en en en en es hu en en hu en en hu ca hu hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu en war en hu en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en war en pl en en en en en en en en en en en en en en es hu en en en en en en fi en
Visegrad Literature :: Ady Endre: Néhai Vajda János
This website is using cookies
We use cookies to ensure that we give you the best experience on our website. If you continue without changing your settings, we'll assume that you are happy to receive all cookies on this website.
Sokáig várta szegény a Halált,
Pedig magyarul s nagyon szépen hívta
S vén haláláig hiányzott neki
Dárius kincse: azaz száz forintja.
Talán a mája se volt épp' szelíd
Olykor biz' nyűgös volt ez a vén gyermek.
De hisz' Istennek s ami keserűbb:
Rakott, hívó, bő, nagy asztalok táján,
Dalolt, virrasztott, pusztult csöndesen
S gőggel rugott ki végső éjszakáján.
Bakonyi fajta, karakán magyar,
Pazar volt, jó volt rossz fajtája mellett,
Magyar mértéknél ő többet adott
S ő azt se kapta, ami nagyon kellett.
Akkor is úgy volt: frász törhette ki
A Dal és Szépség nyugtalan magyarját,
Mert úgy van igaz magyarság szerint,
Ahogy cudarok és urak akarják.
Mert úgy van most is, kis, szamár gazok
Fojtják el, fogják az Isten növényét:
Magyar és vátesz, ez éppen elég,
Hogy honi késsel szent szivén döföljék.
Mert úgy van, úgy lesz, nem kell ám ide
Valaki ember, igazán nagy, gazdag,
Hagyjuk szabadon, simán a teret,
Úrnak, nemesnek, hitványnak, pimasznak.
Óh, vén por-ember, boldog néhai,
S megejt bennünket a magyar remény,
Ha szikkadt, porladt koponyádra nézünk.
Source of the quotation
The late Janos Vajda (English)
He waited long for Death to come,
But called him in Hungarian most elegant
And till his death in old age he had not
Darius' treasure: not a hundred forint.
He could indeed, perhaps, be liverish,
And then the old chap surely was a handful;
But then, he was created as a God,
And a Hungarian poet - still more painful.
Sulkily, proudly, he would rattle on
At the well-spread tables of obliging friends;
He sang, he flourished, faded and was quiet,
And on his last night lashed out in arrogance.
Stout Hungarian of the Bakony race,
But prodigal, not like his tight-fisted breed,
He gave without Hungarian restraint,
Receiving in return less than his great need.
In those days too disfavour could affect
Restless Hungarians of Song and Beauty;
Such is the fate befalls the true Magyar
At the mercy of úr and iniquity.
So too today stupid petty scoundrels
Lay their hands on God's flower and choke out its life.
Hungarian and poet - that's enough
For them to plunge in one's heart the native knife.
For so it is and so 'twill be, this is
No place for any truly great and rich man;
The way must be left clear and smooth before
Urak, nobility, worthless, arrogant.
Oh ancient man of dust, fortunate dead,
We think of you when tired, sad, envious,
And at the sight of your dry, crumbling skull
We are seduced by Magyar hopefulness.
Source of the quotation
© Typotex – Russicon – Hesz