sv is is en is da da fi pt tr nb pt id sv is cs it is uk is cs hbs_lat is is nn is da is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is en sv de is is en is is is is is cs is tr nb pt hbs_lat nn tr is is de is de ca is
Nordens Kalender - 01.06.1930 - Tímarit.is
Nordens Kalender - 01.06.1930, Blaðsíða 74
THOMAS LANGSOM OG KVINDERNE Hud var tor og graalig, nærmest klidfarvet, ganske ens overalt i Ansigtet. Intet rodt i Kinderne — ingen Læber — bare en graa Streg, hvor Munden skulde være — en lang, graa Streg, thi hendes Mund var en Overraskelse for Verden, naar hun lukkede den op — saa blev den pludselig stor, farlig, altopslugende som Gabet paa den Fisk, som kaldes Rokken. Hendes 0jne var spillende, men udtrykslose. Hun talte meget og lo til det altsammen. Ja, hun var sandelig en Modsætning til Karen, tænkte Thomas og satte varsomt Kommoden ned paa Sten- broen. — Har Du Kvindfolk i Huset? Det har Du ikke talt om, sagde Oline pludselig og pegede med Hove- det hen efter Bronden. Der hang Karens Særk over en Snor. — Naa ja, det er min forrige Husholderske. Hun er ikke kommen af Sted endnu. Oline lagde Hovedet paa skraa som en Terrier, naar den horer noget rasle i Halmen. Hun havde sporet noget usikkert og undvigende i hans Tonefald. — Det var da en underlig Ting, sagde hun, — ikke at rejse til Middag paa en Skiftedag. — Karen er lidt tungsindig af sig, sagde Thomas undskyldende. Men i det samme gik Doren op, Karen stod i Aabningen. Det var Karen, for det kunde ikke være nogen anden, men ellers var hun næsten ukendelig. Hendes mægtige Haar var sat i Knude med Solvpil igennem, og hun havde sit bedste Toj paa. Dog var det hendes Holdning, der virkede mest for- underlig. Hun stod rank og bred i Doraabningen, hun der ellers altid sad og krob sammen med bojet Hoved. De store, morke Ojne saa fulde af Vrede paa Oline. Hun lignede ikke mere nogen Sorgens Engel, men en Valkyrie. — Ja, saa kommer vi — Oline og mig, sagde Thomas med et forlegent Smil. — Det ser jeg, sagde Karen. Hendes Stemme- klang var haard og uden den sædvanlige Tungsinds- tone. De gik ind og fik Kaffe sammen. Ingen af dem talte noget videre. Oline drejede vagtsomt sin spidse Næse. Thomas sad og smuldrede sit Brod. Hvor- naar rejste Karen? Han skyllede den sidste Slurk i sig og sagde: — Saa korer jeg over og siger Tak for Laan af Hest og Vogn. Farvel saa længe! Ja, mon det ikke var bedst at lade de to Kvind- folk ordne det indbyrdes? Han gav sig god Tid, men da han atter nærmede sig Huset, saa han, at Særken endnu hang ved Bronden. Hvad skulde det dog blive til? Aldrig havde han været ude for noget lignende. Og nu horte han Stoj og Skænden fra Kammeret. Han vedblev at gaa langsomt, men hans Ben rystede under ham. Det var Kommoderne, de stredes om. Oline rev Karens bort fra Væggen og skubbede sin egen paa Plads. Men næppe vær det sket, for Karen puffede Olines til Side og satte sin egen i dens Sted. Hun havde Kæmpekræfter og dronede de tunge Mobler i Gulvet som Brolæggerjomfruer. — Men hvad i Herrens Navn------! sagde Thomas forfærdet. De horte ikke paa ham, men flyttede videre med Kommoderne, saa det skrobelige Hus rystede ■— et underligt tungt og klodset Spil, hvor Brikkerne var af hundrede Punds Vægt. Karen var langt den stærkeste, men Oline havde til Gengæld Smidighed og Hurtighed — hun saa sit Snit og sprang los paa Kommoden som Snogen paa en Rotte. Karens Haar havde igen losnet sig, og et Par Hægter i Livet var sprængt af hendes frodige Barm. Thomas turde ikke kaste sig immellem de tunge Kommoder, han nojedes med at rykke Kvinderne saa smaat i Skorterne og formane dem til at fare stille. Men hans Tale forsvandt i Bulderet. Saa gik han hænder- vridende ud i Havegangen mellem Stikkelsbær- buskene. Inde i Kammeret rasede Kampen som et Molleværk. Men da nogen Tid var gaaet blev alt pludseligt stille og da han gik ind, saa han Kvin- derne ligge oploste i Graad og Sved hver i sin Krog af Kammeret. Deres Kræfter var bleven ud- tomte nojagtig paa samme Tid. Kommoderne stod Side om Side op ad Væggen. III Her glippede det for Thomas’ Forstand. Han havde kun en eneste Livsregel: At fare stille. Den slog ikke ganske til i denne vansklige Sag. To Hus- holdersker! Det var jo næsten som at være Mormon. 72
Ef þú vilt tengja á þennan titil, vinsamlegast notaðu þessa tengla:
Tengja á þennan titil: Nordens Kalender
Tengja á þetta tölublað:
Tengja á þessa síðu:
Tengja á þessa grein:
Vinsamlegast ekki tengja beint á myndir eða PDF skjöl á Tímarit.is þar sem slíkar slóðir geta breyst án fyrirvara. Notið slóðirnar hér fyrir ofan til að tengja á vefinn.
Sækja textaskrár sem ZIP-skrá
Arngrímsgötu 3. 107 Reykjavík
Sími / tel: + 354 525 5600