hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu pl de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en es en hu hu pl hu hu en hu hu en hu ru hu ru hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Angyalok a padláson – Regénytár
Létező és nem létező irodalom
Nem akarom fényezni magam, de én már akkor sem hittem a Jézuskában, amikor a kortársaim még vele álmodtak. Tündérekben, manókban, gonosz boszorkányokban igen, de a Jézuskában valahogy nem. Pedig megtettem mindent, hogy ez másként legyen: volt, hogy a kezemet ökölbe szorítva, fogcsikorgatva erőlködtem, de hiába, nem ment. Az is közrejátszhatott ebben, hogy ha ránéztem a bölcsőben fekvő, pólyás kishúgomra, elképzelhetetlennek tartottam, hogy egy ilyen gyámoltalan kis lény, legyen ő bár Jézuska is, a születése után pár órával már képes legyen egy olyan összetett képződmény logisztikájával bajlódni, mint amilyen egy földíszített karácsonyfa.
Azt sem tagadhatom le, hogy jóval karácsony előtt egyszer véletlenül fölfedeztem a góré mögé dugott, fazék vízbe állított karácsonyfát. Rögtön jelenteni akar az esetet anyámnak, de hamar meggondoltam magam. Botor dolog lett volna megkockáztatni azt a fejleményt, hogy akinek nem létezik a Jézuska, annak nem létezik az ajándék sem. Így aztán hagytam, hogy a szüleim a szentestén valamilyen ürüggyel eltávolítsanak a háztól – legtöbbször a szomszéd utcában lakó dédnagymamámhoz kellett átvinnem egy fazekat vagy lábost –, hogy mire visszajövök, ott álljon a szobában, a két utcai ablak között a pazarul földíszített karácsonyfa. Lecövekeltem az ajtóban és mélyen magamba szívtam a pillanat fenségességét: a fán égtek a gyertyák, amelyek fenyőgyanta illatot füstöltek, és ez a sejtelmes aranyfény beragyogta a szüleim arcát, mert a villanyt már akkor leoltották, amikor meghallották, hogy kinyitom és becsukom magam után a nagykaput.
Aztán jött az ünnepi vacsora, ami már nem tetszett annyira. Megmagyarázhatatlan módon utáltam a káposztát és ezen a karácsony sem segített, sőt ez tette csak gyötrelmessé igazán. Néhány héttel korábban ugyanis disznót vágtunk, és a megfüstölt kolbász fent szikkadt a padláson. Légvonalban valahol félúton lehetett a gyötrelmes földi élet és a gond nélküli mennyország között, ám oda eljutni több volt, mint lehetetlen. Egyfelől ugye létezett az atyai szigor, ami ezt megtiltotta, másfelől ott volt az a félelmetes sötétség, ami a padlásfeljáró tetején tátongott. A csábítás mégis nagy volt és erős. Apám ugyan imádta a káposztát, de mert ezen az estén borozgatott egy kicsit, hajlandó volt engedményt tenni. Azt mondta, rendben van, ehetek a kolbászból, de csak akkor, ha lehozom a padlásról.
Egy kissé megsemmisültem. Nem létezett olyan adomány, kincs, vagy földi jóság aminek a kedvéért én oda fölmentem volna. Elemlámpával sem, hát még vakon, tapogatózva. Éjszakánként tisztán, kivehetően hallottam, hogy odafönt valami történik. Könnyű, vagy éppen nehéz lépések hangja dobbant a plafonon, és olyan is, volt, hogy cincogó nevetést véltem hallani. Ilyenkor magamra húztam a dunyhát és hálát adtam az égieknek, hogy apám itt horkol a közelemben, és ha valami még ennél is iszonyatosabb támadás történik, biztosan felriad és közbe fog avatkozni.
