hu en en en es hu en en hu en en hu ca hu hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en war en hu de en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en war en pl en en en en en en en en en en en en en en es hu en en en en en en fi en
Visegrad Literature :: Ady Endre: Vén diák üdvözlete
This website is using cookies
We use cookies to ensure that we give you the best experience on our website. If you continue without changing your settings, we'll assume that you are happy to receive all cookies on this website.
Zilahra menjen ez a félig-síró,
Vén, kóbor diák küldi könnyek között
Az ősi Schola már meg is ifjodott
Csak minket csókolt öregre az idő,
Távolság, küzdés, eszme, bor és nóta.
Páris rikolt rám, míg e verset szövöm,
Én jó mesterem, jó görög tanítóm,
Ma is átok még az ős görög átok.
Homérosz s felhős görög tragédiák
Te beszélsz és mi, nebulók, hallgatunk,
Istenem, istenek, mintha csak ma lenne.
Pedig Homérosz kék ege beborult.
Hogy az élettel küzdök, kergetőzök.
Anér, és andrósz a genitivusa,
Beh elfeledtem görögül s férfiúl,
Már csak a sorsot, a végzetet várom.
Arcomon ma is áldott tekintetét
Mennyit biztattál és az élet-öröm
Nem jön el hozzám, nem jön mégsem, mégsem.
Hogy szép az élet, te mondtad szüntelen
S hogy higgyük: akartad.
S míg játszadoztak rajta bús mosolyok,
Erőt és hitet prédikált az ajkad.
Te bérmáltál meg, kis, vidéki lapod,
Múltak az évek s én, verselő diák,
Te állsz előttem, ha már-már nem bírom,
Mint az élet tússza,
Szép bölcs fejeddel, mely hogyha akarod,
Vagy nem akarod, meg lesz koszorúzva.
Úgy ér az ünnep: állasz lombtalanul.
Letépte a sors, a cudar és görög.
Ugye hinni kell a mithosz-világnak?
És úgy állok én, mint te: lombtalanul
S még emlékem sincsen.
Másokért élünk, mi mindig csak adunk:
Így rendelte el ezt a Végzet-Isten.
Nem baj: zöldelnek a zilahi hegyek,
Egy csöpp örömet, egy kicsi feledést
Ad annak, kihez a sors irgalmatlan.
És mégis-mégis koszorús fejedet,
Ím, most sokan áldják.
És mégis-mégis, ha nem is örömest,
Szép megkísértni az élet talányát.
És mégis-mégis, magam is itt vagyok
S én jó mesterem, szeretném a kezed
Source of the quotation
An old pupil’s greeting (English)
Half sorrowful, half joyful, may this poem
Make its way to Zilah.
In tears a wandering former pupil sends it
To the headmaster of the ancient Schola.
Since then the ancient Schola seems to have grown
While the embrace of time, absence and struggle
Has left us aged with worry, wine and song.
Paris shrieks at me as I compose these lines,
I, your former pupil.
My worthy preceptor, my dear Greek master,
The old Grecian curse a curse today is still .
Homer and the misty tragedies of Greece
Fill my very marrow.
With you speaking and us schoolboys listening,
My God, ye gods, it is as if it were now.
But Homer's azure sky has clouded over.
His gods and his heroes
Have fallen ceaselessly from my heart since then
As I have struggled in life's desperate throes.
I remember anér, genitive andros;
Wise teacher, am I right?
But how much I have lost of Greek and manhood
And I await only Nemesis and night.
I can feel today the gentle scrutiny
Of your eyes on my face.
But for all your encouragement joy in life
Has never yet come to me, never, I say.
Ceaselessly you spoke of the beauty of life
And willed us to believe.
Strength and faith were the watchwords on your lips, and
With them a smile that flickered so wistfully.
In your little local paper you declared
That I was a poet.
The years have passed, and I, the schoolboy scribbler,
Have matured to your belief, old man, and own it.
You stand before me when I, as the hostage
Of life, can bear no more;
Your fine wise head shall bear this wreath of laurel
Whether or not you desire that it be so.
So comes the feast-day; not a branch you have now
Where once bloomed roses.
Fate, that villainous Greek, has stripped you of them.
One must have faith in the myth-world, oneŹsupposes.
And so stand I as you, with not a single branch
You and I have lived for others, only giving;
The God of Fate has thus ordained our call.
No matter; around Zilah the hills are green,
Will bring a little pleasure, a brief release,
To one to whom no compassion comes from Fate.
And yet, and yet, behold a goodly number
That bless your laureled head.
And yet, and yet, though it bring little pleasure
It is a fine thing to attempt life's secret.
And yet, and yet, I too myself am present
To join the festive band,
And, my dear teacher, it would make me happy,
Blessed be I or cursed, in tears to kiss your hand.
Source of the quotation
© Typotex – Russicon – Hesz