hu de hu hu hu hu hu hu en hu eo hu hu en hbs_lat hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de de en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en
Jó médiaszabályozást kívánunk – CCO Magazin
A Médiaszabályozás témájában a MÚOSZ honlapján jelentek meg Enyedi Nagy Mihálynak, a MÚOSZ elnöksége tagjának, a Magyar Médiafogyasztók Egyesülete alelnökének gondolatai. “A verseny arra nézve, hogy ki ad a sajtó szabadságának helyreállítására programot, a választások előtt egy évvel még nyitott. A kezdeményezést a szakmai erők, a piaci szereplők, vagy egy párt egyaránt magához ragadhatja” – hangsúlyozza a magyarországi sajtó és nyilvánosság reformjáról átfogó társadalmi vitát sürgető írásában Enyedi Nagy Mihály, aki felhívta szerkesztőségünk figyelmét véleményére.
Polyák Gábor január 30-án a fenti címen – de persze sorszám nélkül – a Mérték blogján tette közzé állampolgári és jogtudósi kívánságait. Ezeket bővebben is kifejtette március 14-én, amikor a MÚOSZ székházában sajtónapi beszédet mondott. Szavait a teremben lelkes taps, a nyilvánosságban teljes csend követte.
A verseny arra nézve, hogy ki ad a sajtó szabadságának helyreállítására programot, még nyitott. A kezdeményezést a szakmai erők, a piaci szereplők, vagy egy párt egyaránt magához ragadhatja. A tét igen jelentős; ez a terület a jövő megtervezésének úttörő projektje is lehetne, egyfajta minta és módszer arra, ahogy a később nemzeti programmá emelhető tervek ellenzéki konszenzusban megszületnek. Jóllehet az ellenzéki erők közjogi tárgyalásai során erről nem esett szó, a záródokumentum tartalmaz néhány biztató médiás mondatot, de bővebbet erről mégsem tudhatunk.
Holott a magyar köznyilvánosság felszabadítása, a szólásszabadság és a nemzeti közmédia demokratikus újjáépítése előfeltétele minden lényeges társadalmi változtatásnak. Az európai és ténylegesen demokratikus jogállamként működő IV. Magyar Köztársaság felé tett első lépésről beszélünk. A másodikkal nem lehet kezdeni.
Alábbiakban néhány kérdést teszek közzé, amelyek talán segíthetik, hogy a valamikor mégis felbukkanó tervek és koncepciók alkalmasságát közösen vizsgálhassuk. Ezzel persze nem zárom ki, hogy e kérdésekre nyilvános vitákon ne mi magunk, szakmabeliek keressük a választ. Sőt, ezt ismételten kezdeményezem. Noha e viták kettő és fél éve késnek.
Tisztelettel tehát azt javaslom, ha feltűnik majd egy koncepció a nyilvánosság előtt, tegyük fel az alábbi kérdéseket:
– idősíkjával, vizsgált időszakával képes feltárni a teljes magyar nyilvánosság torzulásának okait és folyamatát, s bemutatni, miként vált lehetővé, hogy a média felett erős többpárti uralom konszolidálódjon, majd a rendszer válságának legmélyét bizonyító módon Európa közepén és a XXI. században hovatovább egypártira váltson,
– alkalmas a magyar társadalom nyilvánosságszerkezetének és médiapiacának, a nemzeti közmédia rendszernek, valamint a helyi nyilvánossági viszonyoknak az átalakításáig, modernizálásáig és újjáalapításáig elvezetni a társadalmat, azaz
– elindítja, megalapozza, tartalommal tölti fel azt a nyilvános és alkotmányos vitát, ami szakmai, társadalmi és politikai, tehát nemzeti konszenzust hozhat, s amely kezdeményezés az ellenzék legnagyobb pártjaitól joggal elvárható;
– érthető, konkrét és mérlegelhető leírást és ajánlatot tartalmaz a legalapvetőbb törvényi szabályozások, a médiapiac struktúrája és hatósági felügyeleti rendszere kialakítására;
– megfelelő ajánlata van a szellemi alkotások joga és biztonsága, és a személyiségvédelem kérdéseire, védi a társadalom többségi és kisebbségi közösségeit, és fenntartja a szólás- és sajtószabadság európai eszményeit, s biztosítja háborítatlan, fenyegetésektől és indokolatlan gazdasági kényszerektől, monopol, vagy oligopol befolyásoktól mentes gyakorlásukat;
– felvázolja a magyar nemzeti kultúra egészét védő és építő finanszírozó- és szabályrendszert, ami nélkül a kisnemzetek és kiskultúrák fenntartása és bővített újratermelése megoldhatatlan a világméretű médiapiac nyomása alatt;
– tartalmaz érthető és értékelhető leírást és javaslatot az alkotmányos alapintézményként működő nemzeti közmédia rendszer korszerű európai mintákat is beépítő modelljére, annak szervezeti, irányítási, tartalmi, értékelési, finanszírozási és terjesztési rendjére;
– van ajánlata és működő garanciarendszere a helyi nyilvánosság médiumainak felszabadítására, függetlenségének és szakmai önállóságának biztosítására;
– ajánlatai figyelemmel vannak a digitalizáció és a platform-független szabályozás európai elvárásaira, korrigálják és tényleges versenypiaccá alakítják-e a tömegkommunikáció, a mobil- és vezetékes internet, a telefónia, a kábelrendszerek és a kereskedelmi médiaszolgáltatások oligopol piacait, megcélozzák és képesek is biztosítani az átlagbérparitáson reális ár-érték arányok kialakítását;
– felveti a kábel- és telefonhálózatok közművé alakításának kérdését, fontosnak tekinti a sugárzott terjesztési hálózatok nemzeti tulajdonát – legalább középtávon–, célja az állampolgári jogegyenlőség az elérhető műsorszolgáltatások lakóhelytől független azonossága formájában, felismeri és korrigálja a frekvenciagazdálkodás elhibázott, korrupt irányait;
– felismeri, hogy az erőszakosan előrehozni tervezett digitális átállás (2013) elsődleges célja, hogy választók százezreit zárja ki a minimális tájékozódás lehetőségéből egy választási évben;
– végül, mindezek eredőjeként kísérletet tesz a javaslat a lakosok információs állampolgárokká tételére, s kíván egy inspiratív, emelő, támogató, képző és tájékoztató, jogkereső, a jogot biztosító, a közvéleményt visszacsatoló, és így a politikai nyilvánosságot demokratikusan megújító folyamatot elindítani?
