de en en en es hu en en hu en en de fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ru hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu sv hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu en en de de ru de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de ru de de be de de de de de de de de de de de de de de de de de de en de de de hu en de en fr en en en en en en en en en en en en en en es hu en en en en en en fi en
Visegrad Literature :: Sánta Ferenc: Das fünfte Siegel (Az ötödik pecsét in German)
This website is using cookies
We use cookies to ensure that we give you the best experience on our website. If you continue without changing your settings, we'll assume that you are happy to receive all cookies on this website.
Lépéseket hallott az utca felől. Odahajtotta a fejét a deszkához, és a kezét rátette a kilincsre. Megforgatta a kulcsot a zárban. A lépések megálltak a kapu előtt. Megnyitotta a kaput.
Kint – a változatlanul gomolygó ködben – egy férfi és egy gyermek állt.
– Gyorsan… – mondta Gyurica, és félreállva utat engedett.
Amikor becsukta a kaput, ottmaradt még egy pillanatra és kihallgatódzott az utcára. Csend volt. – Erre tessék… – mondta megfordulva, és előrement.
Amikor betette a konyhaajtót, odafordult a jövevényekhez. A férfi alacsony, szemüveges ember volt, mellette a gyermek talán öt-hat esztendős kislány.
– Minden rendben van, nem látott senki…
– Azt hiszem, ő lesz az utolsó – nézett Gyurica a gyerekre. – Nincs több helyem…
Odanyújtotta a kezét a gyermekhez:
– Szervusz… mindjárt megkapod a mackódat. Egy ilyen nagy doboz cukorkája van, és alig várja, hogy odaadhassa neked! Azt fogja mondani: tessék…! Úgy ám, nagyon ügyes mackó…
A kislány pislogott a fényben, és nem eresztette el a férfi kezét.
– Én nem kapok a cukorból? – kérdezte a férfi.
– Nem bizony – mondta Gyurica –, azt csak az ilyen okos és szép kislányoknak adja a maci…
– És a mackóval sem játszhatok?
– Hogyne…! – mondta Gyurica, és megfogta a kislány kezét. – Az is a miénk. Csak az ilyen ügyes kislányoknak jár mackó… De ha jó leszel, akkor egy kicsit odaadjuk. Ugye, odaadjuk? – nézett a gyerekre.
A kislány megvonta a vállát, és azt mondta:
– Tudod mit? Adjunk majdweki egy kis cukorkát, ha megint idejön… Jó? Addig is vesd le most a kabátodat, mert a mackó fél azoktól, akiken kabát van meg sapka. Azt mondja, hogy ő csak azokat szereti, akik itt laknak nálunk…
– Hadd maradjak itt én is! – mondta a férfi.
– Nem lehet… – mondta Gyurica. – Itt csak azok maradhatnak, akik szeretik a mackót… és akit szeret a mackó!
Odament az ablakhoz, és nagy, masnis mackót hozott a gyereknek. A mackó karjai között kis csokoládésdoboz volt.
– Szereted ezt a kislányt, mackó? – guggolt le a gyerekhez, odatartva a mackót eléje. Megbólintotta a mackó fejét:
– Na, látod! Szeret téged… Adsz cukorkát a kislánynak? Kérdezd meg tőle szépen, hogy ad-e neked cukorkát?
A gyermek körülnézett a helyiségben. Rátekintett a kályhára, az asztalra, aztán a szobaajtóra nézett.
– Mackó! – mondta Gyurica. – Kérdezd meg ettől a kislánytól, hogy hívják! A kislány felnézett Gyuricára, és megkérdezte:
– Ide nem jönnek majd, hogy elvigyenek?
Gyurica leengedte a mackót. A férfira nézett, aztán a gyerekre:
– Nem, gyermekem… Innen senki nem vihet el téged!
A kislány Gyurica arcába nézett:
– Te jó bácsi vagy?
– Igen! – mondta Gyurica. – Itt, ebben a házban mind jó emberek vannak… Te pedig itt maradsz közöttünk. Ott bent a szobában még sok ilyen kisgyermek van, mint te, és azok mind szeretni fognak téged!
