hu de hu hu hu hu hu hu en hu eo hu hu en hbs_lat hu en hu en hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu de en hu en hu de de en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en
Szabadság tér 17: séta a volt MTV-székházban – CCO Magazin
Hamarosan három éve, hogy a Magyar Televízió Szabadság téri székházának szolgáló egykori Tőzsdepalota épületét végleg kiürítették, s átadták a tulajdonos kanadai illetőségű Tippin Corportation-nek.
Hosszadalmas procedúra előzte meg a teljes technika és személyzet Kunigunda utcai új bázisra való átköltöztetését, s fájó szívvel vettek búcsút a Szabadság téren dolgozók az intézmény klasszikus értelmet nyert formájától.
Nem számított, hogy az alapítás óta, vagy akár csak tizenegynehány éve volt második (sokaknak elsőszámú) otthona az épület – mindenki egyformán, könnyes szemekkel próbált búcsút venni a patinás és egyben legendás épülettől.
Legendás, mivel a magyarországi televíziózás kezdete és munkássága teljes egészében a Szabdság tér 17-hez köthető, innen indultak 1957-ben az első kísérleti adások, majd ugyanabban az évben május elsején a folyamatos műsorfolyam is. Az 1948-ban felfüggesztett Magyar Tőzsde központja ideálisnak tűnt a már előre láthatóan nagy helyigénnyel operáló intézmény létrehozásához és berendezéséhez, ráadásul a jól frekventált, központi elhelyezkedésnek köszönhetően szintén nem volt kétséges a döntés helyessége. A kezdetekben mindössze heti három alkalommal sugárzott a Magyar Televízió, melyből két napon filmekből, illetve egy napon pedig sport témájú műsorokból, illetve színielőadások közül választhatott a néző.
Ugyanakkor az évek során látszott az is, hogy a négy szintes, egyébként hatalmas épületkomplexum egyre inkább kinövi kapacitásait, és nem felel meg az egyre fejlődő, korszerű igényeknek. Ekkor született az ötlet egy modern gyártóbázis kifejlesztése és létrehozása mellett, melynek ideális helyszínéül az MTV óbudai kirendeltsége, azaz annak kibővítése szolgált. Tudvalévő, hogy a Magyar Televízió szabadság téri működése alatt is több külső stúdió, irodaház és gyártóbázis működött, így a gyártási, Kunigunda-Bojtár utcai épületegyütteshez történő hozzáépítés és átalakítás volt a legjárhatóbb út. Az új komplexum építési munkálatai 2007 nyarán kezdődtek, és 2009 első félévében került olyan stádiumba a projekt, hogy a televíziót teljes egészében ki tudják költöztetni. Emlékezetes, hogy 2009. június 26-án este látványos és nyílt esemény keretein belül zárták a költöztetést, melyet élőben közvetített a csatorna. Mindezek után 2009. július 31-én Medveczky Balázs, a Magyar Televízió ügyvezető alelnöke ünnepélyes keretek közt átadta az épület kulcsait Michael Tippin-nek, a Tippin Corporation ügyvezetőjének, s egyben az ingatlan tulajdonosának.
Így, idestova három év távlatában úgy éreztük, fel kell eleveníteni egy kicsit azt a hangulatot, azt a semmihez sem hasonlítható érzést, amit a Magyar Televízió székházának falai sugároztak mindig – vagy legalábbis, ami megmaradt abból. Viszonylag rövid egyeztetés után kitűztünk egy mindkét fél számára megfelelő bejárási időpontot, és vártunk. Bevallom, félve egy kicsit, mivel sejthető volt, hogy a számtalan, alapvetően pozitív emlék gyűjtőhelyeként számontartott „ős-Szabadság tér” rettentő lehangoló és szomorú látványt fog nyújtani, persze kizárólag azok számára, akik jónéhány évet lehúztak falai közt is – akárcsak jómagam.
A délelőtti órákban érkeztünk a helyszínre, a Tippin képviseletében már várta kis csapatunkat Ekaterina, a mérhetetlenül kedves marketinges: róla már a telefonos egyeztetések során is kiderült, hogy teljes mértékben, száz százalékban pártolja ötletünket, miszerint be kell mutatni a nagyközönségnek a volt tévészékházat. Utoljára régmúlt állapotában, mivel az előzetes tervek szerint hamarosan megkezdődnek a visszafordíthatatlan átalakítások.
