it fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi az fi fi es fi hbs_lat fi pl fi fi fi mk fi fi fi fi fi fi eo fi fi oc fi fi fi pl en fi fi fi fi fi fi fi fi fi id fi fi hbs_lat en fi fi tr fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi en eu ro vo fi fi gl fi fi fi fi fi tr fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi pt fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de sv fi fi fi fi sv fi fi sv fi en en en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi eu fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
2014 - K U J E M I E L E N
Tavoitteet ovat niin nähtyjä, että päätin vuoden loppumisen (tai uuden alkamisen) kunniaksi tehdä katsauksen menneeseen vuoteen ja siihen, mitä vuoden aikana onkaan ehtinyt tapahtua pääpiirteissään.
Tammikuussa Nauru täytti vuoden ja se kuvattiin luustoltaan terveeksi. Se starttasi ensimmäiset tokokisansa, muttei nollatun liikkeen takia päässyt ykköstulokseen asti. Se starttaili myös agilityuraansa putkirallin merkeissä. Tammikuu oli täynnä toiveita ja inspiraatiota, urheilinkin aika reippaasti ja kehitin vartaloani löysäilyn sijaan. Tara nousi kakkosiin ansaitulla tuloksella, vaikka treenien määrä oli laskettavissa yhden käden sormilla viimeaikoina. Sen lisäksi suoritimme ensimmäisen toisen osapuolen sponsoroiman panta-arvonnan!
Helmikuussa treenattiin edelleen täysiä. Aika kului ohjatuissa tokoissa-ja ageissa kummankin paimenen kanssa. Bloggausintonikin oli melkoinen, oli kiva kirjoitella, tehdä ratapiirroksia ja raapustaa asiatekstejä! Nauru haki ensimmäisen ALO1-tuloksensa voiton kera, kumpikin aussie taas napsi hyväksyttyjä tuloksia rallytokokisoista. Helmikuussa oli myös aikaa perehtyä hyppytekniikkaan ja muutenkin oma osaamiskehitys oli nousussa ja innokkaassa sellaisessa.
Maaliskuussa Kidan tokointo senkun nousi, mutta agilityssa ei tuloksilla hurrattu, lähinnä oman turhautumisen takia. Tuntui, ettei kisaaminen vaan onnistu ja mieleni oli kovin maassa. Onnistuneet treenit (ja mätsärit äidin kanssa) aina kohensivat mielialaa, mutta koko kevään kestävä möhnäyskausi oli alkamassa. Valokuvaamista harrastin ilolla koulun kalliilla rungolla ja kevätsää alkoi tuntua iholla pikku hiljaa. Tutustuin Caloanderiin valmentajana ja olen edelleen aivan myyty. Blogissa juhlittiin kysymyspostauksen parissa.
Huhtikuussa minä vanhenin, samoin Tapsa. Kuvausinto oli edelleen taivaanrajassa. Haun treenaaminen alkoi maistua kevään kolkutellessa ja lämmön noustessa. Tapasimme Wirneen ihania koiria ja lisäksi pääsiäisen aikaan Nauru kiskoi BIS1-tuloksen Viikin mätsäreistä. Tokoilu Kidan kanssa oli vähän jojoilua, mutta pääosin innostavaa ja positiivista, agilitymasennuksen jatkuessa. Nauru kävi ensimmäiset möllikisansa ja nappasi se nollatuloksenkin! Lisäksi kumpikin paimen ansaitsi (epäviralliset) RTK1-tittelit rallytokosta. Huhtikuun miinus oli Kidan anturaan ilmestynyt haava, joka esti mm. hypytekniikkatunnille osallistumisen.
Toukokuussa kisamasennus syveni, vaikka tuloskin saatiin. Tauon pitäminen kolkutteli mielessä, arki tuntui myös työläältä. Asiat eivät vain sujuneet. Blogiin asetettu kisa unohtui kokonaan. Kida pääsi pehkokarvapeitteestään ja minä jännitin, palaako se karva ikinä takaisin. Kamalia helteitä elelimme, Tara rallytokoili epiksissä sairaan hienosti, minä olin eniten innoissani muiden kouluttamisesta. Tokomasennus alkoi. Parasta toukokuussa oli kuitenkin Wirneen leiri ja ihanat kuvaussäät! Ja huippu agilityryhmä, johon pääsimme Naurun kanssa, se tosin alkoi jo aiemmin keväällä.
Tokotaukoilua pukkasi kesäkuussa. Naurun asenne agilityssa parani, Kidalla pysyi tasaisen hyvänä. Viskasimme muita bloggaajia blogihaasteella. Colhu oli luonamme hoidossa, nautin ajasta valtavasti, kuvasin suurella sydämellä ja keskityin fiilistelemään ihanaa kesää. Piipahdimme Lahdessakin lenkillä, just for fun! Kesällä minä myös kävin karhusafarilla äitini ja siskoni kanssa, Nauru vietti ajan Essin luona hoidossa Nari-pennun seurana ja kaksi muuta pysyi kotona Oonan kanssa. Kesäkuussa tutustuin muutenkin Nariin, rakkauspehkoon.
Heinäkuussa helteet jatkui Nauru teki 12 keppiä onnistuneesti ja lisäksi se piipahti ASCAn näyttelyssä Tampereella. Heinäkuun kohokohta oli kuitenkin roadtrip perheen kesken. Ajelimme pohjoiseen, aina Ruotsin ja Norjan välimaille saakka, vuoria katsomaan. Kida kävi paimentamassa ja se teki sairaan mahtavaa työtä, melkein jo innostuin lajista. Kävimme agilityepistelemässä Purinalla koko lauman voimin ja Naurun fiilis on se, joka parhaiten jäi mieleen - se narkomaaninen asenne lajiin. Kävimme geokätköilemässä, ahmimassa palkintoja agilityepiksissä, nautimme kesästä, minun kevään paha oloni alkoi parantua. Haku masensi kylläkin lajina ja motivaationpuutetta oli ilmassa. Parhautta oli treeniretki Hämeenlinnaan.
