hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en es en hu hu hu hu en hu en hu hu hu en hu hu en hu ru hu ru hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Létező és nem létező irodalom
Három éve nem volt itthon. Most sem a ház előtt állt meg, hanem a templom oldalánál, a kis mellékutcában, bár tudta, úgyis nemsokára tudni fogja a falu, hogy megjött. Kár volt ilyen feltűnő színű autót venni, de neki tetszett. Padlizsánlila – ezt mondták a szalonban. Ő meg rábólintott. Az első koncertkörút után vette. Készpénzben, amit egy kopott hátizsákból szedett elő, szépen kötegelve. Csak lestek a csupa üveg meg króm eladótérben az elegáns formaruhás dolgozók. Ezen az emléken mindig elmosolyodott.
A járdán nem volt hó, persze, itt rendes népek laknak. Az ő házuk előtt is tisztára volt seperve. Mekkorát nőtt a fenyő! – nézte csodálkozva. Ezüstfenyő, a gallyak eltakarták a két ablakot.
A leeresztett redőnyön apró lyukacskák voltak. Kis kavicsok vagy légpuska nyomai. Amikor gyerek volt, az ő bandája is ezt csinálta a lakatlan házakkal. S ez a ház lakatlan volt. Évek óta. Most is csak muszájból jött vissza. Az öreg Erdősi, a tőszomszéd még a nyáron bement valami otthonba.
A gyerekei rakták be, akiknek arra se volt idejük, hogy havonta egyszer ránézzenek. Megigazította a vállpántot, a valódi bőr táska elég nehéz volt. Mit meditál most ezen? Nehogy már ő nehezteljen az Erdősi Gizire meg Lórántra. Így van ez, eljön ennek is a sorja. Ő évek óta nem nézett erre, akkor milyen jogon tör pálcát bárki felett is? Nézte a házat, a kerítést, a kertet. Tényleg rendben tartotta az öreg. Minden hónap elsején feladta neki a pénzt, az elég volt arra, hogy kifizesse az alapszámla díjait, rendezze a költségeket, fizesse a mesterembereket. A többi az övé volt. Sose kért számlát, nem érdekelte, hogy mire mennyit kellett fizetni. Az egész ház nem érdekelte. A falu se. A szülei se. Nem is voltak a szülei. Sose gondolkozott azon, hogy miért nincs neki testvére, miért nem tartják a kapcsolatot a rokonokkal, miért élnek ők itt, ebben a kis álmos hegyi faluban? Boldog gondtalanságban élt, megkapott mindent, szerették, jó volt az egész, kerek.
A vak véletlen hozta úgy, hogy megtudta, nem tartozik ő ide. Sose mondta meg, hogy tudja, örökbefogadó szülőknél él, ők gondoskodnak róla. Nem mindegy? A valódi szüleit sose kereste, még gondolatban sem ábrándozott róluk. Ha néha eszébe jutottak, üvölteni tudott volna kínjában, vagy olyan rondákat mondani, mint a félkarú Mojszi a telepről, akitől tiltották a gyerekeket. A mocskos szájú, részeges vénember – így emlegették. A gyerekek imádták. Rengeteg mesét meg dalt tudott, olyan furán fogta a hegedűjét, valahogy a hóna alá beszorítva, úgy játszott rajta. Miatta választotta ő is ezt a hangszert. Persze ő klasszikusokat játszik, a zenekarban másodhegedűs. Amikor az elsőhegedűs kint maradt, mert kapott egy visszautasíthatatlan ajánlatot Madridban, ő titokban reménykedett, persze nem kérhette, csak magában ácsingózott, és már látta, ahogy vele fog kezet a karmester. De hisz maga még olyan fiatal! – ezt mondta a Mester, és ő azóta se tudja, hogy ez most dicséret volt, irigység, vagy csak egyszerű tény. Maradjunk a szikár tényeknél, és ne ábrándozzunk ! – feddte meg magát. Sokat volt egyedül, megszokta, hogy magával beszéli meg a legfontosabb dolgokat. Nézte a fát, és eszébe jutott az utolsó karácsony. Égni kezdett az arca. Akkor már tudta. Véletlen kerültek a kezébe a papírok, sose fájt annyira semmi. Amikor haza jött, intézkedni, akkor látta meg a levelet. Anyja – Erzsike, javította ki magát – gyöngybetűs írásával neki volt címezve. Sose olvasta el. A nyáron ott állt a tengerparton, elmaradt a délelőtti próba. A többiek vásárolni mentek, vagy a strandra. Ő szokás szerint magában bóklászolt. Ahogy felcsaptak a hullámok, fehér tarajok a kék vízen, előszedte a levelet, gyűrött volt, és biztos valami fontos üzenetet hordozott. Apró miszlikbe szaggatta, dobálta bele a vízbe, egy sirály lecsapott, aztán csalódott vijjogással elszállt, valahova messzire.
Tíz nap múlva karácsony, négy koncert lesz zsinórban. Felnézett az égre, kis felhőpamacsok úsztak a vakítóan kék égen. Olyan volt, mintha felköltözött volna a tenger. Most kell elintézni, amiért jött.
Óvodások közeledtek, fiatal lány igazgatta a sort, kíváncsian ránézett és tétován köszönt. Náluk mindig köszönnek az idegeneknek. Ő csak bólintott, nézte a saroknál beforduló kis csoportot. Az óvodának ajándékozom a házat – döntötte el hirtelen. Biztos tudnak vele mit kezdeni. A községháza még nyitva van, ott tudniuk kell, mi ennek a jogi útja-módja.
Csak neki ne kelljen belépni ezen a kapun, soha többet. A harangszó belehasított a csöndbe, egy lélek se járt az utcán. Nekidőlt a kerítésnek, a fenyő egy gallya óvatosan végigsimította az arcát. –Anya – suttogta, és sírni kezdett, évek óta először.
Futni kezdett, minél hamarabb el akart intézni mindent. Csak egy kérése lesz. A fenyőt állítsák fel a téren, és öltöztessék ezüstbe. Anya szerette az ezüstöt.
A Regénytár jubileumi novellapályázatának és honlapunk 2015-ös nívódíjának nyertese.
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Hogyan csókoljuk meg a feleségünket?
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.