hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu tr hu pl fr es hu hu hu hu hu hu hu en es en hu rm pl hu hu en hu hu en hu en hu fr hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Létező és nem létező irodalom
Miközben az Európai Unió szemlátomást tökölődik a Covid-vakcinák beszerzésével, Szerbia ezen a téren valósággal szárnyal. A honi média nem is érti, hogyan lehetséges ez egy olyan országban, amely kívül esik a nyugati típusú civilizáció hatósugarán, ráadásul a félvad, militáns Balkánon fekszik. Szóval teljes a tanácstalanság és az értetlenkedés, amelyhez a legősibb magyar tulajdonság, az irigykedés is hozzácsapja a maga adagját.
Ha félretoljuk magunk elől a sztereotípiákat, és csak a lényegre szorítkozunk, kiderül, hogy a jelenség magyarázata végtelenül egyszerű: nem ismerjük eléggé a szerbeket. Az, amit Szörnyéi Levente az egyik dalában keseregve kijelent, hogy a magyar nyelvet nem tudja senki és nem is akarja megtanulni, rájuk is érvényes: belföldi magyarként nem tudunk róluk szinte semmit, és ezen nem is akarunk változtatni.
Az átlagos magyar ember számára Szerbia a sötétség, az elmaradottság, a primitív ösztönök vidéke. Mi, a civilizált Európa büszke lakóinak tartjuk magunkat, a poros, lőporfüstös Szerbia pedig a nem éppen hivalkodásra való szomszéd (jobban örülnénk, ha németeknek vagy az angoloknak kiabálhatnánk át a kert végéből).
De a Szerbiával kapcsolatos értetlenkedés nem csak magyar sajátosság, szinte az az egész világ alábecsüli őket. Tény, hogy követtek el hibákat, amikor a hajdanvolt Jugoszláv Néphadsereg fegyverarzenáljának birtokában azt hitték, katonai eszközökkel is elérhetik a politikai céljaikat, és hibáztak a koszovói kérdés ügyében is, amikor még a kezükben volt a döntés lehetősége, de mentségükre legyen mondva, az erősnek vélt, nagy hadsereg másokat is tévútra terelt már a történelemben (pl. az Osztrák-Magyar Monarchiát).
Szerbia csodája tehát nem az a megalkuvásokra és oldalváltásokra épülő politikai trükközés, ami Romániát például naggyá tette, hanem a tartás és a kultúra szerves egysége. A magyarországi magyaroknak fogalmuk sincs, milyen remek filmjeik voltak a régi jugoszláv időkben (kivétel talán a Forró szél című kultikus tévésorozat), és milyen kiváló együttesek gondoskodtak arról az elementáris erejű, ma is frissnek ható zenéről, ami a magyar könnyűzenei életből teljesen kimaradt. Azt viszont már a saját bőrünkön tapasztalhattuk meg, hogy a csapatsportokban leköröznek bennünket, és velünk ellentétben valódi top 10-es élsportolóik vannak, sőt, világelsők, mint például a teniszező Djokovics.
Hosszan lehetne sorolni a szerbek különleges kvalitásait alátámasztó érveket, és biztosan rengeteg olyan adalék is előkerülne, amely ennek ellenkezőjét bizonyítja, mert éppen úgy nincs makulátlan nép, mint ahogy nem létezik teljesen romlott sem. A hétköznapok szintjén a szerbek egyenesek, közvetlenek és közösségi szinten van bennük egy hatalmas adag önzetlenség. Tény, hogy ezek a békeidőkben irigylésre méltó tulajdonságok a háborúban ellentétes hatást váltanak ki, mert az a hajlíthatatlan őserő, ami ebből az együttesből kikerekedik, iszonyú kegyetlenségekre is képes, de a háború más világ, legalábbis nem ilyen, mint a vírus ellen harcolni.
Mindezt figyelembe véve, és mérlegre téve én nem csodálkozom a szerbek leleményességén. Az is mellettük szól, hogy jó öt-hatszáz éve folyamatosan edzi őket az élet, és megtanulták azt, hogy amikor baj van, a nagy, bürokratikus államszervezetektől jobb minél távolabb kerülni, mert azok előbb-utóbb óhatatlanul összeomlanak. Mindez azt a filozofikus töprengést is előrevetíti, hogy egyszer talán azok a népek járnak majd jól, amelyeknek kicsiny országuk van. Ad absurdum visszatérünk majd a városállamokhoz és a kör bezárul. De amíg ez be nem következik, figyeljük őket és tanuljunk tartást, hazaszeretetet a szerbektől.
A Regénytár alapító- főszerkesztője, aki célul tűzte ki maga elé az igényes (nívós) szórakoztató és a komoly, elhivatott irodalom közötti „északnyugati átjáró” megtalálását. Ez a honlap ennek az útkeresésnek a gyakorlatozó terepe, néha komoly, máskor komolytalan, de mindig egyedien különleges és szórakoztató. Majoros jelenleg Budapesten él, néha dolgozik, máskor csak lóbálja a lábát. Mentségére legyen mondva a régi igazság, amely szerint az író akkor is ír, ha ez olyan nagyon nem is látszik: belsőleg alkot.
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Esti mesét olvas apukám és apum
Miért nem jó a magyar himnusz?
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.