hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr hu hu hu hu hu hu hu fr hu hu hu hu jv es hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu cs hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu jv hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu en fr en la en en fr hu en en ro en de de eo eo de eo hu en ru hu hu hu eo lt lt en it en en en it en en en en en pl ru en pl en hu hu en en hu en en hu ru fi cs hu hu hu en de hu hu hu en pl en cs de es cs hu de pl cs pl it it pt hu hu hu hu en hu hu hu de hu en ru en en war hu en hu hu de de hu en en de en hu hu hu hu en en hu hu hu hu hu hu uk es hu hu la fr en hu en hu hu hu hu de hu en hu de hu de en hu hu de de fr en en en de hu la hu en hu hu hu hu hu en en hu en de hu hu en hu hu de en hu hu hu en en hu hu hu hu hu en en de es hu de en en en hu en ro de en en en en hu en en en en hu hu hu hu ru hu hu hu hu hu hu pl it hu hu hu hu hu hu hu hu cs hu hu hu hu hu hu hu hu ms jv hu hu fi hu tr sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en cs de hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu fr ja de en en de hu hu es hu hu hu hu hu hu hu hu cs hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu jv hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en en es hu en et en es en es hu hu hu en en
Szkíta aranyszarvas (i. e. 400–300 körül)
Az európai szkíta népek elterjedése a vaskor elején (i. e. 8–7. század)
A Kul Oba halomsírban 22 talált elektrum edény (i. e. 4. század)
Szkíta harcosok rajza a Kul Oba halomsírban talált edény alakjai nyomán
Szkíta fésű a Szoloha halomsírból (i. e. 4. század)
A szkíták – régi magyar nevén: szittyák – nevet tágabb és szűkebb értelemben is használják. A történettudomány meghatározása szerint a szkíta szövetség kötelékébe tartozó, szkíta nyelvet beszélő kelet-európai és közép-ázsiai népesség elnevezése. (A szkíták nyelvét a szakemberek többsége – közmegegyezéssel – az indoeurópai nyelvcsaládba, az indoiráni nyelvek csoportjába, a kelet-iráni nyelvek közé sorolja. Utóbbiakat további két csoportba – észak- és délkeleti – rendezik. A mondottakkal kapcsolatban többek között a Rüdiger Schmitt által szerkesztett Compendium Linguarum Iranicarum című munka adhat bővebb felvilágosítást.)
A másik általánosabb azaz tágabb értelemben viszont minden a hajdani Szkíta területeken átvonuló vagy ott élő, lovas-nomád életformát folytató népek összefoglaló neve, függetlenül a beszélt nyelvtől, etnikumtól vagy származástól.
Hérodotosz szerint a perzsák minden szkítát szakának neveznek.
4 A szkíta népek családfája
4.1 Délkelet- és kelet-európai szkíták csoportja
4.1.1.4 Az Alföld és a Kisalföld korai szkíta lakói
4.1.2.2 Melankhlainok, thüsszageták és iürkák
4.2 Közép-ázsiai szkíták, avagy szakák csoportja
4.2.5 A Ferganai-medence szkíta lakói
6 A királyi szkíták története
8 Szkíta leletek a Kárpát-medencében
A szkíta szövetség neve különböző népek hallása és ábécéje szerint lejegyezve: Išqigulu (urartui); Aškuza vagy Iškuza (akkád); Aškuz (אשכנו: ’askūz), illetve Szküthai (Ekuθaι) vagy Szkolotoi (Ekoλotoι) (görög); Scythae (latin).[1]
Szemerényi Oszvald nyelvész, etimológus a görögös Szküthai kifejezésben a feltételezett elő-iráni *skuda, illetve indoeurópai *skeud, *skudo (lő, mozgat, hajt) tövet véli felismerni.[2] (A felsoroltak kimondva: szkuda, szkeud, szkudo.) Az asszír feliratokon rögzített Aškuza, Iškuza kifejezés kezdő magánhangzóját pedig járulékos hangnak tartja.
Bizonyos nyelvek, ilyen például a magyar is (ellentétben pl. a göröggel, a latinnal és a perzsával), nemigen tűrik a mássalhangzók torlódását szó vagy szótag elején. Illeszkedik e szabályhoz a sémi nyelvek többsége, közöttük az asszírok által beszélt akkád is.[3] Ez azonban nem zárja ki az ellenkező érvényű állítás lehetőségét, miszerint nem az akkád illesztett járulékos hangot a szkíta szó elejére, hanem a görög hagyta el a magánhangzót saját szabályait követve.
Külön kérdés lenne – Szemerényi azonban ezzel nem foglalkozik –, miért szerepel urartui, illetve akkád feliraton s hangnak megfelelő jel, noha a nevezett nyelvek egyike sem nélkülözi az sz hangot, illetve az ennek megfelelő jelet. Ugyanezt elmondhatjuk a Biblia héber szövegéről is. A görög és a latin viszont csak az sz hangot ismeri és jelöli. Ennek megfelelően pl. a görög hallás szerint lejegyzett, névszói toldalékától megfosztott szküth betűsor lehetett egy *ɜsküth stb. alakú szkíta kifejezés is. (A csillag feltételezett szóalakot, az ɜ tetszőleges magánhangzót jelöl.)
A Szkolotoi szó helyes lebetűzése Szemerényi állítása szerint Skulata (kiejtés szerint Szkulata) lenne. A szkíták magukat kezdetben Skuda (Szkuda; görögösen Szküthesz) névvel illették – mondja Szemerényi –, utóbb azonban a szkíta nyelv hangzói változtak, és a d hang l alakot öltött. Ilyenképpen a szkíták eredetmondájában felbukkanó paralatai (πapaλataι) kifejezés is megmagyarázható. A szó eredeti alakja bizonyára paradata (élre, első helyre állított) volt.
A Paradata szó az Avesztában – 19. Zamjad Jašt: Himnusz a Földhöz – fordul elő, mégpedig tulajdonnévként.[5] Az avesztai Haošjangha a Paradata (Pešdadjan) nevű uralkodócsalád első királya volt. A paradata (első helyre állított) kifejezés éppenséggel megállná helyét nép neveként is. A görögös paralatai kifejezésnek megfelelő szó azonban előfordul latin nyelvű forrásokban – pl. a Tabula Peutingeriana, valamint Abraham Ortelius térképein – is, mégpedig paralocae scythae alakban.[6][7] Ebből pedig már csak újabb feltételezések árán lehetne a kívánt szóalakot (paradata) előállítani. Szemerényi – talán ezért, talán más okból – a paralocae kifejezést nem említi.
Eszerint a szkíta népek szövetségének neve összefüggésben lehet az eskü kifejezéssel, illetve az esküvéssel, gondoljunk pl. a magyar vérszerződésre.
Esküdtek. Ábrázolás a Kul Oba halomsírban talált arany szobrocska nyomán
A vérrel megpecsételt eskü, amint ezt ókori tudósítók nem egyszer leírták, kitüntetett szerepet játszott a szkíta szövetség népeinek életében.[8] A hunok, illetve szövetségeseik is ragaszkodtak az esküvés eme formájához.
Az esküvési szertartás lefolyását ekként írja le Hérodotosz:
„Szerződéseket pedig igy kötnek a scythák, legyen az akárki, a kivel megkötik: nagy agyag serlegbe bort öntvén hozzávegyitik a szerződő felek vérét, árral megszurván vagy késsel megvágván kevéssé testöket; azután belemártanak a serlegbe kardot, nyilakat, két élű fejszét s hajító dárdát. S miután ezt megtették, hosszasan imádkoznak és azután mind magok a szerződő felek, mind legelőkelőbb kísérőik isznak belőle.” – IV. könyv, 70. szakasz (Télfy János fordítása).[9]
Lukianosz, illetve az általa megszólaltatott Toxarisz nagyjából ugyanígy nyilatkozik a baráti szerződéssel kapcsolatban:
„Ha pedig barátul választottunk már valakit, következik a szövetség s a legnagyobb eskü, hogy bizonyára egymással fogunk élni, s ha kell, egymásért meghalni. És igy teszünk is; mert mihelyt bemetszvén ujjainkat serlegbe csöpögtetjük a vért s kardjaink hegyét bemártván egyszerre iszunk mindketten belőle; semmi sincs mi ezután minket szétválaszthatna.” – Toxarisz, avagy barátság (Télfy János fordítása).[9]
Toxarisz mindehhez hozzáteszi még: legfeljebb három jeles férfiúval szabad efféle szerződést kötni, mert kinek sok esküdt barátja van, szabados erkölcsű nőszemélyhez tartják azt hasonlónak.[9]
A vérszerződés szokása a pusztai népek körében a középkorig fennmaradt. A vérrel megpecsételt eskü a magyarok történelmének is meghatározó fejezete.
Németh György szerint a vérszerződés egy klasszikus ókori toposz, amelyet az antik szerzők örökítettek tovább, beleértve a szkítákat és a középkori forrásokban szereplő magyarokat is, ezért nem tekinthető létező szokásnak.[10] Álláspontját a kutatók többsége nem osztja.[forrás?]
