sv is is en is da da fi pt tr nb pt id sv is cs it is uk is cs hbs_lat is is nn is da is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is is en sv de is is en is is is is is cs is tr nb pt hbs_lat nn tr is is de is de ca is
Nordens Kalender - 01.06.1930 - Tímarit.is
Nordens Kalender - 01.06.1930, Blaðsíða 73
THOMAS LANGSOM OG KVINDERNE over Karen, hun fik Groden kogt og stillet frem for Thomas. Selv sad hun ved den anden Bordende sammensunken og stirrende frem for sig ud af det morke Telt, hendes Haar dannede. — Skal Du ingenting ha’? spurgte Thomas. Hun tog sig sammen og hentede Tallerken og Ske frem til sig selv. Jovist — hun skulde da spise — hun havde bare glemt det i Gjeblikket. Hun strog Haaret tilbage over Skuldrene med trætte Hænder og loftede sorgmodigt paa Skeen. Saa- ledes gik Dagene. Karen var kommen langvejs fra. Hendes Plejeforældre havde læst Avertissementet og fæstet hende til Thomas. De havde paa Forhaand sagt, at hun var noget tungsindig af sig, saa Thomas havde ikke noget at beklage sig over. Det gjorde han heller ikke, han hyggede sig godt i Stuen med hende og sogte at faa det bedste ud af hende, som af al Ting. Hun var jo trofast — aldrig skulde man finde hende paa de gale Veje — altid var hun hjemme ved Huset. Ingen Grineri eller Sladder med hende — nej saadan var hun ikke. Og saa var hun kon. Der var meget at sætte Pris paa hos Karen. Hun var noget langsom til Arbejdet, men det gjorde ikke saa meget. Alt i alt var Thomas godt tilfreds med Karen. Hun var hos ham to Aar, og hvis det havde staaet til ham, kunde hun være blevet der titil, men nu kom der Bud fra hendes Stedfader, at man havde Brug for hendes Nærværelse •— hun skulde sige op til i. Maj og komme hjem. •— Saa skal jeg af med Dig, Karen, sagdeThomas sorgmodig. — Ja, sagde Karen med et dybt Suk. ■— Og saa skal jeg vel til at se mig om efter en anden Husholderske. Det er snart det værste af det hele. Karen nikkede. Thomas satte en Annonce i Bladene, og der kom et Par Billetter. Han læste dem hojt og sukkede over det vanskelige Valg. -—- Bare Du kunde hjælpe mig at finde den rette, sagde han hen for sig. At Karen virkelig skulde hjælpe ham, faldt ham ikke ind — hun sad jo sæd- vanlig tavs i sit morke Telt. Men pludselig rakte hun ud efter Brevene og gennemlæste dem med rynket Pande. — Jeg tror ikke, Du faar Glæde af nogen af de Piger, sagde hun. Det gav et Sæt i Thomas. Karen havde udtalt sig — det skete sjældent. Hendes Stemme havde en sær profetisk Klang. Maaske var hun synsk. Han trængte ind paa hende, men der var ikke yder- ligere Oplysninger at hente, hverken denne Dag eller de folgende. Saa bestemte han sig under Suk og Bæven for Oline Pedersdatter. Han var hverken Grafolog eller synsk, men han tog den ældste af Ansogerne — dette mente han gav en vis Sikkerhed mod Overraskelser. Oline var 47. — Du maa godt rejse et Par Dage for Majdag, hvis Du har Lyst, sagde han til Karen. Men det havde Karen ikke Lyst til, hun var trofast til det sidste. Hun pakkede ikke engang sine Sager sammen. Flere Gange traf Thomas hende grædende, men naar han spurgte, hvorfor hun græd, svarede hun kun med en Hovedrysten. Majdagen oprandt, Thomas havde laant Be- fordring hos en Nabo og holdt for Doren. — Ja, bitte Karen, saa ved jeg ikke-----? Det var let at se paa Karen, at hun ikke var færdig. Haaret flod om hende. Hendes smaa Billeder hang endnu paa Væggen over Sengen. Thomas talte godt for hende og gav sig Tid. Hesten gumlede paa de gronne Poppelblade udenfor Vinduet. Man skal fare stille med Kvindfolk, tæiikte Thomas. Naar Karen ser at den anden kommer, saa gaar det nok op for hende, at hun maa af Sted. Han klappede Karen paa Skulderen og korte til Stationen efter Oline. II Et Par Timer efter var Thomas tilbage. Hesten fortsatte med Poppelgrenene. Han begyndte at lofte Kommoden ned fra Vognen. Hans Hjerte bankede af Spænding. Havde Karen faaet sine Sager lagt ned — eller hvad tænkte hun paa? Oline stod med Haanden paa Vognens Bagsmæk og saa til, at Kom- modens Maling ikke blev skrammet. Hun var meget forskellig fra Karen — for det forste ældre. De 47 Aar hun havde opgivet i Brevet, slog næppe til, der maatte vist lægges 10 til. Og saa var hun lille og spids. Hun havde ikke Antydning af Ojenbryn og hendes Haar — hendes ganske tynde Haar — var lyst som Halm — men uden Glans. Som fjorgammelt Halm, der har ligget ude i Vintervæden. Hendes 71
Ef þú vilt tengja á þennan titil, vinsamlegast notaðu þessa tengla:
Tengja á þennan titil: Nordens Kalender
Tengja á þetta tölublað:
Tengja á þessa síðu:
Tengja á þessa grein:
Vinsamlegast ekki tengja beint á myndir eða PDF skjöl á Tímarit.is þar sem slíkar slóðir geta breyst án fyrirvara. Notið slóðirnar hér fyrir ofan til að tengja á vefinn.
Sækja textaskrár sem ZIP-skrá
Arngrímsgötu 3. 107 Reykjavík
Sími / tel: + 354 525 5600