– Szervusz! – mondta a férfi a kislánynak, és lehajolt hozzá. – Viselkedj szépen, és szeresd ezt a bácsit. Ő is nagyon szeret téged!
– Gyere! – állt fel Gyurica. – Vessük le a kabátodat…
– Ők is jók, akik ott bent vannak? – nézett az ajtóra a kislány.
– Igen! Ők is mind olyan kisgyermekek, mint te vagy… Most alszanak, de holnap majd megismered őket, és meglátod, hogy mennyire szeretnek majd… Vesd le szépen a sapkádat!
– Te vagy az apukája azoknak a gyerekeknek?
– Nem! Csak háromnak vagyok én az apukája… A többire én vigyázok, amíg az apukájuk és az anyukájuk visszajön és hazaviszi őket…
A kislány levette a sapkáját:
– Az én apukám és anyukám nem jön vissza többet!
– Most nem kell a maci… Éjszaka aludni kell neki! Add ide, majd én leteszem…
Gyurica odaadta neki, és a kislány mackóval a kezében körülnézett:
– Hol szokott aludni?
Gyurica odavezette a gyermeket az ablakhoz:
– Ide tedd szépen…
– Az ablakba? Nem fázik meg itt az ablakban…?
– Tulajdonképpen – mondta Gyurica –, nem itt szokott aludni. Most csak azért volt itt, mert várt téged. Tegyük le ide, a székre, és amikor te is lefekszel, akkor magaddal viszed, hogy ott aludjon az ágyadban…
– Nem esik le innen a székről?
– Nem… Úgy tedd szépen, hogy üljön. Addig én kikísérem a bácsit…
A gyermek megfogta a mackó nyakán a masnit:
– Nem szorítja a nyakát?
A férfi kezet nyújtott.
Amikor Gyurica visszatért, a gyermek ott ült a széken, a mackó az ölében volt, a masni nem volt a nyakában.
– Hogy hívják a mackót?
– Csak úgy, hogy Maci… – mondta Gyurica.
– Az enyémet úgy hívták, hogy Tündi… Olyan édes volt, ezt miért nem hívják Tündinek?
– Mert más nevet kapott, amikor kicsi volt. Ha új nevet adnánk neki, akkor nem értené meg… Téged hogy hívnak?
Odament, és levette a gyermek nyakából a sálat.
– Akkor maradjon most is Maci a neve… Tedd le ide az asztalra, amíg leveszem a kabátomat! – mondta a gyerek.
Amíg kigombolta a kabátját, a kályhára nézett:
– Én is tudok főzni… A Tündinek is mindig én főztem. Mit főzöl?
– Krumplit… Add ide a kabátodat…
Felakasztotta a gyermek kabátját az ajtóra:
– Hogy hívnak téged?
– Hát akkor, Ani, most valóban hagyjuk aludni a Macit…
– Nem viszed be a szobába?
– Nem. Majd te viszed be, amikor aludni mégy!
Leült az asztalhoz a másik székre:
– Gyere ide hozzám…
A kislány felemelte a mackó karját:
– Te tényleg jó bácsi vagy?
Felnézett a férfira: – Igaziból mondod…?
– Igaziból! na, gyere ide szépen…
A kislány lecsúszott a székről, és macival az ölében odament hozzá. Gyurica az ölébe emelte.
– Nagyon fog itt téged mindenki szeretni!
– Nem csapsz be engem?
– Hogy mondhatsz ilyent? A jó bácsik nem csapnak be senkit…
A kislány végigfektette a mackót az asztalon, és ráterítette az abrosz szélét:
– Az én apukám is jó bácsi volt, és mégis becsapott engem…
– Hogy mondhatsz ilyet? Az apukák és az anyukák nem szokták becsapni a gyerekeket. A te apukád sem csapott be téged, egészen biztos…
A kislány megigazította az abroszt a mackón:
– De…! Engem becsapott az apukám! Azt mondta mindig nekem, hogy nagyon szeret, és ő csak azért van a világon, hogy mindig vigyázzon rám. Azt mondta, hogy mindig velem lesz, egészen addig, amíg nagy leszek, hogy mindig segítsen nekem, és vigyázzon rám, és azt is mondta, hogy soha nem hagy el engem. Anyukám is azt mondta, és most ő sincs itt velem…
– Apukád és anyukád – mondta Gyurica – rám bíztak téged, hogy vigyázzak rád, amíg ők visszajönnek. Addig én fogok segíteni neked mindenben. Tanulni fogunk, úgy, mint a többi gyerek. Itt mindegyik gyereknek van könyve és füzete. Kapsz majd tőlem ceruzát, radírgumit, tolltartót, és megtanulsz írni, olvasni. Azt hiszem, hogy nagyon jó tanuló lesz belőled…
A gyermek összehúzta a szempilláit, és azt kérdezte:
– Mekkorára kell nőni az embernek ahhoz, hogy megöljék?
