hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en sv fr de de hu hu hu hu hu hu fi hbs_lat hu hu hu nds en hu nds en hu nds hu hu hu hu hu hu hu ms hu hu ast hu
Somogy a középkorban | Somogy.hu
A honlap teljes felülete akadálymentes
A honfoglaló magyarok az akkori Somogy területén szlávok, germánok és avarok által gyéren lakott vidéket találtak. Eleink 900 táján történt megtelepedését mutatják a Balatonszemesen és Fonyódon feltárt teljes harci díszben, lovukkal eltemetett harcosok, valamint a Tengődön, Törökkoppányban és Vörsön megtalált íjas férfiak, továbbá a honfoglalók középrétegeihez tartozott nők sírjai például Zselickislakon és Sérsekszöllősön. A közel háromszáz ismert honfoglalás-kori temető zöme köznépi (legjelentősebb mind közül Fiad-Kérpusztán) volt. A névtani és archeológiai vizsgálatok tanúsága szerint a megye ősfoglalói a Bogát és a Bő nemzetség lehettek. Csak később, a X. század közepére vették át a hatalmat az Árpádok: Fajsz és Koppány.
Amikor 997-ben meghalt Géza fejedelem, fiának, Istvánnak kellett őt a hatalomban követni. A fejedelmi nemzetség egyik ágához tartozó Koppány azonban a keresztény elsőszülöttségi jogot nem ismerte el és magának követelte a fejedelmi széket. A levirátusra hivatkozó nemzetségfő feltételezhetően a somogyvári Kupa-hegyi földvárából irányította a somogyi dukátust. Koppány pogány felfogását jelezte, hogy feleségül akarta venni a megözvegyült fejedelemnét, Saroltot, akinek fiát, Istvánt pedig meg akarta ölni. Az összecsapást követően István Koppányt felnégyeltette, „országát” pedig arra kényszerítette, hogy a pannonhalmi főapátságnak fizesse a dézsmát. Így történt aztán, hogy Somogy évszázadokon át Pannonhalmának adta a tizedet. A helyi politikai hatalmat kézben tartó, a fejedelmi családhoz tartozó Koppány vezér és az államalapító király közti összecsapás tétje, egyebek mellett, Magyarország Európához tartozása, vagyis a kereszténység megszilárdítása és állam újjászervezése volt. A bajorok által is segített uralkodó legyőzvén a törzsfőt, jelentős lépéssel jutott közelebb ahhoz – a röviddel később megvalósult célhoz –, hogy az új állam az európai keresztény kultúrkörhöz tartozzon.
I. (Szent) István, a vármegyerendszer kialakítása során, a somogyi várakat és a hozzájuk tartozott birtokokat királyi tulajdonná nyilvánítva, a környező vidékek központjaivá tette. Ezek sorából kiemelkedett Somogyvár, mely később a középkori megye székhelye lett. Ahogy Kanyar József írta: „Ez volt az erődített hely, mely a rómaiaktól kezdve jelentős megyei centrum volt a megye királyi területén (a XIV-XV. századi oklevelek rendszerint castrum Simighiense néven emlegették),a királyné tulajdonában lévő déli megyével (Segösd, Següsd) szemben. Somogyvár tehát civitas regalis volt.” A település volt a kiépülő királyi várszerkezet somogyi magva. A zömében XIII. századi oklevelek a megye harminc egynéhány várbirtokának nevét örökítették át az utókorra. Somogy megye másik jelentős központja, Segesd IV. Béla uralkodásától 1395-ig ún. királynéi vármegye volt. Ez idő tájt a város a királynék – különösen IV. László felesége – állandó udvartartási székhelyének számított. E két várszerkezetnek – az ispánnal, annak fegyvereseivel, a várjobbágyokkal, a várnépekkel, továbbá a várföldekkel egyetemben – szoros részét képezték az ún. udvarhelyek, vagyis a speciális szolgálatot ellátó szolgáló népek falvai. Ezek közé tartozott például (Somogy)udvarhely, Ötvös, (Rinya)kovácsi, (Puszta)kovácsi, Szántó(d) stb. A Szöllős helynevek pedig jelzik a somogyi szőlőművelés különös jelentőségét.
