hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu hu hu it en hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu en hu en es en hu hu it hu hu en hu hu de hu ru hu fr hu ru hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu de hu pt hu en hu hu en hu hu hu hu en hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu nl hu hu hu fi hu hu en
Az ellopott vaporetto (23) – Regénytár
Létező és nem létező irodalom
– Támadt egy remek ötletem! – mondta Luigi Serafini úgy fél hat körül, amikor a reggeli napfény első sugarai aranysárgára festették a Szent Márk-székesegyház kupoláját. A kormányos és Yayevard Ravalpindi professzor ebből a csodából semmit nem látott, mert a Szent Márk tértől jelentős távolságra, egy kőpadon ücsörögve bámulták a lagúna vizét. Apály volt, a tegnap vízbe hajigált hulladék szelíden simult a csatorna falához, és ott is maradt, mert a turistákat szállító, vízkavaró motorcsónakok még a kikötőkben pihentek.
– Jelentsük az esetet a rendőrségen? – kérdezte a professzor.
– Maga megőrült – nyugtázta Luigi. – Mivel magyarázná meg, hogy a táska hatvanezer eurót rejt?
– Alighanem igaza van – bólintott a professzor. – Úgy vélem, a pénzre félholdat vethetünk.
– Felőlem vethet félholdat, keresztet, vagy Dávid-csillagot is, az a fontos, hogy megtaláltam a mindhárom vallást egyesítő, minket meg üdvözítő megoldást!
– A román maffia! – pattant föl a padról Luigi, mintha kőrágó bogár csípte volna meg a fenekét. – Ezen belül pedig a Zöld Lagúna csaposa, Razvan Popescu! Ő biztosan tud segíteni!
– Attól tartok, nem látja elég világosan a helyzetet – tápászkodott fel a professzor is a kőpadról. – A tudomány mai állása szerint a maffia bármiben hatékony, csak egyvalamiben nem: elveszett diplomatatáskák megtalálásában. Kivéve, ha a szóban forgó táskában fehér porral töltött nejlonzacskók halmozódnak. Bár ebben a városban a galambtápminta sem teljesen esélytelen. Megfigyeltem, milyen sokan etetik itt a galambokat, vagyis a szárnyasoknak szánt elemózsia komoly üzlet. Ezért aztán…
– Nem a galambtáp most a lényeg Mr. Bond, hanem a hatvanezer euró! – szakította félbe a professzort Luigi. – A tervem a következő: elmegyünk Razvanhoz, és bejelentjük, hogy az ön táskája, amelyben fontos tudományos dokumentumok vannak, a tegnapi vaporettólopás következtében nyomtalanul eltűnt. A csapos elég sunyi ahhoz, hogy észrevegye, mikor hazudunk, ezért bevalljuk, hogy a táska nagy valószínűséggel a vízbe esett.
– Az reméli, hogy ettől a dumától román a maffia egy emberként a táskámat fogja keresni?
– Miért? Tud jobbat?
– Barátom – mondta a professzor mosolyogva –, a legjobb hazugság mindig az igazság. Nem kell mást mondani, mint azt, ami a valóság.
– Na, és mi maga szerint a valóság?
– Először is az, hogy éhes vagyok – ült vissza a padra a professzor. – A teljes rizskása készletem a táskában maradt. Másodszor: daccára annak, hogy ez egy mediterrán város, elég csípősek errefelé a hajnalok. Harmadszor: a táskában lévő pénz az évszázad üzletére volt szánva. Az őslénybiológiai konferencián be fogom jelenteni minden idők legnagyobb tudományos felfedezését, nevezetesen azt, hogy a dínók is fociztak!
Luigi szeme meg sem pislant.
– Ettől még nem leszünk boldogabbak, már ha arra a hatvanezer euróra gondolok – mondta letargikusan.
– Mi az hogy! Egy ilyen bejelentés megteremti az őslénybiológia és a foci közötti kapcsolódást! Ki fogjuk mutatni, melyik mai sztár, melyik őslénytől származik, már ami a pályán mutatott stílusukat illeti. Zlatan Ibrahimovics például egyértelműen a T-rex.
– Ezt sejtettem – bólintott Luigi. – Na, de mi ebben az üzlet?
– Téved, ha azt hiszi, a kabalaállat-biznisz! Sokkal több van annak kikutatásában, hogy melyik faj milyen stílusban játszott. Ha érti, mire gondolok. A triceratopsz-féle defenzív taktika például felválthatja a mai bunkervédekezést, a raptor lerohanás pedig a gyenge hatásfokú kontrázást. Én mondom magánk: úgy ömlik majd a lóvé az őslénybiológiába, ahogy a szennyvíz ezen a csövön itt, a lábunk előtt a lagúnába.
