hu hu hu hu es hu hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu de hu hu de hu hu de hu hu de hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu de hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de sl sl de de de de de sl sl de de de de de de de de de de de de de de de de de de pl hu de hu hu ru hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu it hu en hu hu hu en
Visegrad Literature :: Örkény István: Lernt Fremdsprache! - Minutennovellen (Tanuljunk idegen nyelveket! Német nyelven)
Ez az oldal sütiket használ
A portál felületén sütiket (cookies) használ, vagyis a rendszer adatokat tárol az Ön böngészőjében. A sütik személyek azonosítására nem alkalmasak, szolgáltatásaink biztosításához szükségesek. Az oldal használatával Ön beleegyezik a sütik használatába.
Budgyonnij és Alekszejevka közt egy csomó löveget kellett föltolni egy dombra, mert kerékagyig besüllyedtek a sárba. Amikor harmadszor került rám a sor, és körülbelül a felpart közepe táján elkezdett visszafelé csúszni az a dögnehéz tábori ágyú, úgy tettem, mintha szükségre akarnék menni és leléptem.
Tudtam az irányt a körletünk felé. Átvágtam egy óriási napraforgótáblán, aztán kiértem a tarlóra. A zsíros, fekete föld úgy tapadt a bakancsomra, mint a búvárok ólomnehezéke, amellyel a tengerfenékre szállnak. Azt hiszem, húsz percig mehettem, amikor egyenesen beleszaladtam egy magyar szakaszvezetőbe és egy németbe, akiről nem tudtam, mi lehetett, mert nem ismertem a német rendfokozatokat. Már ahhoz is őrületes balszerencse kellett, hogy pont beléjük szaladjak, mert teljesen sík volt a terep.
A szakaszvezető állt, a német, szétterpesztett térddel, egy kis tábori széken ült. A szakaszvezető dohányzott, a német evett. Egy fogpasztástubus formájú tubusból kenősajtot nyomott egy szelet kenyérre, és csak a szemével intett, hogy álljak meg.
–Was sucht er hier? – kérdezte.
– Mit keres itt? – fordította a szakaszvezető. Mondtam, elvesztettem az alakulatomat.
– Er hat seine Einheit verloren – mondta a szakaszvezető.
– Hol a puskája? – kérdezte a szakaszvezető? Mondtam, munkaszolgálatos vagyok.
– Jude – mondta a szakaszvezető.
Ezt még én is megértettem. Megmagyaráztam, hogy nem vagyok zsidó, hanem mint a Népszava győri terjesztőjét egy különleges munkásszázadhoz hívtak be.
– Was? – kérdezte a német.
A német felállt. Leverte zubbonyáról a morzsát.
– Ich werde ihn erschiessen – mondta.
– Magát a Feldwebel úr most agyon fogja lőni – fordította a szakaszvezető.
Éreztem, hogy elönt a verejték, és kavarogni kezd a gyomrom. A német rácsavarta a kenősajtos tubusra a kupakot, és elővette a puskáját. Talán, ha beszélek németül, meg tudom neki magyarázni, hogy nem viselek sárga karszalagot, tehát nem is lehetek zsidó, és akkor minden másképpen történik.
– Er soll zehn Schritte weitor gehen.
– Menjen tíz lépéssel odébb – mondta a szakaszvezető.
Mentem tíz lépést. Közben bokáig süllyedtem a sárba.
Megálltam. A Feldwebel rám fogta a puskát. Csak arra emlékszem, hogy egyszerre irtózatos nehéz lett a fejem, és majdnem, szétrobbantak a beleim. A Feldwebel leeresztette a puskát.
– Was ist sein letzter Wunsch? – kérdezte.
– Mi az utolsó kívánsága? – kérdezte a szakaszvezető.
– Er will scheissen – fordította a szakaszvezető.
Amíg dolgomat végeztem, a Feldwebel súlyban tartotta a puskát. Mihelyt fölálltam, fölemelte.
– Fertig? – kérdezte.
– Fertig – jelentette a szakaszvezető.
A Feldwebel puskája nyilván felfele hordott, mert a köldöktájamra célzott. Körülbelül egy vagy másfél percig álltam így. Aztán, továbbra is rám célozva, azt mondta a Feldwebel:
– Er soll hupfen.