Taran päivä oli elokuussa, kun se kahmaisi ison mätsärin BIS1-voiton itselleen. Elokuussa muutenkin omistajaa ravisteltiin elämänmuutoksilla. Agilityn parissa seuramestiksissä ei tulokset olleet parasta mahdollista, mutta asenteeni oli aika jees ja pääsimme palkinnoillekin. Treenasimme paljon kavereiden kanssa, Sussukin tuli ihanana käymään, tapasimme ihmisiä ja olo parani, tokokin alkoi taas maistua. Ja Hoppu-aussie oli yökylässä! Elokuussa oli myös kauan odotettu maailmannäyttely, jossa vierailimme messukeskuksessa. Naurun tokotyöskentely angstitti, Kidan ilostutti. Ja mitä tärkeintä: vihdoin viimein Kida nousi kolmosluokkaan agilityssa.
Syyskuussa heräsin eloon. Asenne muuttui ja innostus elämistä kohtaan palasi. Kenties kaikki tunnettu ja aiheutettu paha oli sen arvoista. Itkin hyvän flow-fiiliksen takia Tampereen agikisoissa, vaikkei vitosta parempaa tulosta saatu. Toko masensi edelleen kylläkin. Tapsukka loisti tokotreeneissä kylläkin. Aika paljolti vaan latasin akkoja rankan kauden jälkeen, mutta piipahdimme mätsäreissä ensi kertaa ja toisenkin kerran! - Narin kanssa, ai kamaluus miten ihana se oli!
Sisukkaasti yritin póistaa tokomasennusta lokakuun aikana. Ihan kivaa se oli toisen kanssa treenatessa, mutta yksin ei. Treenaaminen olikin lokakuussa hyvin laiskaa, Tiltun valmennuksessa käytiin tokon puolesta ja vähän agitettiinkin. Muuttoa pukkasi niskaan loppukuusta ja lopulta vanha elämä oli lopullisesti jätetty menneeseen. Tapsa menestyi mätsärissä. Kirjoitin tekstin koiranaisen deittailuista ja se nousi räjähdysmäisesti valtavaan suosioon sosiaalisessa mediassa. Kida nappasi ensimmäisen nollatuloksen kolmosissa.
Marraskuussa sain päätoimittajan paikan Australianpaimenkoirat RY:n jäsenlehdestä. Tutustuimme rauhassa uusiin kotinurkkiin, tokomasennus pysyi visusti minussa entistä pahempana. Sitä vähän helpotti kauan suunniteltu ja vihdoin toteutettu loskasadeleiri, joka meni aivan nappiin! Se oli kyllä yksi vuoden parhaista viikonlopuista. Nauru myös matkusti Ruotsiin MH-testiin, muttei päässyt osallistumaan siihen yhden päivän kestäneen köhimisen takia.
Joulukuussa tärkein juttu oli tietenkin kauan odotettu Jaakko Suoknuutin valmennus, joka valoi mielettömästi uutta energiaa ja uskoa agilityharrastukseen. Muutenkin agilitytreenit ovat sujuneet kuin unelmat. Tokotreenaus ei maistunut edelleenkään, mutta hieman asenne hellitti ja kisasuunnitelmia tuli kuitenkin päähän. Kaukopalkan treenaus on tuottanut paljon toivottua tulosta. Elämisen opettelu työn ja harrastuksen välillä alkoi. Tietenkin joulukuussa myös vieteltiin ihanaa joulua perheen kanssa!
Viimevuonna asetettiin tavoitteita tälle vuodelle ja ensi vuodelle olisi myös asetettava juttusia. On se aika vuodesta, kun kurkistetaan, pysyttiinkö ruodussa vai lusmuiltiinko vaan.
Luustoltaan ja muutenkin terve koira
No tämä meni niin nappiin, että oikein napsahti! Luustoltaan priima koira, joka muutamaa höpsöä köhää lukuunottamatta on pysynyt terveenä kaikin puolin.
Tapahtui tapaus tokomasennus ja päätin, ettei jaksa. Seuraavaksi katseet avoimeen luokkaan.
Ensimmäiset kisat ovat tammikuussa, joten ihan ei tämän vuoden tavoitteena toteutunut!
Hävettää, tehtiin vain pari hassua jälkitreeniä vuoden aikana... Hakua vähän enemmän, mutta laiskanpuoleisesti sitäkin. Mutta, joo, kyllä me treenattiin kuitenkin.
Tokomasennus tarttui tähän ja en nähnyt tarpeelliseksi lähteä vielä suorittamaan.
No kyllähän Nauru reissasi Ruotsiin, mutta ei sitten tuonut tuloksia tuliaiseksi vaan jotain aivan muuta..... :D
Ei jaksanut omistaja ilmoittaa koiraansa kuin mätsäreihin ja yhteen epäviralliseen ASCA:n näyttelyyn. Kun ei halua laittaa rahaa moisiin!
Vuonna 2015 olisi tarkoitus teilata masennusta ja keskittyä olennaiseen duuninteon ja sosiaalielämän ohessa. Agilityssa himo ja halu nousta kolmosiin, tokossa hakea AVO1-tulos ja mieluiten myös VOI1-tulos, ehkä nämä jopa ennen elokuun sääntömuutosta! BH-koe, luonnetesti ja mahdollisesti AD-koe jos innostun! Harkinnassa myös frisbee-kisan korkkaaminen. Terveenä pysyminen olisi edelleen suuri etu.
Saadaan tekemiseen entisestään riemakkuutta
No on kyllä saatu! Ihan eri asenne kuin vuosi sitten, huippu likka!
Sataprossaiset kontaktit ja lisää varmuutta kepeille
No kontaktit eivät aina sataprosenttiset ole, mutta kepit on aivan sairaan hyvät nykyään.
Koiralle maistuu, ohjaajalle ei. :D
Tehtiinkö kerran tai kaksi.... Hävettävän vähän kuitenkin.
Ei ole edistynyt, liikkeet ja asenne on kunnossa - myös biisi! Esitys pitäisi enää kasata.
No ei kyllä oltu aktiivisia.
