hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu pt hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en es en hu en hu hu en hu en hu hu hu en hu hu de hu ru hu da hu ru hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Létező és nem létező irodalom
Szemjonov épp rágyújtott egy cigarettára, amikor az ezredes belépett a rosszul megvilágított katonai sátorba lépett. A magas rangú tiszt elutasította a hadnagy kínálását, azonnal a székhez kötözött öregasszonyhoz lépett, és végig mérte eldeformálódott, véres arcát, zavarodott tekintetét.
– Valóban akkora a baj, hogy én kellettem ide? – kérdezte, de mielőtt Szemjonov válaszolni tudott volna, újra kérdezett. – Mi ez?
– Lefuttattunk rajta egy hármas protokollt.
– Ellenállt mindennek, az áramnak, a szérumnak, mindennek.
– Igen – vágott közbe Szemjonov. – A hipnotizőr sem bírt vele. Sőt.
Szemjonov az asztal fölé hajolt, elfordította a középen függő, sárgás fényű lámpát, így láthatóvá vált egy sátorfal melletti vasszekrény, amelynek ajtaján jókora horpadás éktelenkedett.
– Amikor már vagy tíz perce próbálta hipnotizálni, az öregasszony hirtelen felsikoltott, az orvos pedig nekivágódott a szekrénynek. Mintha erősen meglökték volna – magyarázta a hadnagy. – Akkor tört össze a sátorban minden, ami üveg. Azt már összetakarították.
Az ezredes még egyszer végig futtatta tekintetét a nyöszörgő öregasszonyon, majd kihúzta hóna alól a khaki mappát, és újra átfutotta, amit az úton már többször elolvasott.
– Tehát az építkezésen szedték össze? Honnan került oda?
– Senki sem tudja. Senki sem ismeri. Az emberek először azt hitték, valami nyomorult, enni akartak adni neki az ebédjükből, de ez csak hajtogatta, amit addig.
Az ezredes a jelentésre pillantott, onnan olvasta a kusza és töredékes mondatokat:
– „Nem jó hely… Nem jó hely!.. Vízéren van!.. Vigyázzatok, bátyuska, vízéren van!”. Ezeket mondta?
– A tanúvallomások szerint.
– Vízér. Mit jelent ez?
– Az orvos már fogalmazza a saját jelentését, ezredes elvtárs. Itt annyit mondott, hogy ez valami régi babonaság. Sokan hiszen abban, hogy a föld energetikája hatással van ránk. Szerintük elég, ha az ember rossz helyre teszi az ágyát, és máris előjön az alvászavar, betegségek…
– Az orvos szerint ez igaz?
– Ez nyilván benne lesz a jelentésben, ezredes elvtárs.
Az ezredes megint a jelentést böngészte.
– Tulajdonképpen mit akart?
– Leállítani az építkezést. Jajveszékelt, hogy ebből baj lesz, letérdelt, a munkavezetők kezét csókolgatta. – Elhallgatott egy pillanatra. – Ezredes elvtárs, mit gondol, szabotázsról van szó?
– Amerika tavaly embert küldött a Holdra. Gondolja, hogy nekünk egy pogány babona miatt le kéne állítani egy ekkora horderejű építkezést?
– Parancsot kérek, ezredes elvtárs.
Szemjonov felettese felvette a tányérsapkát.
– Valaki nyugtassa meg az építkezésen az embereket, hogy az öregasszony jól van. És kapjanak vodkát, sok vodkát! Őt pedig – nézett az öregasszonyra. – Tudja a dolgát, nem?
Az ezredes a sátor előtt megállt, intett a sofőrnek, hogy várjon még egy percet. Most gyújtott rá végre egy cigarettára. Elnézte, ahogy a katonai járműveken és az ügy miatt sebtiben felhúzott sátrakon túl az emberek az alapozást végzik. A füsttel együtt mélyen beszívta a helyi friss levegőt. Békés május volt Csernobilban.
Mivel semmi hasznosat nem tanult, elhatározta, hogy prózaíró lesz. Idővel rájött, hogy ehhez is érteni kell, de már későn. 1995 óta publikál, eddig négy kötete jelent meg, dolgozott televíziós produkciónak és kétszer nyert el NKA drámaíró ösztöndíjat is. Vasas szurkoló. A Regénytáron szívesebben közöl, mint folyóiratokban, mert itt mód van kísérletezésre, stílusjátékokra is, ráadásul közvetlen kapcsolat jöhet lére a szerző és az olvasó között. Gyakran mondja, hogy ha a Regénytár nem lenne, igazából nem is volna kedve írni.
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
A bárzongora utcai rejtély
Hogyan felejtsünk el írni?
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.