– Békaugrás – fordította a szakaszvezető.
A békaugrás után kúszás következett. A kúszás után tizenöt fekvőtámasz. Utoljára azt mondta a Feldwebel, hogy hátra arc.
– Díszlépés! – tolmácsolta a szakaszvezető.
– Marsch! – mondta a Feldwebel.
– Menet, indulj! – fordította a szakaszvezető.
Elindultam. Járni is alig lehetett, nemhogy díszlépést kivágni. Röpködtek a sárgombócok a fejem fölött. Csak őrületes lassúsággal tudtam haladni, és közben éreztem, hogy a Feldwebel a hátam közepére célzott. Még most is meg tudnám mutatni a pontot, ahová a puska csöve irányult. Ha nincs az a sár, csak öt percig tartott volna a rettegésem. Így azonban talán egy félóra is elmúlt, míg hasra mertem feküdni és visszanézni.
Olaszul se tudok: sajnos, nincs nyelvérzékem. Tavaly, amikor egy tíznapos IBUSZ-társasutazással Riminiben nyaraltam, egy este, a Regina Palace nevű luxusszálló előtt felismertem a Feldwebelt. Nem volt szerencsém. Ha egy fél perccel előbb érek oda, agyonverem; így azonban ő észre se vett engem. Többedmagával fölszállt egy üvegtetejű, piros autóbuszra, mialatt én, kellő nyelvtudás híján, csak magyarul ordítozhattam:
– Ne induljanak el! Szállítsák le azt a fasiszta disznót!
A portás, egy nálam fél fejjel magasabb, színes bőrű szudáni, megfenyegetett az ujjával, és intett, hogy hordjam el magam. Még neki se magyarázhattam el, mi történt, habár ő talán az olaszon kívül franciául és angolul is tudott. Én azonban, sajnos, a magyaron kívül semmiféle más nyelven nem beszélek.
Új Palatinus Könyvesház Kft.
Örkény István: Egyperces novellák
Lernt Fremdsprache! - Minutennovellen (Német)
Ich kann kein Deutsch.
Zwischen Budjonnyj und Alexajevka mußten eine Reihe Geschütze auf einen Hügel hinaufgeschoben werden, da sie bis zu den Radnaben im Schlamm versunken waren. Als ich ich das dritte Mal an die Reihe gekommen war und etwa um die Mitte des Abhangs die sauschwere Feldkanone anfing zurückzurutschen, tat ich so, als müßte ich austreten, und machte mich aus dem Staub.
Ich wußte, in welcher Richtung unser Revier lag. Ich schlug mich quer durch ein Sonnenblumenfeld und kam an ein Stoppelfeld. Die fette schwarze Erde klebte an meinen Stiefeln wie die Bleigewichte an den Tauchern, mit denen sie bis zum Meeresgrund hinabsinken. Ich muß etwa zwanzig Minuten unterwegs gewesen sein, als ich einem ungarischen Zugführer und einem Deutschen, von dem ich nicht wußte, was er war, da ich die deutschen Rangabzeichen nicht kannte, geradewegs in die Arme lief. Es bedurfte schon eines besonderen Pechs, in einem vollkommen flachen Gelände schnurstracks auf sie zuzulaufen.
Der Zugführer stand, der Deutsche saß mit gespreizten Knien auf einem kleinen Feldstuhl. Der Zugführer rauchte, der Deutsche aß. Er drückte aus einer Art Zahnpastatube Schmelzkäse auf ein Stück Brot und deutete nur mit den Augen an, ich solle stehenbleiben.
»Was sucht er hier?« fragte er.
»Was suchen Sie hier?« übersetzte der Zugführer.
Ich sagte, ich hätte meine Einheit verloren.
»Er hat seine Einheit verloren«, übersetzte der Zugführer.
»Wo ist Ihre Waffe?« übersetzte der Zugführer.
Ich sagte, ich sei beim Arbeitsdienst.
»Jude«, sagte der Zugführer.
Das hatte sogar ich verstanden. Ich begann zu erklären, ich sei kein Jude, sondern als Verbreiter der Népszava in Győr zu einem besonderen Arbeitsdienst einberufen worden.