Vuosi 2015 saa tuoda mukanaan ensimmäiset koiratanssikisat! Agilitya jatketaan omalla tasollamme ilman tavoitteita, mielellään hyvällä kisamenestyksellä. Tokossa VOI1 olisi vihdoin toiveissa ja se tuntuu ihan realistiselta ajatukselta pitkästä aikaa. Viestin tekemistä omaksi huviksi olisi tarkoitus aktivoida. Sterilointi kesällä/syksyllä.
Pysyminen mahdollisimman terveenä ja skarppina
No on kyllä skarppi! Eikä sairastellutkaan, hyvä Tapsu.
Teki Tapsa pari hauskaa hakutreeniä.
No, jos mätsärit lasketaan. :D
Vuonna 2015 Tara saa käydä juoksemassa omaksi (ja muiden) iloksi mölliageja, mieluiten putkiluokkia, mutta ehkä pari virallistakin mikäli selkä ei laita vastaan. Se saa myös käydä hauskuuttamassa möllitokoissa ja mätsäreissä. Terveenä saisi luvan pysyä edelleen ja niin pirun iloisena!
Ja minä jatkan kestotavoitteen toteuttamista seuraavanakin vuonna.
Viimevuonna aloitin perinteen, että kirjoitan joulun alla kiitosviestin sellaisille tyypeille, jotka ovat tehneet vuodesta hienon ja mahtavan. Tässäkään harastuksessa ei yksin pitkälle pötki, edes jonkinlainen tukijoukko taustalla on erittäin tärkeä! Ja ihmiset, he kiittävät ja kehuvat toisiaan aivan liian harvoin ja vähän. On siis hyvä pyhittää tällaiselle kokonainen blogiviesti - varsinkin, kun innostuin kuvaamaan sillä samalla hetkellä, kun lumi vihdoin satoi Helsinkiin.
Äiti ansaitsee viimevuotiseen tapaan kiitoksen tänäkin vuonna. Hän avustaa niin rahallisesti kuin henkisesti - kuuntelee murheet, vaikkei aina ihan ymmärtäisikään, hoitaa koiria tarpeen tullen ja on muutenkin täytenä tukena mukana harrastuksessani. Hänelle lohkeaa jälleen valtavan lämmin kiitos ja halaus, sillä ilman häntä en varmasti tällä tasolla lajia treenaisi!
Essi ansaitsee kiitoksen myös tänä vuonna. Hän on ollut erittäin läheinen ystävä ja myös innokas treenitoveri. Essin koira Nari tuntuu kuin se olisi osaksi oma koira, niin mielelläni ja innoissani olen osallistunut pienen pehkolapsen koulutukseen ja elämään. Olen kamalan onnellisessa asemassa saadessani touhuta puikkonokan kanssa, koska onhan se niin ihana tyyppi!
Viimevuotisista myös Oona saa nimensä myös tänä vuonna kuuluviin. Vaikka lauma hajosikin ja yhteiselämä oli kaikkea ylämäen ja alamäen välillä, ei voi kiistää etteikö hän olisi ollut suuri apu koirien kanssa niin arjessa kuin kilpailuissa. Lenkkiavustus ja lämppäapuna toiminen (valokuvaamisesta puhumattakaan) ovat tehneet stressitilanteista helpompia, kun ei tarvitse pää viidentenä jalkana purjehtia. Hyvää jatkoa hänelle ja koirilleen!
Tämän vuoden ensimmäinen uusi nimi on Pitkäsen Laura. Tämä uuttera shelttikasvattaja ja vanha ystäväni oli mukana hienossa kokemuksessa, kun järjestimme ensimmäistä kertaa amatöörivoimin treenileirin meille ja tutuillemme. Leiri sujui erittäin hyvin ja olen ehdottomasti mukana järkkäämässä uudemmankin kerran. Kiitos toimivasta tiimityöskentelystä! Koitetaan nähdä kisakentillä yhdessä!
Uutena nimenä nousee myös luonnollisesti Sara. Ei vain siksi, että hän on niin tiiviisti nykyään osa elämääni, vaan koska hän niin urhoollisesti yrittää pysyä kärryillä koiramaailman kummallisissa kiemuroissa. Hän kuuntelee treeniangstini kiltin kuuliaisesti ja yrittää olla avuksikin niin usein kuin pystyy. Lisäksi hän rakastaa rakkini piloille ja siitäkös karvatursakkeet ovat onnellisia!
Tämän vuoden listaan viimeisenä (muttei vähäisimpänä, ei!) pääsee Sussu. Vaikka emme ehtineet tavata montaa kertaa kuluneen vuoden aikana, saimme facebookin välityksellä monenlaisia suunnitelmia kursittua kokoon. Odotan erittäin innokkaasti tulevaa vuotta ja toivottavasti avautuvia treenimahdollisuuksia kyseisen ihmisen kanssa! Kiitän siis jo etukäteen, jonka lisäksi haluan kiittää kaikista juttutuokioista ja kuuntelusta, sekä ymmärryksestä!
Nyt on aika hiljentyä ahmimaan napansa täyteen jouluruokaa. Kuullaan siis joulujen jälkeen taas! Rauhallista akkujenlatausjuhlaa kaikille koirakansalaisille!
Blogitähtien rodut vallan päälaellaan
Lukijakisaan osallistui valitettavasti vain viisi osallistujaa, joten kilpailua ei pidetä. Äärimäisen kurja juttu, ehkäpä ensi kerralla kilpaidea kolahtaa lukijoihin paremmin.
Usein naureskelemme ystävien kanssa mietiskellessämme, millaisia koiramme olisivat ihmisinä. On hirveän hauska analysoida kyseistä mielikuvitushenkilöä aina luonteenpiirteistä ulkonäköön! Puolison kanssa sitten vastapainoksi olemme usein miettineet, millainen minä olisin, jos olisin ihmisen sijaan koira. Nämä hauskat ajatusleikit päätin jakaa blogiin, jotta saadaan hieman huumorintäyteistä sävyä muuten niin "synkkään" treenaamiseen. Tammikuussa alkaa kuitenkin tiukka kilpailukausi!