Gyurica szembefordította magával a gyermeket:
– Hogy lehet ilyen butaságot kérdezni?
– Nekem mekkorára kell megnőni, hogy engem is megöljenek?
– Ilyen butaságokat kérdezel tőlem, Ani?
– Miért kérdeztem butaságot? Nem mindenkit ölnek meg, hogyha megnő? Vagy csak azokat ölik meg, akiknek nincs puskájuk?
Gyurica kezébe vette a gyermek arcát:
– Figyelj ide, Ani!
– Én nem akarom, hogy engem is megöljenek. Megölték a macimat is, pedig olyan jó volt, és soha nem is bántott senkit! És miért mondta apukám, hogy mindig velem marad, ha aztán becsapott engem?
Source of the quotation
Das fünfte Siegel (German)
Er hörte Schritte von der Straße her. Er lehnte den Kopf an das Holztor und horchte. Dann ergriff er die Klinke und drehte den Schlüssel um. Die Schritte blieben vor dem Tor stehen, er öffnete es einen Spalt. Draußen stand in dem wallenden Nebel ein Mann mit einem Kind.
«Schnell!» rief Gyurica. Er trat zur Seite und ließ die beiden eintreten. Als er, das Tor geschlossen hatte, blieb er noch einen Augenblick stehen und horchte auf die Straße hinaus. Es war still. «Bitte hier lang», sagte er, sich umdrehend, und ging voran.
Als er die Küchentür geschlossen hatte, wandte er sich zu den Ankömmlingen. Der Mann war schmächtig und trug eine Brille, das Kind an seiner Seite mochte vielleicht fünf oder sechs Jahre alt sein.
Der Mann ergriff das Wort: «Alles in Ordnung, niemand hat uns gesehen...»
«Ich glaube, dieses Kind wird das letzte sein», Gyurica blickte auf das kleine Mädchen, «mehr Platz ist leider nicht...» Er streckte dem Kind die Hand entgegen. «Servus! Gleich bekommst du einen Teddybär. Er hat eine riesige Zuckerdose bei sich und wartet nur darauf, daß er sie dir geben kann. Er wird dir sagen: Bitte, nimm sie! Du wirst sehen, er ist ein lieber Kerl...»
Das Mädchen blinzelte im Licht und ließ Gyuricas Hand nicht los.
«Und mir gibt der Teddy vom Zucker nichts ab?» fragte der Mann.
«Keineswegs», sagte Gyurica, «das Teddylein beschenkt nur kluge und hübsche Mädchen...»
«Und ich darf mit dem Teddybär auch Nicht spielen?» fragte der Mann.
«Auch das geht nicht», erwiderte Gyurica. «Der Teddybär gehört nur uns. Nur solche lieben kleinen Mädchen dürfen mit ihm spielen...Aber wenn du brav bist, dann kannst du ihn für eine Weile haben. Nicht wahr, dann kann er mit dem Teddy spielen?» sagte er mit einem Blick auf das Mädchen.
Das Mädchen zuckte mit den Schultern und sagte: «Ich weiß nicht...»
«Weißt du was? Wir wollen ihm ein Stück Zucker- geben, wenn er wieder zu uns kommt, ja? Bis dahin ziehst du aber deinen Mantel aus, weil der Teddy sich vor denen fürchtet, die im Mantel sind und eine Mütze aufhaben.- Er sagt, daß er nur die gern hat, die hier bei uns wohnen...»
«Na, dann möchte ich auch dableiben!» rief der Mann.
