hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu hu ru hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu pl hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en es en hu hu hu hu hu en hu hu en hu ru hu ru hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Létező és nem létező irodalom
Mindannyian bevallhatnánk, igen, mi, mindannyian kedves embertársaim, hogy nagyon szeretnénk az elmúlásunk után még egy csöppet elidőzni ideát és betekintést nyerni, mi történik „azután”, legalábbis közeli hozzátartozóinkkal, így leszármazottainkkal, szeretteinkkel – illetve a nagy halom lommal, amit örökségként hagy maga után földi porhüvelyünk.
Úgy képzelhetnénk, hogy a Szaturnusz körgyűrűjének peremén ülve hintáztatjuk lábunkat és közben lenézünk – fájdalmasan – cuccainkra, hogyan civakodnak rajta azok, akik majd csak később kerülnek az átmeneti állapotba, itt, kint, az Univerzumban, félúton a végső béke áldott megnyugvása felé. De mondjuk, itt várhatnánk be párunkat is.
Van-e vajon ilyen lépcső még, ahonnan visszanézhetünk?
Bízom benne, hogy igen, mivel hallottam egy szép történetet arról, miként esett meg egy minta testvérpár örökségének elosztása.
Ezt szeretném elmesélni néhány bővített mondatban, úgy érzem, nem minden tanulság nélkül.
Éva és Edit, vagy ahogyan szüleik becézték őket kicsi koruktól fogva: Vica és Ditke; két rendkívül élénk és fogékony pici lány volt, a legnagyobb egyetértésben és szeretetben nevelkedtek egy községben, közel a fővároshoz. Szüleik arra tanították őket, hogy mindenben osztozzanak egyenlően, s ezt odáig fokozták ők maguk, hogyha mondjuk a nagyobbik, Vica leütötte a térdét, s kapott a sebecskéjére egy kis kötést, Ditke, a kicsi is odatartotta apró lábát: „Nekem is páj!” mondta, sírásra görbülő szájjal. Természetesen ő is kapott egy szép ragasztást oda, ahova képzelte a betegséget. Utána elégedetten leültek a kispadra és elfogyasztották a mindkettejük számára fájdalomdíjként kiutalt fél-fél édes almát. Csócsálás közben összemosolyogtak, mert már nem „páj”, ugye.
De mindig mindenben támogatták és segítették, bátorították egymást. Ahogyan cseperedtek, az iskola, gimnázium sem jelentett számukra mumust – kitűnő tanuló volt mindkettő, majd természetesen következett az egyetem, melyet szintén rátermetten, kiváló eredményekkel végeztek.
Pedagógusok lettek, férjhez mentek, gyermekeik születtek, de a közöttük működő testvéri szeretet mindenben megmutatkozott, sok apró, sőt nagyobb örömöt is szereztek egymásnak. Talán a családban lévő görög, déli vérvonal tette, de a szeretet és lelkesedés, amellyel a másik iránt viseltettek, soha nem tette őket kimértté, viszont mégsem ösztönözte őket egyszer sem versengésre.
Eljárt az idő, szüleik egymás után elhunytak. Az édesapa később, de mivel semmilyen akadályt sem szeretett volna gördíteni a nővérek útjába az örökséget illetően – egy ház, nagy telekkel, sok ingóság – még életében kettejükre íratta ajándékként az ingatlant, hogy halála esetén ne kelljen hosszan várakozni a közjegyzőre. Azon túlmenően úgy gondolta, hogy ne a gyermekei fizessék a vaskos eljárási díjakat, ő maga rendezett minden számlát.
Nagyon idős volt édesapjuk, amikor meghalt.
A házat hamar eladták, azonnal jelentkezett rá az egykori polgármester, aki történetesen a szomszédban lakott, gyermekkori jó barátjuk volt.
Maradtak az ingóságok. Vicus mélyet sóhajtott és egy szuszra a következőket hadarta húgának:
– Ditke, annyira szeretném, ha egy, azaz egyetlen napot szánnánk arra, hogy kiürítsük a házat. Azt hiszem, elég lesz, hogy kipakoljunk, mit gondolsz?
– Rendben, szerintem jó az ötlet. Most szombaton, ha ráérsz, rendezkedhetünk.
– Akkor szombat. Vigyük a fiúkat is.
– Persze – bólintott Ditke.
Közeledett a szombat.  Még egy gyors telefont váltott a két nővér, hogy legalább egy hevenyészett listát állítsanak össze a nagyobb berendezési tárgyakról, bútorokról. Vita nem alakult ki, úgy illettek egymásba az igények, mint a fogaskerekek.
Szombaton reggel találkoztak a házban.
Szép idő ígérkezett, az udvarra is ki lehetett vinni sok holmit. Ami előre nem várt nehézséget jelentett, az az volt, hogy takarítani is kellett éppen eleget. A két asszony olajozottan mozgott és a legnagyobb harmóniában göngyölte föl a feladatokat.
Mindent bepakoltak a bútorszállítókba, Ditke máris búcsúzott, miután az utolsó simításokat a konyhán Vica férje, Lajos vállalta magára, aki közben visszament a házba.
– Boldog vagyok, hogy ilyen jó testvérem van – mondta Vica Ditkének, s búcsúzóul mosolyogva megölelték egymást.
– Ez a mi legnagyobb örökségünk – intett és indult is Ditke, mert a férje már sürgette, mentek.
Vica visszafordult a házba. Lajos a konyhában éppen rágyújtott a pipájára, szipákolva mutatott az ablakpárkányra.
– Itt maradt a sótartó.
Való igaz, kétrészes, szimmetrikus, üveg sótartó, úgy százezer éves árválkodott az ablakban.
– Jaj, hát majd megkérdezem Ditkét, kéri-e. Ha nem kell neki, jó nekem is. De ma már annyi döntést hoztunk, majd elosztjuk ezt is valamikor, most már nem. Azt mondtuk, ma mindent rendezünk – sóhajtotta fáradtan Vica és férjével befordultak a konyha belseje felé.
Ekkor furcsa kis hangot hallottak az ablak irányából.
Olyasvalami történt, amitől Lajos bátyánk erőteljesebben szítta pipáját, Vica pedig az ámulattól kikerekedett szemekkel, hitetlenkedve nézte az utolsó, elosztásra szánt kis konyhai eszközt.
Az Univerzum szép öngólt rúgott.
A sótartó pontosan a felezővonala mentén kettéhasadt, két tökéletesen egyforma részre.
Ugyanekkor megürült két ülőhely a Szaturnusz peremén…
Ólomüvegező, Tiffany lámpakészítő iparművésznő. Érd epicentrumának kőrengetegében él. 35 éve fogta meg a toll, az írás szenvedélye, melyben nem túl dagályos. Írásait elsősorban helyi, érdi antológiákban közölték. Általában nem verseng. Rövid ideig újságíróként is tevékenykedett. Szeretné, ha csak poénkodni lehetne, az legyen a lényeg; de képes búsongásra, büszkeségre, öntudatra. Az alábbi Kafka idézetet tartja hitvallásának: „Másképp írok, mint ahogy beszélek, másképp beszélek, mint ahogy gondolkodom, másképp gondolkodom, mint ahogy kellene, és így tovább a homály feneketlen mélyéig.”
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Hogyan csókoljuk meg a feleségünket?
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.