Szkíták ábrázolása I. Khsajársá, perzsa király síremlékén. Balról jobbra: sakâ tyaiy paradraya, sakâ tigraxaudâ, sakâ haumavargâ, parthava, azaz avarországi (dahâ)
A szkíta címet az ó- és a középkorban számos népre ráaggatták. Harmatta János szerint már Hérodotosz megállapítja, miszerint a görögök minden pusztai népet szkítának, a perzsák pedig ugyanezeket mind szakának hívják.
Hérodotosz (VII. könyv, 64. szakasz) a perzsákról beszél: „(…) Ezeket, jóllehet amürgi szkíták voltak, szakáknak nevezték, mivelhogy a perzsák a szkítákat mind szakáknak nevezik.”
A perzsák – folytatja Harmatta – ugyanekkor tudták, hogy különféle szakák vannak, és négy csoportjukat különböztették meg. Ezek közül a sakâ tyaiy paradraya (szakák, kik vízen túliak) a Fekete-tenger északi partján élő szkíták.[11]
A hasonló életmód stb. miatt nem csupán szkíta, hanem törökös népeket is neveztek szkítának pl. Anna Komnéné a besenyőket. A besenyők nyolc törzse közül három – VII. Kónsztantinosz, bizánci császár tudósítása szerint – történetesen szkíta, közelebbről kangar volt.[12] A magyarokat is címezték szkítáknak, türköknek, hunoknak, onoguroknak, és avaroknak egyaránt.
A perzsa királyi sziklafeliratok[13] nem nyújtanak biztos alapot a közép-ázsiai szkíták különböző csoportjainak azonosításához. A perzsák a nekik adózó négy szkíta népet – közöttük az Odrüszi Királyság megszervezőit, az európai gétákat is – viseletük, szokásaik, lakóhelyük szerint nevezték meg. Az egyik szkíta nép a következő felsorolásban kétszer szerepel.
Sakâ haumavargâ – haumát fogyasztók (betű szerint: haumát fogyasztó szakák). Saját nevüket nem ismerjük, és a perzsák által rájuk ragasztott név jelentése is vitatott.[14] Lakóhelyük a Ferganai-medence (görög forrásokban Amürgion pedion: AuupYιov πeδιov) volt. Aradi Éva az indoszkítákkal azonosítja őket.[15] Az indoszkítáknak is nevezett szakaurak azonban nem voltak a perzsák hűbéresei.
Sakâ tigraxaudâ – hegyes fövegűek (betű szerint: hegyes fövegű szakák). Az Amu-darja alsó szakaszánál, Khoraszmia oázisának területén laktak. Harmatta szerint ők a dahák, más néven masszagéták. Valójában a hegyes fövegűek az ászik egyik csoportját, az aorszokat képviselték. Masszagetai (MaσσaYetaι) pedig az ászik szövetségének görögös neve volt.
Sakâ tyaiy paradraya – vízen túliak (betű szerint: szakák, kik vízen túliak). A Keleti-Balkán lakói voltak. Harmatta az „európai”, azaz királyi szkítákkal azonosítja őket. E helyen bizonyosan nem róluk van szó – ők ugyanis nem voltak a perzsák adófizetői –, hanem a gétákról.
Sakâ tyaiy para Sugdam – Szogdián túliak (a perzsa szövegben, betű szerint, „sakaibiš tyaiy para Sugdam”, azaz „a szakáktól, kik Szogdián túliak”). A Ferganai-medence lakói voltak; azonosak a haumát fogyasztókkal. Aradi szerint ők a „tulajdonképpeni szakák”, avagy szakaurak.[16] A szakaurak azonban nem voltak a perzsák hűbéresei.
Dahâ – ellenségek, idegenek. A Kopet-dag északi előterében laktak, s magukat avaroknak nevezték.
Délkelet- és kelet-európai szkíták csoportja
A délkelet-európai szkíta népek közé tartoztak a Dnyeszter környezetében élő türegeták, a Keleti-Balkánon és a Havasalföldön letelepedett géták, az Erdélyi-medencét és környékét birtokló dákok, valamint az Alföldet és a Kisalföld északi felét megszállva tartó szkíták (saját nevüket nem ismerjük).
A kelet-európai szkíta népeket képviselték a Donyec és a Déli-Bug, illetve az Al-Duna között honos királyi szkíták, valamint az Urál folyó és a Donyec közötti pusztát birtokló thüsszageták. Utóbbiak egy-egy csoportját alkották a Don mellékén élő melankhlainok és az Obscsij Szirt, illetve a Szamara folyó vidékén honos névadó thüsszageták. Szkíta vezető csoportjai voltak a Don folyótól keletre letelepített iráni szauromatáknak is.
A régészek nevezéktana szerint korai-, avagy preszkíták,[17][18] helytelenül kimmerek.[19][20]
A Dnyeszter, a Prut és a Szeret vidékét, a Keleti-Balkánt, a Havasalföldet, az Erdélyi-medencét és környékét, valamint az Alföldet (délen nagyjából a Maros vonaláig), és a Kisalföld északi részét tartották megszállva. A kezdeti időkben (i. e. 8–5. század) agathürszöknek (aYaθupσoι) nevezték magukat, később (az i. e. 6–4. századtól) egymástól félig-meddig elszigetelt népességeik önállósodtak, s egyedi neveket vettek fel. A Kelet-Európában, a Keleti-Balkánon, a Havasalföldön, az Erdélyi-medencében, illetve a Tiszántúlon letelepedett szkíta népesség néhány száz év alatt az általa uralt, helyben lakó trákokhoz hasonult. Az Alföld, a Kisalföld és az Erdélyi-medence lakói az i. e. 4–3. században a kelták fennhatósága alá kerültek.[21]
A trák–szkíta türegeták (türegetai: tupeYetaι stb.) a Dnyeszter, a Prut és a Szeret mellékét birtokolták. Nevük – mürgetai (uupYetaι) alakban – legkorábban Hékataiosz munkájában (i. e. 6. század vége) szerepel.
A türegeták kívül estek a történetírók látókörén, jobbára csak nevüket említik, s ezért keveset tudunk róluk. Publius Ovidius Naso időszámításunk kezdete táján például megemlékezik róluk.[22] A türegeták egy része vélhetően a Közép-Ázsiából kivándorló – helytelenül szarmatának címzett – alánokhoz csatlakozott.
A Keleti-Balkánon és a Havasalföldön élő trák–szkíták, a géták (getai: Yetaι stb.) első ízben Hérodotosz művében bukkannak fel.[23] A Havasalföld lakóit Hékataiosz – az Al-Duna görög köntösbe öltöztetett trák–fríg neve (Matoasz: Matoaς) nyomán – matüketai (uatuketaι) névvel illette.
A géták i. e. 512. és 479. között az Óperzsa Birodalom adófizetői voltak. (Országuk neve a perzsa királyi sziklafeliratokon Skudra, népüké pedig Sakâ tyaiy paradraya, azaz szakák, kik vízen túliak.[13]) Szabadulásuk után megalakították az első trák államot, az Odrüszi Királyságot. Első fejedelmük, I. Teresz (i. e. 460–445.) a Keleti-Balkán trákok és szkíták lakta területeinek délkeleti részét uralta.
II. Philipposz kelet-balkáni hadjáratai (i. e. 352–340.) nyomán a géták a makedónok, majd az i. e. 2. század közepe táján Róma alattvalói lettek. Moesia országrészt Augustus császár uralkodásának utolsó éveiben szervezték római tartománnyá, Trákia pedig valamivel később, III. Rhoimetalkész (38–46.) halála után jutott hasonló sorsra. Az Al-Duna bal partján élő géták egy része feltehetően az alánokhoz szegődött.
Az erdélyi trák–szkíták, vagyis a dákok (dakoi: δakoι stb.) első alkalommal szintúgy Hérodotosz művében tűnnek fel.
Az i. e. 3. században a kelták fennhatósága alá kerültek, az i. e. 150. év táján azonban visszanyerték szabadságukat. A dákok és a kelták birtokait elválasztó határ az i. e. 2. században a Tisza vidékén húzódott.
Időszámításunk előtt 61–48. körül a dákok ura, Bürebisztasz hadjáratokba kezdett. Elfoglalta a kelták alföldi birtokait, megtámadta a basztarnákat, a görög gyarmatvárosokat a Fekete-tenger nyugati partjainál, fennhatóságát kiterjesztette az Al-Duna síkságára, rajtaütvén a római birtokokon is. Úgy tűnik, megkísérelte visszaszerezni és egyesíteni mindazon tartományokat, melyeket egykor az agathürszök birtokoltak.
A római hódítás, illetve országuk összeomlása (i. sz. 106.) nyomán a dákok szétszóródtak, maradékaik a környező népeknél leltek menedékre.[24] Nevük a népvándorláskor idején tűnt el a forrásokból.
Az Alföld és a Kisalföld korai szkíta lakói
Az Alföld és a Kisalföld korai szkíta lakói – nevüket nem jegyezték fel az ókor tudósítói – az i. e. 4–3. században a kelták igája alá jutottak, s ez időtől fogva hűbéres szövetségesként folytatták életüket.
