hu hu hu hu es hu hu en hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu war hu de de de en de de de de de de de de en de de de de de de de de en de de de de de de de en en de hu hu war hu de hu hu ru hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu it hu en hu hu hu en
Visegrad Literature :: Szijj Ferenc: Mittwoch (An der Endstation bläst…) (Szerda (A végállomáson abroncsmintás…) Német nyelven)
Ez az oldal sütiket használ
A portál felületén sütiket (cookies) használ, vagyis a rendszer adatokat tárol az Ön böngészőjében. A sütik személyek azonosítására nem alkalmasak, szolgáltatásaink biztosításához szükségesek. Az oldal használatával Ön beleegyezik a sütik használatába.
Szerda (A végállomáson abroncsmintás…) (Magyar)
a forgalmista rozsdás szekrénykulcsba fúj bele,
de egyetlen madár se mozdul. Mi is láthatatlanul
cipeljük be csomagjainkat a váróterembe,
ahol a vaskályhában a tenger morajlik.
A falon egy megnyúzott macska
anatómiai pontosságú ábrája, viaszosvásznon,
feszítőléccel. Mit követtek el bennünk telefonon?
Egy gépi hang összehasonlította a legkisebb félelmeket:
kifordított télikabát és selyembélésű ridikül,
vagy mintha állítólag mi dobtunk volna kavicsokat
a szomszéd kútjába, és ő azt hallotta volna
már régóta mindennek egyszerre, kondulásnak,
amikor pedig mi éppen meg voltunk halva
egymás nevében, kezünkben árcédula.
A kabátodra hátul nedves falavelek tapadtak.
Egyet leveszek, az ablakon beáradó fény felé tartom,
és látom az arcod öregen, mint aki nem érti, mire volt jó
az örökös változás. A levelet megrágom, kiköpöm,
de az ízét még tartogatom, hátha kérdezed, mielőtt
ennénk, innánk valamit, bár akkor azt repülőgépről kell
ledobni a múlt heti feladat megoldásával együtt.
Mittwoch (An der Endstation bläst…) (Német)
aus der Serie „Brotzettel“
An der Endstation bläst der Bahnbeamte in zackig gemusterter
Uniform auf einem rostigen Schrankschlüssel,
aber kein Vogel regt sich. Auch wir schleppen
das Gepäck unsichtbar in den Warteraum,
wo im Eisenofen das Meer rauscht.
An der Wand hängt die anatomisch genaue Abbildung
einer gehäuteten Katze, mit Leisten auf Wachstuch
gespannt. Was hat man telefonisch in uns angerichtet?
Eine mechanische Stimme verglich die kleinsten Ängste miteinander:
Ein umgestülpter Mantel, ein seidengefüttertes Handtäschchen,
oder aber die Vermutung, wir hätten die Kiesel  in den Brunnen
des Nachbars hineingeworfen und er hätte das Geräusch schon seit
längerem für alles mögliche gleichzeitig gehalten: Läuten,
Scherbenbruch, Reifenknall und Sonnenuntergang,
wo wir doch gerade tot wahren, einander
stellvertretend, mit einem Preisschild in der Hand.
Hinten an deinem Mantel kleben noch feuchte Blätter.
Ich nehme eins ab und halte es in das Licht, das durch das Fenster fällt,
und sehe dein Gesicht gealtert, wie jemand, der nicht versteht, wozu
die ständigen Veränderungen gut sind. Ich zerkaue das Blatt, spucke es aus,
will seinen Geschmack noch bewahren, vielleicht stellst du Fragen, noch bevor
wir etwas essen und trinken, wobei das dann aus einem Flugzeug abgeworfen
werden müsste, zusammen mit der Lösung der Aufgabe der letzten Woche.
© Typotex – Russicon – Hesz