hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu pt hu de da hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu el hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu el hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en es en hu en de hu en hu en hu hu hu en hu hu de hu ru hu da hu ru hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Létező és nem létező irodalom
Parbleu! – mondta türelmetlenül Pierre de Pompier márki, és csöngetett az ügyeletes szobalánynak.
Mikor belépett a szőke Yvette a pohár pezsgővel és egy tálca süteménnyel, a főúr rögvest tudta, hogy szerda van; ugyanis aznapokon szokott szőkét szeretni. De most, valahogy nem kívánta a tésztát, mert megérkezett Lady Mary Motherhood of Bottomfield, Londonból. Pedig azt remélte, sose látja viszont.
A Lady lehevert a rekamiéra, s szótlanul fixírozta a pimasz Pierre-t, akinek volt pofája meglépni a családi ékszerekkel; őnélküle! – Holott, együtt akartak szökni.
Csak azért, mert Mary bátyja, a hideg-meleg, büszke Lord Archibald, szélhámosnak vélte a márkit, és kitiltotta a palotából. Pedig már csak gyémánttal kivert ládikából is gazdagon turbékolhattak volna Pierre-el mindhalálig; nem beszélve a láda tartalmáról.
Mary, legjobban Matilda ősanyja, Hódító Vilmosné arany zseb-napóráját sajnálta, amit át lehetett állítani a téli időszámításra. Ezt az ereklyét már hétszáz éve anyai ágon az elsőszülött lány örökli. A Lordok Háza kérte is, hogy a Towerben őrizhessék, mint nemzeti kincset.
– De most nincs helye az érzelgősségnek! Megfizet a márki! – mormogta a Lady, és nem tévesztette meg Pierre hanyag testtartása. Tudta, a férfi szégyelli magát; s nem csak azért, mert gyáván megfutott a kastélyból bátyja elől. De most nem térhet ki Pierre a vallomás elől! Megszökni se tud tőle, mert a porosz ostromgyűrű hónapok óta bezárult Párizs körül.
Már sok nyomorult éhen halt a sikátorok mélyén vagy a padlásszobák magányában. Várható, hogy hamarosan kapitulál a főváros, hiszen III. Napóleon már szeptember óta fogságban van egy kasseli kastélyban. Persze Bismarcknak van ideje várni.
Na meg pénze se lehet a házasságszédelgő franciának, hiszen az ékszereket nem tudja értékesíteni. Aztán Londonban, a kötvényekbe fektetett vagyonát és az agáristállóját is elkobozták, mert csalt az Epsomi Derbyn.
Ugyanis a pónilovak versenyén az egyik nagy növésű agarát indította pici paripának maszkírozva; nem csoda, hogy megnyerte a nagydíjat. Csak a díjkiosztáson derült ki a csalás, mikor a márki lova véletlenül meglátott egy macskát…
– Vagy mégis lenne Pierre-nek kézpénze? – A Lady egy kicsit meghökkent a belépő szobalány láttán. – Honnan szerzett a márki süteményt? Hiszen az egy marék aranyba kerül!Az ostromzár elején a városnak volt még pár napra élelmiszertartaléka a lakosság ellátására, de ahogy teltek a napok, lassan már morzsányi sem akadt a boltokban, még az egereknek sem.
A kormány rögtön összeült, és egy bőséges munkaebéd után elhatározta, hogy kiméri a népnek az állatkert lakóit.
Másnap már elefántok rotyogtak apróra vágva a gulyáságyukban. Azért a nemzet nem tagadta meg magát; a franciákra oly jellemző galantériával, a legnagyobb elefántbika nemzőszervét elküldték Moltke, porosz főgenerálisnak, hogy tegye oda, ahova akarja…Az állatkertből meg egyre csak fogytak a lakók. Pláne, mikor néhány börtönőr átterelte a zebrákat a fegyházba, s evvel megoldották az elítéltek élelmezését. De végül, mikor elfogyott az utolsó gödény és a legapróbb búbos bankája is a városnak, már nem volt többé mit osztani.
Akkor fájó szívvel meggyászolva, sorra kerültek a család szerettei; az ebédlőasztalon ott gőzölögtek a hűséges kutyusok, és az ennivalóan aranyos cicák. Már ahol még voltak…
A kóbor állatok már rég eltűntek Párizs utcáiról. Patkányt persze mindenki foghatott doszt, csak sajnos a húsa undorító volt. De mikor néhány élelmes hentes fűszeres kolbászt készített belőlük, szinte azonnal közkedvelt csemege lett a bisztrókban. Jól csúszott rá a vörösbor.