Időszámításunk kezdete táján a közép-ázsiai eredetű ászik vették birtokba a Duna völgyének alsó és középső szakaszát. Az ászik (iazügesz: ιaZuYeς stb.) az első század első évtizedében foglalták el a Duna és a Tisza lapályát,[25][26] uralmuk alá vonva az Alföld korai szkíta, kelta, dák stb. lakóit: az i. sz. 1. század elején a Duna és a Tisza között élőket, az i. sz. 2. század elején a Tiszántúlon lakókat is.[24]
A régészek őket, pontosabban a királyi szkítákat nevezik „szkítáknak”.[17][27] Kelet-Európa erdős és füves pusztáit lakták, nagyjából az Urál folyó és a Déli-Bug között, illetve a tengermelléken az Al-Dunáig.
A királyi szkíták – saját nevük görögösen ourgoi (oupYoι), urogi (upoYι)[forrás?] –, illetve elődeik Kelet-Európa keleti felének, a Déli-Urál vidékének őstelepesei voltak.[28][29] Jelek szerint legalább a középső kőkorszak óta helyben, a Volga középső szakaszánál laktak.[30] Birtokaikat keleten az Urál folyó, nyugaton a Don határolta. Eme kelet-európaiak elődei pedig az eurázsiai puszta mamutvadászai voltak.[31]
A szkíta népek közül elsőként a királyi szkíták szerepelnek írott forrásokban. Urartui, illetve asszír feliratok említik őket az i. e. 8., illetve a 7. században, amikor betörtek Elő-Ázsiába.[32][1]
Az i. e. 8. században elhagyták ősi lakóhelyüket, és a kelet-európai puszta nyugati felét vették birtokba. A Donyec és a Déli-Bug között elterülő pusztát (a tenger mellékén a Don torkolata és az Al-Duna közötti vidéket) birtokolták. Székhelyük a Dnyeper középső szakaszánál volt. Egyik elpártolt csoportjuk, a iürkák a Déli-Urál vidékén élt az ősi lakóhelyen, az Urál folyó és a Donyec között visszamaradt thüsszageták társaságában.
Az i. e. 7. és a 6. század fordulóján az Elő-Ázsiában portyázó szkíta hadak visszatértek Kelet-Európába, kisebb csapataik azonban Urartu területén, a mai Gjumri város környékén, Észak-Anatóliában, a Zöld folyó (Yeşilırmak) – az ókorban Irisz – környezetében stb. telepedtek le. A visszatérők a Kaukázus északi előterét, a Kubán folyó környékét szállták meg. A magukkal ragadott madaiaknak, avagy szauromatáknak, a Don mellékén, a bal parton jelöltek ki lakóhelyet.
Az i. e. 4. század végén a szauromaták fellázadtak uraik ellen, és az i. e. 3–2. században a királyi szkíták, illetve a görögök birtokait dúlták. A királyiak vezető törzsének népessége a meg-megújuló támadások nyomán a Krím-félszigetre, illetőleg a Dnyeszter és a Déli-Bug alsó szakaszának környékéhez tömörült. Kisebb birodalmuk – Mikra Szküthia (Mιkpa Ekuθιa), Scythia Minor, Kis-Szkítia (i. e. kb. 250–i. sz. kb. 200.) – neve utóbb a mai Dobrudzsa területére szállott át, ahol az i. e. 2. században, amikor elvesztették önállóságukat, szintén feltűntek. A nép egy része valószínűleg az alánok közé vegyült, s velük az Alföldre vándorolt.
Melankhlainok, thüsszageták és iürkák
A melankhlainok (melankhlainoi: ueλaYxλaιvoι), avagy fekete köpenyesek a királyi szkíták tőszomszédságában laktak, valószínűleg a Don mellékén, a mai Voronyezs környékén. Hérodotosz tudósítása szerint az Urál folyó és a Donyec közötti pusztát a thüsszageták birtokolták. Ebből következtetve a fekete köpenyesek a szóban forgó nép egyik csoportját képviselhették.
A fekete köpenyt viselők saját nevét nem ismerjük. Első ízben Hékataiosz említi, kelet-európai szkíta népnek nevezi őket, és azután Hérodotosz tudósít róluk. Utóbbi szerint nevezettek nem szkíták – érthetjük így is: nem királyi szkíták –, de szkíta szokás szerint élnek.[33]
A thüsszageták (thüsszagetai: θuσσaYetaι stb.) névadó csoportja, valamint a királyi szkítáktól elpártolt iürkák (iürkai: ιupkaι) az Obscsij szirt vidékén, a Szamara stb. folyó lapályán laktak. A régészek Szamara–Urál csoportként is hivatkoznak rájuk.[34]
A fekete köpenyesek és a thüsszageták híre-neve az i. e. 4–3. században veszett el.
A szauromaták (szarmatai: σapuataι, szauromatai: σaupouataι, szürmatai: σupuataι) a királyi szkíták által a Dontól keletre letelepített, nagyobb részben iráni, közelebbről madai, avagy méd eredetű népességet képviselték. Kezdetben (i. e. 6–4. század) a szkíták hűbéresei voltak: a szkíta vezérlő törzsek szállása a Kubány, illetve a Don folyó torkolata környékén volt. Az i. e. 4. század vége felé a szauromaták elpártoltak uraiktól, és a királyi szkíták rovására terjeszkedtek nyugat felé. Nevük átszállott az általuk lakott tartományra (Sarmatia), és az i. e. 2. században az ott felbukkanó szkíta alánokra is ráragadt. Idővel a szauromaták letelepedtek a Boszporoszi Királyság területén, illetve a görög gyarmatvárosokban. Maradékaik (az i. e. 2. században) elvesztek a keletről érkező alánok (ászik, rhoxolánok, aorszok) tömegében.[34][35][33][36]
A szirákok (szirakoi: σιpakoι) a Kubány és mellékfolyóinak lapályán éltek.[37] Először az i. e. 310–309. évben, utoljára az i. sz. 193. év eseményeivel kapcsolatban jegyezték fel nevüket.[38]
A iazabatai (ιaZaBataι), iazamatai (ιaZauataι), ixibatai (ιEιBataι), ixomatai (ιEouataι); exomatae, ixamatae névvel illetett nép – első ízben Hékataiosz említi őket – az Azovi-tenger (Maiotisz) öblénél, a Don torkolatának környékén lakott.[37] Polüainosz szerint nevezett törzs királyi székét Tirgataó Maiotisz (TιpYataw Maιotις) családja birtokolta.[33]
Közép-ázsiai szkíták, avagy szakák csoportja
A közép-ázsiai szkíta népek – összefoglaló értelemben – a szaka nevet használták. A szakák közé tartoztak az Urál hegység keleti oldalán élő isszédok, a Szir-darja és az Amu-darja alsó szakaszánál letelepedett ászik, a Kopet-dag vidékén tanyázó avarok, a Ferganai-medencében honos szakák (saját nevüket nem ismerjük), a Szir-darja középső szakaszának környékét birtokló kangarok és az Ili folyó völgyében, valamint az Iszik-köl vidékén honos szakaurak.
Az isszédok (isszédonesz: ισσnδoveς stb.) az i. e. 7. század előtt vélhetően az Altaj környékén laktak, és onnan költöztek, valószínűleg az i. e. 8. században, az Urál hegység keleti oldalára. Első ízben Hékataiosz említi őket, illetve az Ariszteasz (i. e. 7. vagy 6. század) elveszett hőskölteményére hivatkozó Hérodotosz. A történetírás atyja szerint az isszédokat az egyszeműek, avagy arimaszpok űzték el lakóhelyükről.
Az isszédok fő fészke az Iszety és az Urál folyó, illetve a mai Cseljabinszk környékén volt,[34] az arimaszpok pedig vélhetően az Altaj vidékén laktak. Az isszédok elsősorban kohászattal, fémművességgel foglalkoztak. Az i. e. 130. év táján a kangarok igája alá jutottak, és valószínűleg csak az i. sz. 3. században szabadultak, amikor a hunok szövetségének népei megszállták Közép-Ázsia pusztáit. Utoljára (i. sz. 3. század) a kínai évkönyvek emlékeznek meg az isszédokról, pontosabban országukról: Jen (岩), azaz Szakadék, Szikla.[39]
Az ászik (iazügesz: ιaZuYeς; asii, astacae; jászok stb.) – a régészek nevezéktana szerint szarmaták[25] – írott történelmük hajnalán (i. e. 2. század) a Szir-darja és az Amu-darja alsó szakaszánál laktak. Három törzsüket ismerjük: ászik, aorszok, rhoxolánok. Szövetségük neve kezdetben – görögösen – Masszagetai (MaσσaYetaι) volt. Egyik csoportjuk neve – alkalmasint az aorszoké – perzsa királyi sziklafeliratokon Sakâ tigraxaudâ, azaz hegyes fövegű szakák.
