hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu jv fr hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu en hu hu en en hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu pt hu hu
A hordozás biológiája « Ölbebaba
Az oldal egyes elemeinek megfelelő működéséhez engedélyezd a JavaScriptet! Ha ez nem megoldható, segíthet a navigációban az Oldaltérkép.
UTÓDGONDOZÁS – AMIT AZ ÁLLATVILÁGBÓL HOZTUNK
Ha arra a kérdésre szeretnénk választ kapni, hogy hogyan jött az ötlet, hogy az ember hordozza a gyermekeit, vissza kell mennünk egészen a gyökerekig. Nézzünk szét az állatvilágban!
Utódgondozás szempontjából két nagyobb csoportot különböztethetünk meg: szakaszosan gondoskodó állatokat, melyek hosszabb-rövidebb időre magukra hagyják kicsinyeiket, hogy pl. élelem után kutassanak, illetve folyamatosan gondoskodó állatokat, amelyeknél legalább az egyik szülő szünet nélkül az utódok mellett tartózkodik. Egy másik felosztás szerint vannak fészeklakó állatok (pl. énekesmadarak, bizonyos kistestű emlősök), melyek kicsinyeiket egy állandó, védett helyen, fészekben, odúban nevelik, míg azok elég érettek lesznek ahhoz, hogy elhagyják a biztos menedéket. Vannak fészekhagyó állatok (pl. vízimadarak, nagytestű növényevő emlősök), melyek szinte folyamatos mozgásban vannak, és legfeljebb az utódok megszületéséig telepednek le, ezért ezeknek az utódoknak olyan éretten kell világra jönniük, hogy rögtön követni tudják szüleiket. Végül vannak a hordozott állatok (pl. erszényesek, főemlősök), akiknek szintén éretlenek a kicsinyeik ahhoz, hogy önállóan mozogjanak vagy ellássák magukat, de őket a szülők – életmódjukból kifolyólag – mégsem fészekben nevelik, hanem saját testükön viszik magukkal mindenhova.
Az utódgondozást a kifejlett állatok életmódja mellett a világra jövő utódok érettsége határozza meg. Vannak éretlen utódú, rendszerint kistestű állatok (pl. rágcsálók), melyek meglehetősen szaporák, tehát viszonylag rövid vemhesség után sok utódot hoznak világra. Ezek az utódok kifejezetten éretlenek (többnyire csupaszok és szemük még csukva van, alig tudnak mozogni), de gyorsan növekednek. Agyuk is gyorsan nő, de testükhöz képest kicsi marad. Ellentétük az érett utódú állatok (pl. főemlősök), melyek viszonylag hosszú vemhesség után hozzák világra kevés számú utódukat, akik jóval érettebbek (szőrrel borítottak, és elég erősek és ügyesek ahhoz, hogy önállóan mozogjanak, vagy megkapaszkodjanak szüleikben). Testük és agyuk is lassan növekszik, de ez az agy a testmérethez képest nagy.
Az embergyermek a főemlős kölykökhöz képest meglehetősen éretlenül születik. Ugyan szeme már nyitva, és az állatvilágban a legnagyobb aggyal rendelkezik, de agya, idegrendszere mégis éretlen, fizikai képességei pedig messze alulmaradnak a többi főemlős kölyökéhez képest. Születése után viszont rövid időn belül hihetetlen fejlődésnek indul, kb. egy éves koráig tehát egyáltalán nem olyan tempóban fejlődik, ahogy azt egy érett utódú főemlőstől várnánk. Ennek a rendhagyó, rövid ideig tartó, intenzív fejlődésnek egy sajátos evolúciós kompromisszum az oka. Ez dióhéjban arról szól, hogy miután az ember kiemelkedően nagy aggyal rendelkezik, arányosan szokatlanul nagy koponyára van szüksége. Azzal viszont, hogy őseink felegyenesedtek, és kétlábon járó élőlényekké váltak, olyan formán alakult át a csípőjük, hogy a szülőcsatornán már nem fért volna át egy érett agyat tartalmazó koponya. Az ember ezért kénytelen idő előtt, éretlenebbül világra hozni gyermekeit. Ez az „idő előtt” R. D. Martin főemlősöket kutató zoológus számításai szerint 12 hónapot jelent, tehát szerinte ha az embernek nem kéne éretlenül megszületnie, 21 hónapot töltene az anyaméhben. Ez a 12 hónap fejlődési tempóját tekintve tehát a méhen belüli fejlődés ritmusát követi, ezt követően pedig már határozottan főemlős módjára cseperedik tovább az embergyerek. 12 hónapig viszont olyannyira védtelen és önállótlan, hogy folyamatos gondoskodásra szorul. Az ember biológiai szempontból nem fészeklakó élőlény, ezért más módon kell megoldania ezt a folyamatos gondoskodást. Ezért választotta távoli rokonaihoz hasonlóan azt, hogy testén hordozza kicsinyeit mindaddig, amíg elég önállóvá válnak, és tette ezt évmilliókon keresztül.
