da en sv da en id da da af da da da da fr da da da da da da da da da da da en de da en en en en en en en en da en nb da da da da da da da da da da da de en de da da da da da en da da nn da en da lv da en en da da da nl sv en da da da da de da da da da da da da da de da da da da da en da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da de da da da da da da da da da da da de da da da nl da en da da da da da fr da da da sv da da da da pt da da da da da da da da da en da da nb da da da da da da da da da da da da da da en sv da da en da da da da da da da da nb da da da da da da da da da da da hu da da sv da en da da da da da da da da en da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da en da da da en sv da da en de da da da da da da da da da da da da da da da da da da en da da en nb da en da da en da da da da da da da da da de da da da da en da da en da da en da da en da da en fy da da da da da da da sv da da da da da sv da da da da da da da da da da da da da da da da da da en pl da en de da en de da en en da da en da da da da da da da da da en da da da da da da da da da da da da sv da en en da en da da en de da da da da da en da da en da da en da da da en da da da da da de da en da da en da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da it da da da da da da en nb da da en da da da da da da da da da en da da da sv da da da da da da da da da da da da da sv sv da da de da da da de da da da da da da en da da da da da da da da da da da da da da da da da sv da da da da da da da da da da da da da da da da da da en da da da da da da da da da da da ca da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da de da da da da da da da da da da id da da da da da da da da da da fy da da da da sv da da da sq da da da da da da da da da da da da da da da da da da da de da da da tr da da da sv da da da da da da da da da fr da da da da da da da da da da da da da da pt da en da da da da da sv da nl da da da da en da da da da da da nl da da da da sv da da da da da da da da en da da da da da da da da da da da da da da da da de da da da da da da da it da da da en da da da da da da da da da da da da da da da it da da da sv da da da da de da et da da da da da da de da sl da da da da da en da da de da da da sv da da da da sv da da da en da da da da da en en pt
Larmende tavshed om EU’s finanspagt
Der ligger 50 milliarder i kommunekasserne! – Vi lader den stå et øjeblik! Befolkningen bliver forholdt vigtig information om, hvad der styrer dansk økonomisk politik. Tavsheden er slående og omfattende. Kun med lange mellemrum, eller slet ikke, optræder den i avisernes spalter; journalister, hvad enten det drejer sig om de trykte medier eller tv, spørger ikke ind til den. Heller ikke borgmestre, der er klemt på økonomien, nævner den. Vi hører heller ikke folketingsmedlemmer gøre rede for den. Og statsministeren omtaler den naturligvis ikke under de jævnlige hurra-råb for EU’s lyksaligheder.
Vi taler om EU’s Finanspagt, der betyder, at underskud- det på de offentlige finanser maksimalt må udgøre 0,5 procent af bruttonationalproduktet. I Danmark er Finanspagten omsat til Budgetloven.
Den blev tiltrådt under Thorning-regeringen. Måske skulle Thorning bruge en trædesten til en post i EU? Men selvom der er tale om suverænitets-afgivelse i massivt omfang, blev finanspagten ikke bragt til folkeafstemning, og danskerne havde i øvrigt stemt nej til Euro økonomien. Regeringen var
slet ikke forpligtet til at tiltræde finanspagten; alligevel stemte et bredt flertal i Folketinget for en tilslutning. Fra i år bliver finanspagten gjort til EU-lov, som vi dog heller ikke er forpligtet til at lade os binde af. Det vil sige, at vi endnu kan slippe ud af denne økonomiske spændetrøje. Men det vil regeringen ikke!
Finanspagten har betydet, at skiftende regeringer er bun-det til ned-skæringer i de offentlige udgifter. De offentlige budgetter forhandles en gang årligt mellem Kommunernes Landsforening, Danske Regioner og Finansministeriet. Forhandlingerne har karakter af diktater. Retter kommu- nerne og regionerne ikke ind, kan de sanktioneres enten enkeltvis eller kollektivt. De begrænsede midler betyder, at titusinder af offentligt ansatte har mistet deres job, og at velfærden løbende forringes. Det er her, EU’s Finanspagt og dens danske barn, Budgetloven, kommer ind i bille- det.
Konsekvensen af forhandlingerne er, at der i kommunekasserne ligger 50 mia., som kommunerne ikke må bruge. Når de svage ældre ikke kan få den hjemmehjælp, de har brug for; og når tusinder af forældre demonstrerer imod de massive nedskæringer i daginstitutionerne, er de, vidende eller
uafvidende, i kamp mod EU’s Finanspagt.
Fortæller politikerne os dette? Nej, det gør de ikke!
Er journalisterne og de lokale politikere uvidende om finanspagtens indgribende betydning for afviklingen af vor velfærd? Eller er der blandt EU-tilhængerne en indforstået overenskomst om ikke at styrke EU-modstanden yderligere? Uanset årsag er tavsheden et demokratisk problem, og set i forhold til valget til Europarlamentet i maj måned, er det fatalt. Befolkningen har krav på at vide, hvordan de opstillede kandidater forholder sig til EU’s stadigt stigende magt over dansk politik. Og lige
så vigtigt er det at vide, at vi lige straks har mulighed for at slippe ud af finanspagtens økonomiske spændetrøje. Et demokrati kan kendes på, at det giver den viden, der er nødvendig for, at befolkningen kan tage stilling på et oplyst grundlag. Det er politikernes ansvar, at dette sker. Men dagspressen har også en forpligtelse i oplysningens tjeneste. En forpligtelse de
forvalter overordentligt ansvarsløst. Derfor er det så vigtigt, at Folkebevægelsen mod EU, Liste N, er i parlamentet og videregiver oplysninger om EU til danskerne.
70 år med NATO og de skiftende trusselsbilleder, vi er blevet indoktrineret med gennem de 70 år, har kostet utryghed, menneskeliv og mange, mange penge. Våben­ industrien har haft gyldne tider med en blomstrende vækst i den oprustning, som trussel billederne skulle nødvendiggøre. Med annelsen i 1949 blev Sovjetunio­nen – Vestmagternes allierede i 2. Verdenskrig – en hovedfjende, og den kolde krig blev startet.
Russerne kommer, blev vi belært om, og der blev oprustet med mere og mere perfide og avancerede våben. Men russerne kom aldrig gennem de mere end 40 år, den kolde krig varede. Da man i start halvfemserne erklærede socialismen for død, begyndte flere og flere at tale om ”freds-dividende”. Nu var der mulighed for nedrustning. Men nej! Det var oprustning for god en forretning til. Der måtte fin­des et nyt fjendebilede. Et nyt ord blev undfanget: Ondska­bens akse, og så en ”forkert” religion omkring olielandene. Nu blev der kaldt til krig mod terror. Mellemøsten blev spottet ud. Irak, Afghanistan, Libyen, olielande i Afrika.
I Afghanistan havde USA støttet oprettelsen og udrust­ningen af Taliban for at få væltet det daværende styre. Vores egen nuværende statsminister er fotograferet i Af­ghanistan med gevær og Taliban­”uniform”. Krigen, som også har kostet mange udstationerede danske livet, var og er ”tabt”,
selvom USA ikke vil trække sig ud. Krigen mod Irak var et kapitel i sig selv, med løgnen om at Irak havde biologiske våbendepoter. Det påstod CIA, at de havde bevis på, men den internationale kontrolmission fandt ingen. USA, og dermed Danmark, troede mere på CIA end på kontrolkommissionen
og gik med i krigen, der er betegnet som en ”ulovlig” krig. Ufatteligt mange menneskeliv og uerstattelige kulturværdier er gået tabt, og det sker stadig. Iraks olie er stadigvæk Iraks.
De mange krige, NATO har igangsat efter talen om freds­dividende og ”Krigen mod terror”, har svækket både USA’s og NATO’s omdømme. Et nyt fjendebillede måtte findes. Det blev så Rusland, nu kapitalistisk, og med Kina i reserven. Det er jo et stort landområde at udfordre, så der har været
gang i alle forhandlingerne med sympa­tiserende kræfter i de mange lande, der grænser op til Rusland. Og der er rigtigt nok brugt mange penge på
at opbygge baser, der er strategisk placeret langs hele grænsen. Ligeledes organisering af mange krigsøvelser, manøvrer kaldes de. Det har også involveret de nordiske lande, der deler både grænser og hav med Rusland. Vi er således blevet bombemål, hvis krigen kommer, og pålagt at øge udgifterne til NATO.
Lige som krigen mod terror afstedkom følgelove, der sætter den enkeltes retssikkerhed ud af drift, har projekt Rusland nu også kastet en grundlovsstridig lov af sig: Påvirkningsloven. Vedtaget i næsten stilhed. Lovforslaget har været belyst i nærværende blad. 12 års fængsel hvis man påvirker danskerne imod regeringens (NATO’s?) politik mod fremmed magt – måske endda har talt med en russisk fjende… Socialdemokratiet har stemt for loven. I den efterfølgende debat i DR2’s Deadline lød det fast fra den socialdemokratiske repræsentant: Vi har efterretninger fra både CIA, FET, PET og andre efter­retningsvæsener, og dem kan vi stole på! Nå ja, ligesom med Irak­krigen? Nej, den går ikke mere. Lad gaven til menneskeheden være Ud med NATO.
Verden er så stor så stor
Efter fiasko på fiasko for USA’s forsøg på med krig at underlægge sig Mellemøsten – minus bøddelstyret Saudi Arabien – har USA nu samlet kræfterne om at vende tilbage til at underlægge sig Sydamerika igen. De latinamerikanske lande var i årtier underlagt forskellige kupgeneraler, men
efter kuppet og mordet på den socialistiske præsident i Chile, Allende, hvor CIA’s rolle stod lysende klar, begyndte udviklingen at vende.
Det er USA så ved at gøre noget ved. Kupforsøget i Venezuela har været grundigt forberedt, og konceptet har været det gode gammeldags og
gennemprøvede med at svække økonomien, f.eks. ved sammen med saudierne at sænke oliepriserne, etablere blokade, arrangere de- monstrationer, for så at ”komme oppositionen til hjælp”. Det var
især salget af olie, der gav Venezuela mulighed for sin storstilede sociale indsats for landets fattige befolkning.
Der gik ikke lang tid, efter at Trump havde ”støttet de- monstranterne”, anerkendt kupmageren Juan Guaidó og krævet præsident Maduros afgang, før den artige danske udenrigsminister Anders Samuelsen, på Danmarks vegne støttede USA. Det blev næsten tå-krummende, da den franske præsident Macron, hårdt presset på hjemmefronten af vedvarende massedemonstrationer over hele Frankrig, der kræver hans afgang eller en ny politik, pustede sig op til at kræve, at Venezuelas præsident skulle gå
Går vi ud i den store verden, støtter 98,08% afrikanske lande Maduro, det samme gør 97,06% asiatiske lande og lande i Oceanien og 94,12% lande i Mellemøsten, mens et flertal på 52,78% latinamerikanske lande også støtter Maduro.
Det er velkendt, at danskerne bredt – og sikkert også de fleste politikere i deres stille sind – er foruroligede over, hvad præsident Trump kan finde på at kaste USA ud i og dermed også de følgagtige lande. Allerede nu har Dan- marks NATO-medlemskab betydet etablering af NATO- baser i vort land,
herunder de berygtede, dyre og fejlkonstruerede F 35 kampfly, der hærger Jylland, forurener, og gør Danmark til bombemål, hvis det ikke lykkes at forhindre krigen. Dybt foruroligende er forsvarsministeren, koldkrigeren Claus Hjort Frederiksens seneste udtalelse om, at han holder en dør på klem for brug af atomvåben mod Rusland.
Vi må se i øjnene, at vi er faldet i dårligt og farligt selskab i forhold til den store verden. Det er en folkesag at genskabe respekten for Danmark og sikre tryghed uden krigsprovokationer.
Uden en organiseret masseprotest fra fagbevægelsens side havde der ikke været den debat om den uhyrlige ødelæggelse af retten til pension, som Folketinget, med socialdemokratiet i spidsen, vedtog. Væk var retten til både folkepension og førtidspension, når vi bliver gamle eller udslidte
og ikke kan arbejde mere. Ikke mindst 3F og FOA gjorde en stor indsats gennem blandt andet en underskriftsindsamling og gjorde en ihærdig indsats for at sætte fokus på det hårde fysiske arbejde, som en meget stor del af den danske befolkning udfører hver dag til gavn for samfundet.
Det er så nu socialdemokraterne, der – lige foran et valg – rejser debatten om differenceret pensionsalder. De er blevet beskyldt for ikke at være konkrete nok, ligesom de borgerlige, inklusive DF, sætter spørgsmålstegn ved, hvor pengene skal komme fra. Svaret på det sidste er ganske enkelt: Pengene skal komme derfra, hvor de altid er kommet: Fra den opkrævede skat! Skat til social og sundhedsmæssig tryghed er netop det, som det store flertal af befolkningen gerne vil betale til. Det går selvfølgelig ud over liberalisternes hede ønske om hellere at betale til våbenindustrien og øge uligheden med skattelettelser til de rigeste.
Kravet om differentieret pensionsalder er naturligvis kommet som et nødforslag fra arbejdernes organisationer, men det skal man passe på med. At der er stor forskel på både levealder og nedslidning, alt efter hvilket arbejde man udfører til dagligt, er klart. Men vi må se problematikken samlet. Nødråbet på baggrund af de mange uacceptable betingelser for nedslidte, skadede og kronisk syge og handikappede, hænger sammen med den ødelagte ret til efterløn og førtidspension.
Dertil kommer, at der jo ikke er nogen lov om, at mennesker tvinges til at gå på pension, hvis de har kræfter til og mulighed for at blive på arbejdsmarkedet.
Derfor forsøges debatten vendt på hovedet og besvær- liggjort, skønt problematikken er ganske enkel. Udover differentieringen – hvilke fag er nedslidende, fysisk, psykisk? – kommer der også spørgsmål ind om betingelser for antal år på arbejdsmarkedet. Retten til folkepension er en af de ældste grundfæstede rettigheder i Danmark siden afskaffelsen af fattiggårdene. Den gjaldt for alle borgere, når de nåede en vis alder,
Siden starten af 1990’erne, hvor Europa ikke mere skulle konkurrere med den socialistiske del af verden på sociale rettigheder, har EU, og dermed via diktater medlems- landene, systematisk fjernet og nedgraderet sociale og demokratiske rettigheder. Lyssky kapitalfonde har fået lov til at boltre
sig i profit på borgernes indbetalte skat til disse områder, og har trukket ufatteligt meget ud af vore fælles penge, og uligheden er eksploderet. Nu må det stoppe. De valgte politikere skal tage ansvaret for den danske befolknings levevilkår og rettigheder. Det er det, de er valgt til.
Så blev finansloven for det kommende år vedtaget i sidste øjeblik. Og selvom hverken SF eller Socialdemokraterne havde været med til at stykke den sammen, stemte de sandelig også for den. Så tidligere løfter og især kommende løfter i den forestående valgkamp vil
være rent valgfup, da også de, ved en eventuel valgsejr med regeringsskift, vil skulle regere under den vedtagne finanslov. Finansloven er ikke kun styret af had og hævn mod de stakkels mennesker, der på deres flugt er havnet i Danmark, eller dem, der siden 1960’erne lod sig lokke af agenter ude i de små landsbyer til at rejse til Danmark, der manglede arbejdskraft.
Finansloven betyder også stærkt forøgede militærudgifter og færre penge til at løse de vitale udgifter til børn, unge, syge og ældre.
Falske løfter Også det liberalistiske angreb på det almene byggeri med den skændige Ghetto-betegnelse stemte de nævnte ”oppositionspartier” for. Så den smarte spindoktor-parole om at ville være børnenes statsminister klinger hult. Det er mange børn, der rammes, når beboerne skal smides ud af deres almene bolig for at give plads til dyrt privat byggeri, og endnu flere børn fra familier på de alt for lange ventelister til en almen bolig. De får en lang næse, mens finanslovsjuntaen gnasker lagkage i sig.
2019 byder ikke kun på et tvunget folketingsvalg. Der skal også være valg til EU-parlamentet, hvor vi danskere kan få lov til at stemme på vores lille kvote af parlamentarikere. Som bekendt går det ikke så godt for EU-projektet. Medlemslandenes befolkninger har fået nok af nyliberalismen, politiske gældsforpligtelser til lande med kriminelle storbanker, ulighed og andre dårligdomme.
EU’s straffemission overfor det britiske folks krav om at forlade det diktatoriske EU kommer også til at ramme Danmark og andre vesteuropæiske fiskerinationer hårdt med vedtagelsen af den barske musketéred. Men eliten spiller højt spil, den kan også nemt blive en boomerang. Den kollektive straf åbner nye muligheder for exit fra EU og dermed for endnu mere opsplitning.
De franske arbejdere har startet oprøret fra gadernes folk med de gule advarselsveste. Uanset hvordan man vender og drejer det, er det ikke aktionærer og spekulanter, men det arbejdende folk, der skaber værdierne. De blivende værdier.
De franske arbejdere har inspireret ud over grænserne, hvor unge kræver en fremtid sammen, ikke mod hinanden, kræver uddannelse for livet, ikke for erhvervs- livet. Tid til og gode forhold for vore børn, værdige forhold for vore ældre, arbejdsløse, syge, nedslidte, arbejdsskadede og handikappede, ret til pensionsår inden vi dør. Ret til ordnede arbejdsforhold og demokrati. Vi vil
ikke bare se til, mens vore skattebetalte offentlige institutioner udsuges for menneskelighed og medindflydelse. At de åbnes for profitgribbene.
Utilfredsheden og kravene kan ikke stoppes på EU-manér med den bebudede ”påvirkningslov” med statsautoriseret sindelagskontrol.
– Så på med de gule veste, så kan det gå hen og blive et godt nytår.
Det går rigtigt dårligt med det højt besungne danske demokrati. Det skranter så meget, at der er brug for indgriben. En åbenlys årsag er, at regeringen er ramt af den farlige Trump- og EU-sygdom. Symptomerne er en ustyrlig magtrus. En smitsom sygdom, der har bredt sig til flere partier i Folketinget. Sygdommen er beskrevet i eventyr og flere forfatterskaber, ikke mindst af Danmarks
store, som Holberg og H.C. Andersen.
Den giver sig blandt andet udslag i en illusorisk tro på bedreviden: ”Hvad fatter gør, er altid det rigtige”. Senest er det demonstreret i beslutningen om, at dårlig uddannelse, arbejdsløshed, fattigdom og kriminalitet forsvinder, hvis man smider borgere ud af deres hjem. Og derefter, for at løse den store mangel på boliger, som den største gruppe borgere i landet kan betale, skal disse hjem rives
ned. Sådan, så er det løst! Flueben og videre til det næste.
I årtier har vort samfund investeret ufatteligt store summer på at rydde op efter 1800-tallets boligspekulanters store byggeboom af tætliggende og sundhedsfarlige boliger i byerne, hvor solen aldrig kunne finde vej ned. Spekulationsbyggeriet blev afløst af profitfrit tidssvarende byggeri med masser af lys og luft og beboerindflydelse. Lidt efter lidt ikke højere end at der var kontakt mellem
børn på legepladsen og forældrene indendørs. Men det var så det. Og så kan byggematadorerne ellers slå sig løs igen og overbebygge med højt og tæt byggeri til vanvittige priser. De kommende generationer skal da også have lov til at bruge penge på saneringer og byfornyelser.
Kejsersyndromet bliver mere og mere åbenlyst. Man skal da ikke lytte til dem, det bare handler om. Almene boligselskaber, beboere og boligansøgere. Læger og sundhedspersonale, når der skal købes dyre IT-projekter, personale i kriminalforsorgen, pædagoger og andre og da slet ikke andre landes erfaringer som f.eks. Holland angående ”Ghettoplaner” eller England om privatisering af togdrift. Her følger de sygdomsramte politikere pænt diktatorens direktiver. De ved bedst.
I et sådan velordnet system er det selvfølgelig en kilde til irritation, når undersåtterne ikke bare parerer ordre. Det er selvfølgelig i orden, at nogle idealister vil slås mod vindmøller og arbejde for at demokratisere EU, bare de ikke starter med at ville demokratisere Danmark. Men når Danmarks fremtid allerede begynder at strejke i skolen, når privatiserede buschauffører protesterer,
privatiseringstruede lokoførere strejker, beboere gør klar til at forhindre en vanvittig lovs gennemførelse, ja så må der gøres noget. Sådan, siger Napoleonerne, vi gør det strafbart at mene noget andet end den statsautoriserede mening. Det er det, som ”påvirkningsloven” handler om.
Og den handler ikke kun om hverdagens tåbeligheder. Den handler også om ikke at forstyrre den dikterede og besluttede vej til oprustning og ny krig. En besluttet fjende er en besluttet fjende, det siger våbenindustrien selv. Vi skal roligt passe enhver sit, indtil vi skal slagtes. Men så kommer disse irriterende vidende elementer og snakker Grundlov og modstand.
– Og det var i grunden ikke så galt…
Et lovforslag om at kriminalisere og indespærre uartige børn helt ned til 10-årsalderen er til høring. Det er mødt med protest fra fagfolk, der har erfaring med behandling af omsorgssvigtede og adfærdsvanskelige børn og fra juridiske eksperter i retssikkerhed.
Nu er det jo ikke nogen overraskelse, at de borgerlige partier er bidt af en gal straffedjævel, når det gælder mennesker, der har begået sygdom, arbejdsløshed, fattigdom eller flugt fra samme, eller har svært ved at lyntilpasse sig en hel ny kultur. Desværre tøffer socialdemokraterne ofte efter. Men med dette lovforslag må der siges stop. Nu må de selv tøjles.
Men straffelysten dæmpes betydeligt, når det gælder banditter i habitter. Efter afsløringerne af de største økonomiskeforbrydelser i århundreder, kunne vi høre en spag erhvervsminister udtale, at forbryderne skulle skamme sig (?). Det var da en dom, der vil noget. Forskellen på børn og storforbrydere er, at børn kan blive flove og kede af det, når de har gjort noget forkert. Det samme er desværre ikke tilfældet for voksne økonomiske forbrydere, der for eksempel stjæler penge fra befolkningernes statskasser.
Disse forbrydere sikrer sig, at lovgivningen er så tilpas kringlet, at der hele tiden er en mulighed for at forøge deres profit. Stadig forøgelse af profit, også kaldet vækst, er en forudsætning for det kapitalistiske system. Og det er jo det system, vi vil have, ikke? Så derfor er privatisering blevet ønskværdigt og påkrævet af EU. Spekulanter overtager borgernes arvesølv, teleselskaber, elforsyning, kollektiv transport, lufthavne, rengøring af offentlige institutioner, ældrepleje. Rækken er lang, og ligeledes rækken af disse virksomheders overførsel af profitten til skattely, mens de fortsætter med at leve fedt af skatteborgernes penge. Og de skal så skamme sig, mener en række af pludseligt milde politikere.
Rundt omkring i landet sidder nu skræmte familier i gode almene boliger og frygter for at blive smidt på gaden, hvis et af deres uvorne børn stjæler slik eller en cykel. Det gælder især beboere i boligkomplekser, der har fået prædikatet Ghetto, eller ghettotruet, over sig. I de områder, som arbejdende mennesker kalder rigmandsghettoer, kan man nok finde mestertyve, der i deres luksusvilla må dulme deres skam med en ny bil, båd eller pels, nedsvælget med champagne, mens de lægger råd for den fremtidige vækst med deres jurister og banker. Jamen det var jo et produkt, som bankerne tjente godt på, udtalte en af forbryderne til TV. Og det må man da nok sige; 36 millioner dagligt bare for svindel med refusion af udbytteskat.