Az ászik a jüecsik vándorlása (i. e. 166–129.), s ennek kapcsán a kangarok hódításai nyomán függetlenségüket (i. e. 130. táján) elvesztették. Szövetségük nevét ekkor megváltoztatták (Alanoi: Aλavoι), és egy részük Európába költözött. Alföldünket időszámításunk második évtizedében érték el.[26]
A Közép-Ázsiában visszamaradt ászik szabadságukat az i. sz. 3. század elején visszanyerték, ám a Belső-Ázsiából kirajzó törökös népek a 4. század közepén leigázták őket, és velük egybevegyülve a kelet-európai pusztán élő ászi és germán csoportokra törtek. Egy részüket elűzték lakóhelyükről, más részüket uralmuk alá hajtották, s ezekkel egyesülve Délkelet- és Közép-Európát fenyegették. A hunoknak is nevezett törökök és a szkíták összekovácsolódtak, s ekképpen született meg a bolgár, illetve a besenyő, eszkil, kazár, szabar stb. nevű nép.[40]
A hunok szövetségébe betagozódott ászik részt vettek az Onogur-bolgár Birodalom és a Kazár Birodalom megalapításában is. A Kaukázus északi előterében tanyázó alánok ellenben megőrizték függetlenségüket, s bár később szorongatták őket a türkök, a kazárok és az arabok, országuk a mongol hódításig fennállott.[38]
A Kárpát-medencében letelepedett ászik egy része a 401. évben kivált a hunok szövetségéből, és csatlakozván a hunok elől menekülő vandálokhoz, Nyugat-Európába vonult. Egy részük letelepedett Nyugat-, illetve Délnyugat-Európában, más részük a vandálokkal Észak-Afrikába költözött.[38]
A 830. év táján vallási belháború ütött ki a kazárok országában. A lázadásban részt vevő ászik – arab forrásokban nevük al-Arsiyya, al-Arsiya, As-yah, al-Ursiyya, al-Larisiya, al-Orsiyya és Ors – elpártoltak a kazároktól, kavaroknak (kaBapoι) nevezték magukat, és csatlakoztak a szabarok egy csoportjához, kik ugyanekkor szakadtak el a birodalomtól. A két csoport szövetsége madzsar, a mai köznyelvben magyar (arab forrásokban al-Maggariya, badzsgird, bajdzsirt, basgird, basgurd stb.) néven írta be magát a történelembe, a bizánciak azonban leginkább csak türköknek nevezték őket egykori hűbéruraik neve nyomán.[41][42]
Alániát, az alánok kaukázusi országát végül a mongolok számolták fel. A fegyverforgatók egy csoportját Kínába hurcolták, a nép egy része pedig a kunok egyik csoportjához csatlakozott, és velük a Kárpát-medencébe költözött.[38] Leszármazottaik, a jászok – az ókori szkíta népek közül egyedül ők – mai napig fenntartották nevüket.[43]
Ennek a szakasznak a tényszerűsége kétséges.
További részleteket a cikk vitalapján találhatsz. Ha nincs indoklás a vitalapon, bátran távolítsd el ezt a sablont!
Az avarok (abaroi: aBapoι, abioi: aBιoι, aparnoi: aπapvoι, apasziakai: aπaσιakaι, daai: δaaι, daoi: δaoι, parnoi: πapvoι, parthoi: πapθoι, paszianoi: πaσιavoι, pszeudo-abaroi: πσeuδo-aBapoι; dahâ; dahae, kidaritae, uarkhonitae stb.) szálláshelye kezdetben a Kopet-dag északi előterében volt. Első ízben az asszírok tudósítanak róluk az. i. e. 7. században. A Partukka (a perzsák nyelvén Parthava) nevű országrész bizonyára lakóhelyükre hivatkozik.[44][45]
Előbb valószínűleg a médek hűbéresei voltak, majd az Óperzsa Birodalomé, s azután a makedón görögök igája alá jutottak. Az i. e. 247–231. évben kivonták magukat a Szeleukidák uralma alól, és megalapították a parthusok birodalmát (i. e. 247–i. sz. 224).[44]
Országuk bukása után az Újperzsa Birodalom adófizetői lettek. Később elvették a perzsáktól Baktriát (367–368.), elfoglalták Szogdiát, és az Indiai-félszigeten is egy határ földet, és a kusánok örökébe léptek. Népüket (kidarita hunok: kιδapιtaι ouvvoι) és birodalmukat, a Kidarita királyságot, Kidara nevű uralkodójuk szerint nevezték meg a nyugati források. Nyugaton (elsősorban armeniai kútfők) kusánoknak, kínai források jüecsiknek is nevezik őket.
Avarjaink az i. sz. 457. év táján csatlakoztak a hunok szövetségéhez, közelebbről a heftaliták kötelékéhez. Nevüket, és bizonyos mértékben függetlenségüket is – ellentétben a közép-ázsiai ászikkal és kangarokkal – megőrizték.
A 6. század közepe táján (554–555.) a türkök hódításai nyomán elhagyták közép-ázsiai hazájukat, és a Kárpát-medencében telepedtek le (567.). Az 568. évben a Dunántúl területét is birtokba vették, uralmuk alá hajtva a Kárpát-medence ászi, germán, illír, kelta, trák stb. eredetű lakóit.
Az avarok országuk összeomlása után (9. század eleje) a magyaroknál kerestek menedéket.[forrás?] Nevüket székhelyire, székelyre változtatták,[46] s a magyarok köznépévé lettek.[47]
A kangarok (kakhagai szküthai: kaxaYaι σkuθaι stb.) kezdetben a Szir-darja középső szakaszának alföldjét, valamint a Talasz és a Csu folyó lapályát birtokolták. Országuk neve kínai forrásokban Kang (康), Kangcsü (康居), Kangkuo (康國) alakban szerepel.
Az i. e. 130. év táján hódításokba kezdtek, s az ókori Közép-Ázsia egyik legjelentősebb és legnagyobb befolyású államát hozták létre. Elfoglalták Szogdia nagyobb részét, valamint az ászik és az isszédok országát, s ők uralták a Selyemút egyik szakaszát.
A 4. század végén a kangarok is betagozódtak a hunok szövetségébe.[39] Későbben az úzok, illetve ujgurok kötelékébe tartozó besenyők, kunok és palócok között tűntek fel, s részt vettek a szeldzsukok birodalmának megszervezésében is. A mongol hódítás után karakalpakok, kazakok, üzbégek, nogaji tatárok közé vegyültek. Nagyobb csoportjuk a magyarok országában telepedett meg. Ma kun, palóc, besenyő és csángó néven ismerjük őket.[43][48]
A Ferganai-medence szkíta lakói
A Ferganai-medence szkíta lakóinak saját nevét nem ismerjük, és sorsukról is keveset tudunk.[33] Nevük első ízben II. Kurus, perzsa király uralkodása idején (i. e. 6. század vége) bukkan fel, s utoljára (i. sz. 4. század) a kínai évkönyvek emlékeznek meg róluk.[39] Nevük a perzsa királyi sziklafeliratokon Sakâ haumavargâ (haumát fogyasztó[?] szakák), illetve Sakâ tyaiy para Sugdam (Szakák, kik Szogdián túliak), görög forrásokban amürgioi szakai (auupYιoι σakaι). Országuk neve kínai forrásokban Tajüan (大宛), azaz Nagy Jónok. A kínaiak által használt név III. Alekszandrosz leszerelt harcosaira utal, kiket a hadvezér Alexandreia Eszkhaté (ma Hudzsand) városába telepített.
A szakaurak (szagaraukai: σaYapaukaι, szakarauloi: σakapauλoι, szakaurakai: σakaupakaι; saraucae stb.) – kínai és indiai források szaj (塞), szajvang (塞王), illetve saka-murunda stb. névvel illették őket – az i. e. 2. század végéig az Ili folyó völgyében és az Iszik-köl vidékén laktak.
A jüecsik vándorlása kimozdította őket lakóhelyükről, s onnan a Tarim-medencébe, az Iráni-fennsíkra (a Hilmend-tó vidékére), illetve az Indiai-félszigetre költöztek.
A Tarim-medencében letelepedett népesség mintegy négyszáz év múltán elvesztette szkíta anyanyelvét, s a medence városállamaiban élő irániakhoz hasonult. Irataik révén hotani szakák néven váltak ismertté.[49] Sacsö (Yarkant) bizonyára tőlük örökölte nevét.
A szakaurak (indoszkítáknak is nevezik őket) i. e. 110–80. körül vándoroltak az Indiai-félszigetre. Birodalmuk – melyet Takszila városából kormányoztak – az Indus és mellékfolyóinak lapályára terjedt ki, továbbá a Hindusztáni-alföld egy részére. Birtokaikhoz tartozott még Mathura keleten és Abiria (Szürasztrene: Saurashtra) délen. Északi területeiket később a parthusokkal közösen irányították, utóbb azonban, a kusánok előretörése nyomán, fel kellett adniuk. Ezek után India nyugati felében alapítottak új birodalmat, s ott nagyjából háromszázötven évig uralkodtak.
Egyesek, például Róna-Tas András feltételezése szerint a szkíta népek irániak voltak, iráni nyelven beszéltek. Nevezett szerző vélekedése szerint a magyar nyelvben az arany és a kincs szó szkíta jövevény.[50]
Hérodotosz szerint az arimaszpok nevének értelme szkíta nyelven egyszeműek.
„Az ezeken túli vidéken vannak, a mint az Issedonok mondják, az egyszemű emberek és az aranyőrző Grypek. Ezt mondják a scythák, miután ezektől hallották, a scytháktol pedig mi többiek kaptuk e véleményt, és scytha nyelven Arimaspoknak nevezzük őket; mert arima egyet jelent a scytháknál, szpu pedig szemet.” (IV. könyv, 27. szakasz – Télfy János fordítása.)[9]
Az érdeklődésünkre számot tartó kifejezések lebetűzése az eredeti szövegben: arimaszpok (arimaszpoi: apιuaσπoι), arima (apιua), szpou (σπou).