Nauru olisi teini-ikäinen, Ruotsista pienenä lapsena Suomeen muuttanut tyttö. Hän olisi hyvin pitkä ikäisekseen, kasvanut hujopiksi jo varsin nuorena ja olisikin koulukiusattu lapsiparka: pojatkin katsovat häntä maankamaralta ylöspäin, eikä neiti muutenkaan vartaloltaan tyttömäisin mahdollinen ole. Nauru olisi kuitenkin luonteeltaan niin reipas ja hyvän itsetunnon omaava, ettei antaisi asian paljolti häiritä. Hän olisi äärimäisen sosiaalinen, reipas ja auttavainen ja siksi kiusaaminen jää taka-alalle, kun näkee, miten mahtava persoona hän oikein onkaan. Naurun asenne koulunkäyntiin olisi kuitenkin hitusen laiska ja rimoja hipova: hänellä olisi kyllä mielenkiintoa ja jopa potentiaalia, mutta jotenkin nuori tyttö ei vaan saa itseään antamaan tarpeeksi. Hän liian helposti jää mukavuusalueensa sisään ja urheilusuorituksissakaan ei turhaa hikeä otsastaan puserra, ellei valmentaja siihen tiukasti vaadi. Siitä huolimatta hänen suhteensa ei ole luovutettu! Nauru ei aina uskoisi itseensä ja vaatisikin toisinaan erittäin lujaa tsemppiä mennäkseen uusiin haasteisiin yhtä reippaasti ja itsevarmasti kuin arkielämän haasteissa! Häntä ei nimittäin elämän vastoinkäymiset huolestuta ja hän olisi kuin kotonaan kaikenlaisissa uusissakin tilanteissa. Nauru olisi sellainen luottohenkilö, joka ulkomaanmatkalla saisi kulkea kartta kädessä ja kysyä apua vierailta, kun muut seisoisivat kauempana vastauksia odotellen. Niin vieraassa kuin tutussa seurassa Nauru olisi erittäin puhelias ja höpötyksissään kovin rönsyilevä. Ulkonäkönsä suhteen hän ei turhia paineita ottaisi, pukeutuisi rennosti farkkuihin, sitoisi tukkansa huolimattomasti ponnarille ja saisi sitten kuulla, että joskus voisi ostaa vähän asiallisempia vaatteita rikkinäisten tilalle. Naurun ehdoton ykkösammatti olisi joko laulajana, juontajana tai jonkinlaisena kirjurina, ehkä jopa kirjailijana - hänellä olisi armottoman valtava mielikuvitus, luovuutta rutkasti ja ideoitaan hän huutaisi muille silloinkin, kun muita ei kiinnosta! Kaiken kaikkiaan tosi rento ja mutkaton tyyppi josta olisi vaikea olla pitämättä.
Kida, keski-iän kriisiä poteva uuttera urheilun harrastaja, joka palkkatyönään tekisi jotain turvallista, siistiä sisähommaa. Kida olisi sellainen hieman hermostunut tyyppi, joka työpöytänsä takaa mulkoisi hitusen happamana ohikulkijoita, ja joka ei todellakaan ole asiakkaiden ykkösvalinta auttamaan tuotteiden tai palveluiden valinnassa. Hän ei paljon vieraille pukahtaisi, korkeintaan kovaan ääneen karjuisi mahdollisille alaisilleen tai työtovereilleen, joiden laiska tai muuten hutiloiva ja huoleton työpanos ärsyttäisivät häntä suuresti. Kida olisi suurien aatteiden nainen, joka kuitenkin puhuu enemmän kuin tekee. Hän pitäii itseään tiukassa kontrollissa, olisi timmi vartaloltaan ja pituudeltaan keskiluokkaa. Suomessa syntynyt ja Suomen sisäänpäinkääntyneeseen kulttuuriin tottunut, omista asioistaan huolehtiva, joka kantaisi otsassaan tiukasti jääkuningattaren leimaa. Hän olisi kuitenkin uuttera ja aikaansaava, sellainen tarkan markan tyyppi, joka tekee hommansa juuri niinkuin pitää eikä vähän sinne päin. Kidan äksy olemus olisi kuitenkin suuresti epävarmuudesta johtuvaa, sillä hitusen hermoheikkona naisena hän pelkäisi milloin sodan syttymistä, milloin maailmanloppua tai syöpään sairastumista. Hän kärsisi luulotaudeista, googlettelisi olemattomia oireitaan ja ystävilleen valittelisi milloin mistäkin (kuvitellusta) murheesta. Kovin harva ei Kidaan jaksaisi tutustua, mikä on sääli, sille ystävilleen ja perheelleen nainen olisi erittäin lojaali, reipas ja rakastava. Hän olisi huumorintajuisempi ja erittäin uskollinen, vaikka kyllä yhteenottoja rakkaidenkin kanssa tulisi, varsinkin huonoina päivinä. Riidat kuitenkin aina sovitaan, eikä Kida järin pitkävihainen ole - hän saattaisi kyllä murehtia pitkään pilanneensa jotain lopullisesti, mutta pölyn laskeuduttua on huolet haihtuneet kuin huomaamatta. Vapaa-aikansa Kida kuluttaisi tiukasti lenkkipoluilla, salilla, pyöräilemässä tai yleisurheilemassa, mutta uimassa vain hyvin harvoin. Kesäkuumalla mökillä, jossa tosin viihtyy vain pari päivää, tai totaalinen kyllästyminen ja mökkihöperöityminen iskee.