I Grækenland, Italien og Spanien sidder millioner af mennesker kastet ud i fattigdom på grund af gældsættelsen til en række af de store banker, der nu er afsløret. Den voksende fattigdom er omsiggribende i hele den del af verden, der er underlagt finanskapitalens diktatur.
Danmark følger pænt efter med fattigdom, så der er mere til spekulanterne. Alt sættes ind for at bevare det system, der er så givtigt for nogle, og hvor det drypper på deres politiske lakajer. Svaret er ikke mere straf til børn, hjemløse og andre, der må navigere sig gennem et hårdt liv. Svaret er systemskift.
Velfærd, lighed og boliger til alle
Der er mange gode grunde til, at bevægelsen ”Bekæmp fattigdom nu” arrangerede demonstrationen på Christiansborg slotsplads den 2. oktober, da Folketinget åbnede. Efteråret byder blandt andet på vedtagelse af finansloven, og selvom regeringen forsøger at bluffe vælgerne med påståede gaver og dyre avisreklamer om velfærds kampagne, taler virkeligheden sit eget helt klare sprog. I nærværende blad ses en række konkrete tal fra virkningerne af de mange forringelser af den tryghed, som den fælles skattebetalte velfærd skulle give os. Og nedbrydningen fortsætter på trods af fine ord og annoncer.
Nu kommer nemlig også kommunernes budgetter for det kommende år, som skal udmønte velfærden ud fra de penge, regeringen allernådigst tildeler dem. Og det kommer til at betyde nye nedskæringer. Ifølge Altinget, der har rundspurgt ca. halvdelen af landets kommuner, der dækker ca. halvdelen af befolkningen, må knap 60% af kommunerne skære ned. Det kommer først og fremmest
til at ramme børnenes daginstitutioner, skoler, handikappede, ældreplejen og kultur og fritid. Det er stærkt bekymrende,
udtaler Socialdemokraterne og DF. Nej det er ikke kun bekymrende, det er helt og aldeles uacceptabelt!
Også Socialdemokraterne har fundet ud af, at de går ind et valgår, og deres formand Mette Frederiksen er blevet klar over, at troen på, at de er mere sociale, hænger i en tynd tråd. Ligesom i de øvrige EU-lande, hvor de også har underlagt sig EU’s liberalistiske politik. Hun er nu
gået offentlig bodsgang og meddeler, at hun fortryder sin førtidspensionsreform. – Nogle bliver ramt, selvom de har tjent det her samfund i årtier og har haft et hårdt, nedslidende job, og det er jeg s’gu oprigtigt ked af, for det var ikke det, der var meningen, og jeg synes heller ikke,
vi kan være det bekendt, siger hun. Ups, der ødelagde jeg lige livet for tusinder af kronisk syge. Det må I undskylde.
Ja for der fulgte ingen løfter med i bodsgangen om at trække reformen tilbage eller om at sikre, at det ikke er kommunernes stramme økonomi, der bestemmer tildeling af førtidspension.
Den hastigt voksende fattigdom, som har ramt vores samfund og ikke mindst det eksplosivt voksende antal børn, som skal vokse op i fattigdom, kalder på en massiv fælles, solidarisk indsats for børn og unge. Bedre daginstitutioner, skoler, støtte til en meningsfuld fritid.
Men i stedet føres en politik med et mantra om, at det hjælper med stadigt hårdere straffe for hændelser, der oftest er begrundet i en manglende socialpolitik. Det står i et grelt lys i forhold til den virkelighed, vi igen og igen oplever med svindlere og spekulanter, der boltrer sig i de kapitalistiske loves paradis.
Derfor er der brug for det folkelige oprør. Brug for at organisere sig, også lokalt, og kræve et kommunalt oprør mod den EU-dikterede økonomiske nedskæringspolitik. Brug for at nægte at rive velfungerende boliger, der kan betales af mindrebemidlede, ned. Nægte at smide forældre ud af deres hjem, fordi de ikke havde noget at give deres børn. Kort sagt kræve et anstændigt og trygt liv i et land, der er så rigt, at det har råd til organiseret skattesnyd for svimlende milliardbeløb.
Mange mennesker har i årevis undret sig over økonomordet ”overophedet”, som også Dansk Arbejdsgiverforening og politikere ynder at bruge med jævne mellemrum. For tiden bruges det igen, når der tales om hvor rigt Danmark (?) er, og hvor godt det går for Danmark.  rigtigt er det da, at der er gang i de forskellige virksomheders ordrebøger, og at profitterne aldrig har været så høje som nu. Her kan man nok tale om, at de rige er temmelig overophedede.
Men om al den rigdom gælder Danmark som sådan, kan der nok sættes spørgsmålstegn ved. I den populære udsendelse på DR1, Bag Borgen, hvor DR slæber folketingspolitikere ud for at opleve virkeligheden, gjaldt det sidst et besøg på en kommuneskole, hvor
eleverne havde svært ved at kunne koncentrere sig om at lære alt det, de skal bruge for at bestå de mange tester, de er pålagt. De skulle nemlig opholde sig i en skole der var nedslidt og sundhedsfarlig på grund af manglende vedligeholdelse. Ikke fordi kommunalbestyrelsen ikke havde penge til at sætte den i stand for, men fordi Folketinget har sat loft over, hvor mange penge kommunerne må bruge til byggeri og vedligeholdelse. Problemet er kendt i de fleste kommuner, og det virkede da også både
Det kunne begge de to politikere godt se, skønt de begge havde været med til at sætte loft, og straks kom da også den med overophedning på bordet. Her drejede det sig så om arbejdsgivernes påstand om mangel på arbejdskraft og ønske om at få bedre muligheder for at importere arbejdere – eller arbejdskraft, som den vare jo hedder i de kredse. DR var derfor så venlig at sende de to politikere hen på et stort byggeprojekt, hvor man godt kunne bruge nogle flere tømrere. Til det manglede der nogle bemærkninger som f.eks. Hvorfor skærer I så ned på erhvervsskolerne? Og hvad med at få de klagende arbejdsgivere til at få fingrene ud og se at få skabt de praktikpladser, som tusinder af unge mangler? Tallene viser jo også, at et minimum af de jamrende arbejdsgivere annoncerer eller bruger de dertil indrettede jobcentre, for ikke at tale om A-kasserne, til at få de manglende arbejdere. Ikke mindst Fagforeningerne og deres A-kasser kender deres medlemmer og ved, hvad de kan eller eventuelt har brug for af efteruddannelse.
Mon ikke hunden ligger begravet i deres vedvarende krav om stadig højere privat ”overophedning”? De vil have arbejdskraften billigst muligt og ser åbenbart helst at andre betaler for uddannelse og efteruddannelse. I forslaget til finanslov for 2019 er der i ”afbureaukratiseringens” ånd skåret ned på kontrollen af Social dumping. Og med krav og forslag om at sænke den årsindtægt,
der er sat for at godkende hyring af udenlandske arbejdere, hænger det hele jo fint sammen for dem. Men det hænger ikke sammen for de underophedede titusindvis af arbejdsløse unge og gamle for de, som er faldet ud efter dagpengereformen og kontanthjælpsloftet og de, som ikke har ret til kontanthjælp på grund af partnerens indtægt. De vil hellere bære ved til et hedt bål og fyre de asociale reformer af.
Leder Kommunist august 2018
Statsminister Lars Løkke taler meget om opsvinget i Danmark, og arbejdsgiverforeningerne skynder sig at tale om fare for at mangle arbejdskraft. Det skal give os en illusion om, at det går strygende. Men hvad er det for nye arbejdspladser, statsministeren praler af? For det første er de fleste nye arbejdspladser bemandet med arbejdskraft hentet udefra, og dertil kommer, at jobs skifter, opstår og forsvinder. Sæsonjobs, projektjobs, deltidsjobs. For en del
fag er det meget svært at finde fuldtidsjobs, som man kan leve af, og man må derfor have flere småjobs.
Tusinder af arbejdspladser forsvundet
Der tales ikke meget om de mange tusind arbejdspladser, der er forsvundet inden for den offentlige sektor. I undersøgelsen,
beskrevet på side 4, konstateres det, at hver sjette fyrede var mere end et år om at finde nyt arbejde, idet indsatsen for langtidsledige er blevet forringet, siden kommunerne blev pålagt ansvaret. Det begrundes i kommunernes trængte økonomi, der betyder, at de i stor stil
sparer ved at have arbejdsløse i skod aktiveringsjob. Med Finansministeriets økonomiaftaler kommer der nye besparelser og nye nedlæggelser af arbejdspladser. De offentligt
ansatte skal løbe endnu stærkere med stresssygdomme og nedslidning til følge. Uden førtidspension ender de med at blive pisket rundt i skodaktivering. Skruen uden ende.
HK og de unges jobpatruljer har været rundt i sommerlandet og konstateret, at voksne og især unge bliver behandlet umenneskeligt med manglende pauser, manglende løn
og manglende feriepenge. I byggefagene slås de stadig med udnyttelsen af udenlandske arbejdere og firmaer, der bevidst går konkurs for at slippe for efterkrav og arbejdere,
der er ansat og udsendt af udenlandske bemandingsfirmaer.
Der bliver de sortlistet, hvis de kræver deres retmæssige efterbetaling, og nu har den italienske hovedentreprenør sågar indanket den danske arbejdsrets afgørelse
om efterbetaling for de italienske metroarbejderne for en domstol på Sicilien med EU-retten som grundlag.
Arbejderbevægelsens Erhvervsråd har i en ny undersøgelse erfaret, at uligheden er fordoblet siden år 2000, og at det dermed er blevet sværere at bryde den sociale arv. Børn af den fattigste femtedel har tre gange så stor risiko for selv at ende blandt den fattigste femtedel som børn af den rige del af befolkningen. Det betyder, at uligheden fortsætter ind i de kommende generationer, hvis ikke der gribes ind over for liberalismens hærgen. Den kamp er en hovedopgave for fagbevægelsen, og med støtte og opbakning fra befolkningen, sådan vi oplevede det under forårets kamp for den offentlige sektor, så kan der blive lys forude.
Leder Kommunist december 2017
Hvad både valget og de samtaler, der er mellem mennesker viste, er at hovedproblemerne for de fleste er den forringede velfærd. Det gælder sygehusene, hvor for lidt personale skal arbejde for meget og for stærkt, hvor lægerne skal efteruddannes til sekretærer, selvom der er læge-mangel, hvor der er for langt til sygehusene, for dårlige transportmuligheder osv. Og det gælder de elendige forhold, der er for de ældre og det personale, der skal tage sig af dem. Det gælder nedlagte skoler, for mange i klasserne, for få lærere med for lang arbejdstid, for få pædagoger i børneinstitutionerne, og sådan kan man blive ved. Valget viste, at flertallet krævede ordentlig velfærd og gerne betaler skat til det.
Men den politik var ikke mediernes hovedinteresse. To lysende eksempler viste, at medierne lever i deres egen og politikernes osteklokke. DR havde igen arrangeret ”Demokratiets dag”. Det lykkedes at bruge hele aftenen uden at nævne problemerne i vor såkaldte sundhedssektor, som regionerne er sat til at administrere på statens dikterede økonomiske betingelser.
Angående kommunevalget interesserede kommende konstitueringer og borgmesterkæder langt mere end den politik, kommunalbestyrelserne skal føre. Et andet eksempel var en journalists forbløffede spørgsmål til Odenses genvalgte borgmester, om hvordan han dog havde turdet gå til valg på en politik om ”den upopulære skatteforhøjelse”, der skulle sikre mere velfærd til kommunens borgere. Skat er måske upopulær i osteklokken, men det er den ikke blandt flertallet af befolkningen, når bare den indkræves og går til den velfærd, vi ønsker.
Mediernes interesse i personer og konstellationer frem for politikken har fået de opstillede partier til at spille med på den præmis. Ulidelige rækker af plakater med ukendte smilende eller alvorlige ansigter og ”stem på mig” i stedet for stem på den politik, mit parti eller min liste går til valg på, har erobret det offentlige valgtema og dermed fjernet fokus fra det væsentlige. Det er ikke demokrati, det er afledningsmanøvrer. Og da slet ikke når folk ved og ledes ved, at de smilende ansigter ofte er til fals for gode tilbud og ben, når det kommer til konstitueringerne efter valget.
Og valgresultaterne rundt om i landet viste da også at vælgerne ikke lader sig forføre. Valgplakater er med til at præge stemningen i byerne om, at nu er der valg. Men når medier, med public service krav, bruger sendetid på at lade ”professionelle” diskutere, hvem der laver de bedste, sjoveste, mest originale plakater af ansigterne, frem for den politik de repræsenterer, så er det gået for vidt.
Det lykkedes ikke fælleslisten Kommunisterne at opnå valg nogen steder. Det var heller ikke forventet. For arbejderpartier kræves der, at man er forankret i det lokale arbejde og i de lokale bevægelser. Kommunisterne får ikke megen pressedækning. I hvert fald ikke positiv omtale, og det er ikke noget nyt. Netop derfor ligger der en stor opgave i det daglige arbejde lokalt for flertallets interesser og i vor troværdighed i det brede lokale arbejde. Det arbejde vil fortsætte, og opgaverne bliver ikke mindre eller lettere, for kommunister er ikke til salg. Og vi træffer ikke beslutninger hen over hovedet på de mennesker, vi repræsenterer og selv er en del af.
Leder Kommunist november 2017
Foran et snarligt valg til kommuner og regioner og påbegyndelse af overenskomstforhandlinger for det offentlige område er den elendige velfærdspolitik kommet i fokus.
Regeringen har længe smuttet udenom sit ansvar ved at henvise til, at det var henholdsvis kommunernes og regionernes ansvar at sikre den offentlige velfærd. Kommunerne og regionerne kaster aben tilbage og henviser til, at det er regeringen, der lægger de økonomiske rammer. Det er sandt. De lægger ikke alene rammerne, de uddeler også bøder, hvis budgetterne bliver overskredet, f.eks. på grund af udgifterne og de evindelige krav om nedskæringer.
Bag hele miseren står EU’s neoliberale vej til de private profitmageres himmerige. Nu vil hverken personale eller borgerne finde sig i det mere. Bunden er nået, og undskyldninger og bortforklaringer går ikke længere. Da regeringen lukker både øjne og ører, må kommunerne og regionerne, som står med de synlige problemer til dagligt, simpelthen sige fra til budgetloven nu. Kommuner og regioner skal sikre sig retten til at kunne betale for de nødvendige udgifter til de ydelser, borgerne med rette kræver for deres indbetalte skat. Det er det afgørende spørgsmål i valgkampen.
Nu må al tale om mere effektivisering ophøre. Det er helt uacceptabelt, at læger og sygeplejersker skal bruge deres tid på at lave HK-arbejde i stedet for det, de er uddannet til. Det er helt uacceptabelt, at pædagoger og socialarbejdere skal bruge deres tid på at udfylde HR-opfundne skemaer i en uendelighed. Udfyldte skemaer, som ofte ikke bliver læst, før nye sendes ud.
Skandalerne hober sig op. Fejlbehandlinger, for tidlige hjemsendelser og overbebyrdede ansatte i sundhedssektoren. Ældre og handikappede der misrøgtes på grund af for lidt personale, nedslidte og handikappede der ikke kan få tildelt førtidspension, men piskes rundt på lav kontanthjælp eller sygepenge, alt for mange børn i daginstitutionerne, lærere i folkeskolen, der ikke kan få tid til at forberede en ordentlig undervisning til de overtrætte børn og så videre. Vi ved det, og vi ser det alle sammen, hvis vi vil se det. For det er et grimt syn.
Omsider er store dele af fagbevægelsen vågnet op og tager affære. Det store tillidsmandsmøde i oktober, der har besluttet at organisere en fælles kamp for velfærd, fortjener opbakning. Både med underskriftsindsamlingen og de store demonstrationer, der er kaldt til på ”Velfærdens dag” den 7. november – en historisk dato for arbejderklassen. Denne kamp må fortsættes også efter valgene til kommunalbestyrelser og regionsråd. Både centralt og lokalt. De skal ikke få lov til at slappe af i de kommende fire år, og hverken regerings- eller EU-diktater over for vores velfærd vil gå fri.
Næste kamp står om overenskomstforhandlingerne inden for det offentlige område, hvor hele fagbevægelsen må stå sammen solidarisk for at sikre anstændige løn- og arbejdsforhold for de offentligt ansatte, der er så vigtige for den krævede velfærd. Det er personalet ”på gulvet”, der ved, hvor skoen trykker, og det er dem, der har løsningerne. Ikke skrivebordsgeneralerne. Også det store flertal af borgernes solidaritet vil de hårdtarbejdende offentlige ansatte kunne regne med.
Leder Kommunist oktober 2017
Det var ikke noget kønt ansigt, USA viste frem, da præsidenten holdt sin jomfrutale på FN’s generalforsamling. Hans optræden i FN har skabt berettiget røre internationalt. Det føg med trusler over for det ene land efter det andet. Nordkorea blev truet med at blive totalt udraderet, Iran blev truet med, at USA vil bryde den internationalt indgåede atomaftale og genoptage sanktionerne mod landet, Venezuela med at blive invaderet af USA for at vælte landets valgte præsident, Syrien blev truet med nye angreb, afspændingen mellem USA og Cuba blev strøget, Afghanistan fik besked om, at USA bliver i landet så længe, det passer dem, og sådan blev det ved og ved.
Hadefuld og upassende tale
Irans præsident behandlede den aggressive tale med skarphed og ironisk overbærenhed. Han kaldte talen for hadefuld og ”upassende for de Forenede Nationer”. Angående truslen om at bryde aftalen, udtalte han, at ”det ville være en stor skam, hvis denne aftale blev ødelagt af lovløse politiske nybegyndere”. Så var den afleveret. Et brud på en internationalt indgået aftale vil få alvorlige konsekvenser for mulighederne for indgåelse af kommende internationale aftaler. Præsident Trump vil den 15. oktober fremlægge forslag for kongressen om at bryde aftalen og genindføre sanktioner. Som undskyldning påstås det, at Iran ikke overholder den, og han giver bl.a. Iran skylden for krigen i Yemen, som “vennerne” i diktatur-kongedømmet Saudi Arabien har invaderet og indledt. Måske kan Trump få opbakning i USA, men ikke fra de øvrige parter i aftalen. Således udtaler EU’s udenrigschef, at ”det internationale samfund har ikke råd til at afmontere en aftale, der fungerer og leverer resultater”.
Når USA’s optræden på generalforsamlingen kaldes ”upassende”, er det meget mildt sagt. FN blev skabt ovenpå grusomhederne i 2. verdenskrig, hvor USA afsluttede krigen med Japan med nedkastning af atombomber over to japanske byer. FN skulle være det forum, hvor verdenssamfundet skulle sikre, at menneskeheden og vor klode aldrig mere skulle opleve en ødelæggende krig. Det var løftet i FN-pagten. Præsident Trumps tale i FN var derfor ikke kun upassende, den var et skandaløst forsøg på at ændre et verdensforum for samtale og diplomati til et forum for udstedelse af krigstrusler og had.
Menneskeheden trues nok i disse år. Voldsomme miljø- og klimakatastrofer med død og ødelæggelser. Lokale og regionale krige, der har karakter af kolonikrige om råstoffer, markeder og magt. En krigsalliance som NATO, der aldrig har været så oprustet og aggressiv som nu. En transnational storkapital der systematisk stjæler råstoffer, udbyttet af teknologiske landvindinger og kollektivt betalt social tryghed fra folk. En udvikling, der har skabt usikkerhed og angst for fremtiden, terrorisme, konkurrence mentalitet og nedgørelse af menneskelig empati.
Den skandaløse tale må få konsekvenser. Danmark må løsrive sig fra sin rolle som USA’s trofaste skødehund og sige klart fra over for kravene om oprustning og militarisering af international politik. Vi kræver et opgør med den uhæmmede udbytning af Jordens ressourcer, med storkapitalens og krigsmagernes hærgen. Skal det lykkes, må arbejderklassen samles, og kampen målrettes til det eneste farbare alternativ: Et socialistisk samfund, hvor menneskenes og miljøets behov har 1. prioritet.
Leder Kommunist september 2017
Så er det nu
Op til fremlæggelsen af finansloven for næste år, er der løbende søsat en række ideer og forslag fra regeringspartiernes side. Klart nok er motivet at styrke regeringspartiernes aktuelle valgkamp for at blive genvalgt til det nærtstående kommune- og regionalvalg. Det er der ikke noget nyt i, og det kan de fleste vælgere godt gennemskue. Når valget er overstået, er der fire lange år til næste valg, så det er nu, der skal stilles krav.
Hvad får de penge til
Derfor er det interessant, hvad der er budgetteret med i finansloven for det – og de kommende år. Her bliver der nemlig afsat de penge, som vil styre de ”forhandlinger”, der skal finde sted næste års forsommer mellem finansministeriet og kommunernes landsforening og regionerne om de mange store og vigtige opgaver, som det pålægges dem at løse. Og de opgaver giver anledning til megen utilfredshed og mange protester fra både borgerne, de ansatte og ofrene for de økonomiske diktater, som rammer så mange mennesker i liberalisternes fremstød mod den skattefinansierede, efterhånden slagne, nordiske samfundsmodel indenfor det kapitalistiske samfundssystem.
De frygtelige menneskelige konsekvenser af førtidspensionsreformen ryster ikke alene ofrene, men hele samfundet. Et hedt emne i løbet af sommeren. Alligevel skriver formanden for socialdemokratiet, Mette Frederiksen i en kronik om en rosenrød fremtid med en socialdemokratisk ledet regering, at de vil ”insistere på at fastholde velfærdssamfundsmodellen – men gennem brede forlig”. Hov, det var førtidspensionsforliget da også, og var der ikke også bredt forlig om efterløns- og dagpengeforliget og forhøjelsen af pensionsalderen? Hvad er det så for en social retfærdighed, Socialdemokratiet vil insistere på gennem brede forlig med de partier, hvis afvikling af den sociale retfærdighed endelig har fået fagbevægelsen til at vågne op til kamp for retfærdighed? Parlamentarismens ”Nødvendighedens politik” når det igen går den gale vej?
Vi ved, at netop strategien med at vælte de store og omkostningsdyre velfærdsudgifter over på kommunerne og regionerne skal tage skraldet for regeringernes nedskæringer, dikteret af EU. Det bekymrer kommunerne og regionerne, især op til valgene. Men de kan gøre oprør, hvis de vil og mobilisere befolkningen. Og de vil gerne være med. De valgte kan også ændre på den påduttede regel, som kommuner og regioner er inficeret af, med en hær af alt for dyre og imbecile konsulenter og såkaldte HR afdelinger, der koster kassen med talentløse indkøbsregler og kontroller med skemaer, der skal bruges tid på ude i det virkelige liv i de offentlige institutioner, i stedet for at passe det arbejde, de er uddannet til. Ingen læser alle disse rapporter, og de, der bliver læst, danner tema til endnu en konference med endnu et spørgeskema. Indkøbet af konsulenternes ubrugelige, dyre Edb-systemer behøver ikke andre argumenter end deres uduelighed, med mindre det bør undersøges, om det efterhånden ikke står klart, at det drejer sig om en moderne form for korruption med så mange milliarders dyre fejlkøb inden for den offentlige sektor? Det er dog ikke ukendt, at indkøbere eller statssælgere har fået topjobs eller mere diskrete bestyrelsesposter i de udvalgte virksomheder – kapitalfonde – … At gøre op med disse diktater handler om mod, vilje og nærhed og samhør med den befolkning, man repræsenterer.
