hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu hu nb es hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en es en hu hu hu hu en hu en hu hu hu ru hu hu hu en hu hu hu en hu hu en hu ru hu ru hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Az első nyugdíj – Regénytár
Létező és nem létező irodalom
Ma jön meg az első, nagy nap, jelentős mérföldkő az életében. Ennek is eljött az ideje. Csak megfontoltan, jóval kevesebb lesz, mint a fizetés– ezek kavarogtak a gondolataiban felkelés után. Persze van megtakarítása, de azért mégis jobb előre tervezni, ő mindig is óvatos duhaj volt. Nyugdíjas lettem, te jó ég! Milyen fura egy érzés – nézett a tükörbe, gondosan megfésülve a haját, a fodrásznője adott neki egy kis bronzos árnyalatot. Egy pillanatra kezébe vette a francia rúzst – ajándék a legjobb barátnőtől -, de aztán vissza is tette a tükör alatti kis polcra. Na, azért túlzásba nem kell esni – dünnyögte csak úgy magának, majd kinyitotta a rádiót. Esős őszi nap lesz, itt-ott heves záporral és szélviharral. Nem baj, úgyse megy sehova, várja a postást.
Mennyit nevetett a szomszéd nénin, aki már fél nyolckor kis sámlijára kuporodva ült eme szent napon, és tekintetét a sarokra függesztette, hogy ő lássa meg először a nagy bőrtáskát, benne a hőn áhított bankókkal. Ő meg sietett a hivatalba, csak futólag köszönt, amit Micike néni királynői fejbólintással viszonzott. Egyszer jött át csak hozzá a szomszédasszony, pedig több mint húsz évig volt közös kerítésük, akkor is csak azért, hogy intézkedjen, mert aznap nem jött meg az állami apanázs.
Így mondta, ő meg csak nézett nagy szemekkel, hogy mi nem jött meg és miért, meg hogy mit tudna ő tenni? Micike néni legyintett a zavart hápogásra, és attól kezdve nem is biccentett, ő meg egy pár hónapnyi felesleges küszködés után nem köszönt. Pukkadj meg, vén béka – ezt mondogatta, amíg divatos tűsarkújában ellépdelt a háza előtt. Amikor bement valami öregek otthonába, el se köszönt tőle. Most meg tessék, itt van, ő várja a nyugdíjat. Direkt nem utaltatta, hadd hozza csak a postás.
A hivatalban szépen elbúcsúztatták, kapott virágcsokrot, gerberát – utál minden virágot, a gerberát főleg -, meg szép díszdobozban herendi kávéskészletet. Egyedül ő nem kávézott az irodisták közül. Vett két üveg likőrt – mindenki húzta az orrát, hogy vénkisasszonyok kontyalávalója – meg bevitt két tálca pogácsát. Ezt dicsérték, hogy mennyire finom, meg bizony az otthoni ízek utolérhetetlenek. Ő meg bólogatott, és óvatosan próbálta lekaparni az egyik összenyomódott tésztadarabkáról a véletlenül ráragadt árcédulát. Amikor a nagy dobozt felbontotta, hogy tálba öntse a tartalmát, akkor kerülhetett rá. Sütni! Na még az hiányozna! Nem ütött össze még egy palacsintát se. Amikor a férje összepakolt, és elköltözött, ez is a vádpontok között szerepelt. A háziasszonykodás, illetve épp annak a hiánya. Pedig tudott sütni-főzni, már kislány korában befogták a konyhai munkára.
Négy nagyétvágyú bátyja meg apja annyit ettek, hogy ő úgy érezte, mást se csinálnak meghajszolt, korán öregedő anyjával, mint piacra, boltba járnak hatalmas kosarakkal, főznek, tányért váltanak, forró vizet zúdítanak a vájdlingba és mosogatnak, mosogatnak. A zsíros vízben csúszkálnak a tányérok, a merőkanál alámerül, a habos vízből úgy kell kihalászni, egyszer belenyúlt a nagykésbe, csontig hasította a tenyerét. Milyen régen is volt, és még mindig meglátszik, ha halványan is, az a cikkcakkos vonal. Utálta a konyhát. Mielőtt férjhez ment Gáspárhoz, meg is mondta neki, hogy ő nem főz. Az a marha meg csak bólogatott, szerelemtől elvakultan, hogy nem is kell, azért van a menza, meg a vendéglő, a mirelit, a konzerv, és közben csókolgatta a kezét, rajta meg átfutott valami fura borzongás. Mintha egy bogár mászkált volna rajta, nem úgy, mint a romantikus filmekben. Akkor persze már késő volt, a meghívók kimentek, mindenki új öltönyben feszített, a fél város arra várt, hogy milyen ruhában lesz a nagy napon. Milyenben! Mintha ő dönthetett volna. Fehérben, kis fátyollal, lába beledagadt a cipőbe, szomjas volt és nagyon kellett pisilnie.
Alig várta, hogy véget érjen az anyakönyvvezető nyálas szövege az egymásra talált galambokról, meg a napfényes, mégis roppant dolgos hétköznapokról. A nászindulótól egyenest visítani tudott volna, az idős zenetanárnő meg még cifrázta is. A menyasszonyi csokrot másnap dobta ki, mélyen alágyűrte a konyhai hulladéknak. Anyósa kereste is, le akarta préselni, üveg alá tenni és felakasztatni a hálószobájuk falára. Azt is számon kérte tőle, hogy miért nincsen náluk aranyozott rámában fotó kirakva. Na, még az hiányzott volna, ahogy ő lesütött szemmel játssza a szende ártatlant a bamba mosolyú férje mellett. Családi fotók a falon! – beleborzongott a gondolatra. Ez olyan, mint a tartós élelmiszer meg a saját kezűleg készített ajándék, a kényszeredett családi összejövetelek, vagy a csoportépítő tréning. Ki nem állhatta egyiket se.