Harmatta János szerint iráni nyelvekben létezett egy *arima és egy *spas kifejezés – a csillag feltételezett, kikövetkeztetett szóalakot jelöl –, és ezek nagyjában-egészében megfeleltek az egy, illetve a szem fogalmának. Ebből pedig az következne, hogy a szkíták – az arimaszpok népének nemzeti hovatartozásától függetlenül – iráni nyelvet beszéltek.[51]
Óiráni nyelvek szókészletében, valóban, akadnak hasonló kifejezések, pl. avesztai airime (csendes), avesztai spas (megjövendöl), szanszkrit spaś (lát), tartalmuk azonban nem felel meg Hérodotosz szófejtésének. S hozzá még óiráni nyelvekben az egy szó pl. aiva, a szem pedig pl. čašman.[52]
Szkíta szövegemlékek – ilyen például az avaroknak tulajdonított szarvasi rovásfelirat – alig maradtak fenn. Urartui, hettita, akkád, perzsa, görög és latin nyelvű feliratok, illetve az ókor és a középkor tudósítói csupán egyes szavakat rögzítettek. Ezeket a tolmácsok, írnokok, tudósítók és kéziratmásolók rendszerint elferdítették, átgyúrták, anyanyelvükhöz idomították.
Valamennyi ismert szkíta kifejezés névszó, többségük személynév. Ezekből nagyon nehéz a beszélt nyelvre következtetni, mert a névválasztást sok körülmény befolyásolhatja, pl. a környezet, a divat, a vallás.[53]
A szkíta nyelv – jóllehet számos nyelvvel próbálták már párhuzamba állítani – lényegében ismeretlen, besorolása ennek megfelelően teljességgel bizonytalan. Nagyobb valószínűséggel – ha elfogadjuk a nyelvek osztályokba sorolását – az uráli, esetleg az altaji nyelvcsaládba, kisebb eséllyel az indoeurópai nyelvcsaládba tartozhat.
Karl Johann Heinrich Neumann feltételezése szerint a szkíták nyelve a mongolokéval rokon,[54] Kuun Géza, illetve Vámbéry Ármin szerint a törökökével.[55][56] Nagy Géza a szkítákat, illetve nyelvüket uráli–altajiként sorolta be.[57][58][59] Fischer Károly Antal magyar őstörténettel foglalkozó kutató szerint - akinek munkái azonban a tudományos kritériumoknak nem felelnek meg -, a szkíták nyelve lényegét tekintve a magyarral azonos.[60][61][62][63][64] A szkítáknak tulajdonított szavakat mindezeken kívül más nyelvek (mindenekelőtt irániak) szókészletével is megpróbálták már rokonítani.[65] Iráni nyelvekből azonban az egyik legfontosabb szkíta szót, a szkíta szövetség nevét – görögösen Szküthai (Ekuθaι) vagy Szkolotoi (Ekoλotoι) – sem sikerült eddig hihetően megmagyarázni.[2]
Priszkosz rétor, ókori keletrómai diplomata feljegyzése szerint Attila hun király szkíta volt: Sem az oldalán viselt kard, sem szkíta lábbelije, sem lova kantárja nem volt díszített, eltérően más szkítákétól, akik arannyal, ékkővel vagy bármi értékessel ékesítették azokat., s a legújabb genetikai kutatások kimutatták a hunok és a magyarok rokonságát.[66]
A királyi szkíták története
Övén tegzet viselő szkíta íjász. Az athéni fekete alakos vázafestészet remeke. A görög felirat balra: veYpaσφev, jobbra: eYpaσφev
A szkíták, pontosabban a királyiak – Harmatta János, nagy hírű iranistánk szerint – az iráni népek csoportjába tartozó ókori lovasnépek közé tartoztak.[51] Nyelvük – állítja Witzel – indoiráni eredetű, tehát az indoeurópai nyelvcsalád tagja, a mai perzsa nyelvhez áll közel.[67]
A királyiak az i. e. 8. században elhagyták ősi szálláshelyüket – eredetileg az Urál folyó és a Don, illetve a Donyec között laktak –, és elfoglalták a kelet-európai puszta nyugati felét, a Don, illetve a Donyec és az Al-Duna közötti területet, a korai szkítáknak, vagy helytelenül kimmereknek nevezett rokon népesség korábbi lakóhelyét. A királyiak nagyurainak központi szálláshelye a Dnyeper alsó szakaszánál volt.
A korainak nevezett szkíták egy része nyugat felé vonult, s Délkelet-Európában telepedett le. A Kárpát-medencébe vélhetően legalább két hullámban – legkorábban az i. e. 8. században, Dénes György szerint az i. e. 560-as években – nyomultak be, elfoglalva annak keleti felét.[68]
Hérodotosz leírása szerint a királyi szkíták az Al-Duna, a Fekete-tenger és a Kaukázus határolta pusztán éltek. Az Olbia Pontiké (ma Parutyino) városából keletre induló szkíta kereskedők a Tanaisznál (Don) hagyták el saját felségterületüket, s a folyón túl már a szauromaták birtokai következtek.[69][70]
A királyiak keleti szomszédai – nagyjából a Don és a Volga között elterülő füves pusztát birtokolták – az i. e. 6–2. században a madai származású szauromaták voltak. Ez időben Közép-Ázsia pusztáit is szkíta népek, a szakák csoportjába tartozó isszédok, ászik, avarok, kangarok és szakaurak tartották megszállva. A Szamarkand köré tömörülő oázisok, illetve városok lakói ellenben nagyrészt iráni szogdok voltak.
A királyiak, pontosabban szövetségük neve első ízben urartui feliratokon (Išqigulu), valamint asszír évkönyvekben, ékiratos táblákon – II. Sarrukín, asszír király uralkodásának idején – jelenik meg (Aškuza, Iškuza). Szövetségük nevét a Biblia is említi: Aškuz (אשכנו: ’askūz), illetve rontott alakban Aškenáz (אשכנז: ’askənaz) (Jeremiás 51: 27).[71] A feljegyzések szerint a szkíták nagyobb csoportja i. e. 700 körül tódult be északról, és a Kura, valamint az Araksz folyó völgyében, illetve az Urmia-tó környékén telepedett le. A szkíták egyik központja az Araksz völgyében, a mai Gjumri város környékén – egykor Szakaszene, illetve Aszkánia, ma Azerbajdzsán –, a másik az Urmia-tó vidékén, Saqqez város környékén volt.
Az asszírok és a szkíták i. e. 676. körül szövetségre léptek. Assur-ah-iddína, asszír király ekkor jóslatot kért Šamaš papjaitól. Kérdése ez volt: vajon megtartja-e adott szavát Bartatua, Iškuza ország királya, ha leányát adja hozzá feleségül.
Az i. e. 653. évben az asszírok elleni csatában esett el Khsathrita, a Méd Birodalom megalapítója, kit a Hérodotosz által említett ifjabb Phraortésszel azonosítanak.[72]
Az asszírok és a szkíták szövetsége az i. e. 653–652. évben legyőzte az Asszíria ellen lázadó médeket, és az asszírok Média és Mannai irányítását szkíta hűbéresükre bízták.
Bartatua – Hérodotosz munkájában Protothüész – halála után fia, Madüész őrködött a médek és mannaiak fölött.
Az i. e. 625. évben Uvakhsatra, méd király megfosztotta a szkítákat hatalmuktól. A szkíta derékhad ezek után visszatért a kelet-európai pusztára, és a Kaukázus északi előterében, a Kubány és mellékfolyóinak völgyében telepedett le. A szkíták a magukkal ragadott hűbéres szauromatáknak a Don alsó szakaszánál, a bal parton jelöltek ki lakóhelyet.
Az i. e. 611. év előtt, a szkíták egy csoportja hadjáratot vezetett Egyiptom határáig, I. Pszammetik fáraó azonban, latba vetve kincstárának javait is, rábírta őket a visszavonulásra.
Az i. e. 516–512. évben I. Dárajavaus, perzsa király vezetett a királyi szkíták ellen (lényegét tekintve eredménytelen) hadjáratot. Seregeinek egy részét elveszítve kellett visszafordulnia az összecsapásokat elkerülő, az ellenség számára hasznos javakat elpusztító szkíták földjéről. A szkíták – állítja Vásáry István – nem alkottak egységes birodalmat. Törzsi szövetség keretében éltek, s közösségüknek más, nem szkíta népek is részesei voltak.[71]
A szauromaták az i. e. 4. század végén fellázadtak szkíta uraik ellen, és a görög gyarmatvárosokra is rátámadtak. A királyiak szállásterületének nagyobb részét végül, az i. e. 2. században, rokon nép – a helytelenül szarmatának nevezett ászik, az alán szövetség részesei foglalták el.[71] A királyiak ekkor a Dnyeper és az Al-Duna közötti pusztára, illetve Dobrudzsa területére vonultak vissza. Székhelyük a Krím-félszigeten volt. Függetlenségüket az i. e. 2. században elvesztették. A pontoszi görögök, illetve VI. Mithradatész, pontoszi király alattvalói, majd a Római Birodalom hűbéresei lettek.[73] Mintegy négyszáz év múlva (az i. sz. 3. században) tűntek el végleg a híradásokból.[70]
Szkíta leletek a Kárpát-medencében
A Kárpát-medencében elsősorban a Vekerzug-kultúra (Szentes-Vekerzug lelőhely után),[74][75][76] illetve az erdélyi Csombord-csoport (Ciumbrud) népességét szokás a szkítákkal összefüggésbe hozni. Jelentős leletanyagú temetőket tártak fel például Hetény, Kustánfalva, Szentes-Vekerzug határában. Kiemelkedő szkíta leletek például a tápiószentmártoni és a zöldhalompusztai aranyszarvas.[77][78][79][80][81]
↑ a b Sulimirski and Taylor 1992
↑ a b Szemerényi 1980
↑ Moscati et al. 1980
↑ Oszkó et al. (é. n.)