«Das geht nicht», sagte Gyurica. «Hier können nur die bleiben, die den Teddy liebhaben und die auch der Teddy liebhat!»
Gyurica ging zum Fenster und brachte dem Kind einen Teddybär mit einer großen Schleife um den Hals. Zwischen den Armen des Teddys war eine kleine Schokoladenbüchse.
«Hast du dieses kleine Mädchen lieb, Teddy"?» Gyurica kauerte sich zu dem Kind nieder und hielt ihm den Teddy hin, wobei dieser zur Antwort mit dem Kopf nickte. «Na, siehst du! Er hat dich lieb ...Gibst du dem kleinen Mädchen einen Bonbon? Frag ihn mal schön, ob er dir einen Bonbon gibt!»
Das Kind sah sich in dem Raum um. Sein Blick schweifte vom Ofen zum Tisch und dann zur Zimmertür.
«Teddy», sagte Gyurica, «frag dieses Mädchen, wie es heißt!»
Das kleine Mädchen sah zu Gyurica auf und fragte:
«Hierher werden sie,nicht kommen, um mich wegzuholen?»
Gyurica ließ den Teddybär fallen. Er schaute zu dem Mann und dann zu dem Mädchen. «Nein, mein Kind... Von hier kann dich keiner wegholen!»
Das Mädchen sah Gyurica ins Gesicht. «Du bist ein guter Onkel?»
«Ja», sagte Gyurica. «Hier in diesem Haus sind lauter gute Menschen...Und du bleibst bei uns. Dort in dem Zimmer sind viele solche kleinen Kinder wie du, und sie alle werden dich liebhaben.» Er winkte dem Mann.
«Sei artig und hab den Onkel lieb», sagte der Mann und beugte sich zu dem Mädchen hinab. «Er hat dich auch sehr gern.»
«Komm!» sagte Gyurica, er stand auf. «Wollen wir deinen Mantel ausziehen...»
«Sind die da drinnen auch gut?» Das kleine Mädchen sah zur Tür.
«Ja. Sie alle sind solche kleinen Kinder wie...Jetzt schlafen sie, aber morgen wirst du sie kennenlernen, und du wirst sehen, wie sehr sie dich liebhaben . . . Nimm jetzt schön deine Mütze ab!»
«Du bist der Vati von den Kindern?»
«Nein, nur drei von ihnen gehören mir. Auf die anderen passe ich auf, bis ihre Muttis und Vatis wiederkommen und sie nach Hause holen ..»
Das Mädchen setzte die Mütze ab. «Mein Vati und meine Mutti kommen nie mehr wieder!» Es sah. Es sah den Teddybär an. «Jetzt brauche ich den Teddy nicht. Nachts muß er ja schlafen. Gib ihn mir, ich werde ihn hinlegen...»
Gyurica reichte ihr den Teddy, und das Mädchen schaute sich, den Teddy in der Hand, in der Küche um. «Wo ist denn sein Bettchen?»
Gyurica führte, das Mädchen zum Fenster. «Leg, ihn hierhin...»
«Ins Fenster? Wird er sich nicht erkälten?»
«Du hast recht», sagte Gyurica. «Eigentlich schläft er sonst woanders. Jetzt blieb er nur so lange auf, weil er auf dich wartete. Leg ihn hierher auf den Stuhl, und wenn du zu Bett gehst, dann nimmst du ihn mit, und ihr könnt zusammen schlafen...»
«Fällt er hier nicht runter?»
«Nein, setz ihn schön hin! Ich will nur schnell den Onkel hinausbegleiten...»
Das Kind langte nach der Schleife am Hals des Teddys. «Drückt sie ihn nicht?»
Der Mann reichte dem Kind die Hand und verabschiedete sich von ihm.
Als Gyurica zurückkam; saß das Kind auf dem Stuhl mit dein Teddy im Schoß, die Schleife war nicht mehr um seinen Hals.
«Wie heißt der Teddy?»
«Nur so, einfach Teddylein», sagte Gyurica.
«Meiner hieß Tündi...Er war so süß. Warum heißt der nicht auch Tündi?»