Nem tartott sokáig a házasságuk. Gáspár azt várta, hogy ragyogjon a ház, illatozzon az asszonyka, mint a harmatos rózsa, és kéz a kézben sétálgassanak a lemenő nap fényében. Gyógyíthatatlan romantikus volt, emellett meg jó kedélyű, vidám emberke. Nyálas anyámasszony katonája – gondolt rá még ennyi évtized távlatából is mérhetetlen haraggal.
Ő mindig a számok embere volt, racionális, nem hiába lett fiatalon főkönyvelő, aztán meg a pénzügyi osztály vezetője. Az ura meg – ura! sose gondolt rá így, hogy is tehette volna? – magyart tanított meg latint a helyi gimnáziumban, egy-egy hangzatos verssor könnyeket csalt a szemébe.
– Elillan az élet, Rozikám – mondta egy hónappal az esküvőjük után, és olyan bánatos boci szemekkel nézett rá, hogy legszívesebben kirohant volna a világból. Ő az irodai munka után is dolgozott, magáncégeknek vállalt könyvelést, beugrott a nagy csemegébe, vett felvágottat, töltött húst, kész salátát vacsorára.
A férje meg ült az asztalnál, mindig a konyhában javította a fogalmazásokat, pedig berendezett neki egy takaros dolgozószobát, de nem, az istennek se vonult be oda, hogy hagyta volna őt békén.
Felolvasta neki az ütődött kölkök dolgozataiból a legjobbnak gondolt részeket, és meg volt sértődve, amikor ő nem nevetett az állítólagos jópofa részeknél. Amúgy is ritkán nevetett. Vígjátékot se nézett, ha néha elmentek moziba, ő mindig valami komolyat akart. Gáspár aztán már nem is hívta, a kollégáival meg az osztályával ment, könnyesre röhögte magát a hülyeségeken. Viccújságokat vett, azokon hahotázott, egyszer bejött az irodába, neki majd lesült a bőr a képéről, mert mire kiért a belső irodából, már mindenki harsányan nevetett, az ő párja meg öntötte magából a vicceket, csillogott a szeme, kis bajuszkáján nyálcseppek ültek. Imádott szerepelni, mint egy bohóc.
Ezt a háromszobás kis villát a nagy kerttel ő vette, az övé volt. Amikor a férfi elköltözött, két bőröndben elfért a holmija. Egy pillanatra leült a verandára, a fonott székeket együtt szerezték kint az ócskapiacon, nézte a kertet, és csak sóhajtozott. Ő meg alig várta, hogy kint legyen a kapun, meg kezében legyenek a válási papírok. Nem volt nagy hercehurca, iratokat is alig kellett cserélni, ő mindig a lánykori nevét hordta. Minek mentél hozzá? – ezt kérdezte az egyik gépírója, át is helyeztette rögvest, mihelyt lehetett -, amikor egy vállalati murin két kis pohár konyak után, életében először, panaszkodni kezdett. Minek? Megszabadult otthonról, nem kellett nézni egyre bágyadtabb anyját, hordóhasú evő-ivó apját, bátyjai közül eggyel volt csak úgy-ahogy jóban, az meg elvett egy rosszéletűt, ő rögvest megszakította velük a kapcsolatot. Egyszer még eljött ide Jenő, fene tudja, hogy tudta meg a címét, kiabált a kapu előtt, persze pénz kellett volna neki. Ki se ment, végül Gáspár adott neki ötszáz forintot.
A csengetésre kapta fel a fejét. A postás, persze – s már sietett is ki a kapuhoz. Fiatal gyerek volt, sose látta idáig. Behívta a konyhába, megkínálta teával, nem fogadta el. Amikor leszámolta egyenként a tízezreseket, meg a kisebbeket, megjegyezte, hogy jobb lenne kártyára kérni, mert ez sok pénz ám, hogy itthon tartsa. Ő meg nézte a kis kupacot, ami olyan messze állt a nagy pénztől, mint ő a hamvas menyasszonytól. Rábiccentett, hogy majd meggondolja. Két darab kétszázast odatolt, borravaló gyanánt, de látszott a fiún, hogy kevesli. Kevesellje! Még csak az kéne, hogy egy postás lelkivilágán töprengjen. Megkapja a fizetését, ha csak minden öregtől ennyit kap, már ihaj, dombon a ház! Ezt mondta az apja, ha valami kis plusz pénzhez jutott. Bezárta a durcás postás után a kaput, egy pillanatra mintha Mici nénit látta volna a kerítésnél üldögélni, de persze ez lehetetlen, már évek óta nem is hallott felőle.
Veszek egy sámlit, és kiülök legközelebb a kapu elé – nevette el magát, és letörte az egyetlen bimbózó rózsát, hogy valami ünnepi is legyen ebben a napban, az első nyugdíj napjában.
A Regénytár jubileumi novellapályázatának és honlapunk 2015-ös nívódíjának nyertese.
Hm. Szóhoz se tudok jutni. Nagyon tetszett ( én több hónapot vártam a pillanatra)
Döbbenetes életsors, egész élet eszenciája. Köszönöm, hogy megírtad!
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Hogyan csókoljuk meg a feleségünket?
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.