↑ Humbach and Ichaporia 1998
↑ Tabula Peutingeriana Segmentorum XI, XII.
↑ Ortelius in Cartographica Neerlandica No. 230.
↑ a b c d Télfy 1863
↑ Németh 2002: 181–193.
↑ Konstantinos in Moravcsik and Jenkins 1967
↑ a b Lecoq 1997
↑ Aradi 2012: 22.
↑ Aradi 2012: 25.
↑ a b Kemenczei 2001
↑ a b Alföldi 1943
↑ a b Istvánovits és Kulcsár 1998
↑ a b Istvánovits és Kulcsár 2007
↑ a b c d Gardiner-Garden 1986
↑ a b c Sulimirski 1970
↑ Davis-Kimball et al. 1995
↑ a b Braund and Braund 1996
↑ a b c d Alemany 2000
↑ a b c Yu 2004
↑ БyбeHok и PaдиBилoB 2004
↑ a b Havassy 1996
↑ a b Debevoise 1938
↑ a b Harmatta 1997
↑ Bartholomae 1904: 22., 583.
↑ Fischer Károly (Antal), | Magyar írók élete és munkái – Szinnyei József | Reference Library. www.arcanum.hu. (Hozzáférés: 2018. december 31.)
↑ Fischer Károly Antal: A hun-magyar írás és annak fennmaradt emlékei. - MTDA
↑ Fischer Károly Antal: A magyar őstörténetírás hanyatlása
↑ Dénes 1983: 12.
↑ Harmatta 1997: 121.
↑ a b Kristó 1994: Szkítia
↑ a b c Vásáry 2003
↑ Ókori keleti évszámok 2005
↑ Harmatta 1997: 123.
Alemany, A. (2000): Sources on the Alans. A Critical Compilation. In Di Cosmo, N. and Sinor, D. (eds.): Handbook of Oriental Studies. Section 8. Uralic & Central Asian studies. Vol. 5. Leiden – Boston – Köln.
Alföldi András (1943): Keletmagyarország a római korban. Pp. 1–93. In Deér József és Gáldi László (szerk.): Magyarok és románok. I. kötet. A Magyar Történettudományi Intézet Évkönyve 1943. Budapest.
Aradi Éva (2012): Indoszkíták. Budapest. ISBN 978-963-7014-66-6
Bakay Kornél (2005): Őstörténetünk régészeti forrásai. III. Budapest.
Bartholomae, Ch. (1904): Altiranisches Wörterbuch. Strassburg.
Benkő József (1806): Az Erdély országi nemes székely nemzetnek képe, mely A’ leg hitelesebb Historikusoknak Irásiból, leg föbb-képpen pedig A’ Haza’ Törvényeiböl, és az Ország’ Gyüléseinek Végzéseiböl Benkö Jo’sef A’ Hárlemi Tudós Társaságnak Tagja által öszve szedetett, és most a’ tsekéllyebb Tudományú Hazafiaknak kedvekért Magyarra fordittatott, és némü-némü Toldásokkal Meg-bövittetett L. S. K. által. Kolozsvár.
Braund, D. and Braund, D. (1996): Map 84 Maeotis. Pp. 1201–1212. In Talbert, R. J. A. (ed.): Map-by-map Directory to accompany Barrington Atlas of the Greek and Roman World. With a digital version of the atlas gazetteer. (2000.) Princeton.
БyбeHok, O. Б. и PaдиBилoB, Д. A. (2004): Hapoд aл-apcийa B Xaзapии (из иcTopии xaзapo-xopeзMckиx cBязeй). Pp. 5–18. In MиxeeB, B. K. (rл. peд.): Xaзapckий aлbMaHax. Tom 2. KиeB, XapbkoB, MockBa.
Davis-Kimball, J., Bashilov, V. A. and Yablonsky, L. T. (eds.) (1995): Nomads of the Eurasian steppes in the Early Iron Age. Berkeley.
Debevoise, N. C. (1938): A Political History of Parthia. Chicago, Illinois.
Delaunay, J. A. (1987): Assarhaddon. Encyclopedia Iranica 2 (8): 803–805.
Dénes György (1983): A Bódvaszilasi-medence 700 éves története. Borsodi kismonográfiák 16. Miskolc.
Ferenczi Enikő (2009): New Interpretation of the Ethnic Name “Scythian” and Its Significance to the Etymology of the “Basque”. Journal of Eurasian Studies 1 (2): 43–67.
Fettich Nándor (1927): A tápiószentmártoni aranyszarvas. Archaeologiai Értesítő 41: 138–145., I–VIII.
Fettich Nándor (1928): A zöldhalompusztai szkita lelet. La trouvaille scythe de Zöldhalompuszta près de Miskolc, Hongrie. Archaeologia Hungarica 3: 1–46., I–VII.
Fischer, A. C. (1917a): Erklärung der skythisch-sarmatischen Namen und Wörter aus der ungarischen Sprache. I. Band. Berlin.
Fischer, A. C. (1917b): Erklärung der skythisch-sarmatischen Namen und Wörter aus der ungarischen Sprache. II. Band. Berlin.
Frölich Róbert (1886): A géták. Adalék Hérodotosz magyarázatához. Egyetemes philologiai közlöny 10 (1): 11–25.
Gardiner-Garden, J. R. (1986): Ancient literary conceptions of Eastern Scythian ethnography from the 7th to the 2nd century B.C. A thesis submitted for the degree of Doctor of Philosophy at the Australian National University.
Gimbutas, M. (1961): “Timber-graves” in Southern Russia. Expedition Magazine 3: 14–22.
http://www.ufg.uni-kiel.de/dateien/dateien_studium/Archiv/201011_furholt_hinz_lesenswert/03_sitzung/gimbutas1979.pdf Archiválva 2016. szeptember 16-i dátummal a Wayback Machine-ben
Golden, P. B. (1992): An Introduction to the History of the Turkic Peoples. Ethnogenesis and State-Formation in Medieval and Early Modern Eurasia and the Middle East. Wiesbaden.
Harmatta János (1997): A magyarok nevei a görög nyelvű forrásokban. Pp. 129–130. In Kovács László és Veszprémy László (szerk.): Honfoglalás és nyelvészet. A honfoglalásról sok szemmel III. Budapest. ISBN 963 506 108 0
Harmatta János (2004): Nagy Sándor Transoxaniában. Antik Tanulmányok 48 (1–2): 35–42.
http://www.napkut.hu/digitalis-tartalmak/eleink/278-eleink-17/424-eleink-17 Archiválva 2019. október 25-i dátummal a Wayback Machine-ben
Havassy Péter (szerk.) (1996): Zúduló sasok. Új Honfoglalók – besenyők, kunok, jászok – a középkori Alföldön és a Mezőföldön. Gyulai katalógusok 2.
Hind, J. G. F. (2007): Ovid and the Barbarians beyond the Lower Danube. (Tristia 2. 191-2; Strabo, Geogr. 7.3.17). Dacia N.S. 51: 241–245.
Humbach, H. and Ichaporia, P. R. (1998): Zamyad Yasht. Yasht 19 of the Younger Avesta. Text, Translation, Commentary. Wiesbaden.
Istvánovits Eszter és Kulcsár Valéria (1998): Vázlat a szarmaták sztyeppei történetéhez. Pp. 7–32. In Havassy Péter (szerk.): Jazigok, roxolánok, alánok. Szarmaták az Alföldön. Gyulai katalógusok 6.
Istvánovits Eszter és Kulcsár Valéria (2007): Az első szarmaták az Alföldön. (Gondolatok a Kárpát-medencei jazig foglalásról.) A nyíregyházi Jósa András Múzeum évkönyve 2006 48: 203–237.
Kemenczei Tibor (1999): A zöldhalompusztai aranyszarvas. A Herman Ottó Múzeum évkönyve 37: 167–180.
Kemenczei Tibor (2001): Az Alföld szkíta kora. Pp. 7–36. In Havassy Péter (szerk.): Hatalmasok viadalokban. Az Alföld szkíta kora. Gyulai katalógusok 10.
Kemenczei Tibor (2003a): A vaskor kezdete: a preszkíták (Kr. e. 8. század). Pp. 177–179. In Visy Zsolt és Nagy Mihály (szerk.): Magyar régészet az ezredfordulón. Budapest.
Kemenczei Tibor (2003b): A középső vaskor: a szkíták a Tisza vidékén (Kr. e. 7–4. század). Pp. 179–183. In Visy Zsolt és Nagy Mihály (szerk.): Magyar régészet az ezredfordulón. Budapest.
KoлbцoB, П. M. (2012): MeзoлиTичeckиe kyлbTypы ceBepoпpиkacпийckoro perиoHa. BecTHиk CapaToBckoro rocyдapcTBeHHoro coциaлbHo-эkoHoMичeckoro yHиBepcиTeTa 3 (42): 121–124.
