hu hu en hu hu hu hu en en hu en hu hu hu hu en hu hu hu fr hu hu hu hu hu en hu hu en hu hu en hu hu en hu hu en hu hu en hu hu en hu hu hu en hu hu en hu hu de hu it hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu
A világ összes halálkúrája - Filmzene - Puliwood
| 2018 február 4. 17:35
Január zenei felhozatala visszafogottan, de stílusosan indítja az évet.
Az év eleje rendszerint nem a blockbusterektől, hanem a díjesélyes filmektől hangos, ami a zenében is megmutatkozik. Ez jobbára a csendes, avagy lassan csordogáló drámai zenéket takarja, amelyekből januárban is akadt szép számmal, azonban a magát két zenével is képviselő Daniel Pemberton jó szokásához híven ezúttal is felrázta az álló vizet.
Molly's Game - Daniel Pemberton
Kapásból sikerült az évet elindítani egy hihetetlenül laza, stílusos score-ral, amit naná, hogy Daniel Pemberton követett el, akinél vagányabb stílusú komponista jelenleg talán nincs is a szakmában (bocs Zimmer-fanok). Aaron Sorkin úgy fest, hogy jól összehaverkodott a komponistával a Steve Jobs munkálatai során, ugyanis a lehető legjobb döntést tette azzal, hogy első rendezéséhez vitte magával. Pemberton meglepően rockos, dinamikus zenét szállított ehhez a - Sorkin nevéhez méltóan - dialógus központú filmhez, mégsem üt el tőle, hanem nagyon is kifejezi a címszereplő Jessica Chastain belevalóságát. Ezek után különösen kíváncsi vagyok, hogy Pemberton mit alkot az Ocean's 8-hez, amit már csak eme munkája alapján is neki találtak ki.
Downsizing - Rolfe Kent
Rolfe Kent kétségtelenül sokoldalú zeneszerző, de tehetségét jobbára kisebb animációs-, független- és romantikus filmekben szokta kamatoztatni, no meg persze olyan sorozatokban, mint amilyen a Dexter is volt. Alexander Payne első igazán mainstream filmjéhez ennél fogva evidens (no meg persze olcsó) választás volt. Kent pedig egy kellemesen elcsordogáló score-t komponált, olykor ária betétekkel tarkítva, amelytől még inkább kiemeli a kicsinyített világ idealizáltságát. Semmi maradandó, de szerencsére a fület sem bántja.
Goodbye, Christopher Robin! - Carter Burwell
A Coen-testvérek házi zeneszerzőjével továbbra is egyetlen probléma van, mégpedig az, hogy nincs egy valamire való, markáns stílusa. Ez a drámai zenéknél különösen kiütközik, noha az első Oscar-jelölését kiérdemlő munkája pár éve a Carol-ért már felvillantott valami ilyesmit, viszont a kanyarban sincs, ha az olyan veteránokat kell megemlíteni, mint Thomas Newman, James Newton Howard, vagy Alexandre Desplat. A "Micimackó: Kezdődik!"-hez írt szerzeménye is felmondja a "Hogyan csinálj drámai score-t!" kis kátét, lágy zongorafutamokkal és vonósokkal, de amint lepörög egy szám, már el is felejti az embert, mivel híján van az igazán egyedi, eredeti megoldásoknak.
Darkest Hour - Dario Marianelli
A Joe Wright-Dario Marianeli páros már összeszokottnak mondható, hiszen már a Büszkeség és balítélet óta tökéletesen értik egymást, ami Marianellinek már meg is hozta az Oscar-díjat a Vágy és Vezeklésért. Olykor persze előfordul, hogy útjaik különválnak, mint például a Hannah - Gyilkos természet, vagy legutóbb a Pán esetében, ahol Wright az utómunkálatok során váltotta le Marianelli-t a nagyívű kalandscore-okban lényegesen otthonosabban mozgó John Powellre, de szerencsére ez nem vezetett kenyértöréshez közöttük. Marianelli zenéje most is rettentő elegáns és ha kell felemelő is egyben, ami a leginkább a zárójelenet alatt hallható "We Shall Fight"-ban csúcsosodik ki, amely a film egyetlen dinamikusabb motívumát is magába foglalja. Ahogy a film, úgy a zene is képtelen persze felérni Gary Oldman zsenialitásához, de ez nem is volt céljuk, sokkalta inkább megtámogatni, és ez Marianelli zenéjének is abszolút sikerült.