A honfoglaláskor itt talált szlávok és avarok mellé a következő néhány évszázadban más törzsek is beköltöztek. Legelőször a besenyők érkeztek, s megyében több helyütt (Balaton déli partja, a Dráva, a két Koppány és a Rinya völgyei) is megtelepedtek. A X-XI. században a mai Kaposvár területe is benépesült. 1009-ben a pécsi püspökség I. István által adományozott alapítólevele említette először a Copus nevet. 1192-ben – Győrffy György szerint – már létezett egy Kapos menti nagy uradalom, melyet a XV. századtól Rupolújvár vagy Kaposújvár néven is említettek. A Kapos völgye is sokat köszönhetett az államalapító király átgondolt politikájának. Koppány legyőzésében jelentős szerepet játszottak a német lovagok és – a legenda szerint – maga Szent Márton. A német Győr nemzetség kapta meg a zselicszentjakabi és a vidékén lévő többi udvarházat (Fonó, Taszár stb.). A bencések a Zselicben jutottak királyi adományhoz. Szentjakab mellett a X-XIII. századokban további két nagy nemzetségi központ alakult ki: a mai Bodrog környékén a Bő, a Drávához közel fekvő Babócsán pedig a Tibold nemzetségé.
A stratégiai helyek, közlekedési utak, gázlók, vámhelyek védelmére már a X-XI. században kialakult a földvárak viszonylag sűrű hálózata.
A magyar egyházszervezés folyamatába illően alapította Ottó ispán a zselicszentjakabi (1061), I. László pedig a somogyvári (1091) bencés monostort. Az előbbi – sajátegyház – felszentelésén maga Salamon király és Géza herceg is részt vett. Az utóbbi – a saint gilles-i anyaapátságához tartozva – a XVI. század közepéig a magyar-francia kapcsolatok fontos hazai központja, a középkor egyik rendkívül jelentős kulturális, a magyar írásbeliség egyik legnevesebb centruma volt. Valamikor a XII-XIII. század folyamán, legkésőbb 1224-ben, ugyanis hiteleshellyé vált. Az ún. somogyvári formuláskönyvet a marosvásárhelyi Bólyai Könyvtárban található kódex tartalmazza. A somogyvári romokat feltáró Bakay Kornél régész szerint a nagy építési munkálatok az 1070-es években kezdődtek meg. A király ugyanis ebben a kolostorban kívánt temetkezni. A később szentté avatott uralkodó 1091 tavaszán Somogyon keresztült indult – testvérének, Ilona királynénak, a horvát király özvegyének hívására – a közeli Horvátország és Dalmácia meghódítására. A hadjárat sikereinek és a zágrábi püspökség megalapításának is köszönhetően megyénk egyfajta „tranzitterülete” lett a mediterrán térségbe irányányuló kereskedelemnek. I. Lászlót 1095-ben először Somogyváron temették el, s a teste csak később került Nagyváradra.
A vármegye két, még I. István által szervezett főesperessége – melynek központja Somogyvár és Segesd volt – a Veszprémi Püspökség fennhatósága alá tartozott. Segesd adott helyet a XIII. század végén a megye első ferences kolostorának. III. Béla uralkodásának első szakaszában hatalma egyik fő támaszának tartotta a János lovagrendet. Ezért is került Kereki vára a székesfehérvári rendházhoz. A XI. században betelepült johanniták egyik fontos központja, rendháza 1217-től Csurgón volt.
A somogyvári apátság szerzetesei egyedülálló módon mind franciák voltak. E privilegizált helyzetet kívánta 1204-ben Imre király megszüntetni, amikor nem a megválasztott francia apátot, hanem Spalato érsekét állította a kolostor élére. Ezzel a somogyi hiteleshelyre, melyet a pápa 1211-ben különös védelembe vett, még fegyveres harccal is kísért zavaros idő köszöntött. A Szent Egyed hitvallóról elnevezett apátság XIII-XIV. századi története előbb egyházi belviszályok, utóbb pedig az apátság és a Marczaliak, illetve a Báthoriak közti hatalmaskodások jegyében telt.