A főbejáraton belépve szinte ugyanaz az illat fogadott minket, mint 2008-ban. Persze a jobboldali porta pultja folytatásaként az utolsó években felszerelt biztonsági beléptető korlát eltűnt, csakúgy, mint a belépőkártyák által generált csipogás-pittyegés is. Csakúgy, mint a várakozó rész balról, a tárcsás telefonnal, vagy épp a Túró Rudi automatával. A kulcsos portán nem egy szoba, volt szerkesztőség, stúdió kulcsának kerek, Taurus-gumival bevont kulcstartója fityeg, a rács félig nyitva – már ide is szabad a bejárás. A postázó teljesen üres, a non-stop 24 órás biztonsági-műszaki személyzet képviselőjének a főhadiszállása van most itt.
Az aula felé közelítve már sok-sok fotó készült nagyjából öt perc leforgása alatt. Aula… a forgatásokra indulások helyszíne, rögtönzött stábértekezletek lastminute, sonkatekercs és ischler a büféből. Kerek, üvegfelületű asztalok, a könyves/újságos bódé (igaz, az utolsó években már nem volt a helyén), moraj, moraj. Hiányuk borzasztó ürességet vitt a falak közé itt is, a lépéseink visszhangja és beszédünk töri meg a súlyos csendet időközönként. A szemközti fal már bontás alatt, itt egy átrium-jellegű átjáró lesz, megnyitott terekkel. Egyelőre elképzelhetetlen, mint ahogyan az is, mennyi elzárt és utólag kialakított teret hordoz magában az épület a mai napig.
A nagybüféből tulajdonképp csak egy váz maradt meg, a jól ismert kék színű; valahogy az alsó lemezrészek eltűntek, viszont a lehúzható ablakok a helyükön. A földön kábelek, viszont a plafonról lógó „Szendvicsek, desszertek” és „Pénztár” táblák – kicsit megfáradtan – még mindig a helyükön.
Innen egyenes úton haladunk tovább a kellékesek felé, így, üresen a szobájuk hatalmasnak tűnik; Mihalics Katihoz hányszor rohangáltam át az 1-esből felvételvezető koromban…  Furcsa így. A kelléktár fagerendái félelmetesek a félhomályban, először nem leljük a főkapcsolót, aztán végül valamennyire fénybe borul az óriási helység. Rengeteg díszlet, stúdiókiegészítő gyűjtőhelye volt ez, most csak a puszta fa-illat, és nyomasztó üresség.
Visszatérés a korai pályafutáshoz, legalábbis gyökereiben
Mehetnénk tovább az 1-es stúdió irányába, de inkább visszafordulunk: nézzünk szét a jobb szárnyban inkább! Tulajdonképp televíziós pályafutásom nagy részét itt töltöttem, méghozzá Ilkei Csabával és a hőn dédelgetett Új Reflektor Magazinjával, ami egy hamistítatlan, igazi szókimondó érdekvédelmi riportműsor volt. A 4-es stúdió protokoll megtekintőjéből lett kialakítva a szerkesztőségi szoba, melyet eredeti szerepe szerint a rendszerváltás előtt magas kvalitású pártfunkcionáriusok használtak különböző monstre műsorok lefolytatásánál. Tehát irány vissza az aula felé, el a páternoszter irányába – közben egy pillantás balra, a jó öreg szódagép felé (természetesen hűlt helye). Vagy Telesport szerkesztőség, Bisztró? Később. Átvezető folyosó, a volt METESZ, a vége felé munkaügy, anyag- és üzemgazdálkodás irodái, jellegzetes kocka-pepita kövezés. Nagyobb tábla figyelmeztet a falon: a 4-es stúdió felé haladunk, ami teljesen rendben van, kíváncsian várom, milyen lesz az összkép. Előtte azonban átbújunk a kicsiny átjárón, s máris a 4-es büfénél találjuk magunkat: érdekes, ez az „egység” jobban egyben van, mint nagytestvére az aula mellett. Betekintve a nyitott üvegen át sok-sok üres polc, nyitott ajtó – viszont tisztaság, meglepően. K
özvetlenül mellette a „Smink, öltöztetők, öltözők” feliratú útbaigazítás, az elnevezésnek megfelelően a régebbi funkciójukat betöltő helységek ugyanúgy, ahogyan 2009-ben ott hagyták.
