hu en en en es hu en en hu en en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ca de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de la hu en en en en en en en en en en en en en en es hu en en en en en en fi en
Visegrad Literature :: Parti Nagy Lajos: (navigare necessaire est) ((navigare neszesszer est) in German)
This website is using cookies
We use cookies to ensure that we give you the best experience on our website. If you continue without changing your settings, we'll assume that you are happy to receive all cookies on this website.
Ha képeslapot kap a lélek,
odatűzi egy szemmel jól látható helyre,
a vitrinajtó, mint egy szép hajat,
Az ember is csak belül hullámoz,
a rövidujjú kék ingéből nem
igen látszik ki a szívizma.
Pedig rövid az emberi ing
és nagyon hosszú a szív,
hogy az életkörülménye egy kicsit passzív.
De ez nem azt jelenti,
hogy a rosszabbodó helyzetben nem lenne jó,
csak az élet színvonal elmélyültebb
Ám a gondolat igényjogosultsága se semmi,
bekalandozza a lélek a SZOT-üdülőket
Az elme jóval messzebbre ellát,
mint a csalfa szem,
ha mint egy periszkópot
az ábránd állványára teszem.
Ott már közel van a messzitávol,
a Szocsi, meg a Rimini
és luxushajóz az ember,
mikor csak elsétál a vitrinig,
benne a sok-sok príma kabin,
tovaúszik a boldog beutaltakkal
Mert minden ember legmélyén
ott horgonyoz egy-egy óceánjáró,
és a legnehezebb vele
ha a pirosbronz alkonyatban
kürtölni kezd a lélek tükre,
és egy kicsivel nagyobb rálátás
De még csak körül se néznek,
mikor az este zsiliprendszerén
az édes képzelettel együtt
a realitás sötét iszapjába,
a saját magukat már
hiába is csapják be.
Hova is hajolna az erkély
és a többi közé gumizza a tengert,
egy nagy gumi az élet,
egymáshoz szorít és nem ereszt,
(navigare necessaire est) (German)
Erhält die Seele eine Postkarte,
heftet sie die an einen gut sichtbaren Ort,
die Vitrinentür, die wie schöne Haare
das Meer sanft wiegen läßt.
Auch der Mensch schlägt nur im Innern Wellen,
äußerlich ist er spiegelglatt,
aus dem kurzen blauen Hemd
lugt der Herzmuskel kaum heraus.
Doch kurz ist das menschliche Hemd
und sehr sehr lang das Herz,
das nur schwer erträgt,
wenn der Lebensumstand nur so passiert.
Doch das bedeutet keinesfalls,
daß es schlecht wäre, trotz der Misere,
nur des Lebens Niveau ist ein wenig vertieft
Auch die Berechtigung des Gedankens ist nicht ohne,
und damit sie entdeckt wird,
bereist die Seele die Sotour-Orte,
von Hawaii bis Ederics.
Der Geist sieht viel weiter,
als das trügerische Auge,
wenn ich ihn, einem Periskop gleich,
auf das Stativ der Illusionen stelle.
Nah ist dann dort die Weiteferne,
die Sotschis und die Riminis
wenn man zur Vitrine schreitet,
die Kabinen, die feinen kleinen,
mit den glücklichen Gästen dahinschwimmen
auf den Wellen der Postkarten.
Denn in der Tiefe eines jeden
und am schwierigsten hat man‘s mit ihm
jetzt in der Sommerzeit,
wenn im rotbronzenen Sonnenuntergang
der Seele Spiegel zu tuten beginnt,
und man die Draufsicht auf das Leben
Sie schauen sich aber nicht einmal um,
wenn auf des Abends Schleusensystem
und wenn sie angelangt sind
im dunklen Schlamm der Realität,
belügen sie sich selbst
für nichts und wieder nichts.
Wohin sonst lehnte sich der Mensch
er hält sich am Gelände fest,
gummiringt das Meer zwischen die anderen,
ein großer Gummiring das Leben,
der zusammenhält und nicht losläßt,
graues Wasser nur läßt es,
© Typotex – Russicon – Hesz