Tara, selkävikainen mummonalku, joka potkittiin varhaiseläkkeelle väkisin. Muori roikkui kynsin kiinni ovenkarmeissa, kun vartijat tuuppivat häntä ulkoilmaan samalla leppoisia eläkepäiviä toivotellen. Tara olisi se joka paikkaan tunkeva utelias kyylä, joka on heti paikalla siellä, missä tapahtuu. Tara olisi se mummo, joka lähtee sienimetsään ja unohtuu sinne useiksi tunneiksi, kun siellä oli kaikkea niin jännää ja ihmeellistä - sienet luultavasti olisiat unohtuneet mielestä ensimmäisen vartin aikana. Tara olisi se mummo, joka löytyy työpaikan kahvihuoneesta, vaikka diili olikin, että töistä pysytään poissa. Siellä Tara tunkisi pullaa poskipusseihin ennenkuin kukaan muu tulee hakemaan osaansa ja santsikierroksen voi tehdä hyvillä mielin muiden saavuttua. Tara ei varmasti koskaan myöntäisi oikeaa ikäänsä vaan olisi jumittunut ajattelemaan itseään ikuisena kaksvitosena. Vokottelisi nuorempia miehiä ja haastaisi teinejä uhmakkaasti käsilaukkuaan ravistellen. Yleensä köpöttelisi tasaiseen tahtiin kauppakadulla, mutta nälkäisenä ravintolaan polkaisee niin vauhdikkaasti, että jää juniorit kakkoseksi. Tara olisi sellainen rääväsuinen kaiken suoraan sanova mummeli, joka tasan tietäisi oman arvonsa ja luultavasti luulisi itsestään vähän liikojakin. Äksyäisi muille, jos joku kehottaa siirtymään eikä voisi ymmärtää, miksei ajokorttia enää heltiä, vaikka ihan hyvin hän näki ajaa pari vuotta takaperinkin.  Sukulaiset ja muut läheiset saisivat aina olla häpeämässä kun rouva kovaan ääneen kailottaisi kaupassa tuotteiden kurjuutta, eikä hän itse näkisi toiminnassaan mitään kummallista tai noloa. Nuttura ei olisi ainakaan liian tiukalla vaan tämä rouva nauttisi viimeiseen asti päivistään, ihan täysillä. Taran joka päivän kohokohta olisi se tietty kahvihetki, kun voi istua takapihalla, syödä ronskisti munkin (tai kaksi) ja nauttia samalla luonnon harmoonisesta rauhasta, ihan itsekseen.
Maija onkin sitten vähän hankalampi määriteltävä. Joskus leikkisästi tyttöystävä kirjoitti dobermannin rotukuvausta ja hehkutti miten se kuvastaa minua, mutta minä nauroin tälle räkäisesti. Yleensä minua on kuvailtu melko aktiiviseksi paimenkoiratyyppiseksi otukseksi. Turhaudun helposti liian samantyyppisiin rutiineihin ja tarvitsen silloin tällöin enemmän kuluttavaa aktivointia, jotta pysyisin tyytyväisenä. Liian turhautuneena tämä koira olisi juuri se, joka makaa vieressä tuijottamassa lasittunein silmin, värähtäen jokaisesta liikkeestä, valmiina toimintaan. Väriltään ehdottomasti punainen, ei mikään mahdottoman siro, mutta erittäin pitkäkinttuinen koiraeläin olisi kyseessä. Paimenkoiratyylisesti melko moniulotteinen luonne, toisaalta hyvinkin ohjaajapehmeä ja herkkä, mutta toisaalta tietyissä tilanteissa hyvinkin kova ja purkaa turhautumistaan kovaäänisellä komennushaukulla. Tämä koira nauttisi valtavasti pitkistä vaelluksista, reippaasta liikunnasta, mutta myös kainalossa köllimisestä illan päätteeksi sekä herkullisista ruoka-ajoista. Vieraita kohtaan varsin avoin ja sosiaalinen, mutta jonkin verran vahtiviettiä löytyy. Pitää "lauman kasassa" ja varjelee omiaan kyllä ehdottomasti, vieraitakin vähän päivän mukaan... ;) Tuleeko tästä kuvauksesta sinulle jokin rotu mieleen?
200. postaus - Joulukuvan kulisseissa
200 viestiä on allekirjoittanut räpeltänyt tähän blogiin! Hauskin tapa "juhlistaa" tätä on esitellä, millaista se joulukuvan otto oikeasti on. Okei, tänä vuonna kuvaussessio oli aika extreme, koska tilaa oli vähemmän, liikkuvia osia enemmän, Kidaa ahdisti jo valmiiksi eikä emäntäkään ollut parhaimmillaan. Myös kuvauskalusto oli niinkin onneton kuin tabletti, sillä kamerasta ei löydy tarpeeksi lyhyttä putkea, mutta pääasia on, että kuva saatiin aikaiseksi. Ja video. Eeppinen video blogia varten. (Tämä oli muuten tyttöystäväni idea ja hän videota naureskellen kuvasikin, eli kyllä koiranaisen deittailu voi joskus onnistuakin! ;))
Jouluun on alle viikko. Käsittämätöntä.
Lunta ei saatu, mutta onneksi hyvää ruokaa, juomaa ja seuraa on tarjolla! Kyllä tämä siis iloksi muuttuu. Lisäksi flunssa, jota olen sairastellut viime viikon lopusta, alkaa olla voiton puolella, vaikka yhä raakun korpin lailla. Takana on kuitenkin päteviä agitreenejä vuoden vikoissa ryhmätreeneissä ja myös omatoimisesti, tammikuussa muutamat kisat valmiiksi katsottuna!
"Jos agility olisi helppoa, se olisi tokoa."
Kyseinen lause nousi esiin, kun juttelimme Rebeccan kanssa treenien yhteydessä tokosta treeni-ja kilpailulajina. Rebe oli tuollaisen lausahduksen lukenut netin ihmeellisessä maailmassa. Minua turhautti huonosti menneen treenin takia ja siksi reaktioni lauseeseen oli ilkeäsävyinen, räkäinen naurun remahdus. Aihe jäi kuitenkin pyörimään mieleeni ja kylvi siemenen, jonka tuotosta tämä tekstinpahainen on.
Tulin siihen lopputulokseen jo treenin aikana, että toko on kaikea muuta kuin helppoa. Ne, ketkä niin sanovat, omistavat koirat, jotka ovat persooniltaan ja/tai kestävyydeltään valmiiksi juuri sitä, mikä laji niiltä vaatii. Tai sitten kyseinen sanoja on harrastanut lajia niin kauan niin monen koiran kanssa, että kokee kaikki mahdolliset ongelmakohdat jo nähdyiksi. Jos toko olisikin vain muutaman liikkeen opettamista, se olisi lasten leikkiä. Vähän liikkeestä maahanmenoa ja pikkaisen noutoa - niin simppeliä! Kisavalmis suoritus on kuitenkin niin paljon enemmän kuin pelkkää opittujen tempausten esittelemistä.