Leder Kommunist august 2017
Selvom CIA fortsat formår at sætte lande i brand rundt omkring i verden, er tiden med USA som verdens hersker og politibetjent forbi. Konsekvenserne har været alvorlige med terroraktioner og massive flygtningestrømme i lande, der endnu lider under følgerne af kapitalismens seneste store krise.
Slog fejl med Ukraine-planen
Følgerne af det iscenesatte og støttede demonstrationsoprør og regeringskup i Kiev gik heller ikke som forventet. Der hersker politisk og mediemæssig tavshed om den korrupte og krævende regering i Ukraine, som koster dyrt i våbenstøtte til borgerkrigen mod befolkningen mod øst. Men det vigtigste mål, overtagelsen af den strategisk vigtige russiske flådebase i Sevastopol på Krim, lykkedes ikke. Og befolkningen i det østlige Ukraine helt op til den russiske grænse ønskede ikke NATO baser og en korrupt Kiev regering, men har revet sig løs og dannet folkerepublikken Donbas.
Norden må så lægge ryg til
Nu må Rusland så rammes fra nord, og Sverige og Finland luskes ind i NATO ad bagdøren. Derfor skal de nordiske lande lægge jord til en storstilet generalprøve på en NATO krig mod Rusland. Begrundelsen lyder også hul: Annekteringen af Krim og Østukraine – læs strategien med Ukraine kiksede. Skulle det ende med en varm krig, hvor Rusland forsvarer sig, er det nordiske folk i skudlinjen. Og det hjælper os ikke, at NATO var så smart at gøre først en dansker og så en nordmand til generalsekretær for NATO. Tværtimod.
Men det værste for USAs selvbestaltede verdenslederskab er nok, at verden er så stor og består af mange lande og store befolkninger. En række af disse lande er nu begyndt at slutte sig sammen for at kunne modstå USAs og NATOs aggressioner og blokader. SCO hedder denne militære og økonomiske sammenslutning, og medlemslandene repræsenterer allerede næsten halvdelen af verdens befolkning. Det får ”Den vestlige verden”, Verdenssamfundet som de ynder at kalde sig, til at virke som lilleput. Det er de også i forhold til det rigtige verdenssamfund, FN, hvor et flertal på 123 lande vedtog at arbejde for en proces frem mod et globalt forbud mod atomvåben. NATOs 29 medlemslande, minus Holland, valgte at holde sig væk fra afstemningen.
Nu hjælper det heller ikke på USAs image, at de spiller så central en rolle, hver gang vore landes befolkninger kastes ud i de tilbagevendende kriser, som altid går ud over og betales af arbejderklassen. Og det er heller ikke blevet bedre af, at det forventede præsidentvalg ikke gik som det skulle med ”Business as usual”, men blev vundet af Trump, der er god til at tjene penge og sørge for sin familie og fylde fattige folk med håbløse løfter, men ikke kan klare storkapitalens politiske repræsentanter med Twitter-bemærkninger.
Det er ikke første gang Danmark holder på den forkerte hest. Det er en ynk at se danske politikere som skødehund for de store. Det var billedet op til 2. verdenskrig, hvor det danske folk måtte redde Danmarks omdømme gennem den illegale modstandskamp. Det må også blive det danske folk der sikrer at underdanigheden overfor de aggressive krigsmagere ikke udarter sig til den 3. verdenskrig på europæisk jord.
Leder Kommunist juni-juli 2017
Levende eller død tilbagetrækning
Forbundet 3F fortjener ros for sin aktive indsats mod den borgerlige regerings forslag om at hæve pensionsalderen med yderligere et halvt år. Godt, at et forbund går aktivt ind og bekæmper et socialpolitisk lovforslag, der går hårdt ud over medlemmernes liv og tryghed, selvom det er kommet noget sent. Med rette har de henledt opmærksomheden på den nedslidning, som hærger de mange mennesker med fysisk hårdt arbejde.
At initiativet er populært, vidner de mange underskrifter og meningsmålingerne om. Men man kunne have ønsket sig, at de havde udvist samme aktivitet, da den såkaldte Velfærdsaftale om den generelle hævelse af folkepensionsalderen og efterlønsalderen blev vedtaget i 2006, en aftale som også Socialdemokratiet og DF var en del af.
Undskyldningen var dengang som nu, at den gennemsnitlige levealder er steget, hvorfor pensionsalderen også skal stige. Man skal ifølge beregningerne, der er kædet sammen med de forventede besparelser, kun have ret til 14,5 års otium. Men sådan hænger livet kun sammen på regneark. Det holder ikke i det virkelige liv. At danskerne – og andre – lever længere betyder ikke, at de aldersbetingede svækkelser kommer senere. Det betyder heller ikke, at nedslidningen kommer senere, og da slet ikke med det arbejdstempo, der nu forlanges på både private og offentlige arbejdspladser.
Med livet på spil
Flertallet i Folketinget mener, at arbejdet som politiker berettiger til en pensionsalder på 60 år, men at alle andre sagtens både kan arbejde og få arbejde i mange år efter de 60 år. De har nok svært ved at forestille sig, hvordan en flyttemand har det i den alder og alligevel skal kunne arbejde, til han nærmer sig 70, hvorefter han så skulle -kunne nyde 14,5 år som golfspillende pensionist. Eller hvordan en 68-årig håndværker skal kunne klatre rundt og reparere tag, stå på et stillads og skifte vinduer, eller udføre mange andre farlige jobs, uden at komme til skade eller give op.
Netop den nu ødelagte efterlønsordning har vist, hvor stort behovet var for at have mulighed for at forlade arbejdsmarkedet, når man var nedslidt, eller for den sags skyld når man som ældre blev arbejdsløs, og ingen ville ansætte en ny arbejdskraft i den alder. Myten om det eftertragtede grå guld er netop en myte, i hvert fald inden for mange fysiske fag.
Vi hører igen og igen, at mange både kan og vil arbejde længere, og TV viser med glæde en glad murer på 66, der er glad for at have noget at stå op til. Det er da godt, for det er jo ikke en pligt at gå på pension, når man er (nu) 65 år. Det er en mulighed. Lige som det er en mulighed for de rige at sælge deres firma og selvpensionere sig for formuen og sejle verden rundt, hvis det er det, man vil. Men det er en grundlæggende og vigtig rettighed, vi – med undtagelse af skattesnyderne og skatteunddragerne – har givet hinanden med at kunne få en værdig alderdom, når vi ikke kan mere. Den ret skal liberalister og ny-liberalister ikke have lov til at underminere på samme måde, som de har undermineret retten til førtidspension, når man er kronisk syg, nedslidt eller handikappet.
Så fortsæt kampen, 3F, NNF og alle de andre faglige forbund. Også når/hvis regeringsmagten skifter.
Leder Kommunist maj 2017
OK-2017 blev et ja til blandt andet:
Lønstigning på mindstelønnen på syv procent over de næste tre år.
Fuld løn under forældreorlov i 13 uger.
Fire procent af lønnen kan byttes til fridage eller pension. Arbejdskøberen kan kræve, at arbejderne arbejder en time ekstra om dagen ved travlhed. Overarbejdet skal afspadseres inden et år.
Det kapitalistiske system og den danske model har gjort det igen. Den danske model tillader ikke et nej.
Der åbnes nu op for en 42 timers arbejdsuge.
Intet i overenskomstforliget afhjælper den tidligere og tidligere nedslidning. Men overenskomstforliget er en realitet på trods af en helt igennem fantastisk og unik nej-kampagne ført af 3F’s medlemmer på de sociale medier og ikke mindst ude på arbejdspladserne. Det kunne simpelt hen ikke være gjort bedre.
Kampagnen betød da også, at såkaldt faglige ledere nærede en begrundet frygt for, at 3F’s nej-kampagne ville føre til et nej til overenskomstforliget. Det førte til, at Metal, HK og LO indrykkede helsideannoncer i de store dagblade op til afstemningen. For HK vedkommende lykkedes det at sælge en 42 timers arbejdsuge for barselsordningen.
Stemmeprocenten har været historisk, for trods mediernes beskedne omtale af overenskomstforhandlingerne var stemmeprocenten på næsten 52 procent. Heraf stemte så 57 procent ja.
Men nej-kampagnen har ikke været forgæves, for 60% af 3F’s medlemmer stemte nej, og blandt håndværkerne stemte ikke mindre end 77% nej. Hos Malerforbundet stemte 60% nej, og hos NNF stemte knap 87% nej. Føde-vareforbundets faglige ledere havde da også været ude og anbefale et nej. Slagteriarbejderne, som stemte nej med 98%, valgte også at nedlægge arbejdet i store dele af landet dagen efter afstemningsresultatet, i frustration over at der nu kan dikteres en 42 timers arbejdsuge samt frustration over den danske model og dens afstemningsregler, der nu vil betyde endnu mere og tidligere nedslidning. Nedslidning kan ikke afspadseres.
Syv procent på mindstelønnen hen over tre år vil stadig betyde, at vores udenlandske kolleger bliver lavtlønnet inden for overenskomsten. Intet i overenskomstresultatet vil forhindre det pres på løn og ansættelsesforhold, der finder sted på arbejdspladserne rundt omkring i landet.
Åbningen for en 42 timers arbejdsuge vil betyde, at vi stort set er tilbage før 1971, da den ugentlige arbejdstid kom ned på 413/4 timer. Dette kan kun ses som, at der er lagt op til yderligere belastning og nedslidning i faggrupper, som i forvejen har svært ved at se sig selv i job frem til en forhøjet pensionsalder.
De beskedne lønstigninger står i skærende kontrast til virksomhedernes direktørgange. Mens der i 1983 skulle syv arbejderes løn til at dække en direktørløn, så går der i dag 35 arbejderlønninger på en direktørløn. Lønniveauet for direktører selv i mindre selskaber er steget mellem 16 og 34% i de seneste tre år, mens arbejderlønningerne er steget beskedne 1,5%. Med jaet fortsætter denne tendens.
Enhver kan se, at der tjenes styrtende med penge i det private erhvervsliv og gives store udbetalinger til aktionærerne.
Så når kommunisterne forlanger en 30 timers arbejdsuge med fuld lønkompensation, er det ikke grebet ud af luften, når kommunisterne siger, det er der så rigeligt råd til. Kommunisterne vil utrætteligt sætte en 30 timers arbejdsuge på dagsordenen. Kampen fortsætter.
Leder Kommunist april 2017
Da politikere, der ynder at kalde sig ansvarlige, besluttede, at den tidligere postetat skulle laves til et selskab med investorer, aktier og udbytte, steg portoen med raketfart. Samtidig blev servicen systematisk forringet. Der blev langt til posthuset, færre ansatte, ordninger for aviser og blade blev stærkt forringet. Nu står Post Nord overfor det totale sammenbrud med en postomdeling, der er helt uacceptabel for et samfund, hvor infrastrukturen skal virke effektivt. Hvor det tidligere hed: Posten skal ud, virker det nu som om det hedder: Aktionærerne skal have udbetalt udbytte. Det har den danske stat så også fået, selvom der ingen penge var til det.
Nu diskuteres så tre muligheder, som finansministeren siger: Statsstøtte, ydelse af ansvarligt lån eller udstedelse af nye aktier. Førstnævnte må betragtes som tilbagebetaling af det besynderlige aktieudbytte. Sidstnævnte må der stærkt advares mod. Det er netop der, hunden ligger begravet. Det er et samfunds pligt at sikre sin infrastruktur. Allerede de nuværende nedskæringer af postomdelingen giver store samfundsproblemer. Læger, der skal sende blodprøver, oplever, at de bliver for gamle og ubrugelige, inden de når frem, for bare at nævne et eksempel. Et andet kunne være, at de mange tusinder, der ikke har mulighed for at modtage digital post, får vigtige meddelelser fra det offentlige for sent. Statskassen må betale for et velfungerende postvæsen – men ikke til aktionærer.
Postskandalen er ikke det første eksempel på visse politikeres samfundsnedbrydende adfærd med at konvertere vigtige samfundsområder til kapitalistiske virksomheder. Telekommunikationen var blandt de første, som blev solgt. Hvor det tidligere var en pligt at sikre telefonforbindelse for alle borgere, uanset hvor de boede, kom private selskaber til. Samtidig besluttede de samme politikere at digitalisere al kommunikation. Det har betydet, at kommuner og borgere er udsat for dårlig dækning og udfald, da der jo ikke er den helt store profit at hente for de private investorer ved at investere i udkantsområderne.
Næste eksempel er privatiseringen og selskabsgørelsen af den offentlige trafik, som har fået katastrofale følger for borgere, der har brug for at køre med bus, men bor uden for byernes centrum. Ligesom vi har set den ene skandale efter den anden omkring det, som tidligere samlet hed DSB og var en etat. Det gælder ikke alene købet af tog, der ikke kunne køre. Det gælder forældede signalsystemer, manglende elektrificering, stadig dårligere service og for dyre billetpriser.
Særlig opmærksomhed tiltrak manøvren med at få DONG solgt og aktieudbudt sig. Den manøvre lugtede slemt af korruption, og det har vist sig, at den odiøse kapitalfond, Goldman Sachs, har hevet 4 milliarder kroner mere ud af virksomheden, end de indskød. Det står nu klart, at DONG i år og næste år vil udbetale udbytter til aktionærerne svarende til de penge, man sagde virksomheden manglede, da staten for tre år siden solgte. Det er altså ikke mulighed tre, der skal overvejes for Post Nord i Danmark.
Borgerlige politikere har det med at tale om ”Forretningen Danmark”. At gøre det danske samfund til en forretning er en rigtig dårlig forretning for danskerne.
Leder Kommunist marts 2017
I Danmark betaler vi det, som især borgerlige politikere og velhavere kalder en høj skat af vores indkomst, og vi betaler afgifter på alt forbrug ved siden af.
Det har der været bred folkelig opbakning til, da formålet var at sikre skatteyderne fælles rettigheder til omsorg, uddannelse, sygebehandling og tryghed ved alle sociale, arbejds- og aldersbetingede begivenheder, hvor der er hjælp og støtte behov. Og selv ved økonomisk hjælp fra fællesskabet, fra SU over arbejdsløshedsstøtte, sygedagpenge eller pension, betaler vi skat. Den model er blevet kaldt et velfærdssamfund.
Efter den neoliberalistiske model er slået igennem, har profitmagere sneget sig ind i den velfærdssektor, som borgerne betaler til. Det gør selvfølgelig, at ydelserne forringes, når de afsatte penge også skal afgive profit til private forretningsfolk. Forringelserne er gået hen og blevet så alvorlige, at et nyt begreb er kommet til i velfærdsproblematikken: Tilkøb! Udover at betale A-kasseforsikring og skat kan man købe sig til en ekstra arbejdsløshedsforsikring. Ud over at betale skat kan man købe sig til en sygeforsikring eller aftale med sin arbejdsgiver at noget af lønnen går til en sådan, så man kan komme hurtigt i behandling og hurtigere tilbage på arbejde. Udover at have betalt skatter i et langt arbejdsliv og fortsat betale skat af folkepensionen, kan ældre med plejebehov nu tilkøbe et bad, hjælp til indkøb og andre behov, hvis de ellers har råd til det. Det hørte tidligere under velfærdstrygheden.
Køb lidt mindre arbejdstid
Nu er tilkøbstrenden også nået arbejdsmarkedet. Efter ødelæggelsen af det sikkerhedsnet, som efterlønnen udgjorde for nedslidte efter mange år med et fysisk eller psykisk hårdt arbejde, kom førtidspensionsreformen, der skulle vise sig at handle om at forhindre udslidte syge og handikappede i at få en vis økonomisk tryghed gennem en førtidspension. Gennem massive årlige EU-dikterede nedskæringer indenfor hele den offentlige sektor og såkaldt trimning af private virksomheders udgifter, er der i begge sektorer mindre personale, ofte til mere arbejde. Det slider på folk.
Men svaret herpå har ikke været det logiske som kortere arbejdstid og lavere pensionsalder, men tværtimod en højere pensionsalder, der er urealistisk for i hvert fald folk med hårdt fysisk arbejde. Hvad er så svaret? Køb dig til nødvendig hvile! Når du ikke har kræfter til at klare mosten, lever du nok alligevel ikke så længe, at du bliver pensionist. Så kan du lige så godt begynde at bruge af din pensionsopsparing!
Fagforbundet 3F har igangsat en underskriftsindsamling på nettet mod regeringens forslag om yderligere forhøjelse af pensionsalderen. Den har fået massiv opbakning med mere end 200.000 underskrifter midt i februar. Det har fået både Socialdemokratiet og Dansk Folkeparti til at love at stemme imod. Dermed har regeringen ikke flertal. Men tilbage står, at de to partier allerede har vedtaget at hæve pensionsalderen til over 70 år. Det er uværdigt og urealistisk for rigtigt mange arbejdere at kunne passe sit arbejde så længe, og det hverken kan eller skal man købe sig til at kunne.
De unge lærlinge fik ikke meget ud af den hidtil indgåede OK. Slet ikke den kortere ugentlige arbejdstid, som skulle kompensere for den længere livsarbejdstid. Lad os derfor opfordre de unge til at sætte kræfterne ind på at ændre de urimelige arbejdsvilkår. De ældre vil bakke fuldt op om jer. Det viser underskriftsindsamlingen tydeligt.
Leder Kommunist februar 2017
I ly af verdens tumulter fortsætter NATO ufortrødent planerne mod sine krigsmål.
I de første dage af januar 2017 landede 4.000 soldater, 2.500 tanks samt andet militært isenkram fra USA i Bremerhafen i Tyskland. Suppleret af 1.600 militære køretøjer fra NATO’s depoter i Nederlandene, bevæger dette gigantiske krigstog sig gennem det østlige Europa for at holde krigsøvelse med NATOs allierede fra de baltiske lande, Rumænien, Bulgarien og Tyskland tæt på Ruslands grænse.
Krigsøvelsen kaldes Operation Atlantic Resolve. USA og NATO fortsætter mere og mere intenst med militære operationer og krigsøvelser i samme områder, som millioner af mennesker blev dræbt i de to verdenskrige. Siden Berlinmurens fald i 1989 har USA etableret militære baser i mange tidligere socialistiske lande f.eks. Estland, Letland, Litauen, Polen og Ungarn. Disse krigsøvelser er ikke rapporteret i de vestlige medier, der i stedet vedvarende sender rapporter ud om den ”russiske trussel”.
På trods af Englands beslutning om at udtræde af EU må det ikke glemmes, at England er et fuldgyldigt og ivrigt medlem af NATO, og der er tegn på, at de konservative kræfter ønsker at gå enegang som ”stormagt” befriet for EU’s lænker.
To gange om året (april og oktober) afholder det britiske forsvarsministerium en international militærøvelse, der kaldes ”Joint Warrior”. Militærøvelserne finder sted i det nordvestlige Skotland. Det er Europas største militærøvelse, der involverer 14.000 soldater fra den britiske hær og ca. 14 andre allierede lande. Under de to ugers militærøvelse foregår en del af aktiviteterne på en atomvåben-base. Derudover har den britiske flåde beskrevet den første ”robotkrig” med droner i luften og under vandet.
Til efteråret afholder NATO en stor krigsøvelse i Sverige kaldet ”Aurora”. En let skjult hån og provokation mod Rusland og det russiske folk i 100 året for revolutionen. På nordisk plan forbereder fredsbevægelsen protester og ANTI-NATO aktiviteter.
Et flertal i den danske befolkning er imod krig. Det stiller sig anderledes i forhold til det danske medlemskab af NATO. Her er størstedelen af befolkningen for fortsat medlemskab.
Det er kommunisterne og den øvrige fredsbevægelses vigtigste opgave at sprede information og viden om NATO som kapitalismens og imperialismens redskab og at afsløre NATOs løgnagtige propaganda ved at gå på gaden og i dialog med andre mennesker.
Leder Kommunist januar 2017
Står vi midt i en 4. industriel revolution, der helt vil ændre samfundet? Er det en ny industriel revolution, der vil afløse de 3 foregående: den 1. hvor dampmaskiner blev indført, den 2. med arbejdsdeling og masseproduktion på basis af elektricitet, og den 3. hvor elektronik blev central? Eller er det ’bare’ den teknologiske udvikling, der går hurtigere end før? Og skal vi under den nye revolution lade robotter, droner, selvstyrende biler og kunstig intelligens tage magten over os? Den slags tankespind kan man bruge meget tid på.
Kommunisterne har aldrig frygtet den teknologiske udvikling. Allerede Marx og Engels slog i Det Kommunistiske Manifest fast, at arbejdernes kamp for anstændige forhold ikke var en kamp mod maskinerne. Maskiner er hverken gode eller onde – det er brugen af dem, magten over dem og især ejerforholdet, der er afgørende. At angribe den teknologiske udvikling er ikke vejen frem. Robotter og andet fredeligt isenkram skal ikke bekæmpes, men arbejderklassen skal sikre sig herredømmet over dem. Benyttes teknologiske landvindinger til at give den almindelige befolkning bedre livsbetingelser uden at skade miljø, så er det prisværdigt. Under socialismen kan teknologien netop benyttes i menneskenes tjeneste og ikke i kapitalens, således at arbejdslivet lettes og den nødvendige arbejdstid kan mindskes.
Med nogen undren så vi for nylig, at Enhedslisten fik en del reklame på at formulere tanken om indførelsen af en 30-timers arbejdsuge. Det er en rigtig god ide, men det er nok de færreste ud over dette blads læsere, der ved, at ideen faktisk er fostret hos kommunisterne – se fx artiklen i Kommunist fra september 2016. Kommunisternes forslag er fulgt op af progressive faglige organisationer. En forudsætning for en nedsættelse af arbejdstiden er, at det ikke skal gå ud over befolkningens levevilkår. Arbejdstidsnedsættelsen skal ske med fuld lønkompensation. Det er muligt netop takket være den teknologiske udvikling, der gør, at der ikke mere er behov for så mange timers menneskeligt arbejde for at skabe de nødvendige livsfornødenheder.
Arbejdsgiverne har altid været arge modstandere af en nedsættelse af arbejdstiden. De vil have hele fortjenesten selv. Faktisk er den ugentlige arbejdstid ikke blevet nedsat i de sidste 27 år. Som Marx påviste, så består en af kapitalens muligheder for at skaffe sig højere profit i, at arbejderne skal tvinges til at arbejde så længe som muligt hver eneste dag, uge og året rundt – og det til den ringest mulige løn. I sit hovedværk, Kapitalen, som vi i år skal fejre 150-året for, forklarer Marx, at kapitalisternes ønske om den størst mulige profit kan blive et tveægget sværd: Har arbejderne ikke råd til at købe alt det, som de selv producerer, så støder kapitalen ind i alvorlige problemer med at få afsat produktionen, så det giver en overproduktions- eller underforbrugskrise, som den, der blev indledt i 2008, og som stadig ikke er overstået. Kapitalens andet store problem er, at fører den teknologiske udvikling til en meget større produktion med samme mængde menneskelig arbejdskraft, så falder merværdiens og profittens andel af produktionsresultatet. Det er skidt for kapitalen, men godt for arbejderklassen og almindelige mennesker – så lad os snarest afskaffe kapitalismen og bruge robotter og andet godt i folkets tjeneste!
