hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en en en hu en hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu ms hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu en hu hu hu hu hu en hu en hu hu hu hu hu hu hu hu en hu en hu en hu hu hu hu en hu en hu en hu en hu hu hu hu en hu hu en hu en hu hu hu hu en hu hu hu fr hu hu hu hu hu sk hu hu hu hu et sk hu hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu sk hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu fr hu eo hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu es es
Pilinszky János – aki küszködésemnek hangot, újrakezdésemhez erőt ad | Új Város Online
Nézem a naptárt, április 11. – a költészet napja. S ki jut eszembe rögtön, Pilinszky János, aki az idén lenne 100 éves. Mennyi élmény, mennyi történés! Most róla emlékezem. Röviden.
Egyetemista koromban nyomta kezembe egyik barátom Pilinszky kötetét. Fanyalogtam. Aztán egy Kassák kiállításra mentem Székesfehérvárott, ő mondott nyitó beszédet. Két méterre álltam tőle, de a végén nem mertem megszólítani. Azután személyesen nem találkoztunk, 1981-ben meghalt. De a verseiben mégis találkoztam vele, azóta többször is. A kapott kötetet ugyanis elolvastam. Egy vers nagyon megragadott.
Gyerekkorom óta, neveltetésemből adódóan hívő vagyok. Hittanra jártam érettségiig, dogmatikát tanultam autodidakta módon, most is az egyházközség aktív tagja vagyok. Mégis. A hitemmel valami baj van/ volt. Az értelmemmel mindent elhiszek, de érzelmileg csak ingadozom.
Félelem, kétely, erőtlenség. Minden gyónásom ugyanaz.
S ekkor mellbevágott ez a vers. Hisz ez én vagyok!
A képi élmény megragadott. Pilinszky gyermek-ifjúkorában sokat nyaralt a Balaton mellett. Hányódások, semmisség, száraz űr, fuldoklás, egymás elleni gyűlölet, ellenségeskedés telepszik rám. S jön a „zárszámadás”:
„… Roppant hálóban hányódunk
étek leszünk egy hatalmas
Ismerős ez az elkeseredés, reményvesztettség, méltó akkordja a zárás.
én számon tartalak téged,
ne hagyd a sorsodat csillagokra,
benned érjen a végzet…”
S következik egy személytelenség, elkeseredés, üresség, csönd.
remegni kezd és tiszta
fénnyel ragyog fel melleden
bordáid közt a drága jel,
mely örök sebet éget
és többé sosem tűnik el…”
Az elkeseredett személy és életélmény rázuhan, elkeseríti, de mindig keres Istenhez utat. Házassági válásakor írta:
Alvó szegek a jéghideg homokban,
Égve hagytad a folyosón a villanyt.
Ama kései, tékozló remény,
az utolsó, már nem a földet lakja,
mint viharokra emelt nyárderű,
felköltözik a halálos magasba.
És küszködött egész életében. Menekült Bach orgonajátékához. Igen erősen hatott rá a fiatalkorában, katonaként megtapasztalt lágerélmény.
Egész életében küszködött, kereste a megbékélést, de csak az erőtlenséget tapasztalta meg. De mindig újra kezdett. És ez nekem az ő ajándéka a költészetében. Törekedjek állva maradni, s ha mégis elbuktam, ne essek kétségbe, hanem akarjak mindig újra felállva Jézussal együtt élni:
És felzúgnak a hamuszín egek,
hajnalfele a ravensbrücki fák.
És megérzik a fényt a gyökerek.
És szél támad. És fölzeng a világ.
Mert megölhették hitvány zsoldosok,
és megszünhetett dobogni szíve –
Harmadnapra legyőzte a halált.
Et resurrexit tertia die.
Olvasóink támogatásának köszönhetően ez a cikkünk is ingyenesen hozzáférhető. Ha tetszenek írásaink, oszd meg őket barátaiddal, iratkozz fel heti hírlevelünkre, legyél te is a támogatónk!
Szóljon hozzá a Facebookon!
„Másság vagy egymásság” – gondolatok a Roma Kultúra Napján
1971. április 8-án ült össze az I. Roma Világkongresszus Londonban. A cigányság világméretű összefogásának formálódásában jelentős állomásként e napon fogadták el a különböző országokból érkező résztvevők a romák nemzeti ...
Ki az ember? – Az ember alkotó, közösségi lény (II. rész)
Írásom első részében azt a kérdést jártam körbe, hogy valójában ki is az ember, milyen tulajdonságai emelik ki az élőlények sorából. Hogy miért fontos ez? Mert az emberképünk az alapja annak, ahogyan gondolkodunk az emberi ...
© 1989- Új Város Alapítvány
1088 Budapest, Rákóczi út 29. I/5.