A négyes még mindig lenyűgöző, mai léptékekkel is; monumentális. Az egykori Tőzsdecsarnok átalakításából született, az egyik legjelentősebb változtatás volt az épület struktúrájában. A stúdió szinte „gyári állapotban” leledzik, a hangszigetelést elősegítő és biztosító téglafal-felépítmény szinte új, csakúgy, mint a kulissza, vagy a hidak, lámpák. Több kilométernyi kábel, kötegelve, falban futva, a hozzájuk tartozó kapcsolószekrényekkel, feliratokkal, aljzatokkal. A létra-szerű lépcső még mindig stabil, innen is meg lehetett közelíteni a vezérlőt, ami az akkori kor technikai megvalósításai felvonultatásán jelentősen túlmutatott. Kétség kívül a Magyar Televízió legnagyobb stúdiójáról van szó, a hetvenes, nyolcvanas és kilencvenes évek meghatározó sugárzási helyszíne volt. Többek közt nagy helyet igénylő színházi előadások, koncertek, vetélkedők, vagy épp a Dévényi Tibi bácsi neve által fémjelzett Három Kívánság szentélye volt.
Régi, Új Reflektoros szerkesztőségünket is fel kellett fedeznünk újra, így irány a csigalépcső (lifttel is lehetett volna, de inkább hűen a hagyományokhoz: irány gyalog). Lámpa felkapcsol, szőnyegpadló, a léptek elhalkulnak, szemben a nagy, barna ajtó – 76-os szoba! Igaz, száma már nincsen, természetesen a tábla is lekerült időközben, sőt, az óriási méretű kulcs sem nyitná már a zárat. Mellette a liftakna ajtaja, volt sok karbantartás anno, amit végigélt a szerkesztőség.
Második, negyedik, és egy kis mikrótorony
Innen viszont közel a negyedik emelet, miért ne folytatnánk arrafelé a közel sem megtervezett útvonalunkat? Semmi baj, így teljesen életszerű, hiszen az igazi ős-MTV dolgozó szinte egész nap rohangált fel s alá a székházban, gyalogosan, hátsó- és főlépcsőház, páter, liftek és a többi. Úgyhogy a vezérlők és a műszaki helységek folyosóján keresztül, immár a negyediken végighaladva, néhány szobába betekintve (adásfelvételek utómunkái, még betára, aztán a muszter 1 collra…) – máris a fenti traktusban sétálunk. Rögvest egy, alapból dohányzásra kijelölt helyre kiérve körbenézünk a belső udvar felé, a falak állaga kicsit megromlott az évek során. Mondjuk sosem volt ilyen szempontból az épület a helyzet magaslatán, s ebben az értelemben (is) jót tesz az összképnek a Tippin jelenléte: gyönyörű lesz ez, ha elkészül és véglegesedik!
Idegenvezetőinkkel közösen kitaláljuk, hogy felmászunk a mikrótoronyba, ami igencsak kiváltságos helyzetet teremt, még most is. Ugyanis anno enyhén rögös út vezetett odáig, hogy az emberfia testközelből megszemlélhesse az amúgy nem túl szép létesítményt a létesítményen belül; leginkább a bennfentes műszak munkatársainak volt ide szabad bejárásuk. Ám előtte még megtekintünk egynehány vágószobát (ezek az utolsó pillanatokig hasonló funkciót töltöttek be, például digitális utómunka területeket lefedve, de sok iroda és egyéb profilú helyiség is akadt közöttük) kis kémlelőablakkal ajtóikon, s mindenhol „A helyiség üres” jelzéssel – ami persze igaz is, nagyon. Anno édesapám itt vágta mára legendává avanzsált „Egy óra múlva itt vagyok” című filmsorozatának minden egyes részét, a dokumentumfilmeket, s szinte mindent – azokban az időkben a televíziózás és a filmgyártás még szinte teljesen összefolyt. Főként, hogy az Egy óra múlva tévéfilmsorozat volt, nem beszélve a többi műsorról, kisfilmről, ami nevéhez fűződik. Az imént már említett kábelrengeteg, üres polcok, fachok, a karbantartók elérhetőségei alkoholos filccel felírva (még film, és Umatic is!), és minden olyan, mára muzeális értékű mementó, melyekkel több kiállítótermet meg lehetne tölteni. Fel is vetettem Ekaterina-nak: amikor véglegesül az újjávarázsolt épület koncepciója és kivitele, talán beleférne a megvalósításokba egy kisebb részleg berendezése az itt fellelhető, amúgy halálra ítélt tárgyakból.