Leder Kommunist december 2016
Da det stod klart, at der var olie og gas i Nordsøens undergrund, indgik den daværende socialdemokratiske regering en aftale med Danmarks store Mærsk konsortium om, at de kunne overtage det. Mod at skulle betale skat af overskuddet naturligvis. Mærsk, som hører til blandt verdens store konglomerater, er kendt herhjemme for at give udgiftskrævende gaver, man ikke kan afslå, og i øvrigt få lov til selv at beslutte, hvad de vil betale i skat. Nu er de på spil igen.
Store fortjenester til de private
Dansk Undergrundskonsortium, DUC, med Mærsk Oil i spidsen, har gennem årene tjent store penge på -Nordsøen. Men når de nu skal vedligeholde deres materiel i Tyrafeltet, vil de have flere penge af staten. Tyra -knudepunktet synker, og af sikkerhedsmæssige grunde kræves det lukket, hvis det ikke repareres sikkerhedsmæssigt inden oktober om to år. Mærsk har meddelt, at de ikke vil genopbygge det, hvis de ikke får skattelettelser og mere gunstige afskrivningsregler. Det kan vel ikke komme som nogen overraskelse for regeringen, som man må gå ud fra kender virksomhedens forretningsmetoder ganske godt.
Tyra feltet står for 90% af den danske gasproduktion, og store dele af olieproduktionen – også privatejet – er afhængige af feltet. Dertil kommer, at mange tusinde arbejdspladser er på spil ved en eventuel lukning. Hvis feltet fortsat skal være på private hænder, står der også mange milliarder kroner i skatteindbetalinger på spil for samfundsøkonomien. Derfor har regeringen i de seneste ni måneder forhandlet med Mærsk om deres krav, og sidste frist for en eventuel aftale er sat til nytår i år.
Allerede i 1966, da Staten Danmark afgav rettighederne til Nordsø undergrunden til private, blev det omtalt som, at den daværende minister ”gled i olien”. I modsætning til Norge, der dannede et statsligt selskab til deres olie fra havets bund. Det har været godt for Norges økonomi.
Og allerede da de danske forhandlinger om Nordsøolien begyndte, krævede det kommunistiske parti, at staten, det vil sige danskerne, selv beholdt udvindingsrettighederne. Desværre var Mærsk stærkere overfor regeringen end den samlede danske befolkning. Gennem årene har kommunisterne krævet, at Nordsøolien blev nationaliseret.
I stedet indgik VK-regeringen med støtte fra Socialdemokratiet, SF, Dansk Folkeparti og Radikale Venstre i 2003 en aftale om at forlænge Mærsks eneret til værdierne i Nordsøen.
Det skulle de ikke have gjort, og nu står de i et dilemma på grund af manglende ”rettidig omhu” – Citat afdøde McKinney Møller – ikke omhu for profitten, som han tænkte på, men for vedligeholdelsen og sikkerheden.
Spørgsmålet er nu, om regeringen og folketingets flertal endnu engang bøjer sig for storkapitalens umættelige krav. Desværre ligger det forkerte svar snublende nært. Kommunisternes svar er klart: Den danske undergrund skal tilhøre danskerne. Derfor skal Nordsøolien nationaliseres.
Leder Kommunist november 2016
Efter valget i Rusland for nyligt gjorde den danske presse en del ud af at understrege, hvor svært det er for den ”frie presse” at slå igennem i Rusland, og at TV var domineret af regeringens synspunkter. Mon ikke det var på tide, at den danske presse og de danske journalister begyndte at se lidt kritisk på sig selv – herunder de danske statsstøttede medier? Måske var det også en ide at se lidt kritisk på journalistuddannelsen. Journalisternes fokus er bemærkelsesværdigt ensidigt. Når de indkalder politiske ”eksperter”, analytikere og kommentatorer, er det journalister, og deres fokus er i meget høj grad indskrænket til at handle om interne trakasserier på Christiansborg, kan der blive valg ud af dette eller hint, hvordan går det den ene eller anden valgte person og andre ret så ligegyldige spørgsmål, som af uforståelige grunde er af top interesse for journalisterne. Med få anstændige undtagelser er der en skrigende mangel på interesse for selve substansen: Konsekvenserne for befolkningen af de love, der vedtages og de beslutninger, der tages. Og vel at mærke hele befolkningen. Ikke kun de, der stort set lever samme liv som de selv rent økonomisk.
Eksemplerne er mange. F.eks. den løbende debat om boligskatten, hvor regeringen går på vælgerjagt blandt deres kernevælgere, boligejerne. På mængden af den medieplads dette har fået, er det tydeligt, at journalisterne selv er boligejere og ikke har samme fokus på lejerne, som dog er næsten halvdelen af danskerne. Et andet friskt eksempel, som mange almindelige lejere har bidt mærke i, er Inger Støjbergs forsvar for kontanthjælpsloftet med bemærkningen om, at der da fandtes så og så mange billige lejligheder til 7.000 kr. månedligt. Bemærkningen anfægtedes ikke af journalisten, men for mennesker med en indtægt, der ligger i bunden af den statistiske lønskala, og det er statistisk den største gruppe, er det aldeles ikke billigt. For kontanthjælpsmodtagere endda alt for dyrt, idet der jo skal tillægges varme, vand, strøm, forsikring, telefon, transport, for bare at nævne nogle faste udgifter. Også internet abonnement, idet man er nødt til at have internet for at være aktivt jobsøgende i dagens Danmark. Og så er disse menneskers økonomiske loft for længst sprængt.
På de udenrigspolitiske linjer slår ensidigheden ligeledes igennem. Mon ikke de, der har en interesse i USA’s valgkamp, der matcher mængden af medieplads for dette show, kan tælles på få hænder? Mens de elektroniske statsmedier fylder sende- og nyhedspladerne med dette, kan man lede forgæves efter nyheder om en beslutning, der i den grad kommer til at få indflydelse på vores hverdag og fremtid, nemlig EU-topmøderne om at Danmark og de øvrige EU-medlemslande skal underlægge sig storfinansens diktater og uhindrede profitkrav med CETA-aftalen og senere TTIP. Det har heller ikke fanget de ellers så Christiansborgfikserede journalisters opmærksomhed, at sagen har været igennem det udenrigspolitiske nævn, hvor et flertal ukritisk har forhåndsgodkendt aftalen, eller at et ændringsforslag har været til behandling i Folketinget. Ingen kritiske spørgsmål er stillet af den frie presse. Friheden er åbenlyst også frihed til at undlade kritik. Er det selvcensur? Eller en ordre? Eller er det bare en dårlig og ensidig uddannelse?
Leder Kommunist oktober 2016
Så indrøm det dog: De mange fattigdomsskabende reformer i socialpolitikken har det ene formål at skabe en panisk, fattig arbejdskraftreserve, der skal virke som løntrykkere.
Regeringens påstand om, at nedsættelsen af ydelserne vil få omkring en kvart million mennesker i arbejde, har der godt nok ikke været mange medier, der har spurgt ind til, om hvor disse mange ubesatte arbejdspladser skulle befinde sig, men et kik på Jobnet siderne viser, at der er nogle ledige job, med en arbejdstid på 2–9 timer ugentligt. Lavtlønnede naturligvis, og så kræver nogle af virksomhederne oven i købet bil og kendskab til fremmedsprog. Sådan et arbejde kan selv beskæftigelsesminister Neergaard Larsen fra Arbejdsgiverforeningen vel næppe påstå, at man kan leve af i Danmark.
Men det kan måske give en forklaring på, hvorfor ministeren går så meget op i, at syge skal arbejde, om de så kun kan arbejde få timer om ugen. For debatterne om kontanthjælpsreformen har også fået konsekvenserne af den tidligere regerings reform af førtidspensionsloven frem i lyset. Debatterne viste nemlig, at et meget højt tal af kontanthjælpsmodtagerne rent faktisk er syge mennesker, som er smidt fra sygedagpenge over på kontanthjælp, og som nu på grund af førtidspensionsreformen ikke kan få pension.
Det lød så smukt, da daværende beskæftigelsesminister Mette Frederiksen talte om, at mennesker ikke skulle ”parkeres” på førtidspension og så sejle deres egen sø. Det gjaldt især unge under 40, men for alle syge skulle kommunen tage sig af dem i et såkaldt ”ressourceforløb”. Hvad det gik ud på, vidste kommunerne ikke, og de havde kun juleferien til at forberede det dengang. I dag ved vi mere om, hvad det går ud på.
I dag ved vi, at det er svært at få en førtidspension, selvom man er over 40 år, f.eks. er ældre og nedslidt, og efterlønnen ikke mere er et alternativ. I dag ved vi, at der er stærke kræfter i gang med også at stoppe muligheden for et seniorjob, som skulle afbøde de værste katastrofer af den udfasede efterløn. I dag ved vi, at ressourceforløb ikke er til for at hjælpe de syge, men for at få dem ud af røret.
– Hvad vil du fremover, spørges den alvorligt langtidssyge, som i mange tilfælde er kommet til skade på sit arbejde, til ressourceforløbsmødet. Jeg vil gerne blive rask, så jeg kan komme tilbage på mit arbejde, svarer den syge, kan I hjælpe mig med det? Jeg har en masse rapporter på lægesprog og kancellisprog, som jeg har svært ved at forstå. Nej det er ikke det, det handler om. Hvad vil du sendes i arbejde som? Sågar ældre arbejdsskadede og nedslidte over 60 år sendes herefter i særlige ressourceforløbsjobs, som var målrettet til unge, viser nye undersøgelser.
Ældre, der er nedslidte, skal i hurtig afklaring og på førtidspension, ikke rode rundt i ressourceforløb, siger Dansk Folkeparti. Det kan vi kun være enige i. At hjælpe de syge tilbage på arbejdsmarkedet kræver, at man hjælper og koordinerer de syges behandling. Som det er nu, vil kommuner end ikke betale for lægelige rapporter, som kommer fra private behandlere på baggrund af de sygesikringsordninger, som Folketinget har været ivrige efter at få ind i overenskomsterne.
Kan vi så få menneskelighed og respekt ind i de syges problemer og hjælpe dem, og ikke virksomhederne, med at skabe en arbejdskraftreserve.
Leder Kommunist september 2016
Det har været bemærkelsesværdigt, så lidt skiftende finansministre har interesseret sig for indtægtssiden i det danske statsbudget og regnskab. Her tænkes ikke på de indtægter, der er kommet ved at sælge ud af vore fælles ejendoms- og virksomhedsværdier, som jo hurtigt har fået ben at gå på, men på den faste indtægt som skatten udgør – eller burde gøre. Skandalerne med skattesvindel og skattegæld har hobet sig op, og først efter afsløringerne af hvor ufatteligt mange penge der er tale om, investeres der nu et beskedent beløb – 1,3 milliarder i 2017 – til omstrukturering og nye ansættelser af det personale, som siden 2006 er beskåret med 3.100 ansatte.
Når det er kommet frem, at regeringen agter at acceptere, at vi har mistet omkring 30 milliarder på svindel og ubetalt skattegæld, og det står klart, at der pt ligger en gæld fra virksomhederne på 23,4 mia. kr., og at alene momsrefusionen sidste år var på 226 milliarder kroner, hvoraf kun 1,9% af refusionskravene blev kontrolleret på grund af manglende personale, ja så er det mere end svært at lægge øre til regeringens forsvar og bortforklaringer for nye økonomiske angreb, der rammer børn, unge, syge, arbejdsløse, gamle, ja hele det grundlag for tryghed, som vort skattesystem skulle sikre, og som flertallet af befolkningen betaler med glæde. Og når der så i tilgift deles gaver ud til det erhvervsliv, der har de store gældsposter i Skat, som udnytter skatte huller og manglende kontrol til det yderste, så knækker filmen. Måske er tanken bag yderligere at sænke selskabsskatten og indføre et ”investorfradrag”, at man ad den vej vil formindske virksomhedernes kommende skattegæld?
Fra 1. oktober ryger omkring 50.000 familier ned i et sort fattigdomshul på grund af kontanthjælpsreformen. `Det skal kunne betale sig at arbejde´, hedder det i begrundelsen for nedskæringerne, men det kan nu bedre betale sig at investere i aktier, da regeringen vil nedsætte skatten på aktie- og kapitalindkomst.
Der er ikke noget med elektrificering af den forurenende dieseltogtrafik i helhedsplanen. Tværtimod skal Banedanmark spare 125 mio. kr. på drift og vedligeholdelse. Derimod skal der investeres ekstra 27 milliarder i infrastruktur, ud- og nybygning af motorveje.
Der er allerede indført forringelser af boligsikring og boligydelse for lejere, men der afsættes 24 milliarder til tryghed for boligejerne, hvis de rammes af et nyt ejendomsvurderingssystem.
Den unge generation får hele kniven, og politikerne får den plads i Danmarkshistorien, at det var dem, der for første gang sikrede en generation dårligere vilkår end deres forældre havde. Paradokserne står klart: De unge skal hurtigere igennem studierne, men hvis de ikke har pengestærke forældre, er de nødt til at arbejde ved siden af studierne, hvis de da ikke vil starte deres voksenliv efter uddannelsen med en stor gældsbyrde. Det er hverken acceptabelt eller sundt for samfundet, især ikke når man ser på, hvor mange unge nyuddannede der er arbejdsløse.
Både fremtidsplanen og finanslovsforslaget skal mødes med massiv modstand. Begge forslag viser med al tydelighed, at kapitalismen har nået et stade, hvor den hverken kan sikre tryghed eller fremskridt. Den viser at magthaverne før lukketid rager til sig hvad de kan, og lader resten sejle sin egen sø. Det skal stoppes!
Leder Kommunist august 2016
Stop pengestrømmen til Tyrkiet
Det kan være, at kupforsøget i Tyrkiet kom som en overraskelse for verdensmedierne, men det var næppe nogen overraskelse, at Præsident Erdogan omgående udnyttede situationen til voldsomme udrensninger i medier, militæret, undervisere og dommerstanden. Indtil videre. Sidstnævnte, dommerne, har jo ikke været så føjelige over for hans familie og diverse korruptionsanklager.
Erdogans parti, AKP, bærer ansvaret for det skete, som er resultatet af AKP’s styre og de tyrkiske og udenlandske magthavere, der støtter AKP og deres tvetungede politik.  Det har længe været kendt, at der var spændinger og rivaliseringer mellem forskellige grupper indenfor statsapparatet og de væbnede styrker. Spændingerne er reelle nok, men ingen af parterne i den konflikt repræsenterer det tyrkiske folks interesser eller demokratiets. Militærkuppet er lige så forkert, som det er at hoppe med på Erdogans opfordring til at støtte ham, fordi man generelt er imod militærkup. Det har hans og partiets vedtagelse af en undtagelsestilstand af ukendt varighed og den store heksejagt på mennesker i opposition, der nu er sat ind, klart vist. At alle moskeer i hele det ellers sekulære Tyrkiet er gået aktivt ind til støtte for Erdogan og kalder til pro demonstrationer viser, at ikke alene det borgerlige demokrati er i fare. Det er et sekulært Tyrkiet også, på samme måde som et sekulært Syrien er det.
Støttet af EU milliarder
Tyrkiet er medlem af NATO og har tætte forbindelser med EU. Som sådan har de derfor været tvunget ind i den fælles bekæmpelse af IS-tropperne i Syrien. Tyrkiet har dog udmærket sig ved at tillade og hjælpe store transporter af våben og krigsmateriel gennem Tyrkiet til IS i Syrien. Samtidig har AKP-styret benyttet sin egen militære indsats til at bekæmpe de kurdiske styrker, der hidtil har haft størst held til at nedkæmpe IS-styrkerne. Sideløbende er kurdisk beboede landsbyer i Tyrkiet igen og igen blevet angrebet. Tyrkiet er pt et land, der slagter sin egen befolkning. Det er det land, Danmark er allieret med i NATO. Det er det land, Danmark og resten af EU-landene pumper milliarder ind i for at holde krigsflygtningene fra Syrien indespærret i undtagelsestilstandens Tyrkiet.
Det er en skandale, og det må stoppes omgående. De skiftende danske EU-ivrige regeringspartier taler altid meget om, hvor vigtigt det er ”at sidde med ved bordet”. Nu vil vi gerne se, hvor stor den indflydelse er, ved at regeringen rejser krav om at stoppe for EU-pengestrømmen til Tyrkiet.
Hykleri og slag i luften
Selv om der i EU og i Danmark har lydt store ord om retsstat og borgernes retssikkerhed, har partierne endnu kun kunnet svinge sig op til et slag i luften om, at så må Tyrkiets ansøgning om indlemmelse i EU suspenderes. Helt anderledes konkret er diktator Erdogan. Han stiller frejdigt krav om, at løftet om visumfrihed til tyrkerne her og nu skal indfries, han blander sig i andre landes ytringsfrihed, hvis han kritiseres eller gøres til grin, med krav om retsforfølgelse, han stiller krav om andre landes støtte til pro AKP-demonstrationer osv.
Hvis de store ord om demokrati og retsstat skal tages alvorligt, skal al støtte til Erdogans Tyrkiet stoppes, og EU-landene må så selv løse sine selvskabte problemer med krigsflygtningene.
Alt andet vil være hykleri af værste skuffe.
Leder Kommunist juni-juli 2016
Rundt om i EU-Europa har vi længe set store demonstrationer og strejker mod EU’s ny liberalistiske politik. Tal på tal dokumenterer, at der i EU-landene, inklusive Danmark, er opstået reel fattigdom, samtidig med at den ene skandale efter den anden har vist, hvordan virksomheder og spekulanter er uden hæmninger, når de vil slippe for at bidrage til samfundet og samtidig suge af statskassen.
Skiftende regeringer gør da også sit for yderligere at berige de rigeste og dømme andre borgere ud i fattigdom. Det sker gennem fordelingspolitikken, tilskudspolitikken og en usædvanlig stor gavmildhed overfor pengestærke virksomheder. Mærsk vil have staten til at foretage investeringer for sig i Nordsøen, hvis de skal fortsætte med at udvinde olie i Nordsøen. Regeringspartiet Venstre er i dialog med olieselskaberne om at sikre ”de bedste rammevilkår” og en løsning. Aktuelt kan spekulanterne i Goldman Sachs fryde sig over en pengegave på et tocifret milliardbeløb efter at have fået chancen for at købe sig ind til spotpris. De mindst 10 milliarder kr. kunne statskassen ellers have haft god brug for.
Nu er oprøret omsider kommet til Danmark. Det sås og hørtes tydeligt på demonstrationsdagen den 12. maj, som Velfærdsinitiativet havde indkaldt til. Befolkningen mødte talstærkt op i de omkring 79 byer, hvor der blev demonstreret. At regeringen samme dag offentliggjorde, at der nu var indgået en aftale om at købe nye dræberfly for et foreløbigt beløb på 35 mia. kroner gjorde, at protesterne ikke alene kom til at dreje sig om krav for stop for nedskæringer og yderligere forringelser af kommunernes økonomi, men også blev en protest mod aftaleparternes prioritering af de fælles penge. Det passer fint med de undersøgelser der er lavet, hvor et massivt flertal af danskerne – uanset hvem de stemmer på – siger nej til køb af nye jagerfly.
Men forligspartierne turer videre. Valget af udbyder til de nye jagerfly er så himmelråbende, at det er svært ikke at få en tanke om en dansk model for korruption. De valgte fly kan endnu ikke flyve, og til at vedligeholde dem er valgt det firma som leverede en anden skandale i milliardklassen, de uduelige IC4 toge. Vedkommende som havde ansvaret for dette køb repræsenterer nu selvsamme firma. Om en lignende skandale ved evt. kommende salg af offentlige værdier som Dong ikke vil kunne gentage sig, vil socialdemokraterne ikke afvise. Ja, den sælgende socialdemokratiske finansminister fik da også en ualmindelig godt betalt stilling ud af sine dispositioner.
Men lader forligspartierne sig ikke ryste af befolkningsoprøret og modstanden mod den førte liberalistiske politik, så er finanskapitalen nu blevet nervøs. I en ny redegørelse fra Den Europæiske centralbank ECB, udtrykkes der bekymring for de folkelige bevægelser. På godt dansk står der at folkets vilje udgør en trussel mod europæisk økonomi… de bekymres over at nær halvdelen af befolkningerne i lande som Italien, Frankrig, Sverige og Tyskland efterlyser en folkeafstemning som Briternes om EU medlemsskabet. ECB er bekymrede over at modstanden kan forsinke ”strukturreformer”.
Det er netop ”strukturreformer” befolkningerne ikke mere vil finde sig i. Så der er kun ét at gøre: Forstærke kampen mod EU og de følagtige regeringers samfundsødelæggende politik. Den politik bekymrer nemlig befolkningerne, og nu gør de noget ved det.
Leder Kommunist maj 2016
Afsløringerne af kapitalisters fiduser og numre for at slippe for at yde deres til de samfund, som fodrer dem, har rejst en chokbølge og en storm af forargelse over dels omfanget og dels hvilke personkredse, der er involveret. Sidstnævnte har de danske journalister dog været ret så tilbageholdende med. I modsætning til når en ”doven Robert” hænges ud, fordi han ikke vil tage et rengøringsarbejde efter at have gennemført en lang universitetsuddannelse.
Forargelsen er forståelig, men politikeres og journalisters chok og overraskelse er forbløffende. Fiduser med skuffeselskaber, skattely, maksimal udnyttelse af skattelovenes huller og en stab af eksperter, der lever af at finde nye huller, hvis ét lukkes, er velkendte. Det er også velkendt, at mange selskaber har udnyttet de store nedskæringer i told og skat til at svindle sig til andres indbetalte skattepenge, momsfusk osv. Ligeledes er det velkendt, at kapitalister ikke plages af samfundssind, men placerer deres investeringer og produktion der, hvor udbyttet er størst, og omvendt ansætter den billigst mulige arbejdskraft, uanset hvilket land arbejderen kommer fra, og uanset om der er rigeligt af arbejdsløse i samfundet.
Forargeligt, men ikke overraskende er det også, at taknemmelighed eller skamfuldhed er et ikke eksisterende begreb i de kredse. Tværtimod bruges flittigt den gammelkendte strategi med, at angreb er det bedste forsvar.
De danske arbejdsgiverorganisationer iklæder sig et påtaget samfundssind, når de vil have endnu mere profit, så kommer deres sorte tale om at øge arbejdsudbuddet, hurtigt bakket op af deres sponsorerede politikere. Efter at have smadret livet for de mennesker, de selvsamme arbejdsgivere har gjort arbejdsløse eller arbejdsskadede ved at halvere dagpengeperioden, ødelægge muligheden for at få førtidspension og indføre kontanthjælpsloftet, så tonser de allerede frem igen med krav om, at også mennesker der er tilkendt en førtidspension, skal arbejdsprøves igen og igen for at ”øge arbejdsudbuddet”. Da de ikke stiller arbejdspladser til rådighed står det bøjet i neon, hvad det skal til for.
Helt grotesk blev det, da der slap en skævert ud i organisationernes kommentar til EU forslaget om en lille skærpelse af gennemsigtigheden i de store monopolers regnskaber og skattebetalinger. Man var bekymrede for at det ville skade konkurrenceevnen i forhold til monopoler udenfor EU… Ups. Man konkurrerer altså på både lønomkostninger og sociale bidrag og dertil mindst mulig skat. Sådan er kapitalismen, som allerede beskrevet i marxismens klassikere, maksimal profit uanset hvad det sker på bekostning af.
