hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu pt hu nb hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en es en hu en hu hu hu en hu en hu hu hu en hu hu ru hu ru hu en hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Létező és nem létező irodalom
Természetesen nézem az EB mérkőzéseit, kihagyhatatlanul persze a magyarok összecsapásait. Anélkül, hogy én is túlzott lelkesedés hibájába esnék, végtelen örömmel tölt el a magyar válogatott szereplése. Ennek kapcsán számtalan emlék tör fel belőlem. Ha már az osztrákokkal játszottuk az első meccset, kezdeném velük.
Az ötvenes-hatvanas években – okát ma sem tudnám megmagyarázni – mindig az osztrákoknak szurkoltam, ha velünk játszottak. (Ha más volt az ellenfél, egyike voltam a leglelkesebb magyar drukkereknek). Emiatt aztán szídtak a barátaim, családtagjaim, s mindenki, akinek ez tudmására jutott. Válaszom minden esetben az volt: ha egyszer majd a Práterben nézhetem végig az osztrák-magyart, a tüdőmet is kiordítom: hajrá magyarok! De addig…
A sors úgy hozta, hogy 1972 októberében koronás címeres magyar zászlót lobogtatva ott lehettem a Práterben. Egy pillanatra még a tévékamera is elkapott, ami aztán azonnal elfordult még a mellettem ülőktől is. A magyar televízióban szentségtörésnek számított, akárcsak egy villanásra is képbe hozni a koronás címeres lobogót. A végeredmény 2:2 lett, de életemben nem szurkoltam akkorát. Legfeljebb most, a tévékészülék előtt.
Aztám Marseille, amit hosszú-hosszú éveken keresztül a magyar labdarúgás Mohácsaként emlegettek. Most, ha nem is győzelemmel, de egy sokat érő döntetlennel helyrehoztuk a 47 évvel ezelőtti botlást. Még úgy is, hogy az orosz játékvezető nem igazán szívlelt minket. Ahogy Latisev nevű honfitársának is a begyében lehettünk Chilében az 1962-es világbajnokságon. Pedig…
Ha az orosz bíró kevésbé részrehajló, akkor megverjük a csehszlovákokat és mi játsszuk a döntőt Brazíliával. Esélyünk lett volna ellenük, mert a brazíl futball valahogy fekszik nekünk. Elég 1954-re vagy 1966-ra gondolni. (Rég volt, de azért feltételezem, ezekre még sokan emlékeznek.) S ha már az 1966-os világbajnokságot szóba hoztam, most lenne miért visszavágni a portugáloknak. Nagyon-nagyon remélem, hogy sikerül. Az esélytelenek nyugalmával léphetünk ellenük pályára, hiszen a kevesek által remélt továbbjutást már így is elértük. De csak jöjjön meg evés közben az étvágy!
A magyar válogatott eddigi szereplése mindenkiből eufóriát váltott ki idehaza. A tévé híradójában láttam, hogy sok-sok ezer boldogságban úszó ember lepte el a Nagykörútat az Izlanddal szemben elért döntetlen után, elsősorban a magyar csapat jó játékának köszönhetően. Ha nem tévedek, futballmeccs okán ilyesmi hatvankét évvel ezelőtt fordult elő, miután a berni döntőben alulmaradtunk a nyugatnémetekkel szemben. Azt a tüntetést – mert az volt – nem is annyira Puskásék csalódást okozó szereplése, sokkal inkább a rendszerrel szemben megnyilvánuló elégedetlenség váltotta ki. Sokak szerint az ötvenhatos forradalom előszele volt.
Most azonban nem az elégedetlenség, hanem annak ellenkezője, az örömmámor csalta ki az emberek ezreit a Nagykörútra. Úgy hogy lelkesen szurkoljunk tovább.
Ria-ria, nem pária, nagy csapat ma Hungária!
Budapesten született 1946-ban. Eredeti szakmája betűöntő. Negyven évig élt Amerikában, ahol több mindent kipróbált több-kevesebb sikerrel. Három novelláskötete, két regénye jelent meg. Az ezredforduló után visszaköltözött Budapestre, ahol 2017. április 3-án tragikus hirtelenséggel elhunyt.
Jó hogy a Regénytárban még ma olvashatom ezt a remek írást, mert nyugodtan nézhetem hatkor a meccset. Ugyanis nem tudtam, hogy továbbjutottunk. Dacárára, hogy ősz a hajam, de még jobban belefehéredtem volna a játék alatt az izgalomtól,hogy nem jutunk tovább..
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Mit olvas a világ?
A jövő század tényregénye
A cornwall-i töltött táska
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.