Ensimmäiseksi huomioisin, että tokokoe on hyvin paljolti seuraamiskoe. Seuraaminen itsessään on ajatuksena helppo, mutta rakennukseltaan monimutkaisempi. Vaatii koiralta motivaatiota, mielekkyyttä, kestävyyttä ja intoa tehdä, että se jaksaa aina köpöttää pää kenossa, innokkaana ja hyvällä moottorilla ohjaaansa vasemman jalan juuressa. Seuraaminen ei pääty seuraamiskaavion tekemiseen, vaan koko koe on sitä täynnä. Täytyy siirtyä hallitusti eri pisteisiin kentän sisällä ja jäävät alkavat (ja EVL:ssä myös loppuvat) hallittuun ja kauniiseen seuraamiseen, joka vaikuttaa lopputulokseen. Kyllä, on helppoa opettaa koiralle kontatin ottaminen, sen ylläpitäminenkin ja kulkeminen oikeassa paikassa. Mitäs sitten kun tähän yhdistetään palkattomuus, kisapaikan tuottama paine, vieras paikka vieraine häiriöineen ja vieläpä koko kokeen ajaksi? Niin. Ei se ihan simppeliä ole.
Heti seuraavaksi mieleeni tulikin palkattomuus. Tokokoe kestää luokasta riippuen muutamasta minuutista kymmeniin sellaisiin. Se sisältää erilaisia liikkeitä erilaisilla mielentiloilla ja kaikki nämä koiran tulisi suorittaa innokkaasti ja mahdollisimman säpäkästi, vaikka sen ainoa palkitseminen kokeen aikana on hillitty sosiaalinen palkkaus. Se ei ole asia, joka koiralta välttämättä löytyy luonnostaan. Omista koiristani Tara jaksaa mennä palkattomana hamaan loppuun asti, koska on niin siistiä, mutta Naurun kanssa opttelen edelleen tätä kestävyyttä ajan ja mielikuvituksellisien ideoiden kanssa. Jos vertaisin tottelevaisuuskoulutusta kouluratsastukseen, huomaisin erona sen, että hevonen on paljon helpompi "pakottaa" tekemään enemmän. Istut hevosen selässä, ohjaat ja autat sitä jalkojesi aiheuttamalla paineella ja käsilläsi, jotka pitelevät suun kuolaimista tulevia ohjia. Hevonen voi laiskistuessaan antaa enemmän ihan vaan siksi, kun ympärille vaativasti kietoutuvat paineet vaativat niin. Koira taas on yksin toimiva osa tiimiä, jonka täytyy itse motivoida itsensä kokeen aikana treenattujen treenien pohjalta. Ohjaaja on sen verran eleetön ja ilmeetön koko suorituksen ajan ja luottamus, joka koiralle annetaan, on melkoinen. Agilityssakin ohjaaja on kuitenkin se, joka omalla liikkeellään ja ohjauksellaan auttaa koiran selviämään radasta, joka nelijalkaiselle ei ole tuttu ennestään.
Vire onkin melko mahtisana tässä lajissa. Minulla on kaksi tokokoiraa, kumpikin hyvin erilaisia. Kidalla moottoria ja "hulluusgeeniä" löytyy enemmän omasta takaa, mutta sen vaikeutena on ollut hyvin pehmeän luonteen muovaaminen kisatilanteeseen sopivaksi. Nauru taas kyllä osaa ja tekeekin mielellään, muttei anna itsestään varmaan puoliakaan ilman pusertamista, vaatimista ja oikeanlaista treenaamista. Ja sitten on niitä, joilla virettä on liikaa: kattila kiehuu kiljuen yli eikä mistään tule mitään, kun koiran silmät ovat valtavat kuin tappamista suunnittelevalla haikalalla. Vire voi kostautua liikana tai liian vähäisenä muissakin lajeissa. Tokokoepaikka on kuitenkin usein hyvinkin hiljainen ja painostava, jossa ihmiset henkeä pidätellen tuijottavat tiiviisti koirakon suoriutumista. Jokainen oksan rapsahdus tuntuu kavahduttavan sen kammottavan paineen alla. Itse ainakin tottuneesti treenaan häiriöisissä paikoissa, esimerkiksi agilitykisojen yhteydessä ja koirani tuntuvat aina hämmästelevän tokokokeen haustausmaan kylmää hiljaisuutta.
Olen samaa mieltä, että välttämättä tokotemppujen opetus ei ole valtava haaste. Sekin riippuu vähän siitä, minkä kokee olevan valmista kauraa: riittääkö vähän sinne päin suoritettu vai täytyykö tempun vastata täysin ihannetta. Toko sisältää kuitenkin haastaviakin tehtäviä. Koiran persoonasta riippuen voi olla hankalaa pysytellä pitkä aika paikkamakuussa, rauhoittua haistelemaan oikeaa tunnarikapulaa tai esimerkiksi räjähtää hakemaan metallikapulaa, joka voi tuntua inhottavalta suussa. Tokokoe vaatii kuitenkin niin paljon muutakin. Palkattomuus, tehtävistä toisiin siirtyminen, odottaminen, erilaisiin tehtäviin erilaisen mielentilan tasaaminen/kohottaminen, kilpailuhäiriön kesto...
Eli ei se toko ehkä ihan helppo laji sitten kuitenkaan ole.
otetaan vastaan treeniseuraa, kun tämä laji tympäisee niin perkulasti
Viime viikonloppu oli aivan älyttömän rankka! Viiden päivän työputken päätteeksi piti herätä kumpanakin päivänä aikaisin, kiitos koiraharrastuksien. Lauantai kului messukeskuksessa Winnerissä ja siellä saikin moikkailla ja jutustella niin hirveästi tuttujen kanssa, että ääni meinasi käheäksi painua! Hyvin sai ajan kulumaan, enkä kamalan suuriin heräteostoksiin sortunut... mitä nyt yksi treeniliivi tuli ostettua, mutta hei, edelliseni hajosi! Se on siis aivan sallittua!