Derfor er det på høje tide at arbejderbevægelsen holder op med at være i defensiven og begynder at stille klare og stærke krav. Det gælder krav til de kommende overenskomstforhandlinger, og det gælder politiske krav af stor betydning for den enkelte, når man rammes af arbejdsløshed, sygdom, nedslidning, invalidering og handikaps, ligesom det gælder mulighederne for at børn og unge kan få en tryg opvækst, kan uddanne sig til det, som de har lyst og evner til, og det gælder en tryg alderdom, inden man er slidt op. Det kan lykkes, hvis arbejderbevægelsens organisationer benytter sig af den kraft, der ligger i arbejderklassen, og hvis arbejderklassen bruger den styrke, den vitterligt har, når vi står sammen.
maj er en god dag for en sådan beslutning.
Leder Kommunist april 2016
Det eneste positive, der er at sige om den sorte landbrugspakke, som under stor tumult blev vedtaget af de borgerlige partier, er at det nu er afsløret, at arbejdsmiljøet i ministerierne også er både sort og usagligt. Det har embedsmænd fra det tidligere miljøministerium, der arbejder i det nu sammenlagte fødevare- og miljøministerium, oplyst da ministeren ønskede at der skulle pyntes på miljøkonsekvenserne. Den politiske vedtagelse om ”de forhadte vandløb” som vores miljøvigtige vandløb så usmageligt blev kaldt, lægges så til i rækken af skandaler om usaglige og fejlunderbyggede gennemførte reformer og beslutninger.
Rækken er lang, og konsekvenserne alvorlige. Vi kan i flæng nævne dagpengereformen, som ifølge ministeriet ingen nævneværdig konsekvens ville få, sygedagpenge- og førtidspensionsreformen, hvis konsekvenser nu springer i øjnene i forbindelse med kontanthjælpsloftet, da mennesker der skulle være på sygedagpenge eller have fået førtidspension, nu er smidt på kontanthjælp og hører til dem, der skal kunne mærke, at ”det kan betale sig at arbejde”… Vi kan også nævne skandalerne om udsalg af offentlige virksomheder, rigsrevisionens anmærkninger om finansministeriets forkerte tal for besparelser ved indførelse af digital post osv. osv.
Problemet er, at tidligere tiders glorværdige fremhævelse af det danske upartiske og saglige embedsmandssystem er faldet til jorden og afsløret som Kejserens nye klæder. Regeringen dikterer facit, og embedsmændene skal herefter få indholdet til at blive derefter. Det skal vi også huske, når f.eks. Justitsministeriet tidligere – og fremover? – giver ”sin” vurdering af om en beslutning, f.eks. om EU eller NATO, er i strid med grundloven eller ej. Eller om en beslutning er i strid med underskrevne konventioner. Når vi nu ved, at konklusionerne er politisk forudbestemte og derfor utroværdige. Det er ikke godt for embedsstanden, men det er værre for befolkningen og særligt for de mange tusinder der er og bliver ofre for de mange ny-liberalistiske reformer som hastes igennem på samlebånd fra forskellige regeringers side på et usagligt grundlag.
En anden nyskabelse i måden at regere ministerierne og etaterne på er brugen af eksterne, dyre konsulenter. Her er rækken af skandaler også alenlang. Midt i skandalen om konsekvenserne af et ubrugeligt EDB-system og massive afskedigelser, udtaler skatteministeren, at ”vi kommer ikke uden om at bruge konsulenter, hvis vi skal modernisere det offentlige.” Det vanvittige i en sådan udtalelse står bøjet i neon angående skattevæsenet, hvor tillidsrepræsentanter og fællestillidsmænd, der har fingrene begravet i virkeligheden, har kunnet give det ene eksempel efter det andet på hvordan nedskæringerne betyder tab af indtægter til staten. Alene det, at der er fejl i 56% af virksomhedernes regnskaber og at 10% af virksomhederne snyder bevidst, indikerer at der skal være nok erfarne medarbejdere. Et andet konsulenteksempel er hospitalerne, hvor konsulenter fik ”moderniseret” efter Lean systemet, der er beregnet til at effektivisere bilproduktion.
Men udover EU er der ingen der pålægger regeringerne at ”modernisere” det offentlige, og EU siger det i mindste ligeud som det er, nemlig at skatten og de offentlige udgifter skal ned, at virksomheder skal kunne konkurrere på de bedste betingelser, og at befolkningen må konkurrere om jobbene og ellers klare sig selv. Sådan vil befolkningen det ikke, og derfor lyver de. Og derfor er udløbsdatoen for kapitalismen overskredet.
Leder Kommunist marts 2016
Der findes flere former for bedrageri. Danskerne er for tiden udsat for både politisk og økonomisk bedrageri. Det er takket være DR, at vi får afsløret, hvordan Danmark svindles og bedrages af storkapital og andre spekulanter. Det er tankevækkende, at oplysningerne ikke er kommet fra ministre, folketingspolitikere eller andre ansvarlige.
DR-udsendelserne afslører, hvordan der laves fiduser med forskellige selskabsformer, stråmænd, en hel stab af ekspertvirksomheder og banker, der kan hjælpe med at undgå at betale skat og benytte sig af såkaldt skattely. Dertil direkte svindel hvor spekulanter iskoldt udnytter, at skat og told er skåret ned til sokkeholderne, og på den måde uden kontrol får tilbagebetalt påstået for meget betalt udbytteskat. Seneste afsløringer går på en storstilet og organiseret svindel med moms, hvor smarte spekulanter udnytter EU’s hjørnesten: Den frie og uhindrede vandring af kapital, varer, tjenesteydelser og transport over medlemslandenes grænser.
Svindlen med moms over grænserne har endda den sidegevinst, at man via ompakninger får solgt fødevarer og slik, der er over udløbsdato, og skulle have været destrueret. Den vanvittige beslutning fra COP15-mødet i København om at man skal kunne handle med ikke forbrugte CO2-kvoter, er også blevet et yndet moms svindelnummer. Om ikke alene for økonomiens skyld, så må disse miljøfjendtlige handler omgående stoppes. I Danmark sjusses det, at vort tab på svindelnumrene ligger på omkring 50 milliarder kroner årligt. I EU er det beregnet, at alene momssvindel beløber sig til 1000 milliarder Euro om året.
Det er altså ikke småpenge, vi taler om men enorme summer, som vi har hårdt brug for. Alligevel lader det ikke til at anfægte regeringen og de ansvarlige politikere, der har travlt med at holde nedskæringsmaskinen køreklar.
Her kommer det politiske bedrageri ind i stærk konkurrence med det økonomiske bedrag. Når vi igen og igen skal høre på, at grunden til at der skal skæres ned på alt, hvad der har med mennesker at gøre fra vugge til grav: Børns og unges uddannelser, erstatning for arbejdsløshed, syge og handikappede, kultur, ældreomsorg, så er det fordi ”vi” ikke har råd.
Nu gælder det så modtagelsen af flygtninge, hvor regeringen pålægger kommunerne en række opgaver, og en kynisk finansminister dikterer, at ”hvis det ikke kan gøres inden for de givne økonomiske rammer, må kommunerne skrue ned for velfærdsopgaver på andre områder”. Forstået på den måde: lad de svageste kæmpe mod hinanden om pengene.
Men det er løgn og bedrag, at vi ikke har råd. Selv med viden om at der ligger flercifrede antal milliarder årligt, der ikke bliver indbetalt eller inddrevet, fortsætter regeringen med sin automatiske % -nedskærings grønthøster-maskine, også i Skat. Der fyres og skæres altså ned på dem, der skulle opkræve statens indtægter, og derudover er Toldvæsenet, med deres ekspertise i varer over grænser, nedlagt og underlagt Skat. Samtidig flyttes der rundt i landet på kontroldirektoraterne, så det stadigt sikres, at nye uden erfaring skal ansættes. Det kan kun opfattes som bevidst undladelse af at sikre de lovpligtige indtægter og burde føre til en rigsretssag for aktiv meddelagtighed i skattesvig.
– Og så vil man oven i købet sænke skattene. Det har vi ikke råd til!
Leder Kommunist februar 2016
Da det lykkedes at få genetableret kapitalismen i Sovjetunionen og de socialistiske lande i Europa, proklamerede USA sejrsstolt ”Den ny verdensorden”. Denne ny verdensorden lagde ud med en lynkrig mod olielandet Irak, begrundet i nogle – viste det sig – manipulerede billeder af kuvøsebørn, der blev slagtet. USA opkastede sig som verdens politibetjent for indførelse af deres særlige profitstyrede form for moral og demokrati.
Senere har den ene krig affødt den næste, og den freds-dividende, som mange naivt håbede på, er blevet til en eksplosiv oprustning, og til en guldgrube for våbenindustrien og våbenhandlere. Det er sket både på det mindre plan, hvor der i USA er rekord i salget af private våben, som bruges til at slå hinanden ihjel med, og på verdensplan hvor oprustningen, krigene og deres følgevirkning: terrorbekæmpelse og flygtninge nu tynger de slunkne statskasser.
Disse store udgifter fik dog konkurrence af udgifter, der skyldtes kapitalismens kriser. Den seneste fra 2008 blev ikke alene dyr, da finanskapitalen skulle reddes, men også med krisernes følgevirkninger: arbejdsløshed, boligkrak, recession, eksplosiv skattesvindel, skattelettelser, tilskud til virksomheder og nye fordyrende privatiseringer.
Kapitalismen som samfundssystem har reageret som både forventet og allerede forudset af Marx. Kravet om hurtig profit er skærpet. Jordens ressourcer udnyttes ud over bæredygtigheden, fuld fart på ny kolonialisering, og skærpet konkurrence indbyrdes om markeder. Som Marx allerede forudså, bærer kapitalismen sin egen undergang i sig med sine kortsigtede og umættelige krav til maksimal profit. Ekstreme klimaproblemer og stigende fattigdom og ulighed er endnu en pind til ligkisten. Men en farlig pind.
I sin værst tænkelige konsekvens vil Kapitalismen tage vor klode og menneskeheden med sig i sit fald. Med sin ideologiske Krig mod socialismen og sin del og hersk strategi har kapitalismen endnu engang banet vejen for fascismen, hvor arbejderklassen, der er hårdt ramt af kapitalismens krise, animeres til at sparke nedad og finde imaginære fjendebilleder blandt andre ramte.
Den proklamerede nye verdensorden er brudt sammen. USA har ikke kunnet opretholde sin position som Verdens politibetjent, trods NATO, EU, og andre magtinstitutioner. NATOs store plan for ”Det nye Mellemøsten” er mildt sagt gået i opløsning med de mange tabte krige, det efterfølgende kaos og de af USA uddannede og bevæbnede medsammensvorne, der har vendt våbnene mod deres mæcen.
Også den økonomiske lederrolle røg med krisen, hvilket ”ikke-vestlig” kapital udnyttede.  Verden er jo langt større end det såkaldte Vesten, og deres økonomiske og politiske interesser varetages lige så nidkært som ”Vestens”; et faktum som de vestlige imperialister arrogant havde overset. Monopolkapitalens mønsterprojekt, EU, står nu også overfor at bryde sammen, og reagerer ligesom kapitalismen selv med paniske tiltag for ”mere EU”.  Som andre døende samfundsformationer glemte de det folkelige element.
Kapitalismen som samfundssystem er en kolos på papirfødder – værdiløse værdipapirfødder. Men hvis vi ikke skal rives med i systemets fald, må der gøres op med illusioner om at det er muligt at styre, tæmme eller forbedre kapitalismen, og der må opnås enighed om det socialistiske alternativ. Det er på høje tide.
Nu skal NEJ’et forsvares
Leder i Kommunist januar 2016
Vi har prøvet det før, og vi vidste det ville ske igen, hvis en folkeafstemning faldt forkert ud i forhold til EU’s og de samvirkende Ja-partiers ønske.
Straks efter resultatet af folkeafstemningen tillod samtlige partier sig at tolke, at danskerne gerne ville forblive i Europol, også under de nye, endnu ukendte, betingelser. Danskernes nej var et nej til at opgive sin suverænitet på hele retsområdet, mener man. Statsministeren skulle hurtigt af sted for at forklare, og prøve at ”redde Danmark for den situation (befolkningen) havde bragt landet i”.
Han har da også været i EU og kæmpet for Danmark, men ak det er så svært, når befolkningen er så modvillig over for EU, og det kommer nok slet ikke på tale at sidde med ved det meget omtalte vigtige bord.
Hvad kan Europol bruges til
Vi tillader os at kaste et kontroversielt spørgsmål ind i partiernes problemdebat: Hvad kan vi egentlig bruge Europol til? Hvad skal vi der, hvis det kun er en lille eksklusiv politiklub for særligt indbudte, der er villige til at overgive deres suverænitet til EU? Europa er som bekendt meget større end både EU medlemslandene og ikke mindst de EU-medlemslande, der har overladt deres retspolitiske selvstændighed til EU-systemet. Og, som det er sagt i argumentationen for et ja, kriminaliteten i Europa er grænseoverskridende. Den stopper ikke ved Schengen og Frontex-grænserne! Organiseret kriminalitet går endda ud over Europas grænser. Dertil har vi Interpol, som ikke stiller krav om suverænitetsafgivelse, og oven i købet tager sig af de sager der blev nævnt i argumentet for et ja, f.eks. pædofiliforbrydelser.
Så frem med sandheden, hvad er det medlemskabet af det eksklusive Europol skulle og skal bruges til? Vi gætter på ophævelsen af rets-undtagelsen, inden ophævelsen af den næste undtagelse kommer på bordet.
Som en forsmag på EU’s overstatslige diktater på området ser vi nu kommissionens krav om at udvikle EU’s grænse agentur Frontex til en ”fælles” europæisk grænse- og kystvagt.
Den skal med to-tre dages varsel kunne indkalde op til 2000 grænsevagter fra medlemslandene, hvis EU vurderer at en (af deres) ydre grænse er under pres. Det vil sige, at EU decideret skal kunne overtage grænsekontrollen i et medlemsland – imod det pågældende lands vilje og politik i forhold til deres egne grænser. Og i stedet for at tage Schengenaftalen op til vurdering, indføres i stedet yderligere overvågning og registrering af flypassagerer i EU. I alle lufthavne skal rejsende i forvejen vise pas, ligesom flyselskaberne har lister over deres passagerer. Hvad skal det hjælpe, udover at øge overvågningen af befolkningerne og yderligere genere flytrafikken?
Storkapitalens plan for en Europæisk Union, hvor de centralt kunne bestemme landenes politik, slår nu store revner. Danskerne vil beholde sine undtagelser. England vil ud eller i hvert fald tage sine forbehold, EU landenes befolkninger har forstået EU’s sande formål, og magtkampene internt mellem storkapitalen bliver stadig mere åbenlys. EU’s jubel tilhængere ”frygter for EU’s fremtid”.
Så lad os tage tyren ved hornene og få Danmark ud af EU inden det store sammenbrud, og få etableret et demokratisk mellemfolkeligt samarbejde mellem suveræne stater om fælles grænseoverskridende problemer.
Leder i Kommunist december 2015
De velorganiserede massemord i Paris har rystet verden. Ikke mindst den såkaldt vestlige. Unge der myrder andre unge. Men angrebet kom ikke uventet. IS-terroristerne har klart og tydeligt sagt, at de vil slå til mod europæiske byer.
En umiddelbar konsekvens af denne terror har været, at politistaten med nødlove bliver styrket, og at befolkningerne i større grad godtager overvågning og et stadig mere autoritært styre, uden den retssikkerhed, der tidligere har kendetegnet de fleste europæiske lande. Det kombineres nu med en styrkelse af bombardementer mod IS-stillinger i Syrien og Irak som hævn.
Men stopper terroren så med det? Stopper terroraktionerne i større byer mod tilfældige mennesker af øget paskontrol? Af indrejseforbud mod kendte hadprædikanter? Af overvågning af Syrien-krigere og af undtagelsestilstande og -love? Det er jo uomtvisteligt, at de eftersøgte og kriminaliserede Syrienkrigere i stort antal kommer fra de såkaldt vestlige lande, og at de jihadister der hidtil har begået terrorhandlinger i Europa, selv er europæere. Dertil kommer, at internettet er opfundet, og at det bruges dygtigt af diverse fascistiske hadorganisationer.
Ikke kun hvem, men hvorfor
Det bør påkalde sig langt mere omtanke at finde ud af hvad – i stedet for kun hvem – der får unge mennesker til at blive fascister, om det er som IS-terrorister, mordbrændere eller andet voldeligt.
Den norske filosof Arne Johan Vetlesen, der forsker i disse problemstillinger, siger om dette, at de unge mænd som bliver rekrutteret af IS er vokset op i et grundlæggende “udenforskab”. De har ofte meget få skolekundskaber, og bliver systematisk diskrimineret når de søger job, alene på grund af deres navn. De søger et fællesskab, der kan give dem identitet, og de vil have samfundet til at se dem, og det gør vi jo når de står der med deres våben. De er kort sagt drevet af noget så elementært som identitet, tilhørsforhold, mening med livet, anerkendelse, at blive set, og at der er nogen der har brug for dem. Det kan IS tilbyde dem – i modsætning til vores samfund.
Det var i tråd med disse betragtninger at vi i nærværende blads marts nummer opfordrede samfundet til at tænke lidt dybere og mere selvkritisk, i stedet for at slå automatpiloten til. Opfordringen kom på baggrund af begivenhederne i København i februar i år, hvor en dansk ung mand myrdede to mennesker under henholdsvis et møde og foran synagogen i København og dertil sårede fem betjente. Disse forbrydelser blev omgående karakteriseret som terrorangreb, formentlig på grund af forbryderens fremmedartede navn. Opfordringen blev ikke fulgt. I stedet gik det løs med at opspore, hvem der kunne have gjort ham ”radikaliseret” under et fængselsophold, hvem der havde svigtet med at give besked om hans radikalisering osv. Omar, som han hed, var en såkaldt enlig ulv.
De seneste angreb i Paris er udtryk for en strategi, der bredt skal ramme tilfældige mennesker. Skal det forhindres, skal der fokus på både de bagmænd som finansierer terroristerne og de politikere som har ansvaret for at have skabt de forhold, der får unge til at udvikle et så livsfarligt had til samfundet, at de er villige til at sætte både deres eget og andres liv på spil. Og sidst, men ikke mindst: Det må erkendes, at Bush’s, Blair’s og Fogh’s erklærede krig mod terror har været katastrofal og terrorskabende. Derfor er det på høje tid, at der skiftes spor.
Leder i Kommunist november 2015
Så kom den forventede rapport fra dagpengekommissionen med sine lige så forventede omkostningsfri forslag, – for statskassen altså. Forventeligt var det da også at der hurtigt ville komme en forligsaftale mellem Venstreregeringen, Dansk Folkeparti og Socialdemokraterne, der endnu engang ville sparke til dem der er, og dem der bliver arbejdsløse. Fagbevægelsens top havde jo banet vejen.
Der var ikke store forventninger til socialdemokraterne, men DF havde jo i valgkampen både lovet og indgået aftale om, at der skulle tilføres det nødvendige beløb til at sikre, at der ikke skete økonomiske forringelser for de arbejdsløse. Det kunne de så let løbe fra ved at henvise til, at de havde fagbevægelsen bag sig ved at acceptere de økonomiske forringelser af dagpengene som 3 karensdage medfører.
Socialdemokraterne gentager igen og igen – som de har for vane – at der nu er skabt tryghed. Det er i hvert fald ikke for de arbejdsløse. Den bredt politisk roste nyordning med småjobs, der kan udsætte falddagen, dog kun til max 3 år, bliver et panisk ræs for at skrabe timer sammen. Og selv om det skulle lykkes de arbejdsløse at underbyde udenlandsk arbejdskraft på bærpluknings-området, så er den sæson begrænset, ligesom den ikke kan opsluge de mange, mange tusinder af arbejdsløse. De, der kan føle sig trygge, er det stigende antal vikarforretninger, som virkeligt vil få udvidet ”arbejdsudbuddet” som det hedder på nyliberalistisk, så lønningerne kan sænkes yderligere.
Flere spark til de unge
Dagpengenes størrelse er en kraftig forringelse af den arbejdsløses normale indtægt, samtidig med at udgifterne i hvert fald ikke mindskes. At de, der springer ud i at tage en uddannelse, ung eller ældre, fremover skal straffes med endnu en forringelse af dimittendsatsen er ganske enkelt svinagtigt. Foreslået og vedtaget af uhyre vellønnede personer, der ingen forestilling har om, hvad det betyder for det daglige liv. Det er Danmarks fremtid, de unge, som i disse år mishandles økonomisk gennem besparelser på uddannelserne, SU, kontanthjælp, og nu også på dagpengene. De erhvervsuddannede kan se frem til en fremtid, hvor de skal stå på stikkerne for at få småjobs som vikarer. Det samme kan de unge med en akademisk uddannelse, som for mange vil være spildt.
Finansministeren tillod sig at stå frem og forsvare de alvorlige forringelser af forholdene med, at ”vi i 2010 stod med en regning, der skulle betales”. Regningen for finanskapitalens kollaps i 2008 var allerede betalt af hundredetusinder af mennesker, der mistede arbejdet og den normale indtægt. Alt for mange måtte gå fra hus og hjem. De, der var skyld i dette, har ikke været med til at betale regningen, og de slipper også for det med det nye forlig. Det burde fagbevægelsen have kæmpet for, at de kom til. Når et krav til reformen var, at den skulle tilpasses EU, så må vi påpege, at arbejdsgiverne i Danmark slipper væsentligt billigere end i andre EU lande, og at A-kassemedlemmerne bidrager med rigtig mange penge til statskassen i modsætning til andre landes arbejdsløshedsunderstøttelse.
Så nej, det kan godt være partierne og pressens kommentatorer forventer ro på dagpengepolitikken, men de glemmer, at det ikke er politikerne, der skal leve med reformen. Fra ofrene for arbejdsløshed skal de ikke forvente ro!
Leder i Kommunist oktober 2015
Det er kommet helt bag på såvel EU-medlemslandene som de danske krigspartier, at så mange flygtninge kommer til Europa. Havde man vidst, at dette ville ske med alle de diskussioner og politiske problemer, det har afstedkommet, havde regeringen nok ikke udskrevet folkeafstemningen om ophævelse af undtagelsen fra den fælles EU-retspolitik til afholdelse den 3. december i år.
For hver dag der går, og for hvert møde der afholdes i EU om akutte tiltag i situationen, klamrer regeringspartiet Venstre sig til rets-undtagelsen, – forbeholdet som det kaldes – og fremhæver det positive i deres frivillige tilbud til en fælles europæisk løsning. Samtidig støttes EU beslutningen om tvangsfordeling af flygtninge i de andre EU medlemslande, som har afvist at ville deltage i fordelingen af flygtninge, og det fremhæves, at EU-systemet jo har magtmidler for at gennemtrumfe beslutninger og direktiver. Hele situationen har udviklet sig til en tragik-komisk farce, og fra den konservative avis, Berlingske, er det da også blevet foreslået, at regeringen udsætter folkeafstemningen…
Allerede inden flygtningeproblemerne afslørede de uovervindelige modsætninger mellem EU’s Schengenaftale om fri bevægelse over grænserne til gavn for kapitalens behov for billig og konkurrerende arbejdskraft, og konsekvenserne af krige og udbytning af tidligere kolonier, var der problemer med folkeafstemningen. Det går på selve formuleringen af, hvad det er, danskerne skal stemme om. Ganske smart og manipulerende har de EU-underdanige partier formuleret afstemningstemaet efter den formulering de vil give lovforslaget, der vil følge efter et eventuelt ja. Lovforslaget er formuleret ”Forslag til lov om omdannelse (vores fremhævelse) af rets forbeholdet til en tilvalgsordning”.
