en da en da da da ro da da da sv da da en sv da en ca da tr da de nl da az da de en nb da da da da da nb da da da da da da sv da da da da da da da da da da et da en da da da da nl da pt da da cs da es da da da nn da da nl da da da da da da da da da da da de fr da da en
Musens emigration - Nordic Women's Literature
For Ingeborg Stuckenberg stod Johannes Jørgensens, Helge Rodes og Viggo Stuckenbergs undsigelse af det moderne gennembrud som et forræderi mod alt, hvad de havde troet på og kæmpet for. Hun havde inspireret, kritiseret, sat musik til vennernes digte og skrevet på mandens forfatterskab. Alligevel kunne hun ikke tage til genmæle mod deres svig. Ikke muse, ikke præstinde, ikke valkyrie for andre ville hun være, men soldat for sig selv.Det så hun ingen muligheder for i århundredskiftets Danmark. Foråret 1903 lod hun alt bag sig, tog til Bremen og indskibede sig på et emigrantskib med kurs mod New Zealand. Året efter, den 12. august 1904, begik hun selvmord, 38 år gammel. Hermed gik en filmisk sansende, kunstnerisk komponerende og socialt engageret stilist tabt.
1900-1910, 1900-1960, Beth Juncker, Bohemer, Breve, Danmark, Emigration, Kvindelighed, Muser, Rejseskildringer, Selvmord, Ægteskab
Skrevet af: Beth Juncker | 4. januar 2011
Året er 1903, stedet New Zealand, ordene Ingeborg Stuckenbergs (1866-1904) skrevet til søsteren Agnes Schwartz i København. En kort status efter et hastigt opbrud. Den kvindelige muse havde ikke blot forladt mand, børn, familie og kunstnervenner. Hun var emigreret.
Denne afslutning på et ægteskab var ikke til at forudse, da Ingeborg Pamperin forlod Vilhelm og Charlotte Kleins Tegneskole for Kvinder, af familien blev sendt et år på husholdningsoplæring for derefter, i 1887, 21 år gammel, at vandre ind i et ungt, radikalt og fattigt kunstnermiljø som digteren Viggo Stuckenbergs hustru. Hendes velhavende grossererfader havde sørget for standsmæssig bolig i de nyopførte Kartoffelrækker ved Københavns søer, resten skulle klares af Stuckenbergs indtægt som lærer ved Slomanns skole.
Det Stuckenbergske hjem blev, med bestandigt vaklende økonomi, et samlingssted for unge radikale malere, forfattere og kritikere, Ingeborg Stuckenberg et kompromisløst, kritisk og praktisk centrum.
Der er en forjættende helhed over husvennen og digteren Johannes Jørgensens beskrivelse af Ingeborg Stuckenbergs position som centralnerve i det Stuckenbergske hjem. En sammenhængende udfoldelse af moderlige og erotiske, intellektuelle og kreative, praktiske, opdragende og opildnende evner. Men det moment, der kunne give denne sammenhængende kvindelige udfoldelse magt, som den havde agt, mangler: personlig myndighed og lige ret. Det er dette lille moments højeksplosive kraft, der sætter sit præg på litteratur, mennesker og kunstnermiljøer i Norden omkring århundredskiftet. Med frihed, med selvstændighed forvandler musen sig potentielt til kammerat, til kompagnon, til konkurrent, og virkningerne herfra vandrer omformende ind i kærlighedslivets psykologi, i ægteskabets organisering, i seksualitetens betydning.
Hvor gennembruddets kvinder vandrede ind i kroppens irgange til møde med driften og erotikkens dobbeltblikke, griber århundredskiftets kvinder på mange måder bag om gennembruddet til en romantisk – undertiden religiøs – idealisme, som i en reformerende, propaganderende bevægelse vendes udad i en kritik af de forhold, der gør det kvindelige begær hjemløst og fredløst. Radikale kunstnermiljøer, dobbeltmoralske præster, dekadent borgerskab, ryggesløse mænd og – ikke mindst – kvinder selv rammes af de nye tordenkiler.
Ingeborg Stuckenbergs skæbne er ikke repræsentativ for disse bevægelser. Snarere må den ses som det nulpunkt, hvorudfra de bliver nødvendige og forståelige. Foråret 1903 lod hun alt bag sig, tog til Bremen og indskibede sig på et emigrantskib med kurs mod New Zealand. Året efter, den 12. august 1904, begik hun selvmord, 38 år gammel.