Ám a nagy, erős, trikóra vetkezett apám most komisz mosolygással nyugtázta az egész lényemen salétromként kiütköző félelmet. Száz százalékig biztos volt benne, hogy a kolbász érintetlen marad, és hogy mire a gyertyák félig égnek – olcsó, könnyen olvadó készítményekről volt szó – mégis ráfanyalodok a káposztára. Anyám pedig úgy tett, mintha ez az ügy nem érdekelné, pedig láttam, hogy miközben a leszedett csetresszel zörög, fél szemmel azt figyeli, szorult-e belém vitézség és ha igen, mekkora kanállal mérték.
Máig nem tudom, hogyan és miként, de ekkor föltámadt bennem valami dacos ellenkezés. Történjen ott fent bármi, ücsörögjenek a kakasülőn ráncos képű vén boszorkányok, vagy a lecsüngő kolbászokat birizgálgassák zöld fényben foszforeszkáló lidércek, most szenteste van, és ez olyan, mint amikor az ember a sarkában lihegő ördög elől bemenekül a templomba. A patás oda nem követheti, vagy ha igen, elveszíti az erejét és átalakul borvirágos orrú sekrestyéssé. Azt mondtam hát, rendben van, fölmegyek a padlásra kolbászért.
Apám sunyin elmosolyintotta magát, de ez mintha a tányérjában duzzadó káposztának szólt volna, anyám pedig csak úgy, az élénél fogva ideadta nekem a kenyérszelő kést. Evvel kellett lenyisszantanom egy darabot a kolbászból, miután kitapogattam szuroknál is töményebb sötétségben.
Csak most eszméltem rá, mire vállalkoztam. Nyáron azt a helyet át meg átszőtték hálóikkal a keresztes pókok, némelyik akkora volt, mint a nagy lábujjamon a köröm, vagy még nagyobb. Most, télen ők valahol a deszkák, gerendák repedéseiben szunyáltak, de a lidérceknek meg a boszorkányoknak meg sem kottyant a hideg. Hiába voltam fölfegyverkezve, a kés ellenük semmit sem ért.
Még föladhattam volna, és meghunyászkodva visszakotródhattam volna káposztát enni, de egy férfi életében vannak olyan helyzetek, amikor nem visszakozhat. Inkább a halál, mint a szégyen. Azt a taktikát alkalmaztam, hogy ha nagyon sietek, nem lesz időm megijedni, ezért a padlásfeljáró előtt nagy levegőt véve egy szusszal fölrohantam a grádicson, majd a sötétben, találomra és emlékezetből arrafelé nyomultam, ahol a kolbász lelőhelyét sejtettem.
A szemem pillanatok alatt hozzászokott a sötéthez, ami nem is volt olyan sűrű, mint gondoltam. A tűzfal kis ablakán például egy szokatlanul erős, aranyfényű csillag valóságos sugárnyalábot hintett a katonás rendben lelógó kolbászokra, úgy hogy gond nélkül lekanyaríthattam egy félkar hosszúságú adagot. És ha már itt voltam, a mestergerendára tett ládából két szép, ropogós almát is magamhoz vettem. Még akkor is kísért ez a világosság, amikor kissé szívdobogva bár, de megkerestem és megleltem a lejáratot.
Apám meglepődve, bár büszkén nyugtázta a hősiességemet, és most már nem a káposztának, hanem nekem mosolygott, miközben én úgy tömtem magamba a kolbászt, hogy a fölösleg szinte a fülemen jött ki.
Kenyér helyett almával falatoztam, szakasztott úgy, mint fönt, a padláson az angyalok.
A Regénytár alapító- főszerkesztője, aki célul tűzte ki maga elé az igényes (nívós) szórakoztató és a komoly, elhivatott irodalom közötti „északnyugati átjáró” megtalálását. Ez a honlap ennek az útkeresésnek a gyakorlatozó terepe, néha komoly, máskor komolytalan, de mindig egyedien különleges és szórakoztató. Majoros jelenleg Budapesten él, néha dolgozik, máskor csak lóbálja a lábát. Mentségére legyen mondva a régi igazság, amely szerint az író akkor is ír, ha ez olyan nagyon nem is látszik: belsőleg alkot.
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Hogyan csókoljuk meg a feleségünket?
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.