hu hu hu hu es hu hu en hu hu en sk ca cs hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu es hu hu hu hu hu ca hu hu hu hu hu fr hu hu hu en sk sk uk hbs_lat sk hu sk sk sk cs sk sk cs cs hbs_lat cs sk sk cs sk cs sk cs cs sk sk cs cs cs sk sk sk sk sk sk sk sk sk cs cs cs sc sk sk hbs_lat sk cs sk sk sk sk cs hu fr hu sk hu sk hu ca hu en hu hu hu ru hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu it hu en hu hu hu en
Visegrad Literature :: Ady Endre: Boj s Veľmožom (Harc a Nagyúrral Szlovák nyelven)
Ez az oldal sütiket használ
A portál felületén sütiket (cookies) használ, vagyis a rendszer adatokat tárol az Ön böngészőjében. A sütik személyek azonosítására nem alkalmasak, szolgáltatásaink biztosításához szükségesek. Az oldal használatával Ön beleegyezik a sütik használatába.
Vigyorgott rám és ült meredten:
Az aranyon ült, az aranyon,
Sertés testét, az undokot, én
„Nézd meg, ki vagyok” (súgtam neki)
Tart talán?) S térdre hulltam ott.
A zúgó Élet partján voltunk,
Nekem már várni nem szabad,
Engem szólítnak útra, kéjre
Nekem már várni nem szabad.”
„A te szivedet serte védi,
Az én belsőm fekély, galád.
Az én szivem mégis az áldott:
Az Élet marta fel, a Vágy.
Arany kell. Mennem kell tovább.”
„Az én jachtomra vár a tenger,
Ezer sátor vár énreám,
Idegen nap, idegen balzsam,
Idegen mámor, új leány,
Mind énreám vár, énreám.”
„Az egész élet bennem zihál,
Minden, mi új, felém üget,
Szent zűrzavar az én sok álmom,
Neked minden álmod süket,
Hasítsd ki hát aranyszügyed.”
Már ránk szakadt a bús, vak este.
Én nyöszörögtem. A habok
Az üzenetet egyre hozták:
Várunk. Van-e már aranyod?
Zúgtak a habok, a habok.
És összecsaptunk. Rengett a part,
Nem mehetek, nem mehetek.
Ezer este múlt ezer estre,
A vérem hull, hull, egyre hull,
És mi csak csatázunk vadul:
Én s a disznófejű Nagyúr.
Boj s Veľmožom (Szlovák)
Zabije ma bravhlavý Veľmož,
zabije — cítim — ak sa dám.
Meravo — ceriaci sa — sedel,
na zlate sedel veľký pán.
Jaj, zabije ma, ak sa dám.
Odporné jeho telo, kančie,
ja pohládzal som. On sa chvel.
,,Pozri sa, kto som,“ šepol som mu,
a temä hlavy rozovrel.
Chechtal sa, keď mi v lebku zrel.
(Túh divých dobrodruhom divým
sa mu snáď zdám?) Na kolená
klesám tam. A pod nami hučí
„Daj zlato!“ — dvíham ramená.
„Mňa môže zabit' jedna chvíľa,
mne čakat' nedovolí čas.
Mňa na cesty zve, na orgie
slov tajomných a zvúcich hlas.
Mne čakat' nedovolí čas.“
„Srst' tvojmu srdcu pancier dáva,
ja vnútro vredovité mám.
Moje srdce však požehnané:
to Túhy v ňom a Život sám.
Zlata mi treba. Odchádzam.“
„Na moju jachtu čaká more,
tisíce šiatrov čaká ma,
neznáme slnce, cudzí balzam,
cudzia slast', nová dievčina.
Všetko to, všetko čaká ma.“
„Mne všetok život v hrudi dychčí,
mňa hľadá to, čo nové v ňom,
snov mojich víry: sväté zmätky,
tys’ hluchý voči všetkým snom.
nuž zdriap si z pŕs tú zlatú broň.‘"
Mdlé, slepé šero na nás ľahlo.
Vzdychol som. Vlny za ten čas
s otázkou stále valili sa:
Čakáme. Či už zlato máš?
Hučali vlny celý čas.
Zrazili sme sa. Breh sa triasol.
V tuk jeho som svoj pazúr vt'al.
Trhal som, kmásal. Všetko darmo.
Cvendžalo zlato. On sa smial.
Nemôžem, nie. Nemôžem v diaľ.
Stý večer nasledoval za stým.
Krvácam, dážď som krvavý.
Z diaľav ma zvú, privolávajú —
ja, a ten Veľmož bravhlavý.
Slovenský spisovateľ, Bratislava (13-72-096-78)
Ján Smrek Preklady (Edícia Básnický preklad Zväzok2)
© Typotex – Russicon – Hesz