Konstantinos Porphyrogennetos in Moravcsik, Gy. and Jenkins, R. J. H. (1967): Constantine Porphyrogenitus. De Administrando Imperio. Corpus fontium historiate Byzantinae. Vol. I. Washington.
Kovács Szilvia (2014): A kunok története a mongol hódításig. Magyar Őstörténeti Könyvtár. Budapest. (A szerző doktori értekezésének szövege.)
Kristó Gyula (szerk.) (1994): Korai magyar történeti lexikon (9–14. század). Budapest. ISBN 963 05 6722 9
Kuun Géza (1880): Codex Cumanicus bibliothecae ad templum divi Marci Venetiarum. Primum ex integro edidit, prolegomenis, notis et compluribus glossariis instruxit. Budapest.
Lecoq, P. (1997): Les inscriptions de la Perse achéménide. Traduit du vieux perse, de l’élamite, du babylonien et de l’araméen. Paris.
Maciamo, H. (2017): Haplogroup R1a (Y-DNA). Eupedia: European Travel, Trivia, History & Population Genetics.
Maráz Borbála (1982): A szkitakori őslakosság LaTène-kori továbbélése Kelet-Magyarországon. (Régészeti adatok a Kárpát-medence kelta–szkíta kapcsolatok kérdéséhez.) A Janus Pannonius Múzeum Évkönyve 26 (1981): 97–119.
Moscati, S., Spitaler, A., Ullendorf, E. and Soden, W. von (1980). An Introduction to the Comparative Grammar of the Semitic Languages. Phonology and Morphology. Third printing. In Spuler, B. und Wehr, H. (Hrsg.): Porta Linguarum Orientalium. Neue Serie VI. Wiesbaden.
Nagy Géza (1894a): Egy pár szó a szkithákról. (Első közlemény.) Ethnographia 5 (4): 223–238.
Nagy Géza (1894b): Egy pár szó a szkithákról. (Második közlemény.) Ethnographia 5 (5): 279–320.
Nagy Géza (1909): A skythák. Székfoglaló értekezés. Értekezések a Történeti Tudományok köréből 22 (1908–1911): 1–96.
Németh György (2002): Karthágó és a só. Korona Kiadó, Budapest.
Neumann, K. (1855): Die Hellenen im Skythenlande. Ein Beitrag zur alten Geographie und Handelsgeschichte. Erster Band. Berlin.
http://tortenelemszak.elte.hu/segedlet/okori_keleti_evszamok.print Archiválva 2009. november 11-i dátummal a Wayback Machine-ben (Hozzáférés: 2011. augusztus 9.) (A hivatkozott oldal 2016. szeptember 2-án befejezte működését.)
Ortelius, A. In Cartographica Neerlandica Topographical names for Ortelius Map No. 230 (no date). (Paralocae Scythae: Abraham Ortelius térképén.)
Oszkó Beatrix, Sipos Mária és Várnai Zsuzsa (é. n.): A nyelvhasonlítás alapfogalmai. Magyar Tudományos Akadémia Nyelvtudományi Intézet.
Párducz Mihály (1952): Le cimetière hallstattien de Szentes–Vekerzug I. Acta Archaeologica Academiae Scientiarum Hungaricae 2: 143–169.
Párducz Mihály (1954): Le cimetière hallstattien de Szentes–Vekerzug II. Acta Archaeologica Academiae Scientiarum Hungaricae 4: 25–92.
Párducz Mihály (1955): Le cimetière hallstattien de Szentes–Vekerzug III. Acta Archaeologica Academiae Scientiarum Hungaricae 6: 1–22.
Radner, K. (2013): Urartu, Assyria’s northern archenemy. In Assyrian empire builders. University College London.
Róna-Tas András (1997): A honfoglaló magyar nép. Bevezetés a korai magyar történelem ismeretébe. Budapest.
Róna-Tas András (2004): Nép és nyelv – A magyarság kialakulása. IV. szemeszter, 2004. 03. 01. Mindentudás Egyeteme. (Az előadás felvétele.)
Sauter, H. (2000): Studien zum Kimmerierproblem. Saarbrücker Beiträge zur Altertumskunde 72: 1–307., tt. 1–9.
Schmitt, R. (Hrsg.) (1989): Compendium Linguarum Iranicarum. Wiesbaden.
Smirnov, K. F. (1980): Sauromates et Sarmates. Dialogues d’histoire ancienne 6: 139–154.
Stein, A. (1912): Ruins of Desert Cathay. Personal narrative of explorations in Central Asia and westernmost China. London.
Sulimirski, T. (1970): The Sarmatians. In Glyn, D. (ed.): Ancient Peoples and Places. Volume seventy-three. New York, Washington.
Sulimirski, T. and Taylor, T. (1992): Chapter 33a. The Scythians. Pp. 547–590. In Boardman, J., Edwards, I. E. S., Sollberger, E. and Hammond, N. G. L. (eds): The Cambridge Ancient History. III. Part 2. The Assyrian and Babylonian empires and other states of the Near East, from the eighth to the sixth centuries b.c. Second edition. Cambridge.
Szemerényi, O. (1980): Four Old Iranian Ethnic Names: Scythian – Skudra – Sogdian – Saka. Sitzungsberichte der Österreichischen Akademie der Wissenschafen 371: 5–47.
Szőke Béla Miklós (1999): A Dunántúl lakossága és a honfoglaló magyarok. In Fülöp Éva Mária és Kisné Cseh Julianna (szerk.): Tudományos füzetek 11. Magyarok térben és időben: 73–103.
Tabula Peutingeriana. Pars XIII. (Segmentorum XI, XII). (Paralocae Scythae: Peutinger tábláin.)
Télfy János (1863): Magyarok őstörténete. Görög források a scythák történetéhez. Pest.
Tokhtas’ev, S. R. (1991): Cimmerians, a nomadic people, most likely of Iranian origin, who flourished in the 8th–7th centuries B.C. Encyclopaedia Iranica 5 (6): 563–567.
Tóth F. Márton (2009): Szkíta aranykincsek – kiállításajánló. Sírásók naplója – régész blog.
Tóth F. Márton (2010a): Aranyszarvasok az Alföldön – A szkítakori elit emlékei Magyarországon 1. Sírásók naplója – régész blog.
Tóth F. Márton (2010b): Aranyszarvasok az Alföldön – A szkítakori elit emlékei Magyarországon 2. Sírásók naplója – régész blog.
Vámbéry Ármin (1882): A magyarok eredete. Ethnologiai tanulmány. Budapest.
http://www.balassikiado.hu/BB/netre/netre_vasary/vasary.htm Archiválva 2016. március 25-i dátummal a Wayback Machine-ben
Witzel, M. (2001): Autochthonous Aryans? The Evidence from Old Indian and Iranian Texts. Electronic Journal of Vedic Studies 7 (3): 1–115.
Yu, T. (2004): A History of the Relationship Between the Western & Eastern Han, Wei, Jin, Northern & Southern Dynasties and the Western Regions. Sino-Platonic Papers 131: 1–378.
Abaev, V. I. and Bailey, H. W. (1985): Alans, an ancient Iranian tribe of the northern (Scythian, Saka, Sarmatian, Massagete) group, known to classical writers from the first centuries CE. Encyclopedia Iranica 1 (8): 801–803.
Altheim, F. und Stiehl, R. (1970): Geschichte Mittelasien im Altertum. Berlin.
Bakay Kornél (2004a): Őstörténetünk régészeti forrásai. I. Budapest.
Bakay Kornél (2004b): Őstörténetünk régészeti forrásai. II. Budapest.
Blois, F. de and Vogelsang, W. (1993): Dahae. I. The name. II. The people. Encyclopedia Iranica 6 (6): 581–582.
https://borissoff.wordpress.com/2013/02/12/was-scythian-an-iranian-language/ Archiválva 2020. július 28-i dátummal a Wayback Machine-ben
Bottyán Árpád (1955): Szkiták a magyar Alföldön. Régészeti Füzetek 1: 1–80., I–XXXVII.
Cuno, J. G. (1871): Forschungen im Gebiete der alten Völkerkunde. Erster Teil. Die Skythen. Berlin.
Diakonoff, I. M. (1985): Chapter 3. Media. Pp. 36–148. In Gershevitch, I. (ed.): The Cambridge History of Iran. Volume 2. The Median and Achaemenian Periods. Cambridge.
Ferenczi István (1998): Azonosítható-e az erdélyi Maros víznév Hérodotosz Mariszával? Erdélyi Múzeum 60 (1–2): 15–28.
Fettich Nándor (1943): A népi és kulturális kontinuitás a Kárpátmedencében a régészeti adatok alapján. A Kis Akadémia Könyvtára. 55. Budapest.
Frölich Róbert (1883): Az agathyrsek. Archaeologia Értesítő 3: 181–193.
Gardiner-Garden, J. R. (1981): Two conceptions of the tribal geography of the Royal Scythian Empire in classical literary tradition. Submitted for the degree of Master of Arts in the Department of Classics, Autralian National University.
