hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en en en hu hu en hu hu hu hu pt pt hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu et hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu sk hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu fr hu eo hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu es es
Iskolai emlékek | Új Város Online
Nyáron csak az ügyeletes napokra és legfeljebb a táborok idejére nyitnak meg az iskolakapuk, de vannak a tanítási évből is felejthetetlen élményeink. Két diák és egy tanár osztotta meg azt a tapasztalatát, amelynek az emléke nyáron sem halványul el.
Az írásbeli statisztika vizsgán rosszul sikerültek a számolási feladataim, emiatt – bármennyit is tanultam rá – eléggé lecsökkent a valószínűsége, hogy átmenjek a szóbelin. A szemmel láthatóan felpaprikázódott tanár sorozatban adta az egyeseket, még azoknak a társaimnak is, akik pedig előtte az írásbelijükre jó osztályzatot kaptak. Amikor rám került a sor, ez a gondolat járt a fejemben: „Nem félek, mert szeretlek”. Ez felszabadítóan hatott rám, jól megcsináltam az első feladatot, de a tanárnak ez nem volt elég. Adott egy másodikat, aztán harmadikat is. Nem értettem, hova vezet ez.
Következett aztán egy olyan nehéz feladat, ami kifogott rajtam.
„Ha nem tudja fejből a képletet, vezesse le!” – kérte a vizsgáztató.
„Nem félek, mert szeretlek”.
Elkezdtem írni a táblára… nem tudom, hogyan, de eljutottam a helyes megoldásig. Végül a teremből, ahova az esélytelenek nyugalmával léptem be, a legjobb osztályzattal léptem ki!
Középiskola, franciaóra. Már becsöngettek, de a tanár csak nem jött. Év eleje volt, a franciás csoportot két osztályból rakták össze, még nem is ismertük igazán egymást. A várakozás közben egyre nőtt a hangzavar. Én, legyőzve a félelmemet, hogy mit fognak gondolni, vagy hogy kinevetnek, felálltam, és elkezdtem kiosztani a társaim közt néhány lapot, rajtuk francia versek szövegeivel. Aztán kimentem a táblához – én elég jól tudtam a nyelvet –, és elkezdtem felírni a táblára a Mi Atyánk szövegét franciául. A többiek elkezdték másolni a táblára írt sorokat. Pont akkor értem a végére, amikor belépett a tanár: nagyon meglepődött és meghatódott, amikor azt látta, hogy mindenki a füzete fölé hajol, és csendben dolgozik. Mindenkinek beírt egy 10-est – ez a legjobb jegy nálunk.
Sok évvel ezelőtt volt az osztályomban egy kisdiák, aki a családi problémái miatt különösen nehéz esetnek bizonyult. Mivel olykor erőszakos volt a társaival, a többiek szülei az igazgatóhoz mentek panaszt emelni. Már-már a kirúgás fenyegette a fiút, de még kaptam egy esélyt: vállaltam, hogy egyénileg is foglalkozom vele. Elnyertem a kollégák és a diákok együttműködését is. Mindeközben egy baráti család pedig felkarolta, támogatta, segített a gyermek családjának, így sikerült kijönniük a „gödörből”.
Nemrég újra találkoztam ezzel a régi diákommal: öröm volt a találkozás, jó volt látni, hogy milyen odaadó családapa lett belőle.
Olvasóink támogatásának köszönhetően ez a cikkünk is ingyenesen hozzáférhető. Ha tetszenek írásaink, oszd meg őket barátaiddal, iratkozz fel heti hírlevelünkre, legyél te is a támogatónk!
„Mikor kikelt, és szárba szökkent, termést hozott.” (Mk 4,8)
A szívünkben hálával írjuk le, hogy a Roki-ban, a Thököly úti templom közösségében elvetett magok hogyan keltek ki, és milyen gyümölcsöt hoztak az elmúlt években Székesfehérváron.
Kissevich Péter és Hajni
Amikor munkahelyváltáson gondolkodtam, sokat töprengtem azon, mi lehet Isten akarata. Kerestem a helyes utat, és ezen az úton lépésről lépésre megtapasztalhattam a Gondviselést.
Sokszor kerülünk dilemmába, hogy adjunk-e a kéregetőknek. Mi segíthet ebben a döntésben? Erről számolnak be az itt következő tapasztalatok.
Homolya Dóra, Reznák Attila
© 1989- Új Város Alapítvány
1088 Budapest, Rákóczi út 29. I/5.