hu hu hu hu hu es de hu hu hu hu hu hu hu pl hu hu hu hu hu hu su hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hbs_lat la hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr hu hu uk hu hu hu it hu hu hu eo hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu es hu hu hu hu hu hu hu hu de hu de hu en hu hu hu ru et en hu ru hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu su hu hu hu hu hu hu hu la hbs_lat hu hu hu hu hbs_lat hu hu fr hu hu hu hu hu it hu hu hu eo hu hu hu hu hu hu hu hu fi hu hu hu de
Erdély református, evangélikus és unitárius lelkészképző egyeteme
Lehet, hogy már unjátok, hogy azoknak akik az esti áhítatot mutatjátok be nekem, a visszajelzésben mindig azt mondom, hogy adjatok címet a beszédnek, mert úgy gondolom, hogy ez segít az üzenet megfogalmazásában. Persze kérdés az, hogy a cím után írom meg a prédikációt és végig ott lebeg előttem a cím vagy a már megírt beszédnek adom a címet, mintegy összefoglalva a mondanivalót. Hiszem azt, hogy mindkét út lehetséges, úgy ahogy egy dal megszületésénél is vannak megzenésített versek és vannak dallamok, amelyre íródik az énekszöveg.
Ezt a fényképet a lányom készítette a barátnőjével együtt, és a feleségem több más fényképpel együtt megosztotta és x ember lájkolta. A többi fénykép közül kiválasztottam, azt a címet adtam neki, hogy Meghívtál, hogy vízre lépjek, avagy a hit reflexiója és háromszor annyian lájkolták. Most nem a lájkvadászat győzelmen van a hangsúly, hanem azt akarom érzékeltetni, hogy egy kép, egy üzenet, egy képhez kapcsolódó üzenet több emberhez eljutott ily módon.
A kép mögött van egy történés, egy folyamatnak a kimerevített képkockája ez a fénykép. Én, aki tudom, hogy született ez a fénykép, tudom azt, hogy benne van két kislány önfeledett játéka az esőben, ahogy próbálták megragadni a pillanatot, ahogy örvendtek az esőnek, hogy szabadon pancsolhattak a pocsolyában. Ahogy címet adtam a fényképnek, a gondolatokat továbbvittem a jól ismert ifjúsági énekre és erre a bibliai történetre, amit most felolvastam. Egy konfirmációi táborban megmutattam ezt a fényképet és kértem a jelenlévőket, hogy adjanak címet a fényképnek. Nagyon sokféle válasz érkezett. Amikor előhívattam a fényképet, a fényképész fordítva tartotta a fényképet, nem úgy, ahogy az eredetileg elkészült és egészen mást jelentett neki, mint a fiataloknak. Nézőpont kérdése, hogy milyen szemüvegen keresztül nézem, éppen milyen kérdések kavarognak bennem, mire keresem a választ?
A felolvasott részben 5 csoda történik, mégis a legtöbbször Péter a vizen jár címet adják ennek a résznek. (Jézus a vizen jár, Péter a vizen jár, megmenti Pétert, hogy el ne süllyedjen, megállítja a vihart, a hajót a kikötőbe vezeti) Tudjuk, hogy ezek a címek, szerkesztői betoldások, de sokat elárulnak arról, hogy a szerkesztők hogyan olvasták a történetet, hogyan olvassuk mi is a bibliai történeteket.
A mai beszédnek azt a címet adtam, hogy Lélekjelenlét. Miért? Hiszen ebben a történetben nincs is szó a Szentlélekről. Szeretem ezt a szót, mert többértelmű, benne van az, hogy valaki figyelmes, penge, azonnal és hirtelen és ráadásul jól dönt, de az is, hogy mindez nem a légüres térben, hanem a Lélek jelenlétében történik.
Pünkösd ünnepéhez közeledve olvassuk most így ezt a történetet, ennek a címnek az értelme alatt. Hol van jelen a Lélek ebben a történetben? Hogy munkálkodik a Lélek a történet szereplőiben? Hogy van jelen a Lélek bennünk, hogy lélekjelenlétünk legyen az életünk viharaiban?
Három részre osztom ezt a történetet, vizsgáljuk meg mi történik a vihar előt, a vihar alatt és a vihar után.
A vihar az általában egy tőlünk független esemény. Nem mi idézzük elő, viszont tőlünk függ, hogy hogyan készülünk rá, hogyan viseljük el, mit tanulunk belőle, mivel maradunk utána.
I. A vihar előtt
Jézus Krisztus kényszerítette a taníványait, hogy hajóba szálljanak. Mire volt jó ez a sietség? Ha tudta, hogy jön a vihar, nem lett volna biztonságosabb a szárazföldön? Az 5000 ember megvendégelése után vagyunk. Nem lehetett volna egy kicsit fürödni a sikerben? Nem lehetett volna egy kicsit töltekezni, erőt meríteni abból, hogy ilyen csodatevő, élelmet megszaporító Mester tanítványai vagyunk?
Jézus Krisztus nem akarta, hogy a tanítványok a tömeg hatása alá kerüljenek. Jézus hirtelen népszerű lett, mert egy fizikai, testi szükségletet elégített ki, az éhező népnek eledelt adott. De Jézus nem földi, hanem lelki királyságot épített. A földi dicsőség kísértése elől parancsolta hajóra a tanítványait.
Fölment a hegyre imádkozni. A vihar előtti csend. A csoda, az 5000 ember megvendégelése utáni csend, a magány, az imádkozás. A levegővétel, amikor nem beszélek, hanem hallgatok arra, amit az Úr mond. Milyen érdekes, hogy legtöbbször az imádságra úgy gondolunk, hogy Isten elé visszük kérdéseinket, kéréseinket, amikor Istennel beszélgetünk. De a beszédben, párbeszédben az is fontos, hogy van amikor hallgatok, figyelek arra amit Isten mond. Próbálom megérteni. Ez a Lélek jelenlétében sikerülhet.