További, praktikus és politikai szempontok szerint kérdések:
– a szövetségesek keresése miatt figyelemmel van a munkaanyag más politikai erők, szakmai csoportok nyilvánosan már megfogalmazott céljaira (pl: a Médiakutató közszolgálattal foglalkozó 2007-es tematikus száma; az MTV Sztrájkbizottság 2010. januári nyílt levele; a Nemzeti Média Kerekasztal dokumentumai; a Demokratikus Koalíció ez év januárjában elfogadott politikai programja) azaz ismeri, illetve ismerteti ezeket;
– kifejtési struktúrája, terjedelme, nyelvezete lehetővé teszi, hogy kulcsszavaival, nemzetinek tekinthető céljaival a társadalmat, érdekekre tekintő garanciáival a politikai ágenseket, szabályozási megoldásaival pedig a szakmát és a piaci szereplőket meg lehessen szólítani;
– képes olyan eljárást biztosítani, amelyben legalább első körben, például az anyag elsődleges megfogalmazása során kizárja a legerősebb lobbicsoportok legközvetlenebb – szövegfogalmazó – befolyását, s ezzel eléri, hogy nem ezek megegyezését és kegyét kell keresnie a hatalom várományosainak, hanem az újraszabályozáshoz politikai alapot építő és teremtő állampolgári tömegek támogató szavazatát;
– szembe tud nézni a kommunikációs ipar, az infokommunikációs ágazat területén működő szakmai és szakszervezeti intézmények szétaprózotts
ágával, az ágazati intézmények – ágazati párbeszéd, kollektív szerződések – hiányával, látja és mutatja az előrelépés útjait, s keresi e szervezetek partnerré emelésének útját?
E kérdések persze nem fedik le a teljes témát, de segíthetnek a jelentkező programok megértésében, tényleges politikai céljaik felderítésében. Felmerül annak igénye is, hogy maga a vitaanyag, vagy szabályozási koncepció utat, módszert, nyilvánosságot és időkifutást adjon a végső, a törvényalkotó döntéseket előkészítő folyamatnak. Ekkor a következő kérdéseket indokolt feltenni:
a) segíti a médiapiac és a médiafogyasztás valóságának, egyenirányított és depolitizált jellegének, gazdasági folyamatainak, versenypiaci fogyatékosságainak feltárását, s az ilyen vitáknak, vizsgálatoknak, az adatoknak és tényeknek teret biztosít, a mesék helyett ott vannak a számok, van pénzügyi fejezet és üzleti modell;
b) vállalja, hogy a szakmai, érdekvédelmi és politikai erők paritásos bevonásával szerkesztőbizottságot hoz létre, amely nyilvános vita- és fórumsorozatokra támaszkodva elkészíti a kívánatos szabályozást megalapozó fehér könyvet, majd ennek további nyilvános vitája alapján a zöld könyvet;
c) nyilvános ajánlatot tesz – mintegy maga számára is újdonságként – a jogalkotásról szóló törvény mintáit követő Kodifikációs Tanács 2013. őszi felállítására, s ezzel kötelezettséget vállal arra, hogy ezt a kodifikációs folyamatot mintegy kimenti a különböző ügyvédi irodák, s a mögöttük álló médiatőke konzorciumainak markából?
Ezek a kérdések talán segíthetik az átfogó válasz megtalálását; kiderítik, hogy a vitaanyag és koncepció szerzői nemzeti ügynek, vagy csak hatalmi eszköznek tartják a nyilvánosságot Magyarországon.
A MÚOSZ elnökségének tagja, a Magyar Médiafogyasztók Egyesületének alelnöke
CCO Magazin a Twitteren:
Alapító főszerkesztő: Barát Tamás
Afrika bell pottinger best practice Burson-Marsteller cannes CCO CIPR csr díj EACD edelman ENSZ etika fake news GWA iabc icco ipra kampány kommunikáció konferencia kreatív krízis Kríziskommunikáció lions magazin marketing microsoft MPRSZ MUOSZ Museum of Public Relations MÖT média mérés oktatás pr prca PRO PR díj prweek Public relations sajtóetika seo smart smart konferencia social media
© Copyright 2022 | CCO Magazin