Lássuk most közelebbről az embert, ezt a hordozott élőlényt!
A felnőtt ember csont- és izomrendszere tökéletesen alkalmazkodott a kétlábon járáshoz. 33-35 csigolyából álló gerince ún. kettős „S” alakban fut végig a törzsön, hogy biztosan, ugyanakkor rugalmasan megtartsa az ember felsőtestét és fejét. Csípője elég masszív ahhoz, hogy elbírja felső testét és a rajta megtapadó, nagyméretű izmok által kifejtett erőt, a csípő alakja pedig oly módon fejlődött, hogy képes helyén tartani a mozgó lábakat, melyekre immár az egész test ránehezedik. Utóbbi feladatot a csípőízület látja el, mely a medencecsontban található mély bemélyedéséből, ízületi vápából és a combcsont fejéből, illetve az ezeket összekötő szalagokból épül fel. Az ember lába szintén a kétlábon járáshoz alkalmazkodott, különleges statikával ellátott rendszer. A láb csontjai szinte teljesen egyenesek, hiszen így a legalkalmasabbak a test súlyának megtartására. Mindent egybevéve a felnőtt emberi test képe egy függőleges, erőteljes, dinamikus rendszert mutat.
1. A felnőtt kettős S alakú és az újszülött C alakú gerince 2. A felnőtt (balról) és az újszülött (jobbról) csípője
Egy újszülöttnél egészen más formákkal találkozunk. Gerincében még nem fedezhetőek fel a fej emelésével, majd az üléssel, állással, járással kialakuló görbületek, így az egy egységes, görbe ívet ír le, azt az ívet, amit már a méhen belüli élet során is megfigyelhetünk. Csontjainak egy része még fejletlen, így a csípőízület csontjai is. A medencecsontban lévő ízületi vápa még jóval sekélyebb, a combcsont feje pedig kevésbé hajlított, ezért a két csont találkozása, és „összekapaszkodása” még nem olyan tökéletes, mint a felnőtteknél. A csípőízület egészséges fejlődését szintén a mozgás segíti elő, azaz ha a combcsont megfelelő szögben és irányban illeszkedik a vápába, és így mélyíti azt. (Ez a megfelelő szög és irány H. J. Büschelberger ortopéd orvos számításai alapján úgy jön létre, ha a baba lábai kb. 80 fokos terpeszben vannak, és behajlított lábainak combcsontja és lábszárcsontja szintén kb. 80 fokot zárnak be.) Érdekes jelenség az is, hogy az újszülöttek lába fiziológiásan görbe. Ez is csak a lábra állással fog kiegyenesedni.
Érdemes kitérni még az újszülöttek idegrendszerére. Ahogy korábban szó volt róla, még az időre született újszülöttek is éretlenek, és ez az éretlenség érinti az idegrendszert is. Érzékelésük még messze elmarad a felnőttekétől, vagy akár a nagyobb gyerekekétől, mozgásuk rendezetlen, szabályozatlan, és különböző reflexekkel tarkított. Bár ezeknek a reflexeknek a kialvását a fejlődés jeleként szokás értelmezni, mégis érdemes odafigyelni néhányra ezek közül, mert ezekben is felfedezhetjük a hordozottság gyökereit. Ilyenek a tenyéren és talpon is kiváltható fogóreflex, amikor a baba rámarkol a tenyerét megérintő tárgyra vagy kézre, illetve az átkaroló (Moro-) reflex, amikor a baba hirtelen, ijesztő inger hatására ölelő mozdulatot tesz. Ezek mind azt jelzik, hogy az újszülöttekbe be van programozva az, hogy valaki ott lesz testközelben, akibe bele tudnak kapaszkodni.