Det er direkte vildledende. Forudsætningen for en ”tilvalgsordning” er, at rets-undtagelsen (forbeholdet) afskaffes. Herefter kan Danmark – på baggrund af flertalsbeslutning i Folketinget – forhandle en aftale om tilvalg. Men undtagelsen fra den fælles retspolitik er væk for stedse.
Som hovedargument for at ophæve rets forbeholdet har grænseoverskridende kriminalitet været brugt, idet man fremhæver, at Danmark ikke fremover kan være en del af Europol, med mindre rets forbeholdet afskaffes. Europol skal fremover være et overstatsligt politi. At acceptere dette betyder afgivelse af suverænitet, ikke afgivelse af muligheden for at samarbejde over grænserne. Det har 18 andre europæiske lande allerede indgået en aftale om. Dertil kommer, at grænseoverskridende kriminalitet ikke holder sig inden for EU’s indre og ydre grænser. Den aktuelle skandale sag i SKAT, hvor kriminelle kræfter ude fra den store verden har svindlet sig til mange milliarder gode danske kroner, er et eklatant eksempel herpå. Dansk politi arbejder da også sammen med politi over hele verden gennem Interpol.
I den aktuelle situation har EU blottet sig som et ubrugeligt redskab til at takle akutte menneskelige problemer og samarbejde. EU er et stærkt redskab til at styrke kapitalens magt i området og omdanne medlemslandene fra såkaldte velfærdsstater til neoliberalistiske konkurrencesamfund. Men EU er en hæmsko for at kunne takle konsekvenserne af dette, og for at sikre freden, beskæftigelsen og miljøet, som EU-tilhængerne forsøgte at sælge EU som. Vi er enige med Berlingske i at stoppe folkeafstemningen den 3. december. Ikke i at udsætte den, men at droppe den helt.
Leder i Kommunist september 2015
Finansministeriet har afsluttet de årlige aftaler om økonomien for regionerne, og konsekvenserne løber nu ind fra budgetterne i de fem regioner. Der bliver tale om nye nedskæringer, afskedigelser og nedlæggelser af stillinger. Dette sker i en situation, hvor der fremkommer skræmmende mange sager om fejlbehandlinger, for tidlig hjemsendelse og dødsfald, der kunne være undgået. Der er simpelthen for lidt personale til at varetage de nødvendige opgaver ordentligt på vores sygehuse.
Fra regionerne lyder det igen og igen, at det skyldes den dyre medicin.
I pressen er der stor bevågenhed over for aktiemarkedet og om, hvordan situationen løbende ser ud for de større virksomheder og deres investorer. For medicinalindustriens vedkommende ser det altid strålende ud. Både aktiekurser og profit er i top. Det gælder ikke kun den danske medicinalindustri, der jo også opererer internationalt, men for medicinalindustrien globalt.
Medicinalindustrien er globalt blandt de største profitgivende investeringer. Ikke underligt: Disse monopoler har en fast, stabil og voksende kundekreds. I Danmark er betalingerne for medicinen oven i købet sikret ved at det offentlige aftager til sygehusene, og giver visse tilskud til brugerne. Derudover har ”erhvervsorienteringen” inden for offentlig forskning og uddannelse, f.eks. af biologer, betydet, at vi som skatteborgere giver en hånd med til udviklingen af stadig ny og bedre medicin. Forskningsresultater, der kan give helbredelse uden brug af medicin, nyder ikke særlig stor opmærksomhed.
Ikke råd til profitten
Nu hører Danmark vel nok til et af de lande, der er dårligst til at forhandle med store virksomheder om store dyre indkøb for offentlige midler. Skandalerne er velkendte: IC-toge, Metro, Edb-systemer, postsorteringsbånd osv. osv.
Men de menneskelige og sociale konsekvenser af den alt for dyre medicin kræver, at staten og regionerne tager sagen alvorligt, og her og nu stiller priskrav til den medicin som industrien vil sælge.
Danmark er et rigt land, og Danmark huser nogle af de største medicinalvirksomheder. Og i Danmark betaler det store flertal med glæde skat til syge-sundhedsvæsenet. Når så man begynder at diskutere om der er råd til at give den bedst mulige behandling til alvorligt syge, som f.eks. kræftpatienter, er den rivende gal.
Finansloven for 2016 skal vi vente lidt længere på end normalt. Den nye regering mente det var vigtigere, at de penge der ligger i statskassen skulle tælles efter. Når nu den ene skandale efter den anden indløber fra kommuner og regioner på grund af EU’s og budgetlovens evindelige krav til nedskæringer, samtidig med at fattigdom stiger og stiger, så må muligheden for et folkeligt pres på at få rettet op på situationen, med krav til den kommende finanslov, udnyttes. Der kan også prioriteres, for eksempel kan man droppe købet af nye krigsfly. At satse på liv i stedet for på død gavner både befolkningen og skaber arbejdspladser.
Men det der står lysende klart for fremtiden er, at medicinalindustrien skal nationaliseres, når der ikke er råd til at købe dens produkter på grund af krav til overdreven profit.
Leder i Kommunist august 2015
På vej ind til topmødet i EU om, hvordan EU-landene kan fordele problemerne med de mange flygtninge, der har overlevet og er gået i land i Europa, blev den nye integrationsminister, Inger Støjberg, spurgt om hun regnede med, at mødet fandt en løsning. Det håber jeg da, tillod hun sig at svare, vel vidende at Danmark ikke ville røre en finger, tværtimod. Med Danmarks undtagelse fra den fælles retspolitik, kunne hun trygt afvise krav om ekstra hjælp fra Danmarks side. Den samme retspolitiske undtagelse, som regeringen presser på for at få ophævet gennem en folkeafstemning! Det er dobbeltmoral, der vil noget, men det er også udtryk for det kyniske menneskesyn, der præger regeringspartiet og deres ligesindede politikere.
Netop Danmark er medskyldig i de årsager, der tvinger mennesker på flugt fra krig. De skyldige i Danmarks rolle i den ulovlige og grusomme krig og besættelse af Irak og de øvrige krige i Mellemøsten søger på alle måder at undgå en retslig konsekvens. Nedlæggelsen af Irak-kommissionen er blot en af skandalerne, forsøg på at hemmeligstemple belastende materiale en anden, opslutningen til træning og bevæbningen af ukendte oprørsstyrker og hjælpe-bombardementer i Libyen, Irak og Syrien en tredje, og vi kunne blive ved.
Det velstående Libyen opsugede før bombardementerne og mordet på dets leder Gadaffi flertallet af de afrikanere, der flygtede fra sult og krige. De fik i Libyen arbejde og et socialt trygt liv. Det har de ikke mere. Den tidligere -venstrestatsminister, Anders Fogh Rasmussens vej fra statsministerposten, over NATO generalsekretærposten, til nu privat krigskonsulent, er belagt med lig og flygtninge. Det har de partier, der stemte for krigene, på samvittigheden.
Fortrængning af historien og en total mangel på empati kommer klart til udtryk i regeringens og dens støttepartis holdninger og ordvalg i flygtningedebatten. Den påtænkte annoncekampagne i udlandet for at skræmme flygtninge væk fra Danmark vil blot hænge danskerne ud som et egoistisk folk, der er sig selv nok og nægter at hjælpe nødstedte. Dette er en svinestreg mod de mange danskere, der gør hvad de kan for at hjælpe de hjælpeløse flygtninge, der har måttet forlade hjem, familie og fædreland for at redde livet. Samtidigt udstiller den annoncørernes indskrænkede tankegang, hvor penge er det centrale i deres liv, og humanisme et ukendt begreb.
Nedskæringerne i den økonomiske hjælp til flygtningene begrundes med, at unge danske studerende kan leve af det beløb. Men det passer jo ikke. De store protester lige nu mod den såkaldte fremdriftsreform er begrundet i, at det vil forhindre de unge i at have det job ved siden af studierne, som er nødvendigt for at kunne leve. At byde fremmede uden netværk sådanne vilkår er simpel ondskab, og hverken annoncer eller fattigdomsydelser forhindrer krige og flugt for livet.
En forudsætning for at forhindre, at mennesker tvinges til at flygte, er at erkende, at krigene kun har skabt nye krige. Derfor skal krigsvanviddet, udplyndringer og sanktioner stoppes. Danmark skal arbejde på gennemførelse af fredelig bilæggelse af stridigheder og støtte til genopbyggelse af de ødelæggelser, vort land er medansvarlig for.
Det er et råd, vi giver ganske gratis, og så vil det endda gavne den danske økonomi og medvirke til genoprettelse af vores renomme ude i verden.
Leder i Kommunist juni – juli 2015
Ideen med det årlige folkemøde, uanset hvor det finder sted, er god nok. Her er der så mulighed for nogle gode dage, hvor folk kan komme under hyggelige former og møde partier, organisationer og bevægelser og hvad der ellers rører sig i Danmark. Med tiden er de tidligere tiders vælgermøder, hvor både vælgere og politikere på valg mødte op og diskuterede, erstattet af mediekampagner. Mediekampagnerne domineres af store annoncer fra de mest pengestærke partier, film og reklamer på de sociale medier eller sies gennem tv-stationernes og avisernes filtre. Politikere og medier lægger dagsordenen, de økonomisk svagere partier er handikappede i det forhold, og de socialt svageste er uden indflydelse.
Folkemødet kunne råde lidt bod på dette misforhold. Men det folkelige og afslappede blev kraftigt minimeret på årets folkemøde på grund af den ekstreme højrefløjs provokationer. Der er ikke meget folkelighed over et møde spækket med bevæbnet politi i skudsikre veste. Ekstreme racister og fascister, som fejlagtigt kalder sig ”danskernes parti” eller ”trykkefrihedsselskabet” havde forberedt den provokation mod folkemødet, at det ikke skulle handle om danskernes møde med hinanden, men at danskerne skulle høre udenlandske fascister og racister prædike had mellem folk. De udenlandske gæsters budskaber handler om forbud og restriktioner mod blandt andet trykkefrihed, og de berygtede græske fascister begår som bekendt voldelige angreb på blandt andet arbejdere, der bruger friheden til at demonstrere for sine interesser. Et motorcykelangreb ind i en sådan demonstration i Grækenland kostede en 40 årige familiefar livet.
At både den danske afdeling af fascisterne og trykkefrihedsselskabet fik afsløret sig som det de er, trods store floskler, er godt nok. Men at deres provokationer fik lov til at finde sted på et folkemøde mellem danskere er uacceptabelt og uforståeligt. PET vurderede, at besøgene ville udgøre en sikkerhedsrisiko, hvilket på den ene side betød, at det i forvejen overbelastede politi måtte slippe, hvad de var i gang med, endnu engang måtte få inddraget ferie og afspadsering, for at passe på de kontroversielle udenlandske gæster, og i øvrigt give almindelige små og store kriminelle fripas i de dage de var væk fra deres daglige arbejdsplads. På den anden side betød det, at danske medborgere, som er kendt af PET som borgere med antifascistiske synspunkter, ikke kunne få fri adgang til at deltage i folkemødet, endsige protestere mod de folkefjendske gæster. Dermed mistede folkemødet sin legitimitet som et folkemøde for danskere, hvor deres forskellige opfattelser mødes og diskuteres.
Overalt i Europa ser vi i dag fascismen vokse frem som fattiggørelsens og udstødningens hævngerrige følgesvend. Det burde historien have lært os alle at passe på. I stedet har valgkampens store temaer været mere af samme skuffe: Nedskæringer overfor de socialt svageste, mistænkeliggørelse af arbejdsløse, flygtninge, nydanskere, straf til utilpassede og forsømte børn, nedgørelse af syge, nedslidte og unge der ikke lever op til normerne om 12-tals unge. Lad os i stedet få nogle folkemøder, der tager de sociale problemer som konkurrencesamfundet skaber op. Folkemøder der snakker om hvordan vi stopper en samfunds-udvikling der går mod fascisme, vold og krige og sikrer den åbne, demokratiske debat.
Leder i Kommunist maj 2015
Rundt om i Europa markeres 70-året for sejren over nazismen. I Danmark og flere andre lande, der var besat af Tyskland, markeres 4. og 5. maj. Andre steder selve afslutningen med Berlins fald den 9. maj. Men dagene fejres ikke med den glæde, lettelse og jubel, der eksisterede for 70 år siden. I tidligere naziallierede lande som f.eks. Letland æres de faldne nazister ved et stort mindesmærke. I Ukraines parlament har man besluttet at opgradere medlemmer af den ukrainske fascistiske nationalistorganisation OUN-UPA som frihedskæmpere. Det har fået den polske direktør for det europæiske center for geopolitiske analyser til at betegne Ukraine som den første stat efter 1945, som igen har nazisme som ideologi.
I Rusland er 9. maj altid, og i år 70-året, en stor mindedag om krigens grusomhed og de flercifrede millioner af døde. Rusland og de daværende sovjetrepublikker mistede 22 millioner mennesker i krigen og de besatte områder, som den røde hær befriede. Rusland har i anledning af 70-året inviteret alle de allierede lande fra 2. verdenskrig til markeringen af den 9. maj. Det har USA tilladt sig at blande sig i, ved at opfordre til at blive væk. Det har naturligvis medført adskillige diplomatiske kriser, blandt andet i Tjekkiet.
Beskeden fra USA har afstedkommet barske reaktioner fra præsidenten, der mener USA opfører sig som om de har besat landet og tror, Tjekkiet er et protektorat for USA. I Norge diskuteres der stadig om deltagelse, på trods af at det nordlige Norge blev befriet af Sovjetunionen. Også Norge forsøges dirigeret af USA. Ikke kun med hensyn til deltagelse i mindehøjtideligheden, men, som beskrevet i nærværende blad, også med krav om at stoppe initiativer for afrustning og fred. Lederne fra Tjekkiet, Grækenland og Cypern har afvist at følge USA’s dekret, og deltager i Moskva, i modsætning til USA-marionetterne, der har travlt med at ruste sig til endnu en krig.
NATO har nu genoplivet stjernekrigsprojektet i Europa vendt mod Rusland. NATO vil holde permanente militære øvelser i landene, der grænser op til Rusland, og de nordiske lande er gået sammen om at samle deres militære kræfter med de baltiske lande mod Rusland.
Det er den hidtil største og mest direkte trussel, der er set i årtier, en trussel som lægger op til endnu en verdenskrig. USA’s og Europas våbenindustri blomstrer på bekostning af både USA’s og Europas millioner af arbejdsløse og hjemløse. For Danmark, der altid adlyder ”His masters voice”, ser vi allerede at udgifterne til den seneste krig ude i verden som Danmark er gået med i, er blevet fordoblet i forhold til de forventede udgifter. Sporene fra de tidligere krige som USA fik os med i er skræmmende og skruen uden ende. Dette vanvid af død og ødelæggelse skal -stoppes!
Arbejderklassen har aldrig draget nogen fordel af krig. Vi er altid ofrene, men vi vil skabe et godt og trygt liv for vores børn og efterkommere, vi vil leve fredeligt med vores naboer. Vi har ingen interesse i at slå en arbejdende familie på den anden side af jordkloden ihjel, og vi vil ikke spilles ud mod hinanden eller indfanges i en farlig, sort ideologi om over- og underracer. Vi vil ikke spændes for profitjagernes krigsvogn.
Derfor har den internationale kampdag 1. majs parole altid været for international solidaritet.
Thi kendes for dansk ret
Leder i Kommunist april 2015
De to regeringspartier, Venstre, Konservative og SF er blevet enige om, hvordan de i fællesskab skal prøve at sælge Danmarks suverænitet på endnu et område. Nu er det undtagelsen fra den fælles EU retspolitik det gælder. Pressen har gjort et stort nummer ud af denne ellers meget forventede enighed. Hvad de først og fremmest er blevet enige om er, at projektet skal sælges på det nødvendige politisamarbejde over grænserne – med eller uden Schengen.
– Det er bare sund fornuft, udtaler den konservative formand, og hiver de samme grimme sager frem som de tre andre partier: Cyber-kriminalitet, pædofili- og terrorgrupper, som opererer over grænserne. Ja, selvfølgelig skal det bekæmpes i samarbejde, også ud over EU-grænserne.
Men det er også sund fornuft at europæisk politi samarbejder om grænseoverskridende kriminalitet uanset om landene er medlem af EU eller ej, og om de har lagt retspolitikken i hænderne på EU eller ej. Kan man forestille sig at EU krævede at Norge, Island, Schweiz, der ikke ønsker medlemskab af EU, skulle være medlem for at være med i Europol? Eller at EU skulle holde Danmark, England og Irland uden for Europol? Det ville ikke være fornuftigt, for at blive i sproget, og det ville gøre Europol ubrugelig. Det er grov manipulation at påstå at et nej til folkeafstemningen vil betyde at kriminalitet vil vælte ind over grænsen. Danmark kan godt til vælge Europol samarbejdet uden at afgive sin suverænitet på retsplejeområdet.
Det er meget betændt, at de fem partier har nægtet at udlevere det materiale på 50 akter som aftaleparterne har siddet og arbejdet med, og herefter blevet enige om at udvælge nogle og tyve som tilvalg. Partierne bedyrer at danskerne trygt kan afgive vores suverænitet, fordi det er en til- og fravalgsordning, og at de resterende punkter som aftaleparterne ikke har til valgt kræver enighed blandt parterne, hvis de ønsker nye tilvalg. Men vi ved jo, at de fem EU entusiastiske partier er fly forbandet på undtagelserne, og deres argumenter for et ja er så enslydende, at man mere end aner en dygtig spin-manipulators tilstedeværelse. – Og i øvrigt, hvem ville købe en brugt cykel af dem?
Danskerne skal ikke afgive mere suverænitet til EU. Konsekvenserne af allerede afgivet suverænitet taler sit eget sprog. Inden for EU’s retssystem kender vi konsekvenserne af EU- domstolens afgørelser om arbejdsmarkedet. Disse har cementeret social dumping og de skandaløse krav om udliciteringer. Både cyper-pædofili–og terroristisk kriminalitet går ud over EU’s grænser, og med al respekt, var hverken de voldsomme begivenheder i Paris eller i København nogen succeshistorie for en forebyggende fælles politiindsats. Måske fordi baggrundene for disse handlinger gik ud over almindelig kriminalitetstænkning, men også havde sociale og andre politiske begrundelser.
Men nu er kampen om befolkningens ja eller nej stemmer altså skudt i gang. Som en kedelig sag for den ellers så forherligede ytringsfrihed, overser medierne, at danskerne har valgt et medlem af EU parlamentet fra Folkebevægelsen mod EU. Udelukkelsen af Folkebevægelsen i diskussionerne om den kommende folkeafstemning er påfaldende og kritisabelt. Til gengæld er Folkebevægelsen til stede overalt i landet med løbesedler og debatter om sagen. Det kalder på størst mulig opbakning og deltagelse i disse aktiviteter.
Leder i Kommunist marts 2015
I diskussionerne op til den danske folkeafstemning om deltagelse i ØMU-projektet (Euroen) var det netop de politiske betingelser i den økonomiske politik, der kom i fokus og afgjorde udfaldet for det danske nej. Den neoliberalistiske offensiv har siden været godt understøttet af den centralt styrede Europolitik, som har kostet borgerne store sociale nedskæringer og udsalg af de samfundsskabte fælles værdier. Meningen er nu, at EU skal gå skridtet videre med TTIP-aftalen EU/USA, der skal give storkapitalen magt over landenes lovgivning. Men der er kommet grus i maskineriet.
Antallet af økonomer, der har advaret mod den politisk-økonomiske politik, som EU fører, er vokset og vokser støt. Men de taler for døve ører. Nu har også folket i EU-landene fået nok! Første advarsel kom i form af valgresultatet til EU-parlamentet sidste år, hvor de der stemte, i hidtil uset antal, stemte på protestpartier. Det var spredt fægtning til både højre og venstre, men det var en protest. Valget i Grækenland i januar var en protest, der ikke lader sig overhøre, og det samme forventes ved det kommende valg i Spanien. Uanset at den nye græske regering, som ventet, er faldet til patten, så ændrer det ikke på folkets protest, der ifølge meningsmålingerne er stadig stigende. At det græske folk i samme meningsmålinger både protesterer og samtidig stadig ønsker at blive i Europolitikken viser, at de endnu ikke har fået fat i sammenhængen og forstået, hvad EU er til for.
Da finanskapitalen og ”Investorer” overspillede og tabte, kom det til at koste borgerne dyrt. Deres krise blev løst med massive hjælpepakker fra bl.a. EU-medlemslandenes skatteborgere. Skandale på skandale er afsløret om lyssky transaktioner og det som almindelige mennesker kalder svindel og humbug. I hele det finanspolitiske spil var også tyske banker og centralbanken involveret. Det gjaldt også en række banker i de forskellige EU-lande, hvor de, der måtte lukke eller gå af, fik et klækkeligt økonomisk farvel-håndtryk. I den efterfølgende dybe krise, der betød konkurser og massearbejdsløshed, er hele nationer kommet på fallittens rand. Hjælpepakkernes lån, renter og medfølgende politiske betingelser har gjort og gør fortsat situationen værre. De mange nedskæringer i de offentlige sektorer har forstærket arbejdsløsheden, som så, med befolkningernes manglende købekraft, forstærker krisen og dermed arbejdsløsheden.
Det er påfaldende og grotesk, at de krav, som EU og den såkaldte Trojka har stillet til lån – såkaldte hjælpepakker – til lande der kom i nød efter finanskapitalens dødedans, ikke blev stillet, da bankerne skulle have hjælpepakker fra bl.a. de nu nødstedte befolkninger. Men vi taler jo om et kapitalistisk system, og i det system er det sådan, og det er netop den forskel, som EU skal sikre fortsætter. Men det er også at spille hasard, og der kan man tabe stort, som vi allerede har set.
– Så selvom det nu går fint for finanskapitalen og aktierne stiger, så går det faktisk ikke så godt for systemet som sådan, som jo har nok at se til med at skaffe penge til investeringer i krige, våben og overvågning af modstandere og udgifter til alt for mange, som systemet har gjort arbejdsløse og uarbejdsdygtige. Det er også med til at kaste grus i maskineriet, og det folkelige oprør mod Euro-politikken udvides nu også til folkeligt oprør mod TTIP-projektet. Det skal have al den folkelige støtte, der kan mobiliseres.
Leder i Kommunist februar 2015
Kapitalismen i krise og fascisme hører sammen. I 70-året for sejren over nazismen og fascismen er kapitalismen igen i dyb krise, og fascismen er igen på fremmarch. Som system med stigende statslig og overstatslig styring af arbejdsvilkår, stigende fattigdom og ulighed, oprustning og krige. Til krigene hører både de officielle – uanset hvad man kalder dem – og de individuelle. Sidstnævnte omfatter individuelle mord på enkeltpersoner udført af ubemandede droner, bestilt og fjernstyret af landes regeringer, og individuelle mord på en eller flere personer, institutioner, foreninger og lignende, kaldet attentater. Det er set før i historien. Forskellen ligger i udviklingen af våben og teknologi.
