hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu hu ru es hu hu hu hu hu hu hu hu hu en es en hu hu hu hu en hu pl hu hu hu nb hu hu hu en hu hu en hu ru hu ru hu en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Az a régi aratás – Regénytár
Létező és nem létező irodalom
Perzselő, álmosító hőség telepedett a falura, csak a templom előtt megforduló busz verte fel a csendet meg a port. Két férfi vágott át a kis parkon, és nyitott be az ivó ajtaján. Bent áldott hűvösség fogadta őket, a plafonon lustán nyikorgott a ventilátor. A pult mögött álló tulajdonos csodálkozva nézett a vendégekre. Dél már ugyan jócskán elmúlt, de a forgalom majd csak estefelé indul be. Akkor jönnek a városból érkezők, meg a határban dolgozók is egy pohár laza fröccsre, egy korsó hideg sörre. Olyankor már nem sietnek, szívesen beszélgetnek a világ dolgairól, megosztják egymással gondjukat, bajukat, de az örömüket is.
A legszélső asztalnál a törzsvendégek ülnek, a fő helyen a jó mesélőkéjű Vendel úr. Ebben a szokatlan időpontban, a rekkenő hőség dacára is szép fekete öltönyben, patyolatfehér ingben ő volt az egyik betérő, vele volt a megyeszékhelyen dolgozó unokája. Jogot végzett, komoly fiatalember. Őt várta az öreg a megállóban, fontos családi ügyben hívta.
Két korsóval rendeltek, Jani, a kocsmáros óvatosan csapolt, nehogy a hab túlcsorduljon a korsó peremén. Fél füllel azért oda-odahallgatott, az ilyen foglalkozásnál megengedett egy kis egészséges kíváncsiság, de pletykáról szó sem lehet.
– Akkoriban volt ez igazán nagy munka – törölt le egy kis habot a bajuszáról Vendel úr –, amikor először vágtam a rendet két kaccsos kaszával. Olyan hőség volt akkoriban, hogy megtöppedt a fákon a barack. Féltünk, nehogy kiperegjen a búza szeme, Péter Pálkor már kora hajnalban elkezdtük az aratást. Úgy tartották, ezen a napon szakad meg a gabona töve, de ettől nem lett könnyebb a munka. Becsülete volt ám a jó arató bokornak, így hívták az összeszokott csapatot, nem kellett napszámért kuncsorogni. Mi hatan voltunk, nagybátyám ment elől, diktálta az iramot. Lemaradni nagy szégyen lett volna. Csípte a szemem a sós veríték, a pelyva megült a nyakamban, már nyálam se volt, de megállni nem lehetett. Egyszer elébem penderült egy takaros kislány, a kantát alig bírta, de olyan pajkos mosolyt életemben nem láttam. Két hosszú copfja meg leért a derekáig. Nyújtotta felém a kanna fedelét, langyos volt a víz, de nékem olyan jólesett, mintha valami részegítő bort ittam volna. Szomszéd faluból jött a lányka, segíteni keresztanyjáéknak. Eltelt aztán vagy három aratás, de nem láttam őt egyszer se. Aztán egy forró nyári napon megjelent, marokszedő volt, s valahogy úgy sikerült a sorsnak intézni, hogy mögém került, párban dolgoztunk. Ügyes volt, gyors, karcsú dereka ringott, ahogy hajladozott, és halkan dúdolt valami szép nótát. Hát meg kell valljam, többször elvétettem a kaszálás ritmusát, meg is feddtek érte, ilyen se fordult elő velem azelőtt. Aztán az arató bálon felkértem egy táncra. Komoly, szép nagylánnyá iperedett, sűrű hullámos haját egy fonatba fésülte. Abból az egy táncból aztán több lett, egész este csak együtt roptuk.
Az öreg köhécselt, aztán kért még egy kört, s intett, hogy igyon a kocsmáros is. Elmerengett egy kicsit, s folytatta:
– Sose láttam többet, pedig hej, de nagyon vártam minden évben, hogy eljöjjön az idő, s megfenjük a kaszát. Voltak persze szép meg szorgos marokszedő lányok, de egyiknek se volt olyan kék a szeme, mint a júliusi égbolt, és olyan haja, mint az érett búzakalász. Egyszer bátorságot merítve megkérdeztem keresztapját, hogy ugyan mi lett véle? Ő mondta, hogy Marica, mert így hívták, messzi nagyvárosba ment férjhez, valami nyakkendős úrhoz, nem kellett már neki a hőségben törődni, meg a port nyelni.
A kocsma előtt egy hatalmas kombájn ment el, zúgása megtörte a pillanatnyi csöndet.
– A falu határában néhány nap alatt befejeződik az aratás. Szombaton meg mulatság lesz, mint régen, a plakátot már kiragasztottam az ivó ajtajára – magyarázta a kocsmáros, és tovább rendezgette a poharakat.
Vendel úr helyeslően bólogatott, s egy pillanatra úgy érezte, ott van, azon a régi aratóbálon, a lány meg nevetett csilingelően, mintha ezüst harangokat rázott volna meg a nyári szellő.
A Regénytár jubileumi novellapályázatának és honlapunk 2015-ös nívódíjának nyertese.
Imádom az írásaidat. Mindig örömet okoz az olvasása. Köszönöm
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Hogyan csókoljuk meg a feleségünket?
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.