All The Money In The World - Daniel Pemberton
A szerző az elmúlt évben elképesztő tempót diktált, hiszen ezen idő alatt 6 zenéje jelent meg, ezek jobbára az egy sima-egy fordított elv mentén haladva, és Ridley Scott, valamint Aaron Sorkin filmjének már fentebb dicsért taktusai közé beékelődött egy Black Mirror epizód a USS Callister képében, így nem nehéz kitalálni, hogy jelen zenéje is a jobbak közé sorolandó. Viszont akik a laza taktusai miatt szeretik a szerzőt, azok bizonyosan csalódni fognak, mivel jelen szerzeménye a klasszikus zenék, opera áriák, valamint a 70'-es évek David Shire-féle thriller muzsikáinak a sajátos elegye, ebből adódóan pedig egy nehezebb, masszívabb darab. Ebből is kitűnik a szerző sokoldalúsága és hihetetlen tehetsége, Ridley Scott pedig jól tette, hogy A jogász után ismét Pembertonra bízta a filmje aláfestését - már csak azért is, mivel a komponista köztudottan hatalmas rajongója a korszaknak - aki pedig rengeteget köszönhet Scottnak, hiszen az volt az első mozifilmes munkája, és rátermettségét azóta is egyre több téren van alkalma bizonyítani. Remélhetőleg Scott további munkái során is.
The Maze Runner: The Death Cure - John Paesano
Nem csak az számít ritkaságnak, hogy egy trendhullámot meglovagolva az aktuális franchise megérje a végkifejletét, hanem az is, hogy egy zeneszerző vigye végig annak zeneiségét. Utóbbi Joe Paesanónak megadatott, akinek a karrierjét pont eme franchise rúgta be igazán és a Daredevil stáblistáján éppúgy találkozhatunk a nevével, mint a következő Tűzgyűrű mozi esetében. A szerzőt bevallottan nem érdeklik azok a megoldások, hogy minél slágergyanúsabbá tegye zenéit az egyszeri filmzene szerető, avagy néző számára és ez Az Útvesztő záróakkordjában is szembeötlő. Talán minden eddiginél jobban, ugyanis a trilógia legmasszívabb zenei darabja született meg, amit csak kiemel a több, mint másfél órás játékideje. Ráadásul Paesano akarva-akaratlanul is összehozott az előző epizódokra egy-egy maradandó darabot, mint a főtéma, vagy mindkét film zárótrackje, itt viszont sajnos ez nem sikerült. Ennek ellenére elemeiben egy nagyon is decens akció score-ral van dolgunk, amely bizonyítja szerzője tehetségét, mint ahogy azt is, hogy nincs híján egyedi stílusnak sem.
Three Billboards Outside Ebbing, Missouri - Carter Burwell
Nem csak Pemberton, hanem Burwell is duplázik ebben a hónapban, aki Martin McDonaghnak éppen úgy elengedhetetlen munkatársa, mint a Coen-fivéreknek. És mivel a filmet is sokan hasonlítják egy jobban sikerült Coen-műhöz, így annak fanyarsága a score-ban is megmutatkozik. Már a nyitótrack is simán beillene akármelyik Coen-műbe, de mindemellett a lágyabb, drámaibb dallamoknak sincs híján Burwell műve. Ennek ellenére könnyen felejthető darab, meg sem közelíti az In Bruges/Erőszakik szintjét, amiben azért akadtak markáns dallamok, témák is, ennél fogva a zene Oscar-jelölése érthetetlen, hiszen Pemberton fenti két munkája sokkalta inkább megérdemelte volna, ha már az Arthur Királyt figyelmen kívül hagyták az Akadémia tagjai. Persze nem újkeletű, hogy ebben a kategóriában a filmet és nem a zenét jelölik.
Jöhet még több film, sorozat, könyv, képregény? Katt ide!
Címkék: #all the money on the world #the darkest hour #three billboards outside ebbing missouri #maze runner deathcure #molly's game #daniel pemberton #dario marianelli #joe paseano #carter burwwell #filmzene
comments powered by Disqus.
Cinefesten jártunk, jó (?) filmeket láttunk - PuliCast
Podcast | 2022.09.29 14:00
Szörnyeteg: A Jeffrey Dahmer-sztori - Kritika
A meggyalázott róka és egy új Maszk - A legszégyenteljesebb folytatások 1. rész
BREAKING: megérkezett a The Last of Us tévésorozat első előzetese
Három fontos kérdés, ami felmerül a Deadpool 3 és Hugh Jackman visszatérése kapcsán
Computerworld.hu | GameStar.hu | PCWorld.hu | Puliwood.hu | Zoldpalya.hu
Kiadó: Project029 Magyarország Szolgáltató Kft. - Impresszum - Hirdetési ajánlatunk - Adatvédelmi elveink
Úgy tűnik, AdBlockert használsz, amivel megakadályozod a reklámok megjelenítését. Amennyiben szeretnéd támogatni a munkánkat, kérjük add hozzá az oldalt a kivételek listájához, vagy támogass minket közvetlenül! További információért kattints!
Engedélyezi, hogy a https://www.puliwood.hu értesítéseket küldjön Önnek a kiemelt hírekről? Az értesítések bármikor kikapcsolhatók a böngésző beállításaiban.