hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ms hu hu ast hu
Győrfi András: A színész utolsó repülése | Somogy.hu
A honlap teljes felülete akadálymentes
Az öreg Shakespeare-színész a halálra készült.
Régen a színpadon számtalanszor meghalt és tudta, hogy ha egyszer eljön az idő, akkor nem lesz fény és nem lesz reflektor, csak hosszú, örök sötétség.
A színház pincéjében élt már hosszú évek óta, ott ahol rajta kívül csak a patkányok járkáltak. Kis régi öltözőasztalát és egy ágyat rakott be abba a sufninak sem nevezhető helységbe, aminek egyetlen előnye, hogy a mellette lévő kazánhelység jó melegen tartotta. Szinte alig fért el ebben a szobácskában, amibe belezsúfolta hosszú életének összes jelmezét és kellékét. Mint egy ősöreg színházi archívum, úgy élte ott életének utolsó napjait. De ezek a napok már lassan elfogytak, ugyanúgy mint a szerepei és az előadások utáni taps. Még fel-felpislákolt az életnek némi foszlánya, de már lassan nincs tovább és érkezik a sötétség.
Minden éjjel, mikor számításai szerint vége lett a színpadon az aznapi darabnak, felóvatoskodott a pincelépcsőkön és a függöny mögött, ahol akkor már senki sem látta, eljátszotta életének nagy szerepeit. Némán, csak magában mondva a szöveget.
A nagy William valamennyi férfiszerepe az övé volt, ő volt Shylok, ő volt Tybald, ő volt Lear, ő volt Prospero, ő volt a királyok, hercegek, intrikusok és hősök valamennyije. Egyszerre és külön-külön.
A halálának a napján még utoljára fellépdelt a színház koszos lépcsőjén és a sötét színpadon eljátszotta A velencei kalmár Shylok-ját, azt a szerepet, amit legjobban szeretett és úgy érezte, hogy akár róla is írhatta volna ezt Shakespeare. De most vége volt a csöndnek, az utolsó szavak, az utolsó pillanatok nem maradhattak némák.
Fennhangon kiáltozta az öreg zsidó nagymonológját, egy késsel hadonászva és utolsó erejével a függönybe kapaszkodott.
Azt hitte, már senki sincs az épületben és így fogja befejezni életét.
De Thália megkönyörült rajta és szép halált osztott ki neki, mert megérdemelte.
Mikor végére ért a monológjának és szívéhez kapott, és kapaszkodó karjával esés közben leszaggatta a függönyt, valaki felkapcsolta az üres nézőtéren a világítást.
Így az öreg színész nem sötétségben halt meg, hanem életének utolsó pillantásával még láthatta az üres nézőteret, ahol egykoron százak ünnepelték őt, a páholyokat, ahol a nők integettek és csókokat dobáltak neki és a nagy kristálycsillárt, ami úgy ragyogott és akkora fényességet sugárzott, amit azelőtt még sohasem látott.
És ez az isteni fény megmutatta neki az utat, hogy merre kell repülnie.
Vissza az előző oldalra
Győrfi András: Béla, az öreg színész
Győrfi András: Novella Mohács emlékezetére
Telefon +36 20/561 9987
Szerkesztőség Kaposvár, Kossuth L. u. 20.
Rendben Ez a weboldal sütiket (cookie) használ a lehető legjobb élmény nyújtásához. Információ