Szűk ajtókon, átjárókon és lépcsőkön közelítjük meg a mikrohullámú sugárzótornyot, ami lényegében egy bástya-szerű építmény a volt székház tetején. Kilátónak is beillő helyszín ez, gyönyörű panoráma nyílik a közvetlen belvárosra, de még a budai részletek is tökéletesen köszönnek vissza. A korláttal körbevett folyosóról még feljebb lehet mászni, ez a kialakítás kicsit instabilabb már, főként, hogy erőteljesen fújt a szél is – viszont a feeling, és természetesen a panoráma miatt is mindenképp megérte.
Miután a negyedik emeletet kiveséztük (igaz, a túlvégen, a Híradó helységeit, a hangosztályt és egyebeket nem volt már időnk bejárni), alászálltunk a harmadikra. Itt többek közt műsorgyártással kapcsolatba hozható irodák voltak anno, viszont a főszerep egyértelműen az elnökségé volt. Az elnöki folyosó a páternoszterhez közel, külön ajtóval lezárt szekció – emlékszem, plüss, talán vörös (?) szőnyeg volt leterítve, és fagyott csend honolt az egész járórész teljes hosszában. Akárcsak most, bár a szőnyeg időközben eltűnt, és az elnöki iroda jelenleg a Tippin protokoll-helysége. Ahogy Ekaterina elmondta, itt tartották a sajtóeseményeket, néhány belső megbeszélést, és egyéb, alapvetően építkezéssel kapcsolatos tanácskozásokat. Külön érdekessége az itt fellelhető szobáknak, hogy mindegyik egybe van nyitva, ami nyilvánvaló volt régen is, csak valahogy akkoriban nem volt ennyire kirívó. Ráadásként azt sem szabad elfelejtenünk, hogy az MTV-s dolgozó munkássága alatt eléggé ritkán járt erre, ha mégis, akkor vagy nagyon jó dolgok, vagy nagyon rossz dolgok végett.
Elnökség helyett irodák és protokoll-szoba
Az elnöki szekcióból gyönyörű kilátás nyílik a térre, látható a régi MTV-s irodaház is, illetve az MNB és az USA Nagykövetség épülete, plusz körvonalakban a szintén Tippin-hez tartozó Lipót Garázs is. Az iroda közepén jókora Tőzsdepalota-makett, a legapróbb részletekkel, természetesen a felújítás-átalakítás utáni állapotot bemutatva.
Miután végeztünk a harmadikon, elérkezettnek láttuk a már sokszor felemlegetett páternoszter kipróbálását. Bizony, ki lehetett próbálni, mivel a szerkezet ugyanabban a minőségben és állapotban pompázott több két év használaton kívüli állapot után, mint annak előtte. Itt ismét előtörtek a régi emlékek (mint ahogyan jöttek azok folyamatosan a bejárás teljes ideje alatt, sőt, utána is), idejében kiugrani a megfelelő szinten, eltalálni a megfelelő sebességet. Egyébként igen praktikus biztonsági technológiát alkalmaztak ezekben a felvonókban: ha véletlenül beakadt a lábunk menet közben, beszállás után, működésbe lépett egy érzékelős szerkezet, ami azonnal leállította a páter működését. Ilyenkor rekedt csengőberregés következett, s vagy ki tudtunk mászni négykézláb a fülkéből (ha nem volt túl magasan a talajhoz képest), vagy megvártuk a nem túl sietős karbantartót. Utóbbi volt a szabályos és célszerű, bár az esetek többségében minimum húsz percet biztosan kellett szobrozni az elakadt nyitott liftben.
A második emeleten többnyire irodák voltak szintén, rengeteg legendás műsor szerkesztősége kapott itt helyet. Az úgynevezett Szalagelőkészítő is ezen a szinten volt, a pátertől jobbra a sarkon; ide kellett leadni minden esetben az adásba szánt anyagokat. Furcsa ez, hiszen manapság már jószerivel szalag nincs is, mindent átvett és helyettesít a digitális technika – örülök annak, hogy a klas
szikus értelemben vett televíziózás hőskorából, illetve annak végéből még kikanyaríthattam egy szeletet.
Tovább sétálva a hátsó lépcsőház felé még felsejlik a régi 7-es stúdió, ahol alapvetően kisebb lélegzetű anyagokat rögzítettek (például műsorelőzeteseket, ajánlókat). Itt is fejlett technika volt felvonultatva, legalábbis az akkori, 90-es évek vége felé még kuriózumszámba menő megoldások terén.
