfremkaldende og kan i værste tilfælde koste livet for et svækket ældre menneske.
Fordoblet antal ulykker: Hjemmeplejen, som skal sikre medicin, sårpleje og forebyggelse, er også forringet. Bl.a. har man sparet på vikarer og nedsat antallet af forebyggende samtaler. Det har betydet flere fejl. I 2008 var der 28.000 utilsigtede hændelser som f.eks. forkert medicin eller fald. I 2012 var der 50.000 fejl ifølge Dansk Patientsikkerheds database. Det øgede antal hændelser kan skyldes, at personalet er blevet bedre til at indberette, men kan også skyldes travlhed og stress. Dog bør man bemærke, at en tiendedel af hændelserne betyder enten indlæggelse eller behandling ved egen læge. Enkelte dør dog af fejlene.
Omsorgssvigt: Indtil nu har besparelserne ikke ramt ældreboligerne eller plejehjem, men også her øjner kommunerne mulighed for at spare på især personale. I første omgang bortspares vikarer. Det er en trist udvikling, at ældre gennem besparelser og med hetz fra samfundet, som kalder dem ”ældrebyrden”, risikerer at blive udsat for omsorgssvigt af det offentlige. Disse mennesker har opbygget velfærdssamfundet og skabt det Danmark, vi ser i dag. Som tak sparer vi dem tidligere i graven eller sørger for at kanalisere deres penge over i andre kommunale opgaver, så flere ældre i fremtiden sidder med valget mellem mad eller rengøring. Den udbragte mad er også udsat for besparelser, hvilket resulterer i højere og højere priser. De ældres medicin oplever også besparelser, så det i dag ikke er et ukendt problem, at ældre ikke har råd til den nødvendige medicin og ofte må forlade apoteket tomhændet.
Built with Make. Your friendly WordPress page builder theme.