hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu it en es hu hu en en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu pt hu hu hu hu hu nl nl hu hu hu da hu hu hu hu hu en hu en hu en es en hu hu it hu hu en hu hu de hu en hu ru hu fr hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Az ellopott vaporetto (12) – Regénytár
Létező és nem létező irodalom
(A 2. fejezet eddig megjelent része)
– Feltehetem önnek azt a kérdést, ami éjjel, félreeső sikátorok környékén a leggyakrabban merül fel ebben az országban?
A párbeszéd a Zöld Lagúna előtt hangzott el, közvetlenül záróra után. Lehetett vagy hajnali négy óra, ami Velencében az anyagi természetű érdeklődés kedvelt időszaka, különös tekintettel a félreeső sikátorokra.
Aki a kérdést feltette, az általunk jól ismert Luigi Serafini volt, vele szemben pedig az a Yayevard Ravalpindi állt a pisai ferde tornyot idéző pózban, aki néhány órával korábban bemutatót tartott a Zöld Lagúna közösségének a bangladesi humor rejtelmeiből.
Az olvasó bizonyára megtapasztalta már azt, hogy bemutatkozáskor szinte azonnal elfelejtjük a velünk kezet rázó alak nevét, kivéve, ha az ipse azt mondja: a nevem Bond, James Bond. Ez esetben tizenvalahány grappa után is a nevén tudjuk őt szólítani. Így volt ezzel Luigi is: a horribilis mennyiségű italt követően is tisztán emlékezett, hogy ez a figura, aki egész este az őslénybiológiáról áradozott, annak idején durván lealázta a Goldfingert.
Abból kiindulva, hogy a furcsa tandem egymást ölelgetve, támogatva és összevissza csókolgatva penderült ki a nevezett vendéglátó-ipari létesítményből, bátran kijelenthetjük, hogy a lehető legteljesebb mértékben megfeleltek annak a tünetegyüttesnek, amely mocsárrészegségként honosodott meg a köztudatban.
– Ho… hogyan? – hunyorgott a bangladesi.
– Azt kérdeztem, van-e önnek pénze. Tudja, zsozsó, lé, lovetta vagy ilyesmi – mondta Luigi. Másokkal ellentétben ő részegen is briliáns módon beszélte az észak-olaszt.
– Á! Penész! – emelte föl a mutatóujját az őslénypedagógus (bocsánat a nyelvbotlásért, a hőseink által gerjesztett grappagőz a szerzőt is megtréfálta). – Kimért nem ebbe kente?
– Ezzel kezdtem! Szóval van, vagy nincs? – puhatolózott a kormányos egyre határozottabban.
– Mint a penyva!
Luigi tágra meredt szemmel bámult az előtte imbolygó alacsony, köpcös alakra, aki a rendelkezésre álló gyér világításban kifejezetten a tasmán ördög habitusát idézte.
– Ezt most komolyan mondja?!
– Menjen a francba a vicceivel! Ha nincs pénze, akkor nekünk befellegzett. Magát majd fölaprózza és kilóra szétméri a román szervkereskedelem, engem meg holnap megöl a fiam, mert nem tudom elvinni Milánóba a próbajátékra.
Daccára a Daccai Egyetem Olasz Tanszékén eltöltött fél szemeszternek, ez már sok volt Ravalpindinek. Bár lehet, hogy a grappa okozta, de tény: tasmán ördöghöz képest is értetlenül bámult a kormányosra.
– Ha venyige kobboj a helyzet, futok egy megfojtást.
– Csak nehogy vicc legyen ez is!
– A pókheccöl úr kaskája.
– Mi van vele?
– Bele van mézzel.
– Pénzzel?! A táska, amelyikért visszament a vaporettóba, amikor elrabolták?!
– Mekkora összegről van szó? – kérdezte Luigi izgatottan.
– Vagyis hatvanezer. De milyen formátum? Rúpia, bangladesi dollár, kagylóhéj?
A kormányos egy szempillantás alatt kijózanodott. Hatvanezer euró egy táskában az ellopott vaporettó ülésén! A bangadesi humor ismeretében kevés esély mutatkozott rá, hogy mindez a valóság része legyen, de azért rákérdezett:
– Milyen célból kísértették az istent ebben a bűnös városban egy ekkora összeggel?
– Ez volt a küldöttségünk teljes vagyona. A professzor, mint rangidős őrizte egy későbbi felhasználás céljaira – mondta Ravalpindi folyékonyan. A veszteség nagyságát átérezve ő is egy szempillantás alatt kijózanodott.
1956, Róma – Apja templomi kántor volt, anyja szabadfoglalkozású apáca, így az ifjú Tortellieni hamar megismerkedett az élet abszurditásaival. Már egészen fiatalon megpróbálkozott a detektívregény műfajával, amiben bámulatos sikereket ért el. Írásait több napilap is folytatássokban, álnéven közölte, elsősorban angolszász nevek alatt. A Pietro Perrini ministránsképző elvégzése után jogot tanult, majd könyvelőként helyezkedett el a szicíliai Cosa Nostra egyik helyi leányvállalatában. A detektívregények írásait ekkor szüneteltette, mert a rajongóitól több halálos fenyegetést is kapott. 1985-től egy apácaképzéssel foglalkozó szaklapnál dolgozik, mint főállású kertész. Az ellopott vaporetto a legújabb munkája, magyarul és svédül nálunk jelenik meg először feltéve, hogy az utóbbi nyelvre lesz, aki lefordítja.
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Az ellopott vaporetto (24)
Az ellopott vaporetto (23)
Az ellopott vaporetto (22)
Az ellopott vaporetto (1. fejezet)
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.