hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu pl en hu hu hu hu hu hu en es en hu hu pl hu en hu en hu hu hu en hu hu ru hu ru hu en hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
A pacséri kanördög és a zsebpénz – Regénytár
Létező és nem létező irodalom
Szilveszterkor az emberek leleményes módon próbálják eltüntetni anyagi gondjaikat: vacsorára lencsét fogyasztanak, mert a közhiedelem szerint ettől több pénz áll majd a házhoz. Minderre a lencse érmére hasonlító alakja szolgáltat okot, ami érvelés tekintetében legalább annyira logikus, mint amennyire tudományos.
Személyes tapasztalataimból tudom, hogy abban az életszakaszomban, amikor számomra a pénz kizárólag az aprót jelentette, hiába tömtem magamba a lencsét, egy huncut dinárral sem lettem gazdagabb. Ma már teljesen szokványos dolog a gyerekek zsebpénzéről beszélni, de a hatvanas évek elején, közepén ez még nem volt ennyire egyértelmű. Mint a Csengetett Mylord?-ban az öreg Mabel, nem is emlékszem, mikor szereztem meg a jogosultságot a rendszeres zsebpénzre, tehát nagyon valószínű, hogy meg sem szereztem. Szó sem lehetett arról, hogy apám munkásfizetésből nekem is lepottyanjon valami, így csak akkor tudhattam magaménak a vagyonos emberek tenyerét csiklandozó érzést, ha találtam egy kétdinárost. Bizton állíthatom: ez a ritkánál is ritkábban következett be.
De a konfettis, sátoros ünnepeken mégis megesett, hogy némi aprópénz birtokába jutottam: a nagybátyám jószívű felesége ilyenkor mindig adott fagyira valót. Nem annyit, hogy mandulagyulladásig zabálhattam volna magam, de néhány gombócra azért futotta belőle. Az is előfordult, hogy a nagymamám megajándékozott egy zacskó savanyú cukor árával, de még egyszer hangsúlyozom: arra, hogy a nekem alanyi jogon járó zsebpénz valaha is fölbukkant volna a családi költségvetésben, akkor sem emlékszem, ha itt, helyben rám szabadítják a pacséri kanördögöt.
Mielőtt még gyerekkínzással vádolnák meg a szüleimet, sietve kijelentem: ez a pénztelenség szikra szemernyit sem bántott. Nem állítom, hogy nem esett volna jól, ha a klottgatyám hátsó zsebét nem a csúzliba való lapos kavicsok, hanem egy marék érme húzza lefelé, de az előbbivel is beértem. Abban a világban nem pénzzel mérték a vagyont, hanem a gondolat és a cselekvés szabadságával, és ezt nem elvont fogalomként kell érteni, hanem úgy, hogy szó szerint miénk volt a világ. Nyáron mezítláb, félmeztelenül trappoltunk a porban, télen meg ródlit kötöttünk a nagy testű, gőzölgő lovak vontatta szánkók saroglyájára. Ebben a kalandokra, vidámságra specializálódott mesevilágban a pénzt legfeljebb a barázda végében két lábra ágaskodó nyulak számolgatták, de ők is csak metaforikusan.
A szüleink biztosan másként vélekedtek erről, mert biztosan nagy kínlódással tudták beosztani azt a keveset, amit apám a kék kopertában hazahozott, ám ebből a közgazdászokat idéző, vagy őket tán még le is pipáló erőfeszítésből mi, gyerekek semmit sem érzékeltünk. Lehet, hogy ez a bökkenő az egész történetben, mert ha nem így lett volna, és már rövidnadrágos koromban megtanulom a közgazdaságtan szabályait, most nem egy ócska billentyűzeten pötyögöm ezt a jegyzetet a cirka tízéves gépembe, hanem tollba mondom egy titkárnőnek a cégem irodájának elnöki rezidenciájában, de hogy mindez milyen mértékben növelné meg a boldogságomat, azt sosem szeretném megtudni. Újévi ajándékként ugyanezt az érzést kívánom mindenkinek.
A Regénytár alapító- főszerkesztője, aki célul tűzte ki maga elé az igényes (nívós) szórakoztató és a komoly, elhivatott irodalom közötti „északnyugati átjáró” megtalálását. Ez a honlap ennek az útkeresésnek a gyakorlatozó terepe, néha komoly, máskor komolytalan, de mindig egyedien különleges és szórakoztató. Majoros jelenleg Budapesten él, néha dolgozik, máskor csak lóbálja a lábát. Mentségére legyen mondva a régi igazság, amely szerint az író akkor is ír, ha ez olyan nagyon nem is látszik: belsőleg alkot.
A pacséri kanördög egy külön írást is megérne. 🙂
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Mit olvas a világ?
A jövő század tényregénye
A cornwall-i töltött táska
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.