hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu pl sv es hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en es en hu it pl hu hu en hu hu de hu de hu de hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
A zöld sziget és a felhők – Regénytár
Létező és nem létező irodalom
Gyönyörű napsütésben szállt fel velünk a repülő Budapestről, és ez az időjárás egész a La Manche csatonáig, vagy ahogy az angolok mondják: az English Channellig kitartott. Aztán elénk siettek azok a tejszerű, mosott gyapjúra emlékeztető felhősávok, amelyekre az előzetes tájékozódás alapján joggal és okkal számíthattuk. A gép bátran belemerült ebbe a minden formát és kapaszkodót nélkülöző fehérségbe, amelyen átsüllyedve a piszkosszürke alsó uszályfodrok közül előbukkant a fekete sziklákkal csipkézett tengerpart. „Íme, Írország” – mondta a mellettem ülő utas, aki már többször is átélte a dublini reptérre érkezés felemás élményét.
Nekem meg valami még jobban összeszorította a gyomrom, mert a gépen sem voltam túl nyugodt – először utaztam tízezer méter körüli magasságban –, de most meg attól kellett tartanom, hogy az elkövetkező tizenvalahány napban nem ennek a titkos és rejtelmes országnak a feltárásra váró szépségeivel kell majd foglalkoznom, hanem azzal, hogy ne ázzon el rajtam a gatya.
Amíg erre az útra készülődtem, megnéztem néhány Írországról szóló filmet, és mindből az derült ki, hogy az időjárás errefelé nem az, amit mi, kontinenslakók megszokhattunk. Különösen az a kép maradt meg az emlékeimben, amit a BBC egyik ír származású riportere forgatott a szülőföldjén, ahogy a nevezetes Kelly gyűrű leghíresebb kilátóján dacolt a süvöltő széllel, akkora ködben, hogy körülötte nullához közelítettek a látási viszonyok. Itt hangzott el az a tételmondat, amelyet talán minden ideutazónak érdemes lenne elspájzolnia. Így hangzik: „Írországba nem az időjárás miatt megy az ember.”
Nem tudom, készültek-e ilyen jellegű statisztikák, de nagy összeget mernék rátenni arra, hogy e fölött a sziget fölött talán még egyszer sem fordult elő az, hogy egy teljes napon át zsebkendőnyi felhő sem látszódjon az égen. Azt mondják, hogy mindez a Golf-áramlat miatt van: jönnek a nedves, meleg léghullámok, amelyek a partok fölé érve lehűlnek és pára formájában kicsapódnak.  Köznapi nyelven szólva felhő lesz belőlük, meg eső, néha komolyan zuhogó, máskor csak szemerkélő, afféle sundrops, ahogy a helyiek mondják. Ez részben az átmeneti szitálásra, részben a napsütés közbeni, ki tudja, honnét lehulló cseppekre értendő, amelyekre mi magyarok azt mondjuk: veri az ördög a feleségét.
A turistairodák azt tanácsolják az ideutazóknak: ne hagyják, hogy az időjárás rátelepedjen a kedélyállapotukra és elrontsa a kaland élményét. Magyarán tegyék meg azt, amit józan észjárással megtehetnek – esőkabát, meleg holmi, vízálló cipő, ugyanilyen fejfedő – , aztán vessék bele magukat a fölfedezés élményébe. Írország ugyanis olyan lélegzetelállítóan szép, hogy ha nem ázunk bőrig, tényleg elfeledkezünk ezekről a marginális apróságokról. Néhány szabályt azért mindig szem előtt kell tartani. Ha például reggel arra ébredünk, hogy a szállodaablakot kitartóan áztatja az a szúrós, tipikusan ír eső, amelyről a filmek és az útikönyvek részletes ismertetőt adnak, ez még nem jelent semmit.
Könnyen előfordulhat, hogy öt perc múlva szakadozni kezd, és mire elfogyasztottuk a reggelinket, már ragyogó napsütésben lépünk ki a szabadba. Mindez fordítva is érvényes: ha reggel kristálytiszta égre és erejét próbálgató napsütésre ébredünk, semmi nem garantálja, hogy a fél óra múlva esedékes sétánkon nem ázunk bőrig. Még idehaza hallottam egy Írországot járt embertől, hogy szép napsütésben ment föl egy hídra, amelynek a közepén csuromvizesre ázott, és mire a túloldalra ért, már ismét kacagva sütött rá a nap. Pedig Írország folyói nem is túl szélesek, a Shannon is jószerével csak fele a mi Tiszánknak.