III. Béla halála után, idősebb fia, Imre örökölte a királyságot. Andrásnak pedig annyi kincs jutott, hogy abból hadjáratot vezethetett a Szentföldre. A herceg azonban hamar felélte ezt a vagyont. Jóllehet a király ekkor átengedte testvérének a Dráván túli területeket, András azonban a trónt kívánta megszerezni. A rádi csatában Lelle és Szemes között – 1199 nyarán – Imre király legyőzte az ellene támadó herceget, aki ekkor VI. Lipót osztrák herceghez menekült.
Kaposvár mai területén a XIII. századtól, a Győr nemzetségbéliek mellett, a zselici – erdőkkel teli – birtokaikra támaszkodó a Monoszló nemzetség tagjai is jelen voltak. Ők a királytól a márki és a ropolyi birtokokat kapták meg. Makariás ispán fia, a szintén ispán, Tamás alakította ki II. Endre uralkodása alatt a ropolyi uradalmat, melynek fejlődését rendkívül kedvezően befolyásolták az áthaladó kereskedelmi utak és a vásártartási joggal rendelkező, később oppidummá avanzsáló Szerdahely léte.
Batu kán betörésének hírére, illetve a király hívó szavára Kálmán herceg is hazatért Horvátországból, s útközben magával vitte a somogyi bandériumokat is. A Muhi melletti csapást (1241. április 11.) követően IV. Béla kitörve a tatár gyűrűből, a dalmát tengerpart felé menekülve, Segesdet érintve ért Zágrábba. A befagyott Duna jegén átkelt tatár csapatok 1241-1242 telén Somogy vármegyén is átvonultak, s kegyetlenül kifosztották, pusztították az útjukba esett falvakat. Amikor a király 1242 májusában hazatért, kíséretének tagjaként visszajött a korábbi somogyi ispán, a nádor, a Hahót nembeli Arnold. Az főúr feladata lett a vármegye személy- és vagyonbiztonsága konszolidálása. A mongolok kivonulása után IV. Béla többször is hosszasan időzött teljes udvartartásával Segesden. A tatárjárás előtt egy, igazán komolyan megerősített hely létezett a vármegyében, Somogyvár. Ezt követően a király Somogyban is bőkezűen adományozta a várépítési engedélyeket.
1270-ben örökölte Monoszlai Péter fia, Péter a Kapos melletti Márkot – vagyis Kaposvárt. 1313 és 1400 között – Monoszlai II. Gergely fia, Egyed tárnokmester igyekezetének is köszönhetően – kezdődött a IV. László uralkodása idején szétesett ropolyi uradalom egységesítése. A nagy hatalommal rendelkező család V. István halála és Károly Róbert trónra lépése között eltelt évtizedekben alaposan kivette részét a pártharcokból. A birtok 1316 után az Anjou uralkodó bizalmasának számító, Gutkeled nembeli Felsőlendvai család kezébe került. Miután ez a família kihalt – valamikor a XIV. század közepe táján –, az uradalom a Rupuli család tulajdonába került. Ők azonban ezt, az 1403-beli vagyonelkobzás következtében elveszítették, mert részt vettek egy Zsigmond elleni összeesküvésben. Először 1359-ben tűnt fel – a megmaradt oklevelek tanúsága szerint – Újvár neve. Kaposvár XV. századi története a hatalmaskodások jegyében telt el. II. Ulászló parancslevele birtokában 1495-ben – az Újlakiak hatalmaskodásait megszüntetendő – Drágffy Bertalan erdélyi vajda ostrom alá vette Kaposújvárt. Az 1504. január 21-én kiállított oklevél szerint a vár – hosszú hatalmaskodási pereket követően – a Szerdahelyi család birtoka lett.