– Ha nem viccel, akkor ez tényleg nagy dolog. De a hatvanezer eurót akkor sem értem. Minek kell egy ilyen hír bejelentéséhez ekkora összeg?
– A szóbeszéd szerint van ebben a városban egy ifjú tehetség, aki a jövőben megteremtheti az őslénybiológia, a foci és a bangladesi cölöpdekázás közötti kontaktust. A küldöttségemmel, amely rajtam kívül egy főt számlál, megállapodtunk, hogy titokban megkeressük ezt a gyereket, és megvesszük a játékjogát. Nem kérünk tőle mást, csak azt, hogy a médiaszerepléseiben mindig legyen rajta valami bangladesi: egy csíkos gatya, egy marék rizskása a kezében, meg ilyesmi. És persze az sem ártana, ha olykor-olykor dínóürülékből gyúrt lasztival dekázna, de tudjuk, ez lehetetlen. Itt, Velencében viszont van galambürülék, és mert a madarak végső soron a dínók leszármazottjai, a dekázás galambürülékkel is megoldható.
– Mondja csak: hol hallott erről a fiúról? – hunyorgott Luigi döbbent ámulattal.
– A világhíradóban. Ez a gyerek nemrég rekordot döntött a cölöpön dekázásban, aminek a híre bejárta az egész világot. Ekkor határoztuk el a beosztottammal, Rahman Talismannal, hogy a cselekvés mezejére lépünk. Bollywoodi akciófilme illő módon behatoltam Daccai Őslénytani Múzeumba, és egy kiszuperált takarítógépet triceratopsz-maradványnak álcázva eladtam a kínaiaknak. Azóta már biztosan rájöttek erre, és égre-földre keresnek, de itt nem találnak meg.
– Mint egy igazi James Bond! – bólintott Luigi.
– De amint ön is tudja, történt az a kis malőr a vaporettóval, és a pénznek, és vele együtt a kisfiúval kötött üzletnek lőttek.
– Az nem olyan biztos – jelentette ki Luigi. – A szóban forgó kisfiú, a szupertehetség ugyanis nem más, mint Porcelinó, az én drágalátos egyfiam!
– Ó, remek! – kiáltott a professzor. – Akkor tehát nincs is szükség arra a pénzre, hiszen mint barátok, piszkos anyagiak nélkül is megegyezhetünk!
– Ön téved – mondta Luigi hűvösen. – Itt, Velencében a barátok között kétszeresen is szükség van piszkos anyagiakra.
1956, Róma – Apja templomi kántor volt, anyja szabadfoglalkozású apáca, így az ifjú Tortellieni hamar megismerkedett az élet abszurditásaival. Már egészen fiatalon megpróbálkozott a detektívregény műfajával, amiben bámulatos sikereket ért el. Írásait több napilap is folytatássokban, álnéven közölte, elsősorban angolszász nevek alatt. A Pietro Perrini ministránsképző elvégzése után jogot tanult, majd könyvelőként helyezkedett el a szicíliai Cosa Nostra egyik helyi leányvállalatában. A detektívregények írásait ekkor szüneteltette, mert a rajongóitól több halálos fenyegetést is kapott. 1985-től egy apácaképzéssel foglalkozó szaklapnál dolgozik, mint főállású kertész. Az ellopott vaporetto a legújabb munkája, magyarul és svédül nálunk jelenik meg először feltéve, hogy az utóbbi nyelvre lesz, aki lefordítja.
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Your email address will not be published.
A nevem, e-mail-címem, és weboldalcímem mentése a böngészőben a következő hozzászólásomhoz.
Talán ez is érdekli
Az ellopott vaporetto (24)
Az ellopott vaporetto (22)
Az ellopott vaporetto (1. fejezet)
Az ellopott vaporetto (2. fejezet)
Elfogadom az adatvédelmi szabályzatot
© 2021 - MINDEN JOG FENNTARTVA ÉS MINDEN SZABÁLY BETARTVA.
Ez a honlap saját készítésű irodalmi anyagokat és multimédiás tartalmakat tesz közzé. Publikált anyagaink ebből adódóan eredetiek, tehát jogvédettek. Kereskedelmi célú felhasználásukhoz a szerkesztőség írásos beleegyezése szükséges.