Sunnuntaina ei haitannut yhtään herätyskellon pimpottaminen. Nappasin kaikki kolme koiraa autoon ja köröteltiin kohti Lohjaa, josta nappasimme Essin mukaamme. Sieltä kaahailimme Kaarinaan, Jaakko Suoknuutin agilitykoulutukseen! Varasin tämän koulutuspäivän jo aikaa sitten tutuille ja parille tutun tutulle. Jaakko on kyllä ihan mielettömän mukava kouluttaja, tykkään kovasti hänen tyylistään. Joskus vuonna peruna Kidan kanssa vietimme viikonlopun hänen ja Janitan opeissa ja se oli kyllä yksi parhaista koiruusviikonlopuistani koskaan!
Treenit itsessään menivät tosi näppärästi. Sain palautteeksi sen, minkä olen tiedostanutkin, mutta aina parempi kuulla se oikean ammattilaisen suusta. Olen teknisesti hyvä ohjaaja, ohjaan siistiä ja kaunista jälkeä, mutta tarvitsen lisää moottoria. Saisin vedättää koiria enemmän ja antaa itsestäni enemmän, jolloin koiranikin antaisivat. Se muniminen esteillä saisi siis lopultakin jäädä! Merkkaan esteet hyvin ja ajoituksenikin osuvat varsin hyvin kohdalleen, mutta kontakti koiraan rakoilee. Siihen minun täytyykin tästä lähtien keskittyä täysillä niin rataantutustumisessa kuin tehdessäkin.
Kida oli äärettömän kiva agikoira, vaan koskapa se ei olisi! Se lukee ohjausta hyvin, jaksaa toistoja hyvin ja nyt teki kauniita linjojakin. Läksy tuli kontakteista, sillä niitä neiti näppärä taas hiipii, vaikka saisi paahtaa täysillä on-offille. Vitosen back flapin teki niin tiukalla käännöksellä, että hyppäsi vitosen kahteen kertaan, vaikka olisi pitänyt irrota kutoselle. Ysillä sitten taas tuplasylkkäri ja siihen yhdistetty pakkovalssi sujuivat oitis kuin unelma! Köröttelimme menemään esteelle numero 20 asti.
Nauru väsähti jossakin kohdalla ja viimeiset tehtävät menivät puoliteholla, mutta se aloitti hyvällä asenteella. Naurun kanssa tuli muistutus siitä, että kokoamiskäskyn on oltava selvästi erilainen kuin luoksetulokäsky ja että minun pitää olla tarkkana siinä, mitä käskyä käytän missäkin kohdassa. Itse ohjauskuviot sujuivat kyllä hyvin ja kontaktitkin merle-eläin suoritti hyvin, A:n hyvin nopeasti, puomilla vähän hidastellen. Jaakko lohdutteli kestävyyden paranevan iän karttuessa, pakko reippaasti uskoa siihen!
Essi taas meni ensimmäistä kertaa valmennukseen Taran kanssa! Tapsa oli niin täynnä tarmoa (ja ääntä..) ettei tosikaan! Aivan huippuhyvin meni kaksikolla, Essi varmasti omaan blogiinsa kertoo yksityiskohtaisemmin. Varmasti tämä kaksikko nähdään jossain vaiheessa epiksiä starttaamassa yhdessä. :)
Koin kauhunhetkiä mitatessani Naurun säkäkorkeuden päivänä eräänä. Eihän siinä, tuollainen 56 senttinen mörmyläinen pääsee ainakin helposti agilityesteistä yli... huh huh silti! Mistä ihmeestä se itseensä moiset jättigeenit imi, onkohan sen perimään sekoittunut vähän afrikannorsua tai kenties jääkarhua? Persoonaltaan se on kyllä varsinainen harmaahylje, joten ehkä oikea etäsukulainen onkin merileijona.
Valokuvaaminen näinä rumina sadepäivinä ei todellakaan kiinnosta. Onneksi Essi räpsäisi otoksia turilaisistani, kiitos siis hänelle! Näppäränä tyttönä tekaisin myös nopean videokoosteen agivalmennuksesta. Täytyy mahdollisimman pian taas kömpiä viisaiden ihmisten oppiin!
Minä olen ihan sanaton. Tämä blogi on ollut pystyssä maaliskuusta 2013, eli 3kk vajaa kaksi vuotta. Redtolling ei koko pystyssäoloaikanaan saanut näin suurta lukijakantaa roikkumaan mukaansa, joten minulla on monta syytä olla kiitollinen! Lukijoita on tällä hetkellä virallisesti 159 ja varmasti muutama anonyymi lueskelee tekstejäni listojen ulkopuolellakin. 100 000 on sen verran hieno luku, että koen suorastaan välttämättömyydeksi tekaista kilpailun sen kunniaksi!
Kesällä aloitettu instagramin kuvakisa unohtui kokonaan. Uuden kuvakisan paikka siis! Koska meidän on seurattava aikaamme, pärähtää tasaluvun kunniaksi selfie-kisa kaikkien lukijoiden kesken! Voittajalle napsahtaa 20€ lahjakortti Mustiin ja Mirriin, jonka lisäksi palkitaan erikseen kunniapalkinto jonkin toisen kuvan ottajalle!
Kuvassa täytyy esiintyä sekä koiran että omistajan. Se, miten paljon kumpaakin näkyy, on omistajan päätettävissä. Sitä tosin et voi tietää, millaisista kuvista tuomari tykkää. ;)
1. Kilpailuun saa osallistua kaikki lukijoiksi rekisteröityneet henkilöt. Jos siis et ole lukija, mutta haluaisit osallistua kisaan, sinun pitää klikkautua lukijaksi.
2. Kommentoi tähän postaukseen nimesi, sähköpostiosoitteesi ja linkitä ottamasi kuva. Kuva voi olla missä tahansa palvelussa, kunhan se näkyy minulle (eli facebookissa varmista, että kuva on julkinen). Jos osallistut instagramiin lisätyllä kuvalla, laita kuvaasi #wipoeselfie. Ilmoita kommentointilaatikossa, mikä nimimerkkisi on tai mieluiten suora osoite kuvaan.
3. Kilpailuaika on 20.12.2014 klo 18 asti. Tulokset ilmoitetaan saman viikonlopun aikana!
Pyrin myös kasaamaan kuvat yhdelle sivulle kaikkien nähtäväksi ja ihailtavaksi, linkki sivulle tulee myöhemmin.
