hu en en en es hu en en hu en en hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu tr hu hu hu pl hu it hu hu hu pt hu hu hu es hu tr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ms hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de de de de es de de de de de de de de de de de de de de de de de de de nb de tr de de de de de de de de de de de fr de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de hu en en en en en en en en en en en en en en es hu en en en en en en fi en
Visegrad Literature :: Kemény István: Ein Tag Leben (Egy nap az élet in German)
This website is using cookies
We use cookies to ensure that we give you the best experience on our website. If you continue without changing your settings, we'll assume that you are happy to receive all cookies on this website.
Egy nap az élet (Hungarian)
Harmincháromból huszan maradtunk, tizenöt év után
Egy óra múltán a kocsmáros behordta fölöslegessé vált
Férfiak és nők, fiúk és lányok, június, este,
Könnyű zsivaj volt, nagy szavakkal előre föl nem
Nagy szavak váltak könnyű zsivajjá, tizenegy autó
Huszan maradtunk: húsz ruha és pénz, tizenegy autó:
S máris megy kettő: „tudod, a kölkök nélkülem nem
A másikért meg itt a férje: a sövény fölött már
Valaha fontos a harmadik volt: pohárral áll, hogy
Az asztal mögé bezárva ültem, mutattam: „kibújni
Valami szél jött és bodzaszag volt, eltelt a második
Mutatta: „hány van?”, mutattam: „három. Hát neked?”, „jön a
És ezzel átbújt mellém az asztal alatt, hogy „még egy
Mesélt, mesélve újra átbújt, s még mindig mesélve
Átmásztam én is, hogy elszökésre, menekülésre
Egyszercsak mégis délelőtt van, öten maradtunk,
Egymás nyitott-könyv-életéből kihullott könyvjelzők
Szavakba öntjük a közös eszmét, ami csak annyi:
Repülő zúg a másik égen, kezdődő, pontos
Figuráit kirakja lassan a gyümölcsfák közé a
Fagyiért jön be egy család, a kocsmárosné a
Betelt a hetünk, és az Isten mégis csak teremt
Itt volna vége, de életemmel nem szolgáltam rá
Ha délelőtt volt, hát délután lett, haza a hatvan-
Mért mondjam ennél pontosabban, hogy nemsokára
s nyers boldogság, vad reménytelenség együtt se tett ki
Az a nap kéne mégis, egyben, legalább az a
Hisz máskor úgyis csak semmit mondok, és nekem is semmit
Annak a napnak a délutánja fél kettő körül
Már annyit éltem volna eddig, hogy elég is lenne,
Bolyongásvégi nagy türelmet vinnék haza a
erdőbe mennénk a gyerekekkel, úgy élnénk le a
Órára, tükörbe, más szemébe estig már nem pil-
Azon a napon mesélés utánig megtartana a
S ha alszanak már, kilenc után, el mezítláb akkor
Legvégül még kifutni innen, mint bölcsnek hitt, öreg
Ein Tag Leben (German)
Von dreiunddreißig sind wir zwanzig geblieben, auch das ist schön nach
Nach einer Stunde trug der Wirt all die Stühle hinein, die da
Männer und Frauen, Jungen und Mädchen, Juni, abends und
Unbeschwerter Lärm, den mit großen Worten vorher keiner
Große Worte wurden zu unbeschwertem Lärm, elf Autos parkten
Zwanzig sind wir geblieben: zwanzig Kleider, Geld, elf Autos, das war’s, was
Und schon gehen zwei: „Du weißt ja, die Bälger schlafen ohne mich
Die andere holt schon ihr Mann ab, dessen Kopf bereits über der Hecke
Wichtig war irgendwann mal die Dritte: Sie steht da mit dem Glas und
Hinterm Tisch eingeschlossen, saß ich, zeigte: „Kann nicht raus, nicht
Wind kam auf und brachte Holundergeruch, auch die zweite Stunde war
Sie zeigte: „Wie viel?”, ich zeigte: „Drei. Und du?”, „Das Dritte wird
Und danach schlüpfte sie unterm Tisch zu mir, „noch einen
Erzählte und schlüpfte erzählend zurück, ich sah, wie sie erzählend
Auch ich kroch unterm Tisch hindurch, war bereit, um zu fliehen,
Auf einmal ist es doch Vormittag, zu fünft sind wir geblieben, vom Trinken
Wir sind für einander die herausgefallenen Lesezeichen der
In Worte gießen wir die gemeinsamen Ideen, die da sind: Lasst uns
Ein Flugzeug dröhnt am andren Himmel, beginnender, pünktlicher
Zwischen die Obstbäume legt seine Figuren allmählich das
Eine Familie kommt herein, möchte Eis, doch die Wirtin ist in den Garten
Obwohl unsere Woche schon voll ist, schöpft Gott immer weiter ohne zu
Hier wäre das Ende, doch auch das konnt’ ich mir mit dem Leben nicht
Vormittag war es, doch ist es Nachmittag geworden, nach Hause mit
Warum soll ich denn genauer erzählen: Ich müsse nun bald
Rohes Glück, wilde Hoffnungslosigkeit haben gemeinsam nicht mal einen Tag
Diesen Tag bräuchte ich doch, im Ganzen, zumindest diesen
Da ich ansonsten sowieso nichts sage und keiner zu mir
Wäre es an diesem Tag jetzt nachmittags halb zwei, gerade
Hätte ich bis dahin schon so viel gelebt, dass es genug wäre für ein
Große Geduld am Ende der Irrfahrt brächte ich zu Hause dem Geld
Ginge mit den Kindern in den Wald, so würden wir den Nachmittag
Auf die Uhr, in den Spiegel, in die Augen eines andren würde ich bis abends nicht
Und ich könnte an jenem Tag bis nach dem Märchen auf meine
Wenn sie schon schlafen, nach neun, sich nur mehr barfuß davon-
Und schließlich hinausrennen wie ein für weise gehaltener,
Rácz, Christine; Zádor, Éva
© Typotex – Russicon – Hesz