Geel, B. van, Bokovenko, N. A., Burova, N. D., Chugunov, K. V., Dergachev, V. A., Dirksen, V. G., Kulkova, M., Nagler, A., Parzinger, H., Plicht, J. van der, Vasiliev, S. S. and Zaitseva, G. I. (2004): Climate change and the expansion of the Scythian culture after 850 BC: a hypothesis. Journal of Archaeological Science 31 (12): 1735–1742.
Gyárfás István (1870): A jász-kunok története. Első kötet: Az ősidőktől kezdve a magyaroknak Ázsiából kiindulásaig. ……884-ig Kr. u. Kecskemét.
Harmatta János (szerk.) (2003): Ókori keleti történeti chrestomathia. Osiris Kiadó, Budapest. ISBN 963 389 425 5
Herodotos in Geréb József (1892): Herodotos történeti könyvei. Görögül és magyarul. Első kötet. I–III. könyv. Görög és latín remekírók. Budapest.
Herodotos in Geréb József (1893): Herodotos történeti könyvei. Görögül és magyarul. Második kötet. IV–VI. könyv. Görög és latín remekírók. Budapest.
Herodotos in Geréb József (1894): Herodotos történeti könyvei. Görögül és magyarul. Harmadik kötet. VII–IX. könyv. Görög és latín remekírók. Budapest.
Hill, J. E. (transl.) (2003): The Western Regions according to the Hou Hanshu. The Xiyu juan “Chapter on the Western Regions” from Hou Hanshu 88. Second Edition. (Extensively revised with additional notes and appendices). [Cooktown.]
Hill, J. E. (transl.) (2004): The Peoples of the West from the Weilue 魏略 by Yu Huan 魚豢. A Third Century Chinese Account Composed between 239 and 265 CE Quoted in zhuan 30 of the Sanguozhi Published in 429 CE. Draft English translation. [Cooktown.]
Hinge, G. (2006): Herodot zur skythischen Sprache Arimaspen, Amazonen und die Entdeckung des Schwarzen Meeres. Glotta 81 (2005): 86–115.
Jhutti, S. S. (2003): The Getes. Sino-platonic papers 127: 1–125.
Kemenczei Tibor (2003): Szkíták az Alföldtől Ázsiáig. História 25 (7): 11–15.
Kemenczei Tibor (2009): Studien zu den Denkmälern Skythisch geprägter Alföld Gruppe. Inventaria Praehistorica Hungariae 12: 1–219., Taf. 1–188.
Kim, K., Brenner, Ch., Mair, V. H., Lee, K. H., Kim, J. H., Gelegdorj, E., Batbold, N., Song, Y. C., Yun, H. W., Chang, E. J., Lkhagvasuren, G., Bazarragchaa, M., Park, A. J., Lim, I., Hong, Y. P., Kim, W., Chung, S. I., Kim, D. J., Chung, Y. H., Kim, S. S., Lee, W. B., Kim, K. Y. (2010): A western Eurasian male (R1a1) is found in 2000-year-old elite Xiongnu cemetery in Northeast Mongolia. American Journal of physical anthropology 142 (3): 429–440.
Krzewińska, M., Kılınç, G. M., Juras, A., Koptekin, G., Chyleński, M., Nikitin, A. G., Shcherbakov, N., Shuteleva, I., Leonova, L., Kraeva, L., Sungatov, F., A., Łukasik, S., Krenz-Niedbała, M., Dalén, L., Sinika, V., Jakobsson, M., Storå, J. and Götherström, A. (2018): Ancient genomes suggest the eastern Pontic-Caspian steppe as the source of western Iron Age nomads. Science Advances 4 (10): 1–12.
Latham, R. G. (1854): Scythia. Pp. 936–945. In Smith, W. (ed.): Dictionary of Greek and Roman Geography. In two volumes. Vol. II. Iabidus–Zymethus. London.
Mészáros Gyula (1938): Kelet-Európa néptörténete. II. Chattiak és skythák. I. füzet. Acta Litterarum ac Scientiarum Reg. Universitatis Hung. Francisco-Iosephinae. Sectio geographico-historica 5 (1): 1–62.
Minns, E. H. (1913): Scythians and Greeks. A survey of ancient history and archaeology on the north coast of the Euxine from the Danube to the Caucasus. Cambridge.
Pârvan, V. (1926): Getica. O incercare de protoistorie a Daciei in mileniul I a. Chr. Săpăturile din Câmpia Munteană şi geţii din Masivul Carpatic. Academia Română, Memoriile secţiunii istorice. Seria III, tomul III, mem. 2. Bucureşti.
Pohl, W. (1988): Die Awaren. Ein Steppenvolk in Mitteleuropa 567–822 n. Chr. München.
Schmitt, R. (2003): Haumavargā, a term distinguishing one of the three groups of Sakā tribes, Sakā haumavargā, in some of the lists of the peoples in the Achaemenid royal inscriptions. Encyclopedia Iranica 12 (1): 63–64.
Sinor, D. (ed.) (1990): The Cambridge History of Early Inner Asia. Cambridge.
Sulimirski, T. (1954): Scythian Antiquities in Western Asia. Artibus Asiae 17 (3–4): 282–318.
Sulimirski, T. (1985): Chapter 4. The Scyths. Pp. 149–199., (1–7.) (Bibliography). In Gershevitch, I. (ed): The Cambridge History of Iran. Volume 2. The Median and Achaemenian Periods. Cambridge.
Szombathy Ignácz (1875): Kutfőtöredékek a magyarok történelme jász korszakához (Kr. e. 112–378. Kr. u.) a metanasta jászok magyar nemzetiségének megállapításával. Győr.
Tuplin, Ch. (2010): Revisiting Dareios’ Scythian Expedition. Pp. 281–312. In Nieling, J. and Rehm, E. (eds.): Achaemenid Impact in the Black Sea Communication of Powers. Black Sea Studies 11.
Webber, Ch. and McBride, A. (2001): The Thracians. 700 BC – AD 46. In Windrow, M. (ed.): Men-at-Arms 360. Oxford.
Yu, T. (1998): A Study of Saka History. Sino-platonic papers 80: 1–224.
Yu, T. (2000): A Hypothesis about the Source of the Sai Tribes. Sino-platonic papers 106: 1–200.
Bendefy László (1945): A magyarság és Középkelet. Budapest.
Hegedűs József (1998a): Rendhagyó magyar nyelvhasonlítási történet. (I. rész) Magyar nyelv 94 (3): 283–292.
Hegedűs József (1998b): Rendhagyó magyar nyelvhasonlítási történet. (II. rész) Magyar nyelv 94 (4): 385–398.
KoлoBpaT, Ю. A. (2010): ЗMиeBckoй kpaй B ckифo-пepcидckoй BoйHe Haч. VI B. дo H. э. (ЭлekTpoHHый дokyMeHT.)
Póli Pál (2013): A kelták és szkíták Izrael elveszett törzsei? Isten Egyházának Gyülekezetei.
Szabó Pál (2014): Hol is van Szkítia? – egy földrajzi fogalom történeti topográfiai változásairól. Belvedere Meridionale 26 (3): 22–48.
szkita.lap.hu (Hozzáférés ideje: 2011. szeptember 10.)
Tóth Tibor (1969): Az ősmagyarok genezisének szarmatakori etapjáról. A Magyar Tudományos Akadémia filozófiai és történettudományi osztályának közleményei 18 (1): 85–95.
Veres Péter (2007): A magyar nép etnogenezise. A török népekkel való etnokulturális kapcsolatok. História 29 (4): 10–13.
A Kárpát-medence története a honfoglalásig
Őskor és ókor (Kr. u. 300-ig)
Paleolitikum •  Mezolitikum •  Neolitikum •  Tripoljei kultúra •  Kimmerek •  Szkíták •  Szarmaták •  Antik városok a Fekete-tenger partvidékén
Hantok •  Antok •  Hunok •  Vendek •  Keleti szlávok •  Kazár Birodalom •  Kijevi Rusz •  kunok •  Theodoroi fejedelemség •  Chersonesos
Halics–Volhíniai Fejedelemség •  Kijevi Fejedelemség (Rusz) •  Litván Nagyfejedelemség •  Lengyel Királyság •  Arany Horda •  Krími Tatár Kánság
Zaporizzsjai Szics •  Rzecz Pospolita •  Hmelnyiscsina •  Hetmanscsina •  Kolijivscsina
Orosz Birodalom: Kisoroszország •  Szlobozsanscsina •  Novorosszija •  Kubán  •     Oszmán Birodalom: Csortomlini Szics •  Oleski Szics •  Dunai Szics  •     Habsburg Birodalom: Galícia •  Bukovina
Forradalom: UNK •  Ukrán Állam •  NYUNK •  Kubányi Népköztársaság •  Zöld Ukrajna •  KNK •  Galíciai Szovjet Szocialista Köztársaság
SZSZKSZ : USZSZK •  Holodomor •  Kárpát Ukrajna
Független Ukrajna •  Narancssárga forradalom •  2014-es forradalom •  2014-es népszavazás a Krím politikai státuszáról
A szkíta népek családfája
Délkelet- és kelet-európai szkíták csoportja
Az Alföld és a Kisalföld korai szkíta lakói
Melankhlainok, thüsszageták és iürkák
Közép-ázsiai szkíták, avagy szakák csoportja
A Ferganai-medence szkíta lakói
A királyi szkíták története
Szkíta leletek a Kárpát-medencében
Powered by wikiy.org with NLP