»Was?« fragte der Deutsche.
»Jude«, sagte der Zugführer.
Der Deutsche stand auf. Er klopfte die Krümel von seinem Uniformrock.
»Ich werde ihn erschießen«, sagte er.
»Der Herr Feldwebel wird Sie jetzt erschießen«, übersetzte der Zugführer.
Ich spürte, wie mir der Schweiß ausbrach und mein Magen zu rumoren begann. Der Deutsche schraubte die Schmelzkäsetube zu und nahm sein Gewehr. Hätte ich Deutsch gekonnt, hätte ich ihm vielleicht erklären können, daß ich keine gelbe Armbinde trug, also konnte ich gar kein Jude sein, und alles wäre anders gekommen.
»Er soll zehn Schritte weiter gehen.«
»Gehen Sie zehn Schritte weiter«, sagte der Zugführer.
Ich ging zehn Schritte. Ich versank bis zu den Knöcheln im Schlamm.
Ich blieb stehen. Der Feldwebel legte auf mich an. Ich weiß nur noch, daß mir der Kopf plötzlich irrsinnig schwer wurde und mir fast die Gedärme geplatzt wären. Der Feldwebel ließ das Gewehr sinken.
»Was ist sein letzter Wunsch?« fragte er.
»Was ist Ihr letzter Wunsch«, fragte der Zugführer.
Ich sagte, ich wolle groß machen.
»Er will scheißen«, übersetzte der Zugführer.
Während ich mein Geschäft erledigte, hielt der Feldwebel das Gewehr geschultert. Sobald ich aufstand, legte er wieder an.
»Fertig«, meldete der Zugführer.
Das Gewehr des Feldwebels trug wohl nach oben, denn er zielte auf meinen Nabel. Ich stand etwa eine oder anderthalb Minuten lang so da. Dann sagte der Feldwebel, während er immer noch auf mich zielte:
»Froschhüpfen«, übersetzte der Feldwebel.
Auf das Hüpfen folgte der Kriechgang. Auf das Kriechen fünfzehn Liegestütze. Schließlich befahl der Feldwebel Kehrt.
»Stechschritt!« dolmetschte der Zugführer.
»Marsch!« sagte der Feldwebel.
»Marsch!« übersetzte der Zugführer.
Ich ging los. Man konnte kaum laufen geschweige denn im Stechschritt marschieren. Die Schlammkugeln flogen nur so über meinen Kopf hinweg. Ich kam wahnsinnig langsam voran, und die ganze Zeit spürte ich, daß der Feldwebel auf meinen Rücken zielte. Noch heute könnte ich den Punkt zeigen, auf den der Gewehrlauf gerichtet war. Hätte es den ganzen Schlamm nicht gegeben, meine Angst hätte in fünf Minuten vorbei sein können. So aber verging vielleicht eine halbe Stunde, bevor ich es wagte, mich flach hinzulegen und zurückzuschauen.
Ich kann auch kein Italienisch, ich bin leider nicht sprachbegabt. Letztes Jahr, als ich im Rahmen einer zehntägigen Ibusz-Gruppenreise meinen Urlaub in Rimini verbrachte, erkannte ich eines Abends vor dem Luxushotel Regina Palace den Feldwebel. Ich hatte kein Glück. Wäre ich eine halbe Minute eher dort gewesen, hätte ich ihn erschlagen; so aber bemerkte er mich gar nicht. Er bestieg gerade mit anderen zusammen einen roten Autobus mit Glasdach, während ich ohne entsprechende Sprachkenntnisse nur ungarisch brüllen konnte:
»Nicht losfahren! Haltet das Faschistenschwein!«
Der Portier, ein schwarzer Sudanese, einen halben Kopf größer als ich, drohte mir mit dem Finger und zeigte an, ich solle mich gefälligst davonmachen. Nicht einmal ihm konnte ich erklären, was passiert war, obwohl er außer dem Italienischen vielleicht sogar das Französische und Englische beherrschte. Ich selbst aber spreche außer Ungarisch leider keine andere Sprache.
Suhrkamp Verlag, Frankfurt am Main.2002.p. 55-58.
© Typotex – Russicon – Hesz