hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu en es en hu hu hu hu hu hu hu en hu hu en hu ru hu ru hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Létező és nem létező irodalom
Felkattintom az éjjeli lámpát. Négy óra. Még fél órát heverészek az ágyban, utána majd felkelek.
Iszok néhány korty pálinkát az odakészített üvegből. Rágyújtok. Mélyen leszívom a füstöt. Ez megbosszulja magát. Elfog a köhögési roham. Bánatosan elnyomom a cigarettát. Már ez sem megy.
Lehunyom a szempillám és elábrándozok. Maholnap hatvanéves leszek. Észre sem vettem, hogy megöregedtem. Nem értem rá észrevenni. Milyen gyorsan múlik az idő. Mintha tegnap lett volna, amikor kis gatyában futkároztam a porban, virágot szedtem a réten vagy éppen a gazda birkáit zavarásztam széjjel… Akkor még mindennek tudtam örülni. Nem ismertem az élet nyomorúságát, a szenvedéseket.
Mikor tízéves elmúltam, meghalt édesapám. A látástól vakulásig tartó mezei munka, a jószág körüli éjjeli munka legyengítette, és az amúgy is beteges ember szíve felmondta a szolgálatot. Fél évre rá édesanyám is eltávozott az örök pihenés birodalmába. Így egyedül maradtam az akkor tizenhat éves nővéremmel, aki ettől kezdve anyai gonddal nevelt.
A nővérem! Felnyitom a szempillám, és iszok megint a pálinkából. Rágyújtok ismét. Hátha el bírom szívni. A nővéremnek reggelire sütök a friss kolbászból, tükörtojás is lesz mellé. Úgy szereti. Meg főzök teát. Az jót tesz neki. Ismét elfog a köhögés. Elnyomom a cigarettát.
És akkor… Mikor is történt az a borzasztó eset a nővéremmel? Igen… régen… nem is tudom már… A gazda díszlova valamitől megvadult és elszabadult… Megborzongok. Azóta szegényke nem tudja elhagyni az ágyat.
Igen… Elszáguldott az ifjúságom, megöregedtem. Agglegény maradtam. A gyárban mindenki úgy beszél rólam, hogy a legény így, a legény úgy… Nem bánom. Nem tudok haragudni rájuk, mert valójában nem rossz gyerekek. Egyedül csak az fáj, hogy nem tanultam meg írni-olvasni, és elsején, amikor a fizetést kell felvenni… Na, de ez is elmúlik egyszer. Fő az, hogy bírtam egy házat venni. Nem nagyot. Két szoba, egy konyha, de elég. Van hozzá egy kis kert is. A ház előtt pedig virágoskert. A nővérem nagyon szereti a virágokat. Remélem, a rózsák az idén is szépek lesznek.
Még öt percem van, aztán fel kell kelnem és végezni a napi teendőt. Félénken a naptár felé nézek. Számolgatnám a napokat… mennyi is van még a nyugdíjig? Felsóhajtok. Ha megkapom a nyugdíjat, milyen jó is lesz! A nővéremet délelőttönként kiviszem a virágoskertbe, én pedig… Hogy is fogom csinálni? Reggel megetetem a jószágot, bevásárolok a boltban, megreggelizünk és azután kiviszem a kisszéket a kertbe. Leülök majd, és gyönyörködök a szépen megmunkált ágyásokban, a fák gyümölcseiben… Akkor teljesen boldog leszek. Élvezni fogom egész életem munkájának gyümölcsét.
1947-ben születtem a baranyai Karancson, Jugoszláviában. Emlékeim nincsenek róla, hisz kétéves koromban Moravicára (ma Bácskossuthfalva) költözünk. Általános iskoláimat Moravicán és Feketicsen (Bácsfeketehegyen) végeztem, majd a topolyai közgazdasági iskola tanulója lettem, de a második évben ezt otthagytam és 1969 kimentem Bécsbe vendégmunkásnak. Ott ismerkedtem meg első feleségemmel. Született egy leánygyermekünk. 1975-ben hazajöttünk júgóba. Temerinben kötöttünk ki. A 70-es évek vége felé az újvidéki Forum nyomdába kerültem, ahol befejeztem egy hároméves gépszedői tanfolyamot. A 80-as évek elején átmentem a Topolyai Népnyomdába, így hazakerültem Moravicára.
Hobbim a fotózás és az úgynevezett ötperces novellák írása. Sok színes írásom jelent meg a Magyar Szóban, 7 Napban, majd a Topolya és környékében. 1990-bern a Topolyai füzetek sorozatban megjelent első és utolsó könyvecském: Az Álkaktusz (Elbeszélés a hangulatról) címmel.
Nyugdíjba vonulásom után rendszeresen kezdtem fotózni. Nekem volt Moravicán az első „fatengelyes” digitális kamerám. Rengeteg, csaknem 10.000 fotót készítettem a moravicai eseményekről, én lettem a „falu fotókrónikása”. Főleg a 9+1 Nemzetközi Művésztelep táborait fotóztam. Az interneten sokat tettem a művészetért, segítettem olyanoknak is, akiknek nem volt lehetőségük a netre kapcsolódni. Ezért a munkámért kaptam meg a magyarországi Táncsics-érmét. Jelenleg is tagja vagyok a Székesfehérvárért Nemzetközi Művészkörnek.
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Hogyan csókoljuk meg a feleségünket?
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.