II. A vihar alatt
A nagy szél besodorta a tenger közepébe a hajót, eltérítette őket. Sokkal rövidebb utat terveztek a hajóval, de útjuk nem a tervek szerint alakult. A szél szembe fújt. Ez az új helyzet, pont a csoda után, megpróbálta őket. Talán halálfélelmük is támadt. Fontos azt látnuk, hogy nem az engedetlenségük miatt kerültek viharba, nem Jónásként menekülve, hanem engedelmeskedve Jézus parancsának szálltak a hajóra. A sötétben érkező vihar még félelmetesebb volt. És Jézus nem volt a hajóban. Eszükbe juthatott egy korábbi eset, amikor Jézus lecsendesítette a háborgó tengert (Mt 8,23), de most nem volt velük. De az, hogy nem volt a hajóban, nem jelentette azt, hogy megfeledkezett volna róluk. A párhuzamos helyen, a Mk 6,48-ban azt olvashatjuk, hogy látá Jézus, amint vesződnek az evezéssel, vagyis nem adják fel a küzdelmet, próbálnak visszatérni a korábbi célhoz. Elgondolkodhatunk azon, hogy mik ezek a viharok a mi életünkben, amelyek eltántorítanak, elsodornak eredeti céljainktól, arról az útról, amelyre Jézus küld bennünket. A külső körülmények és a belső félelmek megakadályozzák a tanítványokat abban, hogy felismerjék a közelítő Jézust. Az eredeti szöveg szerint fantáziálnak, azt hiszik, hogy kísértetet látnak.
És Jézus ezt a képzelgést úgy teszi helyre, hogy szól hozzájuk, úgy ahogy korábban számos alkalommal és ezután is, a feltámadás után: Bízzatok! Én vagyok! Ne féljetek! A viharban nincs szükség hosszú prédikációra csak néhány ismerősen csengő bátorító szóra, hangra.
Ez a pár bíztató szó lelket önt a tanítványokba. Már nem félnek annyira. Ha egészen pontosan akarok fogalmazni, akkor Péter meghívatja magát Jézussal, parancsolj, hogy hozzád mehessek a vizeken. Nem a sima víztükrön, hanem a háborgó tengeren. Érdekes jelenet ez, egyik pillanatban még a félelemtől kiáltozó, rémeket látó, másik pillanatban már vakmerően a hajóból kiszállva Jézus felé elinduló tanítvány. Van, amikor ki kell lépni a hajóból, hogy megtapasztald a csodát. Látszólag egyedül, hiszen a többiek ottmaradtak a hajóban, de mégsem magányosan. A Lélek jelenlétében léphetett Péter ki a hajóból a háborgó tengerre. A teremtés történetéből tudjuk, hogy Isten Lelke lebegett a vizek felett. Nem tudjuk,hogy ez pontosan mit jelentett, de hiszem azt, hogy a háborgó tenger fölött is ott vagyunk Isten erőterében. A Lélekjelenlétben.
Amíg Jézusra szegezte tekintetét, működött is a csoda, Péter a vizen járt, de ahogy a habok, a szél, a hullámok nagyobbnak tűntek, süllyedni kezdett. És Jézus megragadta őt. Volt lélekjelenléte. Azt gondolom, hogy ez a dorgálás, ami itt elhangzik, kicsinyhitű, miért kételkedtél, ez nekünk is szól, azokban a helyzetekben, amikor csodák részesei vagyunk, amikor érezzük, hogy általunk munkálkodik az Úr és kicsit kihúzzuk magunkat, hogy azért vagyunk valakik és kiderül, hogy a Lélek nélkül senkik. Jézus a megragadott Péterrel visszatért a hajóba, a tanítványok közösségébe.
III. A vihar után
Jézussal a hajóban elállt a vihar. és a vihar után felismerték Jézusnak nemcsak emberi, hanem isteni nagyságát: Bizony, Isten Fia vagy! Kellett a vihar, hogy erre a felismerésre eljussanak a tantványok. Mondhatták volna az 5000 ember megvendégelése után is, de így volt igazán mélyből, belülről jövő meggyőződés, amikor a viharból megmenekülve mondhatták el ezt a hitvallást.
Tanítványként fel lehet készülni a vizen járásra? Mire készít fel a Teológia? Lelkészek szoktak panaszkodni arról, hogy a szolgálat különböző kihívásaira nem készítette fel őket a Teológia. Vannak részei a szolgálatnak, amire fel lehet készülni, meg lehet tanulni, hogy mit csinálj a viharban, vihar előtt, vihar után, hogyan kell hajót vezetni, halászni, egy csapatban dolgozni. A vizen járást nem tudjuk megtanítani, még gyakorolni sem, de gyakorolni tudjuk ezt a Jézusra figyelést, azt ahogy megbízom benne, ráhagyatkozom. A meg nem tanulható élethelyzetekben, a szolgálat legváratlanabb pillanataiban, amikor úgy érzem, hogy meg sem tudok szólalni, akkor lesz lélekjelenlétem és nem esem kétségbe, ha a Lélek jelenlétében élem életemet, vesződöm az evezéssel, figyelek Jézus szavára, együtt hajózunk a háborgó vagy csendes tengeren. Ámen
Kibocsátó a pünkösdi legációra
Karácsonyi ünnepi konceptus. Legátusi ajánlólevél
Érteni vagy éltetni Istent? | (Róma 11: 33-36)
Pünkösdi konceptus | (Roma 8:9-11)
Lehetsz szolga! | (Ézs 42: 1-9)