Yvette miután kitöltötte az italt, hamar kihátrált, mert meglepte a Lady jelenléte. Ugyanis szerdán a munkaidőben csak falatnyi szobalány köténykét hordott…
A márki zavartan köhintett, de állta a Lady fürkésző tehéntekintetét.
– Ön lopta el a nyakékemet, Pierre? – kérdezte Mary csendesen, de szeme sarkában már keresve sem csillogott a bujaság fénye. Messziről a Bastille tér felől néha szórványosan puskalövés dörrent, ami le-leszedett egy kujtorgó kandúrt a háztetőről; s a kövezeten csak egy tompa puffanás tett pontot a macskasikolyra.  – Ragunak még kitűnő, gondolhatta a szerencsés vadász.
A társalgóban már fel sem figyeltek a megszokott zajra.
– Én nem loptam Milady, hanem csak magamhoz kaptam a nadrágomat, mikor bátyja ránk törte az ajtót. Így is csak futtában tudtam felvenni, mert a Lord többször is utánam lőtt. A nyakéket meg csak emlékül vettem magamhoz, hogy magányomban éjjeli vigasztalómként szagolhassam. Hiszen még most is érezni rajta keble pézsmaillatát.
– Akkor mért nem a bugyogómat vitte? A lényeghez is közelebb van -, húzta el a száját Lady Motherhood.
– És az ékszeres ládát is szagolgatni kapta a hóna alá?
– Nem, Mary, a jövőnket akartam biztosítani vele. Hiszen egyedül el sem tudnám adni. De, hogy bebizonyítsam, hogy még mindig szeretem, és ártatlan, tiszta a szívem, nagyon kérem, fogadja el a vacsorameghívásomat a Véryhez.
–  De hiszen az éttermek már rég bezártak.
– Igen, de a három legnagyobb restaurant titokban fogad. De azt is előjegyzésre. Már csak az is ötven Louis d’or-ba kerül, hogy az ember felkerüljön a listára. Tegnap végre értesítettek, hogy ma estére engem is fogadnak egy vendégemmel. A Chef de cuisine beszerzett egy kastély áráért néhány ínyenc ritkaságot. Például ma olyan papagájbecsinált lesz a műsorlapjuk szerint, hogy mielőtt kopasztani viszik a madarakat, még hét nyelven kívánnak jó étvágyat; persze jiddisül is. Aztán a következő fogás a török szultán macskájából lesz: ragú orientál szósszal, majd húsz darab sült galamb, Poroszország legjobb postásaiból.
– De márki, magának még van készpénze!?
– Aranyrudak az ágy alatt. Meg tízdekás aprókockák, váltani. Ugyanis eladtam egy négyárbocos hadihajót.
Mary csodálkozva nézett de Pompier-re és kellemesen meglepődött. Még nyer is az üzleten -, mosolygott magában. Éppen válaszolni akart, mikor dulakodás zaja tört be az előszobából, majd beszaladt Yvette, de most nem törődött azzal, hogy még a köténykéjét is elhagyta. Három francia tiszt nyomult be mögötte. A rangidős százados a márkihoz lépett:
– Letartóztatom hazaárulásért! Elkaptuk az összekötőjét az ön jelentésével, amit a porosz kémelhárító ezredesnek, Wilhelm Stiebernek küldött.
– De én ártatlan vagyok, siránkozott a megdöbbent márki. Nem is tudok poroszul. És azt az urat sem ismerem, akit volt szíves említeni. Az ékszerládát beismerem, meg egy négyárbocos iskolahajót is eladtam, ami a tengerészeté volt, de sohasem voltam hazaáruló.
– Az minket nem érdekel, hogy csaló, szélhámos, meg, hogy álnéven él, de kémkedésért kötél jár. Adja ide a páncélszekrénye kulcsát! A tartalmát lefoglaljuk.
A megszeppent főúr, mi mást is tehetett? Utasította a szobalányt, aki újra visszakötötte a köténykét, hogy adja oda a bal fiókból a kulcsokat a századosnak. A két másik tiszt időközben megbilincselte a márkit, és kivezették a palota előtt álló kocsihoz. Még le se ültek, de már nekilódult a két gyanúsan kövér paripa a belváros felé. A kihalt utcákon még egy darabig visszhangzott a pacik vidám patkócsattogása a közömbös macskakövekről.  Ahogy elvitték a márkit, Lady Mary azonnal csomagolt. Különösen ügyelve az ágy alatt rejtőző aranyrudakra.