A másik – szintén hosszú – hatalmaskodási történet a somogyvári apátság körül zajlott. A fordulatokban gazdag események a XIII. század második felétől kezdődtek és IV. Béla korától Zsigmond, valamint Mátyás uralkodása alatt, egészen II. Ulászló koráig tartottak. Ekkor, 1511-1512-ben, egy 1508-as canonica visitatio tanúsága szerint, már nem volt szerzetesi élet a százados falak között, az apátság egyesült a zalavárival és a szentmártonhegyivel. A monostor 1556-ban került török kézre. Az említett vizitáció a megye másik közel félévezredes monostorát, Zselicszentjakabot viszont rendben találta.
Amikor Zsigmond nagyhatalmi politikáját követve, 1402 januárjában Csehországba utazott, megbízhatónak ítélt híveit helyezte az ország fontos stalumaiba. Így lett a temesi ispán, Marczali Miklós erdélyi vajda Kereki falu birtokosa. A királlyal elégedetlen főurak Váradon Szent László sírjánál a szintén távollévő Nápolyi Lászlónak ajánlották fel a koronát. Marczali is ott volt az összeesküvők között. Zsigmond, Garai Miklós nádor segítségével, szeptemberre katonai erővel leverte a lázadást. Eközben érte a nagy rombolással járó ostrom Fehérkő várát is.
Somogyot – a tatárdúlás okozta töréstől eltekintve – a török megjelenéséig egyenes vonalú gazdasági fejlődés jellemezte. Mátyás király korában – Csánki Dezső szerint – a megyében 16 vár (Babócsa, Barcs, Bát, Berzenze, Csurgó, Gerec, Kereki, Kapos-Újvár, Komár, Pata Somogyvár, Szenterzsébet, Szenyér, Szigetvár és Zákány), 25 város és 939 falu létezett. A török hódítás kezdetéig – zömében a XIII-XIV. században – számos bencés (Zselicszentjakab, Somogyvár, Kaposfő, Babócsa), pálos (Döröcske, Mindszent, Szerdahely, Nagyszakácsi, Toldi puszta, Szentpéter), Ágoston-rendi (Szentlászló, Sámson, Bő, Koppány), ferences (Segesd) és johannita (Dada, Csurgó) kolostort alapítottak.
A középkori Somogy vármegye egészségügyi állapotát tükröző kevés számú forrás gyakran szól a pestisjárványokról. A XIV. század nagy európai járványa 1349-ben tört Dalmácia felől a megyére. II. Ulászló uralkodása alatt, 1509-1510-ben e betegség szintén végigpusztítotva az országot, Somogytól is komoly áldozatot követelt. Az évszázad közepe táján, huszonöt somogyi és zalai falut érintve még egyszer megjelent a kór.
Mátyás halála után, 1490 májusában Budán királyválasztó, vagy talán koronaárverési országgyűlés kezdődött. A somogyi főurak, Újlaki Lőrinc, Kanizsay György, Beriszló Péter, valamint a johanniták perjele Korvin-párti volt. A trón birtoklásáért folytatott harcok során a csapatok benyomultak a Dunántúlra, s elfoglalták Székesfehérvárt és Veszprémet is. A harcok somogyi területekre is átcsaptak. Így ostromolhatták meg – feltehetően – a kereki várat is.
A vármegyék közül Somogy megye nyerte el elsőként, 1498-ban, II. Ulászlótól a címer- és pecséthasználati jogot. Talán itt szükséges külön is kiemelni, hogy a vármegye mezőgazdaságában milyen kiemelkedő jelentőségre tett szert már X-XI. századtól az intenzív szőlőművelés és bortermelés.
Az 1534-es Literáti Fülöp-féle összeírás – melyből olyan települések maradtak ki, mint például Kaposújvár, Karád, Segesd, Somogyvár, Szigetvár – sok (409-442) apró faluval sűrűn behálózott megyéről tudósít. Somogy portái közül 237 nemesi (pl. Török Bálint, Tóti Lengyel család, Báthory András, Sulyok Balázs stb.), 42 pedig papi birtok volt.
Vissza az előző oldalra
(1869. 10. 02. - 1962. 03. 12.)
A régi városháza Kaposváron
Telefon +36 20/561 9987
Szerkesztőség Kaposvár, Kossuth L. u. 20.
Rendben Ez a weboldal sütiket (cookie) használ a lehető legjobb élmény nyújtásához. Információ