A 7-es mellett nyílik közvetlenül a lépcsőház, itt is van lift – a sokadik az épületben – és mindegyik hibátlanul üzemel a mai napig! Lesétálva egy fél emeletet, beleszaladunk a 2-es stúdió műszaki helyiségébe, illetve egy kisebb archivumba (a nagy archív az alagsorban volt, a legegyszerűbb megközelítés a földszinti gépkocsivezetők tartózkodójából volt). Itt is minden a helyén szinte, a hangrészleg méretes tábla-fala, telis-tele aljzatokkal. Biztos vagyok benne, hogy a mai napig működőképes lenne ez is, ha visszakábeleznének ezt-azt.
Utolsó helyszínek, de nem a legjava
Lassan időnk végére érünk – így is nagyjából már a harmadik órája sétálunk az épületben – úgyhogy a főbejárat felé vesszük az irányt. Ismét elhaladunk a nagybüfé előtt, utána balra be az aulába, át, és a szemben lévő vetítő következik. Itt is olyan minden, mint amikor legutoljára itt jártam (stílszerűen egy vetítésen), sok MTV – Értéket közvetít logó a falakon, s a sok kicsi csillár bevilágítja az egész termet. A parketta, a burkolatok már nem a régiek, de ez köszönhető a folyamatos használaton kívüli állapotnak.
…és ne feledkezzünk meg a legendás étteremről sem, a Bisztróról, amely a vetítőből kilépve jobb irányban található. El is indulunk, hiszen ki ne emlékezne a Bús Ági nevével fémjelzett mennyei ízekre, a becsületkasszás zóna adagokra, és a párját ritkító csokikrémre? Egyfajta diskurálós találkozóhelye volt ez a kollégáknak az aula, és a négyes büfé mellett, nem beszélve a ténylegesen minőségi, házias, finom étkekről. Végül is nem vártunk mást, mint a szomorúan lehangoló látványt itt is, a pultok burkolata, az üveges tárolók mind eltűntek, a polcok, szekrények helyén üresség, az ételkiadó-mosogató részleg is üres; csak néhány csaptelep emlékeztet korábbi és valódi mivoltára.
Ha pedig a környéken vagyunk, miért is ne caplatnánk fel még az egykori Telesport szerkesztőségéhez? Legendák, anekdoták születtek itt, csakúgy, mint a többi részeken, úgyhogy tökéletes záróakkordja lehet a kirándulásunknak eme helyszín. Az Anyaggazdálkodás raktárát (jobbra) elhagyva máris feltűnik az emlékezetes csigalépcső, melyen át pár lépéssel megközelíthető a néhány irodából álló kis komplexum, mely külön folyosót is kapott akkoriban. A Telesport szerkesztősége egyébként szintén hatalmas, első, ami szembetűnik, hogy hiányzik a monitorfal, illetve néhány nagyobb szekrényajtó. Ugyanakkor a jellegzetes „iroda-illat”, fa, műbőr, cigarettafüst keveredése – a mostani pillanatokig is átjárja a szobát, és az egész épület irodarengetegét.
Sajnálatos módon nagyon sok olyan helyszín kimaradt a bejárás alkalmával, amelyeket szerettem volna szemügyre venni, de teljességgel lehetetlen az épület minden egyes zugát bejárni, s részletesen feldolgozni. Így hát kimaradt a könyvtár, az alagsori archívum, a gépkocsivezetők tartózkodója, a szinkronstúdiók-részleg, a Híradó szerkesztősége, a Hangosztály, a zenei szerkesztők szobája, és még Isten tudja, mennyi minden. No de sebaj, esetleg egy másik alkalommal…
Úgy, hogy a székházban dolgoztam jó pár éven keresztül, egyszerűen elképzelhetetlen számomra, hogy a gigantikus átalakítások mekkora tereket, helyszíneket fognak átformálni úgy, hogy az huszonegyedik századi legyen, ám mégis megtartsa régi valóját. Mindenesetre kíváncsian várom, várjuk a végkifejletet, s természetesen az építkezési s átalakítási folyamatokból is kivesszük részünket: folyamatosan tudósítunk a történésekről!
CCO Magazin a Twitteren:
Alapító főszerkesztő: Barát Tamás
Afrika bell pottinger best practice Burson-Marsteller cannes CCO CIPR csr díj EACD edelman ENSZ etika fake news GWA iabc icco ipra kampány kommunikáció konferencia kreatív krízis Kríziskommunikáció lions magazin marketing microsoft MPRSZ MUOSZ Museum of Public Relations MÖT média mérés oktatás pr prca PRO PR díj prweek Public relations sajtóetika seo smart smart konferencia social media
© Copyright 2022 | CCO Magazin