Ophævelse af retssikkerhed er en tro følgesvend. Det har været påfaldende, så få af de påståede terrorister, der har været igennem retssystemet og er blevet dømt, før de døde. Fra Bin Laden, Guantánamo-fangerne til de nyligt nedskudte attentatfolk i Paris. Borgerlige politikere fra begge blokke, sågar vort lands justitsminister, skræpper op med krav om at dømme borgere, der har været i f.eks. Syrien eller Irak for landsforræderi. Det, selvom Danmark gør sig store anstrengelser for at nedtone vor militære deltagelse i krigene, som ikke må hedde krig. Helt uden for retssikkerhed skal staten nu kunne fratage danske statsborgere deres pas, hvis en clairvoyant, formentlig fra PET, har skaffet sig adgang til en borgers hjerne, ved at idømme ham eller hende pasfratagelse på grund af tanker om at ville drage i såkaldt jihad-krig.
Hvervning af stormtropper til individuelle mord- og terrorhandlinger er historisk set foregået blandt de største ofre for kapitalistisk -udbytning og undertrykkelse. De mest udstødte og forhånede. Hævn er udløsningen af al fornedrelsen. Men hævnen udløses ikke over de skyldige i deres fornedrelse. Med endnu et fornedrende ord kaldes de nyttige idioter. I den betegnelse ligger, at de slås mod deres egne interesser, misbrugt af stærke kræfter. Derfor kunne det samme bruges mod de medløbere, der nu marcherer igen under paroler som ’Stop islamiseringen i Europa’. Pegida-bevægelsen kalder de sig i Tyskland, og bevægelsen vokser. Selvom demonstrationerne mod dem er langt større, påberåber Pegida-bevægelsen sig, at ”de er folket”.
De ekstreme fremmedhadere i Danmark har også forsøgt at skabe en lignende bevægelse med en demonstration, der bestemt ikke var ”folket”, men et mindre sammenrend af Trykkefrihedsselskabet og nynazister.
Den ekstreme højrefløj behøver ikke at demonstrere for at få lovgivningen til at ”stoppe islamiseringen”. Flygtninge og indvandrere i EU og Danmark fra lande i Mellemøsten og Afrika har svære vilkår for at komme ind og for at overleve anstændigt i EU-landene. Lovgivningen mod denne befolkningsgruppe, religiøs eller ej, strammes i en uendelighed og langt udover internationalt vedtagne konventioner. At få folk til at slå ihjel i guds navn er ikke noget nyt i historien. Både nationers og stormtroppers terrorhandlinger har mørke og unavngivne bagmænd. Senest lyder det fra ”specialister” (?) at ’vi’ nu er nødt til at udvide bombardementerne i ikke-krigen mod IS med en landkrig. De der vil stoppe ”islamiseringen af Europa” kan så passende, og uden at miste deres pas, melde sig og komme hjem igen uden at miste deres pas, men nok i enten plastikposer eller som fysisk og psykisk nedbrudte.
Tiden er nu til marcher og krav mod krig og social nød. Det er læren, vi skal huske i 70-året.
Leder i Kommunist januar 2015
2015 bliver året, hvor danskerne skal til stemmeurnerne. Regeringen har besluttet en om-afstemning om undtagelsen fra EU’s fælles retspolitik. Begrundelsen er, at Danmark udelukkes fra samarbejdet i Europol på grund af undtagelsen, men i stedet for at forhandle om en aftale, er regeringen så sikker på et ja, at de er gået i gang med at forhandle en aftale, som de kalder ”tilvalgsordning”. Hvad der skal til vælges og hvad der skal fravælges vides ikke, men man kan jo gisne om at det kunne gælde fravalg af en fælles flygtninge- og indvandringspolitik. Regeringens taktik er åbenbar: Det er lettere at sælge en skive af undtagelserne, her rets undtagelsen. Så kan resten komme senere.
Vi skal her erindre om, at danskerne stemte nej til unionen ved Maastricht-afstemningen. Dette nej blev så undermineret af Edinburgh-aftalen, hvor Danmark alligevel blev en del af unionen, men med fire undtagelser. Det er disse der nu tages hul på at få afviklet.
2015 er valgår, og valget til Folketinget bliver også en slags afstemning for eller imod regeringens politik. Desværre uden et alternativ til den EU-dikterede politik. Danskerne har, ligesom befolkningerne i de andre EU-lande, zappet rundt mellem partierne, i utilfredshed med den førte politik. Men partierne er gjort af samme surdej, og har bøjet sig for EU’s diktater. At det er ganske få områder, der kan bestemmes nationalt, er efterhånden gået op for mange. Unionen har lagt sig tungt på de væsentligste områder som eksempelvis fordelingspolitikken og arbejdsmarkedspolitikken, og den er ikke til gavn for flertallet, men er tværtimod skyld i de store sociale og samfundsmæssige problemer. Det har givet de EU-kritiske partier mere vind i sejlene. Ikke mindst partierne på højrefløjen, som både sparker nedad og samtidig iklæder sig et socialt image.
Fagbevægelsen har trukket sin traditionelle støtte til partiernes valgkamp, med god grund. Men det må afløses af en mere offensiv strategi til fordel for medlemmernes og de udstødtes interesser. Fagbevægelsen som helhed har været alt for tavs i forbindelse med arbejdsløshedslovgivningen, kontanthjælpslovgivningen, førtidspensionslovgivningen og forhøjelsen af pensionsalderen. Det gælder også økonomisk diskriminering af ungdommen og dens uddannelsesmæssige rettigheder.
Mens arbejdstempoet er steget markant og pensionsalderen hævet, forsvinder efterlønnen, og førtidspension er blevet meget svært at få tilkendt. Måske kan man i visse akademiske jobs arbejde, til man er halvfjerds, men det kan man ikke som hverken stilladsarbejder eller rengøringsarbejder. Her må LO på banen.
2015 bliver overenskomstår for de offentligt ansatte. Arbejdsgiverne har allerede lagt ud med krav til mere fleksibel arbejdstid. Det er netop arbejdspresset og arbejdstiden, der er skyld i stress og nedslidning, og for de mennesker, der skal bruge offentlig service, er ydelserne utilfredsstillende. Derfor er der brug for et opgør med det misbrug af mennesker, der er brug for et opgør med den kassetænkning og de økonomiske strafforanstaltninger, der ligger i økonomiaftalen overfor kommunerne og regionerne. For at gøre op med det, er der brug for bred og aktiv solidaritet med de faggrupper, der nu skal ud i overenskomstkamp. Både fra LO-forbundene og fra befolkningen i det kommende år.
Kampen om råstoffer, først og fremmest olien, har skærpet modsætningerne mellem de forskellige kapitalistiske centre, hvor den såkaldte ”vestlige” imperialisme, der har NATO i spidsen som sin væbnede magtfaktor, er den mest aggressive på nuværende tidspunkt. Interventionskrige og iscenesatte oprør har kostet og koster dagligt tusinder af menneskeliv og enorme ødelæggelser, ligesom den øgede militarisme koster dyrt og betyder store nedskæringer på de involverede landes sociale budgetter.
NATO fik gennem krigen mod det tidligere Jugoslavien revet Kosovo løs, og fik dermed endnu en militærbase. Det er – endnu – ikke lykkedes på Krim, hvor befolkningen havde forudset, hvad kuppet i Kiev skulle bruges til på Krim, der huser en russisk base. Det er både logisk og forudsigeligt, at den russiske kapitalisme ikke vil slippe sin vigtige base på Krim og dermed kontrollen over indgangen til Rusland og adgangen til oliekilderne i de tidligere sovjetrepublikker. Når den nye generalsekretær for NATO i sin tiltrædelsestale erklærer, at NATO ikke vil tolerere det han kalder Ruslands annektering af Krim, sår han kimen til en omfattende krig. Sideløbende optegnes der i vores land, og formentlig også i andre NATO-lande, et fjendebillede af Rusland, hvor vi dagligt i massemedierne præsenteres for billeder af påståede russiske ubåde ved Sveriges kyst, billeder af russiske jagerfly der dagligt skulle krænke europæisk luftrum og russisk cyberhacking. Alt sammen kendt fra forberedelser til tidligere storkrige, samtidig med at det bruges til at få folk til at acceptere NATOs krav om en kraftig forøgelse af militærbudgetterne. Vi lever på en krudttønde, der kan betyde, at endnu en storkrig skal udgå fra Europa.
I Mellemøsten har USA trænet og bevæbnet religiøse terrorister til at styrke oprøret mod de regeringer, som NATO, ifølge planen for et nyt Mellemøsten, vil have væltet. Men kontrollen med disse oprørere er atter engang gledet dem af hænde, og dermed magten over Irak og dets olie. Disse grupper bruges nu i stedet i argumentationen for nye krige og oprustning. Det gælder genoptagelsen af krigen mod Irak og senest USA’s beslutning om at blive i Afghanistan. Endelig blev der også en anledning til at bombe i Syrien. Lobbyen for Dødens købmænd har vundet endnu engang.
NATO-landene er ikke alene aktivt krigsførende i Mellemøsten og Afrika for at sikre sig kontrollen over olieproduktionen. NATO provokerer også. Således med den nyligt afholdte Cyberhacking øvelse, ligesom der forberedes den største NATO-øvelse nogen sinde: Trident Juncture, som skal finde sted fra den 21. oktober til den 6. november 2015. Øvelsen vil omfatte 25.000 tropper.
NATO repræsenterer lande, herunder Danmark, hvor arbejdsløshed er eksploderet, hvor den sociale nød sammen med uligheden er voksende, hvor der skæres ned på alle sociale sikkerhedsnet og hvor spekulation har afløst produktion med stagnation på grænsen til recession til følge. NATO’s oprustning og krise er ikke i folkets interesse og skal bekæmpes. Kommunisterne vil gøre sit til at afsløre de mange løgne, der dækker over storkapitalens imperialistiske interesser.
Tirsdag d. 7. oktober holdt statsminister Helle Thorning- Schmidt sin sidste åbningstale inden det kommende folketingsvalg. Landets medier var traditionen tro klar til at fortolke hvordan ”kursen for Danmark nu er lagt for det kommende år”. Engang kunne danskerne håbe på bedre forhold for de arbejdsløse og ældre. Men i åbningstalen opfordres til at håbe på skånsomme forringelser ”I 10’erne skal vi blive ved med at træffe beslutninger, også de svære, så vi får alle med gennem krisen”, sagde Helle Thorning-Schmidt. En henvisning til at vi blot må håbe på det bedste, når politikerne gør, som de gør. Det som finansminister Bjarne Corydon kalder ”konkurrencesamfundet-det nødvendige”.
Tingene har ændret sig. Bag de årlige ritualer – åbningstale, finanslov, meningsmålinger – finder vi en hård og kynisk tilbagerulning af arbejdernes tilkæmpede rettigheder. Dette bør ikke kun ses i lyset af kapitalismen økonomiske krise, men i kapitalens globale herredømme, der har gjort sig gældende siden de socialistiske landes sammenbrud. Pensionsalderen er blevet sat op, efterlønnen afskaffet, og både kontanthjælp og førtidspension er blevet kraftigt forringet. Samtidig er offentlige arbejdspladser blevet af demokratiseret gennem privatisering. Folkeskolelærere, sygeplejersker og hjemmehjælpere er blevet sat under detailstyring og tidspres. Profitterne resulterer ikke i arbejdspladser, men de fleste partier i Folketinget mener, at byrderne hellere skal lægges på befolkningens end på finans- og bankernes skuldre.
Da arbejderklassen og andre sociale kræfter var bedre organiseret og derfor stærkere, kunne fagbevægelsen skabe nogle resultater. Danmark var i det 20. århundrede klassekampens kampplads for arbejderklassen, som via strejker og aktioner krævede sociale og økonomiske forbedringer. Denne bevægelse fik en vis succes, også fordi Socialdemokraterne og de borgerlige, og ikke mindst arbejdsgiverne var bange for øget opbakning til kommunisterne, der med de socialistiske lande som eksempel havde en potentiel støtte. Derfor kom det til forhandling med arbejderklassen. I dag ser næsten alle folketingets socialdemokrater denne kamp som overstået, og vil ikke indrømme, at fortidens sejre blev bygget på solidarisk organisering, som hovedsagligt fandt sted igennem en kampvillig fagbevægelse.
Fagbevægelsen har aldrig turdet stå ved at de socialistiske lande var med til at give den tyngde. Da de socialistiske lande forsvandt, kunne fagbevægelsen ikke forstå, hvorfor arbejdergiverne blev mindre og mindre villige til at give indrømmelser. I stedet for at højne kampviljen, stod man pludselig magtsløse og svækkede. Man havde ikke en alternativ strategi, og uden det begyndte medlemmerne at sive fra både fagbevægelsen og Socialdemokratiet, som fuldstændigt overtog ideen om markedskræfterne og kapitalismens nødvendighed. Skal arbejderklassen komme videre, skal den komme ud over den ide, at magt alene strømmer fra de valgte på Christiansborg, men at magt kan opbygges i fagforeninger, på arbejdspladser og uddannelsessteder, at magt opbygges i hverdagens kamp. Det afgørende er fællesskab og solidaritet, og ikke egoisme og profit.
De store sociale katastrofer, som vælter ned over danskerne i disse år, var ikke det, der bekymrede de to regeringspartiers kongres og landsmøde mest. For begge partiers vedkommende var det de sidste landsmøder, inden kampen om at blive genvalgt går i gang. Hos Socialdemokraterne var man med god grund bekymret, og redningsplanken skal så være at sætte en kortere deadline for dagpengekommissionen, som skal komme med forslag til nye dagpengeregler for arbejdsløse. Deres forslag skal fremlægges lige efter valget, og Socialdemokraterne skal så i valgkampen løfte sløret for, hvad de står for i den sag. Hos det radikale venstre var man glad for fremrykningen af tiden for kommissionens rapport. Som formanden udtrykte det, jo hurtigere vi kan komme i gang med at modernisere dagpengesystemet des bedre. Ja han røbede endda, at det ligefrem kriblede i deres fingre med at komme i gang med flere reformer.
Nu ved danskerne jo godt hvad reformer og ”moderniseringer” betyder af dårligdomme, og de udmeldinger og holdninger, der hidtil har lydt fra kommissionsmedlemmer og politikere, giver ingen anledning til forhåbninger om hverken mere sikkerhed i jobbet eller økonomisk sikkerhed ved arbejdsløshed. Begge regeringspartier har deponeret deres arbejdsmarkedspolitik og socialpolitik i EU, som allerede har vedtaget hvordan der skal ” moderniseres” for at sikre kapitalen billig og villig arbejdskraft. Derfor havde de forslag til akutte lappeløsninger, som nogle af de to partiers medlemmer, sammen med DF, SF og Enhedslisten har fremlagt, ingen opbakning. Hele arbejdsløshedslovgivningen skal EU-moderniseres. ”Moderniseringen” af den offentlige sektor har pågået et stykke tid, efter krav fra EU. Det har betydet massefyringer, og i Danmark har man så den geniale mulighed at få udført store dele af de fyredes arbejde for en billig penge med arbejdsløse på dagpenge eller kontanthjælp i ”aktivering”. Hvis deres arbejde bliver regnet som det arbejde det er, falder dette korthus sammen. Derfor er der ingen opbakning til at denne type arbejde skal tælle med i genoptjeningskravet til dagpengeretten. Den radikale partiformand forklarede det med at ”vi skal da ikke have en karrusel, hvor man skiftevis er i støttet job og så på dagpenge”. Hvorfor ikke, når der nu ikke er arbejde at få, hvor man ikke selv er med til at betale sin løn? Både dagpenge og kontanthjælp er erstatning for tabt arbejdsfortjeneste. Det groteske er, at man skal arbejde for denne erstatning i stedet for at få løn for sit arbejde.
Dagbladet Politiken bragte op til socialdemokraternes kongres en undersøgelse, der viser, at flertallet af faglærte og ufaglærte arbejdere stemmer borgerligt. Dansk Folkeparti tager broderparten af disse stemmer. Efter at socialdemokraterne har tabt sit sociale image, har DF ganske dygtigt overtaget det sociale image, som EU-kritisk parti med et hjerte, der banker for de fattige pensionister. Nu er taktikken udvidet til, at hjertet også banker for de arbejdsløse, hvoraf en del er det på grund af social dumping. Og det passer jo fint med partiets modvilje overfor ”de fremmede” som årsag til alskens ulykker. Når DF nu truer socialdemokraterne i meningsmålingerne har de kun én at takke for det: Sig selv.
NATOs generalsekretær Anders Fogh Rasmussen var for nyligt på besøg i Danmark, hvor han skulle slå et slag for, at Danmark går med i en ny oprustningsbølge. Han mente, at Danmark over en tiårig periode skulle forøge militærudgifterne. Blandt andet ønsker NATO at opbygge en base i Polen, vendt mod Rusland, og dertil er USA’s ønske om et missilskjold i Europa kommet på banen igen. Et missilskjold er radarer, der placeres på land og på krigsskibe. Disse kraftige radarer skal så opfange eventuelle fjendtlige missiler og skyde dem ned.
Som det er blevet en dyr og farlig vane gennem de seneste årtier, klapper regeringen og folketingets flertal hælene sammen og siger javel. Udenrigsminister Martin Lidegaard og forsvarsminister Nicolai Wammen meddeler nu, at Danmark vil udstyre en eller flere fregatter med missilskjold. Det er ikke nogen billig ordre, de hermed efterkommer. Ifølge regeringen koster et sådan missilskjold mellem 400 og 500 millioner kroner pr. krigsskib. Derfor skal beslutningen da også indgå i forhandlinger om et fælles nyt ”forsvarsforlig”. Det er en god måde at beskytte os mod angreb fra missiler, udtaler forsvarsminister Nicolai Wammen, som samtidig bedyrer, at det ikke er en handling vendt mod Rusland, som opbyggelsen af basen i Polen skal være ifølge NATO-generalsekretæren. Ifølge forsvarsministeren skal missilskjoldet forsvare Europa og USA mod slyngelstater, terroristorganisationer og ”andre der har kapacitet til at fyre missiler afsted”(?)
Hvilke slyngelstater, der tænkes på, må stå hen i det uvisse. For tiden er det staten Israel, der opfører sig som en slyngelstat. Et andet gæt kunne være et eller flere af de lande, som Danmark sammen med USA og NATO har været i krig med og efterladt i kaos, korruption og fattigdom. Eftervirkningerne har været nye rædsler for befolkningerne med indbyrdes kampe om magten mellem de forskellige grupper, som krigsherrerne bevæbnede og misbrugte til sit formål, indtil de måtte erkende, at krigene var tabt. EU’s indblanding og støtte til kuppet i Ukraine for at få udvidet sin magtsfære mod øst, har ført til en grusom borgerkrig og accept af fascistisk hærgen og regeringsdeltagelse i landet. Den vestlige storkapitals ekspansionsfelttog koster liv. At opruste yderligere er en fortsættelse af en allerede konstateret forfejlet strategi. Det er krige uden ende, som kun dødens købmænd har glæde og gavn af.
Med et skrigende behov for humanitær hjælp og genopbygning i de lande, der har været ofre for NATOs krige og for akut hjælp til Palæstina/Gaza, der er ofre for Israels undertrykkelses- og udryddelseskrig, er det helt uacceptabelt at bruge danskernes penge på yderligere oprustning. Og det er en hån mod de titusindvis af familier, der herhjemme smides ud i fattigdom på grund af arbejdsløshed, sygdom og nedskåret støtte. Menneskeliv bliver der ikke investeret i, men gerne i dødsmaskiner. Vip vægten og lad os samle os om kravet om social oprustning – militær nedrustning som hovedkrav til de kommende finanslovsforhandlinger.
Forsvarets gamle F-16-fly er snart udtjente, og et stort flertal i Folketinget samt det danske militær ønsker at indkøbe 25-30 nye jagerfly. Disse jagerfly skal vel at mærke være bygget til angreb og ikke til forsvar. Prisen siges at blive ca. 30 milliarder kr. – men al erfaring viser, at beløbet undervejs vil vokse voldsomt.
Der har ikke været meget diskussion om det fornuftige i, at Danmark opruster med nye angrebsvåben. Diskussionen har stort set udelukkende drejet sig om, hvilket af 4 flytyper, der er bedst: Det amerikanske Joint Strike Fighter, det andet amerikanske fly F-18 Super Hornet, Eurofighter Typhoon, der fremstilles af en række europæiske våbenfabrikanter eller det svenske JAS Gripen. KOMMUNIST har ikke begreb om, hvilket af disse 4 flytyper, der er bedst til at slå ihjel. Derimod er vi overbevist om, at verden ikke bliver mere fredelig gennem dansk oprustning.
Vi ønsker ikke, at Danmark skal fortsætte med at føre en ’aktivistisk’ udenrigspolitik som halehæng til NATO’s og EU’s ekspansionisme og den nyordning af Mellemøsten, som USA ønsker.
Den ’aktivistiske’ politik har hidtil betydet, at det danske militær har ’forsvaret’ Danmark langt borte fra landet. Danmark har været med til at sprede død og ødelæggelse i det tidligere Jugoslavien, i Libyen, i Irak og Afghanistan mv. Nogen trussel mod dansk territorium har der ikke været siden striden med svenskerne om Hesselø i 1983, og ingen fjende står ved rigets grænser. Hovedargumentet for anskaffelsen af de nye kampfly er da også, at Danmark skal kunne udfylde sin rolle som alliancepartner og lægge sit lod i den fælles militære vægtskål. Vi skal med andre ord lydigt følge efter, hvor USA, NATO og EU går forrest – uanset retningen om målet.
Senest er det kommet frem, at Danmark skal spille en væsentlig rolle i opbygningen af et militært NATO-hovedkvarter i Stettin i det nordvestlige Polen. Dette hovedkvarter, påstår man, skal være et svar på Ruslands anneksion af Krim. Den helt store sammenhæng er ikke indlysende! Situationen i Ukraine og Krim kan ikke sammenlignes med situationen i Polen, Estland, Letland og Litauen. Det reelle formål med det nye NATO-hovedkvarter er ikke at sikre de østlige NATO-lande fra et angreb fra Rusland, men at true Rusland i NATOs ekspansionistiske drøm om at sikre sig verdensherredømmet.
Kommunistisk Parti i Danmark er stærk modstander af den danske militære oprustning – om det så gælder indkøbene af dræbende jagerfly, om at spille en stor rolle i det nye NATO-hovedkvarter eller på andre måder. Vi er en stærk modstander af folketingets flertals ønske om, at Danmark skal fortsætte med at gå i krig langt fra vores grænser. Vi ønsker en bred folkelig debat om, hvor nødvendigt det er at smide milliarder ud til angrebsfly og andet militært isenkram, når vi ikke har råd til at behandle vores unge, ældre, syge og fattige rimeligt.
Kommunisterne er af den klare opfattelse, at Danmark skal udtræde af NATO og EU, der også ønsker at spille en militær rolle. I stedet skal Danmark internationalt arbejde for fred og ikke for mere krig. Det er beskæmmende, at Danmark som det eneste nordiske land ikke har taget aktivt afstand fra Israels myrderier i Gaza.
Det er beskæmmende, at SF som deltager i forsvarsforliget ikke har nedlagt veto mod yderligere oprustning. Det er beskæmmende, at hele Folketinget minus Enhedslisten prioriterer militær oprustning frem for social oprustning.