Sophus Claussen skrev i 1904, da ægteskabet var opløst og Ingeborg Stuckenberg fortabt, et af dansk lyriks smukkeste portrætdigte:
Til dine Øjnes Aandemusik
i Skumringstimen vi lytted
Din tavse Mund stod smertelig modig
i Drømmepagt med dit Tungsinds Blik.
Hvor kan en Kvinde med trofast Sir
– skønt selvfortæret af Smerten og Haanen –
bygge sig Slotte i Solen og Maanen
og klippe Stjerner af Guldpapir!
I dine Øjnes Aandemusik
det kæmper og haaber, det
som Genfærd fra tusinde Tider og Bøger,
du vilde ej taale, at Livet forgik.
Ej har dine Søstre paa tyve
med Læberne røde af Kys og
den Ro i to Urostore Øjne,
den Straaleglans af usigelig
Som skulde et Sted paa den
du vinde den Sandhed, hvorefter vi spejde,
og lykkelig frelse fra Livets
en Fabelblomst og et gyldent
Da dine Haandtryk og Spor
vi saa din Stolthed, som aldrig
Der bliver saa fortvivlende lidt
Som lidenskab er historien om hendes og Viggo Stuckenbergs ægteskab velkendt. Den har løbende givet stof til Viggo Stuckenbergs forfatterskab. Dele af det blev faktisk skrevet af Ingeborg Stuckenberg, skønt udgivet i hans navn. Den har skabt figurer hos Sophus Claussen, hos Johannes Jørgensen, hos Agnes Henningsens senere ægtefælle Simon Koch, og den indgår som en væsentlig del af Gyrithe Lemches erindringsfiktion Tempeltjenere, 1926-28. Tolkningerne veksler, men i grundtræk handler historien om en lidenskabs storhed og fald. Om det unge kunstnerpar, bohemens idealister, der skulle realisere frihedens og sandhedens moral og lade deres ægteskab bestå »saalænge den Følelse varede, der bandt dem sammen og, efter begges Anskuelser, ene berettigede Mand og Kvinde til Samliv«. Følelserne holdt, men de former, de udfoldede sig under, blev smertefulde og modsætningsfyldte. Sandheden blev relativ, åbenheden tung at bære, efterhånden som børnene kom til, nye forelskelser slog ned, og en stadig dårligere økonomi skabte strid og bitterhed. De kunne ikke leve, som de ville, og heller ikke lade være. Sådan er historien blevet forstået. En forståelse, der yder begge parter retfærdighed, som nok forklarer opbruddets, men ikke emigrationens nødvendighed. Den brik, der mangler, før dens nødvendighed står klart, tilføjer Ingeborg Stuckenberg selv i sine breve fra New Zealand til søsteren Agnes i København:
»Du kan tænke paa mig, som en Soldat i Krigen; jeg har det ikke godt, desværre langt fra, – men jeg slaaes dog for noget og haaber at vinde noget. Mennesker maa have en Fremtid at se ud efter«.
»De ni bud« cirkulerede i Kristianias bohemekredse. Ingeborg Stuckenberg havde Hans Jægers centrale roman Fra Kristiania-Bohemen, 1885, liggende på sit natbord. Bohemens ni bud trykt i Impressionisten, 8/1889. Universitetsbiblioteket, Oslo;
At være muse og marketenderske for et kompagni digteriske ildsjæle er en opløftelse og et slid. Men når musens kraft og visioner altid skal formidles gennem andre, der medierer dens frihedstro og tillemper dens sandhedskrav, så bliver opløftelsen destruktiv og sliddet identitetsudhulende. For Ingeborg Stuckenberg stod Johannes Jørgensens, Helge Rodes og Viggo Stuckenbergs undsigelse af det moderne gennembrud som et forræderi mod alt, hvad de havde troet på og kæmpet for. Hun havde inspireret, kritiseret, sat musik til vennernes digte og skrevet på mandens forfatterskab. Alligevel kunne hun ikke tage til genmæle mod deres svig. Ikke muse, ikke præstinde, ikke valkyrie for andre, ville hun være, men soldat for sig selv.
Det så hun ingen muligheder for i århundredskiftets Danmark. Gifte kvinder var stadig ikke myndige, havde ikke krav på børnene i skilsmissesituationer og kunne med skilsmissen som skamplet se frem til tøjtenavnet og »en Lod som Tanternes«. Uuddannet som hun var, kunne hun spise nådsens brød hos forældrene eller slå sig igennem som privat spillelærerinde eller husholderske. »Var jeg blevet hjemme, kunne du med Rette have degraderet mig til en Stakkel«, skriver hun til Agnes.