MI TÖRTÉNIK A BABA TESTÉVEL HORDOZÁS KÖZBEN?
Egy ma már idejét múlt elképzelés szerint a babáknak az tesz jót, ha vízszintes kemény felületre fektetik őket, hogy „szép egyenes” legyen a gerincük. Ma már tudjuk, hogy a gerinc sohasem egyenes, sem újszülött-, sem felnőttkorban, és azt is tudjuk, hogy a baba gerincének az tesz a legjobbat, ha megtámasztjuk a számára megfelelő, fiziológiás helyzetben. Az ortopédiailag megfelelő hordozóeszközök a baba gerincét függőlegesen, a természetes ívét megtartva támasztják meg. Persze a csecsemők izomzata még nem elég fejlett ahhoz, hogy részt vegyen ebben a tartásban, ezért a jó hordozóeszközök helyes alkalmazása során a még gyenge izmok feladatát maga a hordozóeszköz veszi át. Így a baba – sok téves elképzeléssel szemben – nem ül a hordozóban, hanem pontról pontra megtámasztott, domború ívű gerinccel hozzásimul a hordozó személy testéhez. Sokszor találkozunk azzal a félelemmel, hogy a hordozás árt a baba gerincének. Ma már rendelkezésünkre állnak olyan kutatások, amelyek számadatokkal bizonyítják, hogy a hordozott gyermekek nem küzdenek gyakrabban gerincproblémákkal, mint a nem hordozottak.
A gerinchez hasonlóan a csípő fejlődésének is a fiziológiás helyzet megtartása kedvez leginkább. Ezért ajánlják a hordozási szakértők, hogy a baba olyan hordozóban legyen, ami térdhajlattól térdhajlatig alátámasztja, így megvalósulhat a terpesztartás térdben behajlított lábakkal. Érdemes ezen a ponton megemlíteni a csípőfejlődési rendellenességeket. Ha egy újszülött a „szokásosnál” is éretlenebb csípővel születik (pl. csípődiszplázia esetében), akkor fennáll a veszély, hogy a combcsont kórosan helyezkedik el az ízületi vápában, vagy akár el is hagyja azt. Az ilyen jellegű elváltozásokra a csípőszűrés elterjedéséig sokszor csak a járás megindulásakor derült fény. Jelenleg a csípőfejlődési rendellenességek „klasszikus” terápiája a terpeszpelenka (amennyiben a rendellenességhez túl feszes izomzat társul) vagy a kengyel (ha a rendellenesség mellett petyhüdt izomzat, hipotónia figyelhető meg). Mindkettő célja az, hogy megtartsák a csípőízületet a Büschelberger által leírt pózban. Ezek az eszközök azonban jelentősen megnehezítik a családok mindennapjait, a szülő-gyermek kapcsolat természetes megélését. Egyes számítások szerint azonban a fent bemutatott terpesztartás egy sokkal testhezállóbb módszerrel is kivitelezhető: a csípőnhordozás során ugyanis a babák terpesze kb. 90 fokos, a szorosan megkötött hordozókendő pedig alkalmas mind a túl feszes, mind a túl laza izomzattal körülvett csontokat ortopédiailag helyes pozícióban rögzíteni. A terápia hatékonyságát mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy a természeti népeknél a csípőfejlődési rendellenességek szűréssel kimutatható változatai eltűnnek, meggyógyulnak.
A csontrendszer mellett az izomzatra is jótékony hatással van a hordozás. Az izomtónus optimális igénybevétele, az izmok finom, de szinte állandó mozgása gyengéden edzi a babát, aki így jó eséllyel hamarabb meg tudja tartani a fejét, majd a törzsét.