Érdekes kérdés ezek után, hogy miként viszonyul mindehhez a helyi meteorológia. A tapasztalat azt mutatja, hogy nem viszi túlzásba a fontoskodást, vagy legalábbis nem próbálja meg magát annyira bebiztosítani, mint mifelénk, ha front közeleg. Az írek valószínűleg tudják, hogy országukra vonatkozó részletes és precíz előrejelzést adni csak valami hiperbonyolult differenciálegyenlettel volna lehetséges, aminek pedig semmi értelme. Ha tizennyolc fok körül van, rövid ujjú ingre váltanak és zsebre vágják a tradicionális simléderes sapkájukat, ha pedig esni kezd, bevonulnak valamelyik közeli pubba, amelyből hál’ istennek bőven van választék. Azt mondják, Írországban több a birka, mint az ember, a pubok száma pedig az emberek és birkák különbségének a többszöröse.
A magyar turista úgy alkalmazkodik ehhez a helyzethez, hogy eleinte lépten-nyomon átöltözik. Ha beborul felette az ég és szemerkélni kezd az eső, előráncigálja a hátizsákjából a műanyag kabátot, ha pedig kisüt a nap, akkor visszagyűri. Idővel egész jó részidőt ér el, ami bár nem vetekszik egy Forma 1-es kerékcserével, de valahogy az élet megszokott rendjévé válik. Az viszont tény, hogy ez a folytonos változás csak erősíti az országra jellemző különös állandóságot. Gyorsan megszokjuk, és meg is értjük, hogy ez az ára az augusztus közepén is üdezöld  növényzetnek, a kristálytiszta levegőnek és a páratlanul finom ír csapvíznek, amely minőségben és tisztaságban gyaníthatóan nem marad el a domboldalakról lefolyó patakoktól.
De be kell vallani, hogy ez a helyzetjelentés csak a nyárra, azon belül is csupán az augusztusra vonatkozik, amikor a Golf-áramlat következtében akár 20-24 Celsius fokra is emelkedhet a hőmérséklet. Az év többi részére már csak következtethetünk, éspedig azokból a jelekből, amelyek úton-útfélen föltünedeznek: a nyugati part közelében a fák lombja féloldalgós, a dúsabb levélzet befelé, a sziget közepe felé mutat, és nem ritka az olyan liget sem, amelynek minden egyes fája ugyanebbe az irányba, ferdére dől. Csontrepesztően hideg és az őrületig kitartó szelek fúhatnak itt szeptembertől áprilisig, megtetézve az akkor már egyáltalán nem tréfadolog esőszitálással, ami elől valóban csak a pubok kellemesen savanykás illatú mikroklímája nyújthat menedéket. Ideig-óráig talán még turistaként is el lehet viselni ezt az állapotot, de ha belegondolok, hogy egy egész írországi kirándulást így, pubból pubba vándorolva – vagy inkább menekülve – kéne eltöltenem, akkor elönt a reménytelenség érzése.
Ennek dacára errefelé sem ritkák az afrikai országokból érkezett migránsok. Metafizikai talány, miként képesek megmaradni itt, ebben az év legnagyobb részében felettébb mostoha időjárású országban, ahol a megszokott körülményeikhez képest szinte elviselhetetlen a hideg. Biztosan van erre is magyarázat – például az, hogy a szükség törvényt bont –, de talán a tudatalattijuk mélyén az is ott lehet, hogy az olyan ország, ahol nem évente egyszer esik az eső, nem lehet rossz hely. Ez a logikája annak is, hogy az északi népek miért vágyakoznak a Mediterrán melegére. De annyira azért nem viszik túlzásba, hogy az ír szigetet körülvevő, strandolásra tökéletesen alkalmatlan tengerben meg is mártózzanak.  Ez a német turisták YouTube-ra kívánkozó előjoga.
A Regénytár alapító- főszerkesztője, aki célul tűzte ki maga elé az igényes (nívós) szórakoztató és a komoly, elhivatott irodalom közötti „északnyugati átjáró” megtalálását. Ez a honlap ennek az útkeresésnek a gyakorlatozó terepe, néha komoly, máskor komolytalan, de mindig egyedien különleges és szórakoztató. Majoros jelenleg Budapesten él, néha dolgozik, máskor csak lóbálja a lábát. Mentségére legyen mondva a régi igazság, amely szerint az író akkor is ír, ha ez olyan nagyon nem is látszik: belsőleg alkot.
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Piszkos Fred meghívta Diabolikot egy búzasörre
Egy megismerhetetlen ország: Bosznia-Hercegovina
Esetem a bayeux-i kárpittal
Törünk-zúzunk. Ez az, fiúk!
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.