I New Zealand søgte hun et sted, hvor hun i fred kunne skabe sig et livsgrundlag, og hvorfra hun fri og selvstændig kunne vende tilbage. Broderen Aage Pamperin var rejst dertil flere år tidligere. »Aage har skrevet Hjem i altfor lyse Farver«, konstaterer hun, da hun selv når frem, »jeg antager for at trøste Mor og fordi han jo har tænkt, at til ham kom aldrig nogen, der kunne se hvorledes Sagerne egentlig stod«. Valget af New Zealand skyldtes hans beskrivelser, men nok også de lykkelige myter om landet, der florerede i datidens Europa.
Hvis Ingeborg Stuckenbergs Korte Breve fra en lang Reise (udgivet posthumt 1986), skrevet under rejsen og efter ankomsten til New Zealand, var nået frem til offentliggørelse, som meningen med dem var, havde mange kunnet spare sig rejsen. Formålet med denne stramt komponerede og præcist sansende rejsebeskrivelse er netop at advare de naive og hindre den katastrofe, hun selv måtte se i øjnene.
Mere end 20 år senere begav Thit Jensen sig ud på samme rejse som Ingeborg Stuckenberg – først til Australien og derfra til New Zealand. Målet var ikke emigration. »Det havde helt fra mine Backfisheaar været min Drøm at se New Zealand«, fortæller hun i sine erindringer Hvorfra? Hvorhen?, 1950. »Jeg havde i et eller andet Tidsskrift læst om, at den New Zealandske Kvindebevægelse var den fremmeligste i Verden, og det vilde jeg studere, komme Hjem og skrive om til det Blad, jeg var rejst ud for … New Zealand mindede om Hobro, ogsaa Kvindebevægelsen mindede om Hobro, den havde aabenbart ikke rørt sig ud af Stedet siden jeg for mange Aar siden havde læst om den. Man hæklede Blonder ved smaa Sammenkomster. Drak Kaffe og lod en Præst læse op af det Det ny eller gamle Testamente. Det var ikke det, jeg havde rejst den lange Vej for at deltage i«.
»Landet med de blaa Bjerge og den blaa Himmel, – Landet der flyder med Mælk og Honning: hvor Jorden er billig og Arbeidet bliver godt betalt! Det er Tankerne, der besjæler den Ulykkelige der samler sine sidste Penge sammen og sit sidste svage Haab, for at prøve en sidste Hasard for Livet og Lykken …Ja, – Bjergene er blaa og Himlen er det, men Solen skinner over tusind stumme skuffede Haab. Hjemløse og fremmede dør de, der ikke var kraftige nok til det frygtelige Arbeide her fordres for at eksistere … Alle de, der forestiller sig New Zealand som det forjættede Land, burde se Galeanstalterne og læse Dødslisterne i Aviserne herovre. Man dækker over det saa vidt muligt, og Selvmordene henregnes alle til Sindssyge: men mange ere de Breve der efterlades af dem, der tog sig selv af Dage, der bevise at det ikke var Sindssyge, men Sorg og Skuffelser, Kummer og Elendighed der drev dem til det«.
Ingeborg Stuckenbergs egne breve er sådanne beviser. Men rejsebeskrivelsen viser samtidig, at med hende gik en filmisk sansende, kunstnerisk komponerende og socialt engageret stilist tabt. Med et smertefuldt, kompromisløst blik hudfletter hun i rejsebrevene sin egen naivitet.
Positionen som fremmed, fattig og som kvinde giver nyt blik for det hjemlige og gennemhuller århundredskiftets mange sange om det primitive emigrantlivs kulturelle velsignelser: »Civilisation er en af de Ting man først tilfulde forstaar at skatte, naar man er udelukket fra den. Du skriver om Bomuldskjoler og en Farm. Vor Herre bevare dig for det, nogensinde. Det kan lyde meget smukt at man vil gøre det hyggeligt for Mændene, naar de kommer Hjem. Men der er den Hage ved Tingen, at Mændene for det meste kommer ind saa dødtrætte at de knap spiser, endsige taler eller ser om Dugen er ren og Bordet net. De nikker kærligt til en og synker trætte ned i Stolen og ser med Øjne saa trætte, saa haabløse frem for sig, at Hjertet krymper sig i en og Ammestueeventyrene om det primitive Liv bliver til Snak. … Det er i den civiliserede Verden Chancerne er – for den der kan og vil noget, midt i Mylderet og Striden«.
De sidste ord sammenfatter Ingeborg Stuckenbergs emigrationstestamente.
KVINDELITTERATURHISTORIE PÅ NETTET, 2012.
REDAKTION: KVINFO, KØBENHAVN & KVINNSAM, GÖTEBORG.