Mióta a két tiszt Pierre-t magára hagyta egy asztallábához bilincselve a folyosón, azóta senki sem szólt hozzá. Az egyik irodaablakból füst gomolygott ki a szabadba. Ott iratokat égettek. Az épület lassan kiürült, csak néhány ember hordta még a ládákat és a csomagokat az épület előtt váró fogatokra. Az egyik hivatalnok belebotlott a márki láncába, hogy végigesett a padlón, és a ládájából egy ezüst étkészlet szóródott szét az olajos padlón.
– Maga meg mi a fenét ücsörög itt az útban? A poroszokra vár? Hordja el magát! – ordította az irodista. Káromkodva kioldotta a fogoly bilincseit, és fenéken rúgta, hogy a márki legurult a lépcsőn. A bejáratnál majdnem leverte a lábáról a belépő szobalányt.
– Él, drága Pierre! – sikongta Yvette, és örömébe az őrgróf fülébe cuppantott, hogy majd belesüketült.
– Mindent elvittek a páncélszekrényből! – sugárzott a lány arca, és összemosolygott a márkival.
– Persze abból, amit a bal fiókból kapott kulccsal nyitottak.
– Ez remek! Akkor most összecsomagolunk a jobb kulcsos páncélszekrényből, és este irány Bukarest. Téged is viszlek.
– Igenis atyám – mosolygott Yvette.
A férfi felkapta a fejét.
– Mit mondtál kedvesem?  Még mindig cseng a fülem.
– A kapitány azt mondta, hogy ön Széppatkóshy László nuncius, és még mindig keresik, mert tíz éve kirabolta a püspöki palota pénztárát.
– Hülyeség lányom, csak hadd mondja. Túl jó a fantáziája annak a tisztnek. De most vacsorázni megyünk Véryhez.
Este későn egy fekete hintó robogott a déli határ felé. A pár nem fázott, mert összebújtak a medvebunda alatt. Na meg, tüzelte őket a Vérytől hozott konyak.
Ugyanebben az időben, Párizstól a nyugat felé vezető országút már kihalt volt, mert kevésnek volt kedve éjjel utazni a januári havat kavaró szélben. A lovaknak meg pláne nem.
Calais felé egy országúti csárda fészerében már kora estétől egy utazóbatár szunyókált. A lovak még beszélgettek egy darabig a jászol mellett, de aztán elaludtak a fáradtságtól.
Fent Mary szobájában jókedvűen mulatozott egy kisebb úri társaság. Folyt a pezsgő és a bor, és gyöngyözve kacagott a szép szívű Mary, mindaddig, míg a hölgy kebelbarátja viccből meg nem kaparta a vadászkésével az egyik aranyrudat. Tényleg szép feketén fénylett alatta a vas.
– Senki se mondja, hogy egy Lady nem tud úgy káromkodni, mint egy utcanő…
Már vagy félszázada élek Németországban. Nem én választottam. Éppen Nürnbergben léptünk fel a varietében, mint Trio Laki varietéartisták, mikor lejárt a szolgálati útlevelem. Mit tehettem? Maradtam. Igaz, az ég, a mező, erdő, mint odahaza, de fáj a honvágy, mondjuk akkor, ha a paraszt esőt lesni felpillant az égre, s közben véletlen szögbe lép, nem magyarul káromkodik. Talán ha a menedzser Nürnberg helyett, akkor máshová kötött volna le bennünket, ma tán görög, izraeli, angol, francia, dán, vagy éppen a svájci lakáscímre jönne hozzám a postás. Később kereskedelmi iskolát végeztem s hamarost, mint sajtó referens, a szaláminak már vajjal ágyaztam a kenyérre. Majd hosszú évekig élveztem az állam szociális hálóját; persze mellette nyelvet tanítottam, kertészkedtem, üzlet előtt söpörtem járdát jó pénzért. Ma már csak írok, s a St. Bonifatius templom karitász szervezetében teszem a dolgom. Írásaim tíz éve jelennek meg odahaza s a határon túli magyar lapokban. Itt ritkán közlik írásaimat, mert még a saját kisprózáimat sem tudom nekem tetszően visszaadni odahaza első novelláskötetem (Este a konyhában) 2011-ben jelent meg.
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
A bárzongora utcai rejtély
Hogyan felejtsünk el írni?
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.