Det går ikke som planlagt med den tragiske borgerkrig i Syrien. På trods af fuld politisk opbakning fra de såkaldt vestlige lande til at udvikle de politiske protester og regeringens opposition til en borgerkrig. Det skete i samarbejde med det muslimske broderskab, der fik støtte fra både EU, Tyrkiet og oliediktaturerne. Den ”demokratiske oprørshær” er nu blevet til ”de moderate” og de mere fundamentalistiske islamiske kræfter, som er taget til i styrke i forskellige fraktioner. Sådan som det også gik i Irak, Afghanistan og Libyen. Den vestlige indblanding har efterladt land efter land i kaos og indbyrdes rivalisering og magtkampe, med et utal af døde og lemlæstede som resultat. De eneste vindere i disse krige har været dødens købmænd, våbenproducenter og -handlere. Blandt disse europæiske virksomheder.
EU-landene er verdens næststørste våbeneksportør, og der var ingen glæde at spore hos dem over tilbagetrækningen fra først Irak og nu Afghanistan. På EU-topmødet i december 2013 diskuterede man derfor, hvordan EU’s våbenindustri kunne styrkes, og hvordan EU-landene kunne forøge samordningen af militære indkøb. EU’s krigsministre blev enige om at styrke EU’s våbenindustri, og der blev taget penge fra socialfonden for i stedet at bruge pengene på videreudvikling og forskning inden for våbenindustrien. Danmark har bidraget med vores skattemidler til den fond, men på trods af den danske undtagelse fra EU-militæret er to EU-direktiver om at styrke våbenindustrien indført i dansk lov. Den danske undtagelse har også betydet, at Danmark ikke kan undskylde sig over for USA, f.eks. ved de pålagte NATO-indkøb af jager-bombefly. USA’s våbenindustri er også umættelig, så Danmark hænger på USA og undsiger dermed vennerne i EU-landenes militære flyproduktion.
Nu kommer den danske udenrigsminister så EU-vennerne til undsætning: vores venner i Syrien er ved at tabe krigen. Vi – EU-landene – må levere våben til dem! Ministeren er radikal og har således endegyldigt slettet enhver erindring om partiets arv som et humanistisk og antimilitaristisk parti. Hans bombastiske udspil har uden tvivl skabt begejstring blandt alle dødens købmænd. Flere våben – uanset i hvis hænder de vil havne – forlænger krigen, og det har de brug for i en tid med krise i statskasserne. Statskassernes finanskrise har endda betydet, at flere EU lande må skære ned på militærbudgetterne på trods af alle mulige og umulige påstande om, at Ulven kommer. Udenrigsminister Martin Lidegaards portræt får hædersplads på væggene i de magtfulde købmænds mange lobbykontorer i Bruxelles.
Endnu har regeringen ikke udtalt sig om det kontroversielle forslag. Men det er Danmarks udenrigsminister, der fremlægger forslaget for hele verden. Det kan kun forstås således, at regeringen går ind for at puste fornyet liv i Syriens borgerkrig og forlænge lidelserne for Syriens borgere. Hvis ikke den krigsgale udenrigsminister omgående undsiges og fyres, har regeringen et stort forklaringsproblem over for den danske befolkning. Man kan undre sig over, hvor pressen, demokratiets vogtere, er henne i denne skandale. Danmark skal ikke bøje sig for militaristernes magtfulde EU-lobby, men gå forrest i kampen for militær nedrustning til fordel for social oprustning.
Atter engang blander NATO-landene sig i et lands indre anliggender med trusler, sanktioner og militære demonstrationer. Krigsretorikken er tilbage hos politikere og i medierne. Med de dybt forgældede og kriseramte NATO medlemslande i spidsen, stilles igen krav om oprustning, bl.a. indkøb af nye dyre angrebsfly. Dødens købmænd kræver omsætning, og NATO står som altid parat til at støtte dem.
Kommunistisk Parti i Danmark siger nej til, at Danmark bruger flercifrede beløb på køb af dødbringende angrebsfly. Der er brug for social oprustning og militær nedrustning. Kommunistiske partier i hele verden sender nedenstående appel til arbejderne og verdens folk om at styrke kampen mod NATO og krig:
Siden NATO blev dannet for 65 år siden, har denne pagt været en imperialistisk politisk-militær blok, et nøgleelement i Vest magternes dominans- og udbytningsstrategi og deres redskab til konfrontation med den daværende Sovjetunion og de socialistiske lande. NATO bærer ansvaret for det uendelige våbenkapløb, og USA og dets allierede er ansvarlige for over to tredjedele af verdens militærudgifter. USA og NATO-landene arbejder på at udbygge deres verdensomspændende netværk af militærbaser og udvide deres indflydelsessfærer. NATO’s erklærede koncept er den åbne offensive strategi, og ved geografisk at udvide sine indblandings-, aggressions- og besættelsesaktioner har pagten befæstet sin rolle som de store transnationale monopolers væbnede fløj.
USA og dets NATO-allierede er skyld i talrige forbrydelser og omfattende ødelæggelser: brutal aggression som i det tidligere Jugoslavien, Afghanistan, Irak og Libyen; indblanding som i Syrien; og trusler som dem, der rettes mod Iran. USA, NATO og Den Europæiske Union – pagtens europæiske søjle – bærer ansvaret for den voksende militarisering af internationale forbindelser og for den stigende spænding og angrebene på folkenes suverænitet og staternes uafhængighed i såvel Mellemøsten, Afrika, Fjernøsten som i Latinamerika.
Nu, 65 år efter oprettelsen af NATO, og i en verden, der er præget af kapitalismens krise, af imperialismens udbyttende, antidemokratiske og aggressive offensiver, af vanskelige justeringer i klodens styrkeforhold og af arbejdernes og folkenes modstand og kampe,
kræver vi NATO opløst og støtter ethvert folks suveræne ret til at trække deres land ud af denne aggressive alliance;
bekræfter vi atter vor modstand mod udvidelsen af NATO og militariseringen af Den Europæiske Union og dens militaristiske og interventionistiske politik;
kræver vi en afslutning på våbenkapløbet, et stop for opstillingen af USA’s og NATO’s nye anti-missilsystem i Europa, atomnedrustning, total destruktion af masseødelæggelsesvåben og nedlæggelse af udenlandske militærbaser;
kræver vi øjeblikkelig tilbagetrækning af alle tropper fra Afghanistan og andre lande, der er udsat for imperialistisk aggression;
bekræfter vi atter vor solidaritet med de folk, der modsætter sig imperialistisk besættelse, aggression og indblanding;
og opfordrer arbejderne og hele verdens folk til at styrke kampen for fred og mod krig og NATO, for opbygningen af en fremtid med fred, fremskridt og social retfærdighed, hvor hvert enkelt folk frit kan bestemme sin egen fremtid.
Nej til krig. For social oprustning – militær nedrustning!
For omkring 50 år siden ændredes støtten til familierne med børn fra at være et fradrag pr. barn til et kontant beløb til udbetaling. Beløbet er fastsat ud fra nogle beregninger af mérudgifter for børnefamilier, herunder også den høje danske moms, som i modsætning til de fleste andre lande er ens for alle varer fra basale varer som mad, medicin og børnetøj til luksusvarer. Et EU-land må ikke diskriminere, derfor har Danmark fået besked på at udbetale børnetilskuddet til alle EU-landenes borgere med børn, hvis bare de arbejder i Danmark. I kort eller længere tid, og uden kontrol af om den anden forældrepart i sit hjemland også modtager børnetilskud der.
Til gengæld må de vandrende EU-arbejdere godt diskrimineres i forhold til de løn- og arbejdsbetingelser, de tilbydes. Det har EU-domstolen fastslået. Her gælder princippet om udbud og efterspørgsel eller de forhold, der er gældende i deres hjemland. Og udbuddet er ikke just i arbejdernes favør. Hverken for de udenlandske (det må man vel nok kalde dem, da Danmark jo har en undtagelse for EU-borgerskabet) eller for de danske arbejdere, hvis løn- og arbejdsforhold er indeholdt i overenskomster efter den danske model og – til dels det danske prisniveau. De udenlandske arbejderes lave lønniveau frister både arbejdsgiverne og desværre også kommuner, stat og statslige selskaber, når de udbyder byggeopgaver. Desuagtet at det i konkurrencens hellige navn betyder, at danske arbejdere så bliver arbejdsløse.
Danske arbejdsgivere misbruger arbejdsløsheden i hele EU og den sultne vandrende arbejdskraft til at trykke lønningerne ved sågar at indregne børnetilskuddet, fradrag for dobbelt husføring og transportfradrag til hjemlandet i lønningerne. Dertil har de fundet fidusen med at komme uden om ansættelser og opsigelsesregler ved at købe løsarbejdere gennem dertil indrettede bemandingsforetagender, vikarbureauer kaldes de, for at det skal lyde pænere end udlejning af daglejere. Også panikslagne danske arbejdsløse, der efter de mange angreb på deres rettigheder som arbejdsløse står for at måtte miste hus og hjem, melder sig som løsarbejdere gennem sådanne forretninger. Det problem synes LO-forbundene nu er løst i de nye overenskomster ved at arbejdspladser med en tillidsrepræsentant får ret til at få at vide, hvad vikarbureauerne giver dem i løn. Intet mere.
EU’s lighedsprincip slog også igennem på ændringen af danskernes rettigheder under sygdom og ulykke, hvis det sker i et andet EU-land end Danmark. Danskerne betaler rekordhøj skat og afgifter for til gengæld ikke at skulle have penge med ved sygdom og ulykke. Det skal nu ikke mere gælde uden for grænsen, hvor danskerne ikke skal diskrimineres, men skal ligestilles med det pågældende lands borgere og have råd til sygebehandling eller købe og betale en sygeforsikring. Ren logik for EU-tilhængere. Det som i EU så smukt hedder lighedsprincip står over det danske gratisprincip. Det er det, som EU-modstanderne kaldte harmonisering og advarede mod, fordi det ville betyde harmonisering nedad. Det holdt stik.
Vi knækker selv nødderne, lød propagandaen bl.a. op til afstemningen om medlemskab af EU. Nej, der bliver ikke knækket nogen som helst nødder med EU, som nu også har sat sig tungt på vores social- og arbejdsmarkedspolitik på profitmagernes betingelser. Lad det afspejle sig i 2 x nej til urafstemningen om OK 14 og EU valg og afstemning den 25. maj.
Regeringens ”produktivitetskommission” har pænt leveret de ønskede resultater, og de er end ikke færdige med deres ”ekspertforslag” til et andet Danmark. To af pligtopgaverne er EU-kravet til privatiseringer og erhvervslivets krav til uddannelser, som de vil have staten til at finansiere. Kommissionen påpeger at der bruges omkring 400 milliarder skattekroner til al offentlig service. Penge som profitmagere selvfølgelig gerne vil have fingrene i. Derfor mener kommissionen at det ved udbud ikke er afgørende om det er en privat eller offentlig aktør der får opgaven. Det vigtigste er at opgaven udsættes for konkurrence, og at borgerne får servicen til den bedste pris, siger de.
Nu er det sådan, at erfaringerne siger noget andet om ”bedste pris”. Som beskrevet andet sted, går fordelen ved en eventuel mindre pris i lommen på de private investorer, og samme kreds gør hvad de kan for at undlade at betale skat af deres fortjenester. Problemet med private er også, at vi som samfund ikke har samme politiske kontrol med kvalitet og ydelse, som stat eller kommune har med egne ansatte, ligesom private profitforetagender ikke vil påtage sig samfundsmæssige hensyn, som f.eks. at stille sig til rådighed for at give de nødvendige lære- og praktikpladser til vores unge under uddannelse. Endelig er det en gammel erfaring, at prisdumping kun gælder, indtil de har fået uønskede konkurrenter ud af ”markedet”.
På uddannelsesområdet skal der ske store forandringer, mener kommissionen. Især er de ude efter de humanistiske samfundsorienterede uddannelser. Uddannelserne skal have relevans for arbejdsmarkedet (det private), mener de, og støttes naturligvis af diverse arbejdsgiverforeninger. Vi skal skifte spor, siger kommissionen, så elever og studerende får de kompetencer, som der er brug for på arbejdsmarkedet. Der har været forslag fremme om, at halvdelen af universitetsuddannelserne kunne nedlægges. Tilbage bliver så de tekniske videnskaber og forskere sammen med uddannelser af embedsfolk, der er dygtige til at rationalisere og få folk fyret. Alt sammen (selvfølgelig) betalt af borgerne, herunder de fyrede, de unge, de syge, de handicappede og de ældre. Det falder fint i tråd med mere privatisering.
Uddannelsessystemet skal altså trimmes, både på det erhvervsskole- og universitetsmæssige plan. Kort sagt, uddannelsessystemet skal producere tabere. Der henvises gang på gang til, hvor meget vi, altså borgerne, betaler til uddannelser. Investorernes og kommissionens problem er, at det gør borgerne gerne for at sikre en kommende generation med viden og færdigheder på alle fronter. Borgernes problem er det, at den politik som kommissionen siger, er ”nødvendig”, netop er skyld i at unge på erhvervsuddannelser dropper ud på grund af manglende praktikpladser, og at samfundsorienterede uddannelser er udsat for massive nedskæringer for at give ”investorerne” de bedst mulige betingelser for profit.
Finanskrisen er slut, takket være skatteborgernes påtvungne hjælp. Krisen er indtil videre lagt over på befolkningernes skuldre. Regnskaberne fra banker og selskaber i 2013 kommer på stribe i disse uger. Foreløbigt viser tallene at overskuddene er steget ca. 15% i gennemsnit. Det lader til at være undgået fagbevægelsens opmærksomhed, der har ladet sig nøje med 1½ % til overenskomstfornyelserne.
I en årrække har skiftende regeringer, med EU som bagmand, delt ud af arvesølvet til private profithungrende foretagender. Nu begynder de alvorlige konsekvenser at melde sig. Så alvorlige er konsekvenserne, at lyse hoveder er begyndt at overveje det fornuftige i at genetablere tidligere og oprette nye offentlige institutioner og virksomheder.
I nærværende nummer af Kommunist fortæller vi om kommuners dårlige erfaringer med at nedlægge egne løndirektorater for i stedet at udlicitere lønregnskaber og udbetalinger. Det har vist sig af være en dyr og dårlig privatisering. Tidligere har vi beskrevet, hvordan private virksomheder inden for ældreplejen profiterede på skattekronerne, men selv sneg sig udenom at bidrage med skat af overskuddet gennem fiduser til skattely-lande. Præcis som investeringsspekulanterne Goldman Sachs har tænkt sig at gøre nu, hvor deres erobringstogt i Europa er nået over den danske grænse og ind til de vigtigste værdier. Hvor længe kan vi tillade, at de blåøjede politikere sjakrer med samfundets fælles værdier? Tidligere aftaler, f.eks. Nordsøolien, er endnu i frisk erindring.
For nyligt gik det meste af Danmark i stå, da firmaet NET der styrer alle elektroniske betalinger, endnu engang gik ned. Det er de private banker, der står for denne forretning, og forklaringen lyder, at systemet er utidssvarende, og at bankerne overvejer at sælge det. Her kommer så forslagene om, at staten skal overtage det og stå for et sådant betalingssystem. Et yderst relevant forslag, der også fortæller os, at det heller ikke var nogen god ide at overlade alle samfundets ind- og udbetalinger og transaktioner til private virksomheder med øjnene stift hæftet på bundlinjerne.
Det er også dette profitkrav, der nu er ved at splitte Danmark op i by- og uddøende udkants-Danmark ved at privatisere al låntagning, herunder boligfinansieringen gennem privat realkredit. Det er netop finanssektorens sammenbrud, der er skyld i den økonomiske katastrofe, som titusinder af danskere er havnet i. Halveringen af dagpengeperioden og beskæringen af kontanthjælpen til de arbejdsløse, der enten er faldet for dagpengebegrænsningen eller ikke har været organiseret, har gjort ondt værre. Nu sidder ofrene for krisen og propagandaen om at ”være sin egen lykkes smed”, og at man skal ”eje” sin bolig så med håret i postkassen og kan ikke sælge ”deres” hus, da ingen vil give lån til købere af boliger uden for de større byer. Her kommer så forslaget om at staten går ind som udlåner. Tilbage til en statsbank, ja, men det er dyre lærepenge af det tåbelige salg af den tidligere statsbank og privatiseringen af kreditforeningerne.
Længe har privatiseringen af Jobformidlingen været under kritik. Nu kommer så Carsten Koch-udvalget, beskæftigelsesministeren og arbejdsgiverforeningerne og siger, at jobcentrene skal uddannes, så de kan lære at tage hensyn til individuelle færdigheder, der ”matcher”, hvad den enkelte arbejdsgiver har brug for. Det er, hvad fagforeningernes a-kasser altid har gjort og kunnet gøre, fordi de kendte deres medlemmers kvalifikationer. Men det var før a-kasser blev givet frit til markedet, og Arbejdsformidlingen blev privatiseret. Privatiseringerne har været og er dyre for samfundet. Det er gået op for befolkningen, om end der ikke bliver lyttet til, at nu gælder det om at holde fast i de sidste rester af vores værdier.
Køb dig til arbejde
Slagteriarbejderne stemte i 2013 overbevisende nej til at skulle betale for at have et arbejde. Det har ærgret den socialdemokratiske top i såvel regeringen som i fagbevægelsen, og det nedstemte forslag om, at arbejderne skal bruge en del af deres løn til at investere i den virksomhed, de arbejder for, er nu stillet som lovforslag. Et storstilet projekt for tilførsel af mere kapital til fødevarebranchen er blevet fremlagt af Regeringen. De vigtigste politiske tiltag i projektet er på den ene side at muliggøre at profitsøgende såkaldte investorer kan investere i landbrug. Landbrug vil således ikke længere være noget, bønder står for, men skal derimod fungere som alle andre profitgivende virksomheder med de deraf følgende virkninger for dem, som skal arbejde i branchen. Det andet er modellen med, at arbejderne i branchen skal investere 5 til 10% af deres løn i arbejdspladsen eller andre virksomheder med betydning for virksomheden og branchen.
Ingen krav – ingen sikkerhed
Regeringens forslag siger ikke noget om, hvilken sikkerhed der er for, at medarbejdernes penge ikke forsvinder i fejlslagne investeringer og konkurser, eller om sikkerhed for den enkelte til at kunne bevare sin arbejdsplads med den tvungne investering. Derimod taler forslaget om, at et samarbejde mellem Vækstfonden – som er skatteborgernes penge – og Landbrugets Finansieringsbank skal give adgang til mere risikofyldte investeringer, ligesom der vil blive udviklet lånegarantier til pengeinstitutter, der yder lån til landbrugsvirksomhederne. Dette må betragtes som en lemfældig brug af skatteborgernes penge, da ministeriet netop begrunder forslaget med, at ”til trods for, at landbruget de seneste år har haft en pæn og stigende indtjening, har en del landbrug opbygget en så høj gældsbyrde, at det kan være vanskeligt for selv sunde bedrifter at få finansiering. Knap én ud af 10 landbrug havde i 2012 en belåningsgrad på over 100 pct. og var dermed teknisk insolvent, mens omkring tre ud af 10 landbrug havde en belåningsgrad på over 80 pct.”
Forslaget om tvungen medarbejderinvestering i sin arbejdsplads blev modtaget med begejstring af politiske og økonomiske ”eksperter”, der mente at denne model ville brede sig til andre brancher. Det tror vi gerne. Endnu har vi ikke set kapitalen sige nej til betingelsesløse økonomiske tilskud. Derimod er der ingen begejstring at spore hos arbejderne, der har mange og dårlige erfaringer med lønstagnation og lønnedgang for ”at redde deres arbejdsplads” og alligevel efterfølgende lukning af arbejdspladsen. Hvordan branchens mange lavtlønnede arbejdere skal kunne trække de 25.000 til 35.000 kr., der er nævnt som den årlige medarbejderinvestering, ud af deres skrabede budgetter, melder historien ikke noget om.
Vi kan nu forvente, at regeringens forslag for landbrugsindustrien vil blive udvidet til andre brancher. I sin nytårstale varslede statsministeren nye væksttiltag og endnu bedre vilkår for det private erhvervsliv. For alle andre varslede statsministeren tiltag for at ”styrke evnen til at klare sig selv” ligesom vi fortsat skulle ”vende hver en krone”, fordi prisen for spekulantenes kollaps har været høj. I den seneste fremlagte ”vækstplan” for landbrugsindustrien står det klart, at netop de profithungrende spekulanter får endnu en håndsrækning fra dem, der skal klare sig selv, uanset hvad der tages fra dem. For nærværende blad står det lige så klart, at det bør være omvendt.
Det har nok gibbet i en og anden enhedslistevælger ved at høre et af partiets folketingsmedlemmer udtale, at Enhedslisten såmænd bare prøver at få socialdemokratisk politik igennem. Ordene faldt i DR2 debatten, mens partiet stadig forhandlede om Finansloven. Sidenhen er det jo gået anderledes, og der kom ingen små bidder gammeldags socialdemokratisk politik igennem, som f.eks. fuldt fradrag for fagforeningskontingent. Det har fået den socialdemokratiske fagbevægelse til at komme med voldsomme udfald mod Enhedslisten.
Når det har gibbet i deres vælgere, er det fordi, det var en håbløs både visions- og perspektivløs udmelding. Det er jo længe siden, at det, som kaldtes socialdemokratisk velfærdspolitik, døde. At Socialdemokraterne sammen med SF ved sidste valg forsøgte at spille på tidligere tiders sociale image og give løfter, har virkeligheden efter valgsejren tydeligt afsløret som bluff. Det nummer kan de ikke optræde med igen.
Der har i de seneste tyve år været gennemført mange reformer, både af borgerlige og socialdemokratisk ledede regeringer. Befolkningen har for længst lært, at reformer ikke mere betyder fremskridt, men tilbageskridt. Over hele verden, og meget tydeligt i den højt udviklede del af verden, er kapitalismen i gang med at gennemføre neoliberalistiske reformer, hvor samfundets skatteindtægter i stadig større omfang tilfalder ”erhvervslivet” i form af forskelige støtteordninger, redningspakker og hjælp til nye markedsandele, herunder ved krigsindsats. I EU-området er det sat i system med tvangsforordninger, som regeringerne – herunder også socialdemokratiske – frivilligt har underlagt sig.
Efter EU’s Finanspagt er de økonomiske rammer og retningen lagt fast og skal forud godkendes. I et finanslovsforlig kan man så rykke lidt rundt på posterne. Man kan tage fra de gamle og give til de unge eller omvendt, men de store linjer og perspektivet ligger fast. At tro, at det under disse betingelser er muligt at vende skuden i en mere social retning, er naivt. Der skal helt andre ting til end lukkede parlamentariske forhandlinger. Der skal mobilisering af befolkningen til. Der skal engagerede mennesker med et klart mål til på alle arbejdspladser, i fagforeningerne, blandt arbejdsløse, på uddannelsesinstitutionerne, i bevægelserne, i alle byerne. Det er derfra det skal komme, og det er det, som partiernes medlemmer har til opgave, i stedet for at lammes af at skulle forklare og forsvare deres parlamentarikeres beslutninger.
De sure opstød fra de udpræget socialdemokratisk ledede forbunds side er hovedrystende. Hvis de tror, at medlemsflugten kan stoppes med skattefradrag, har de ikke forstået problemet. De kunne selv have krævet det af deres venner i regeringen, men har ikke fået det igennem. Det er også tvivlsomt, hvor mange tusinde medlemmer der ville have stillet op på Slotspladsen for det krav. Men det kunne kravet om klausuler på danske overenskomster på alt offentligt arbejde nok havde afstedkommet, hvis altså fagbevægelsen havde mobiliseret. Men det vil vennerne i regeringen ikke lovgive om. – Så flugten fortsætter.
Built with Make. Your friendly WordPress page builder theme.