A mozgás nem csak magukra az izmokra hat, hanem az egész idegrendszerre. A hordozó személy folyamatos mozgása (legyen szó monoton, ritmusos mozgásokról vagy hirtelen, nagy mozdulatokról) optimális ingerkörnyezetet biztosít a mozgásfejlődésért felelős agyi területek számára, így nem ritkán áll elő az, hogy azoknak a hordozott babáknak, akiket gyakorta féltenek attól, hogy az állandó hordozás miatt később fognak majd mozogni, hamarabb indul meg a mozgásfejlődésük, de legalábbis jóval harmonikusabban, mint nem hordozott társaiknak. Az idegrendszer azonban nem csak a mozgás által juthat extra előnyökhöz, hanem attól a helyzettől, amit maga a hordozás biztosít. A hordozott babák függőlegesen, a felnőttekkel közel azonos magasságból szemlélhetik a világot. Környezetük gazdagon látja el ingerekkel érzékszerveiket anélkül, hogy túlzottan igénybe venné azokat, illetve a fejlődő agyat, így az idegsejtek között sűrű kapcsolati hálózat alakulhat ki.
A sort még sokáig lehetne folytatni, ha még alaposabban beleásnánk magunkat a biológia ma rendelkezésre álló bőséges ismeretanyagába, és ki tudja, hány olyan tényező van még, amiről még csak sejtéseink sincsenek… De ezt a néhány pontot összegyűjtve is azt látjuk, hogy az újszülött mind felépítésében, mind viselkedésében is magában hordozza annak a jelét, hogy ahogy őseit is hordozták, úgy ő is ezt várja szüleitől. Ahogy a hordozás végtelenségig sorolható (élettani) „ajándékai” is mind arra engednek következtetni, hogy ez a gyermekeinkről való gondoskodás általunk ismert legoptimálisabb módja.
Írta: Szegi-Holtzinger Zita gyógypedagógus, baba- és gyermekhordozási tanácsadó
Fotók: Kálmán Melinda (kivéve: Kenguru, Fogóreflex – Szegi-Holtzinger Zita)
Didymos GmbH: The frog leg position – Adaptation for being carried. http://www.didymos.com/index.php?s=sah&t=babys%20anatomie
Göllesz Viktor, dr. (2002): A fejlődéstan alapjai. Nemzeti Tankönyvkiadó
Horváth László, dr. (2002): Funkcionális anatómia. Nemzeti Tankönyvkiadó
Kirkilionis, Evelin, dr.: Unfounded fear of postural damage by carrying. http://www.didymos.com/index.php?s=kirk99
Mező Róbert, dr. a hordozásról. http://anzix.hu/hordozas/film09.avi
Ónodi Ágnes – Szabó Veronika (2009): Tanfolyamvezetői képzés. Jegyzet.
Small, Meredith F. (1998): Our Babies, Ourselves: How Biology and Culture Shape the Way We Parent. Anchor Books
More from my site
Milyen a jó babahordozó-eszköz?
Miért nem jó a babának, ha arccal kifelé hordozzák?
Babahordozás a tudomány szemszögéből
Idézetek a 2008-as Nemzetközi Babahordozó Hétről szóló, védőnőkhöz írt levélből
2010. június 5. Nincs hozzászólás
Címkék: biológia, Hogyan, hordozás, Miért
Kattintás ide a válaszadás megszakításához.
A hozzászóláshoz be kell jelentkezned.
Ismét egy jónak ígérkező hordozós program! Részletek a Facebookon!
Nemzetközi Babahordozó Hét 2015
2015. október 4-10. között ismét Nemzetközi Babahordozó Hét! A hazai eseményeket többek között itt követhetitek nyomon: http://www.babahordozohet.hu/ https://www.facebook.com/babahordozohet
Kendő-/hordozógyűjtés, hogy könnyebb legyen a terhük
Egy hordozó édesanyához odalépett egy menekült édesanya, és kérte, mutassa meg, hogyan kötötte fel a babáját, mindjárt hozza a...
Kötődéselmélet, neuropszichológia és babahordozás
A Beli Buba szeretettel meghívja a téma iránt érdeklődőket Dr. Henrik Norholt előadására, melyet “Attachment Theory, Neuropsychology and Infant...
Nézd meg az Oldaltérképet!
Bejegyzés RSS és Hozzászólás RSS
A honlapon található tartalmakat szerzői jog védi! Bármely tartalom felhasználható külön engedély nélkül is, de kizárólag megfelelő hivatkozással és link elhelyezésével.
Motor: WordPress Dizájn: myMag by IWEBIX alapján Szegi-Holtzinger Zita Copyright by Ölbebaba - Az Ölelés Babahordozó Egyesület honlapja