«Weil er einen anderen Namen bekam, als er noch klein war. Wenn wir ihn anders nennen würden, dann würde er uns nicht verstehen...Und wie heißt du?» Er trat zu dem Mädchen und nahm ihm den Schal vom Hals.
«Dann soll er auch weiter Teddylein heißen...Leg ihn hierher auf den Tisch, solange ich mir den Mantel ausziehe», sagte das Kind.
Während das Mädchen den Mantel aufknöpfte, fiel sein Blick auf den Herd. «Du kannst auch kochen?»
«Ich kann auch kochen. Für Tündi habe ich immmer gekocht. Was kochst du denn?»
«Kartoffeln. Gib mir deinen Mantel!» Er hängte den Mantel an die Tür. «Wie heißt du?»
«Nun, meine kleine Ani, jetzt sollten wir aber den Teddy endlich schlafen legen...»
«Bringst du ihn nicht ins Zimmer?»
«Nein. Du nimmst ihn mit, wenn du schlafen gehst.» Er setzte sich auf einen Stuhl am Tisch. «Komm her zu mir...»
Das kleine Mädchen griff nach dem Teddy. «Bist du wirklich ein guter Onkel?»
«Ja, das bin ich.»
Das Mädchen sah zu Gyurica auf. «Ist es wirklich wahr...»
«Ja, es ist wirklich wahr! Na, komm schön her...» .
Das Mädchen ging mit dem Teddy im Arm zu ihm. Gyurica hob sie auf den Schoß.
«Alle hier werden dich sehr liebhaben!»
«Belügst du mich auch nicht?»
«Wie kannst du nur so etwas sagen? Ein guter Onkel belügt doch niemanden...»
Das Mädchen legte den Teddy auf den Tisch und deckte, ihn mit dem Rand des Tischtuches zu. «Mein Vati war auch gut, und doch hat er mich belogen...»
«Wie kannst du nur so etwas sagen? Vatis und Muttis belügen doch ihre Kinder nicht. Dein Vati hat dich nicht belogen, ganz gewiß nicht...»
Das Mädchen zog das Tischtuch über dem Teddy zurecht. «Doch! Mich hat mein Vati belogen. Er hat zu mir gesagt, daß er mich liebhat und nur deshalb auf der Welt ist, damit er immer auf mich aufpaßt. Er hat gesagt, daß er immer bei mir bleiben wird, so lange, bis ich groß bin, damit er auf mich aufpassen kann. Und er hat gesagt, daß er niemals von mir weggeht. Auch meine Mutti hat das zu mir gesagt, aber jetzt ist sie nicht bei mir...»
«Dein Vati und deine Mutti», sagte Gyurica, «haben dich mir anvertraut und mich gebeten, auf dich aufzupassen, bis sie wiederkommen. Solange werde ich dir helfen. Wir werden lernen wie die anderen Kinder. Hier hat jedes Kind sein eigenes Buch und sein eigenes Heft. Du bekommst von mir auch einen Bleistift, einen Radiergummi und einen Federhalter, und du wirst schreiben und lesen lernen. Ich glaube, daß du eine sehr gute Schülerin sein wirst.»
Das Kind zog die Augenbrauen zusammen und fragte: «Wie groß muß ein Mensch wachsen, damit er getötet wird?»
Gyurica stellte das Kind so hin, daß er ihm in die Augen sehen konnte. «Wie kannst du nur so was Dummes fragen?»
«Wie groß muß ich wachsen, damit man auch mich tötet?»
«Lauter dummes Zeug, was du da fragst, Ani !»
«Warum ist das dummes Zeug? Tötet man denn nicht jeden, wenn er erwachsen ist? Oder tötet man nur die, die kein Gewehr haben?»
Gyurica nahm das Gesicht des Mädchens in seine Hände. «Paß mal auf, Ani...»
«Ich will nicht, daß man mich tötet. Die haben auch meinen Teddy getötet, obwohl er doch so gut war und niemandem etwas zuleide getan hat. Und warum sagte mein Vati zu mir, daß er immer bei mir bleibt, wo das doch gar nicht wahr ist?»
Verlag der Nation, Berlin
Source of the quotation
© Typotex – Russicon – Hesz