Mikäli on kysyttävää, kysy! Tätä kisaa saa myö röyhkeästi rohkeasti mainostaa esimerkiksi omassa blogissaan. Voit käyttää tätä kuvaa mainostelun yhteydessä tekemällä siitä linkin:
Kisa järjestetään, jos osallistujia on väh.n kuusi kappaletta.
Nauru-poro ei arvosta joulun lähestymistä.
Parin päivän surkuhupaisia kännykkäräpsyjä kuvittamassa tätä äärimäisen turhaa tärkeää päivitystä, joka sisältää runsaasti ei mitään höpötystä viimepäivien tapahtumista. Kennelyskäepäilyn takia treenikentille meno on ollut mahdottomuus, eikä treeniseuraakaan ole voinut pyydellä. Päivät ovat edenneet lähinnä lenkkeillen ja sisällä hullutellen, mutta olen tsempannut tehden itsekseni niin tokoa kuin esine-etsintääkin, ettei aivan lööbailuksi mene elämä.
Perjantaina lähdimme tasa-arvoisuutta tsemppaamaan Helsinkiin ja Nauru pääsi mukaan. Se ei ole koskaan matkustanut metrolla eikä hiippaillut Helsingin vilinässä, mutta tuskinpa tulee yllätyksenä, että se oli kaikkialla äärettömän rauhallinen, asiallinen ja järkevä. Metrossa se istua tatitti kuin olisi ikänsä asunut sellaisessa. Rullaportaisiin nouseminen oli siinä hitusen järkyttävää, mutta näppärästi se itsensä kyytiin joka kerta riuhtaisi ja heilutteli sitten häntäänsä itseensä tyytyväisenä. Naurulainen sai monta rapsuttelijaa, monet tulivat juttelemaan ja ulvaisipa se ihmisten "TAH-DON"-huutojen sekaan oman kaksitavuisen haukahduksen! Varsinainen sydäntenmurskaaja. Äänet, tiivisti olevat ihmiset tai yhtään mikään eivät hetkauttaneet koiraparan korvia ja eipä kukaan tainnut uskoa sitä vajaa kaksivuotiaaksi nuoreksi likaksi.
Kida ja Tapsa eivä ole yhtään niin hulvattomia kännykkäräpsyissä ja siksi Nauru poseeraa niissä huomattavasti useammin! Eilenkö oli se heti, kun naurunremakkaa aiheutti pesässään makaava Kida, joka sai erittäin hyvin tähdättyjä litsareita Naurulta. Naurulla muutenkin on typerä omalaatuinen tapa, että sen on pakko vähintään varpaallaan koskea Kidaa, jos punapaimenta kiukuttaa. Vaikka Kidalla olisi koko hammasrivistö esillä, mönkii vyötiäistä muistuttava merleotus lattiaa pitkin, viuhkoo häntäänsä kuin lentoon olisi yrittämässä ja sitten se ojentelee etujalkaansa Kidaa kohden. Lopulta Kida ei edes jaksa irvistää, saatika tehdä mitään muuta, kun ei tuo pässi ymmärrä kuitenkaan.
Sunnuntaina kiiruhdamme valmennukseen ja minut pystyy ilman koiraa pongaamaan sitä ennen lauantain Winnerissä. Nii, että rohkeasti vaan hihasta nykimään!
Ehkä Nauru halusikin vain sammuttaa laserit pois päältä?
Olipa kerran Hiisi Kieromieli
Hiisi Kieromielellä oli salaisuus. Hän oli älykäs. Hiisi Kieromieli oli koira ja vaikka kaikki koirat
olivatkin viisaita, osasi Hiisi Kieromieli jotain, mitä muut koirat eivät. Hän ymmärsi ihmisten puhetta. Hiisi Kieromieli oli pienenä pentuna löytänyt aapisen ja kun muut kävivät levolle, kaivoi Hiisi Kieromieli aapisen esille. Hän toistei aakkosia ja opetteli sanoja, joilla muistaisi aakkosten oikean järjestyksen. Hiisi Kieromieli oppi nopeasti, mutta hän ei koskaan uskaltanut paljastaa salaista taitoaan. Hiisi Kieromieli pelkäsi millainen meteli syntyisi, jos ihmiset tai muut koirat oivaltaisivat, miten älykäs hän olikaan.
Eräänä päivänä Hiisi Kieromieli kuunteli, kuinka hänen omistajansa keskustelivat. Hän kuuli, kuinka he puhuivat laivasta, Ruotsista ja syntymäkodista - siitäpä Hiisi Kieromieli oivalsi, mitä tuleman pitää. Hänet hylättiin hitusen vieraampaan kotiin, jossa häntä vieraanvaraisesti kohtelivat Hoppu australianpaimenkoira, hänen hellä, mutta kuria ylläpitävä emonsa Nessa sekä Hopun puolisisko, Nessan kaunis tytär Ihme. Hiisi Kieromieli käyttäytyi vieraanvaraisten ystäviensä kanssa asiallisesti, mutta jännitys ja epämiellyttävä tunne kuohuivat hänen mielessään. Hiisi Kieromieli oli kuullut, että hän joutuisi Ruotsissa MH-luonnetestaukseen. Ja Hiisi Kieromieli ei pitänyt ajatuksesta lainkaan!
Hiisi Kieromieli keksi suunnitelman! Hän muisti, kuinka aiemmin yskä peruutti kaikki suunnitellut tapahtumat ja Hiisi Kieromieli pohtikin, aiheuttaisiko tämä saman. Hiisi Kieromieli ei nähnyt muuta mahdollisuutta, joten hän päätti köhäistä. Ihmisen ilme muuttui niin epäileväksi ja jännittyneeksi, että Hiisi Kieromieli tajusi suunnitelman olevan mitä mahtavin! Siispä Hiisi Kieromieli suurena päivänä yski. Hän yski oikein kovasti. Hiisi Kieromieli oli niin uskottava, että lannistuneena ihminen peruutti hänen joutumisen MH-testiin. Hiisi Kieromieli oli ratketa onnesta ja riemusta. Hän pääsi mukavalle matkalle tapaamaan emoaan ja kasvattajaansa, yhdessä mukavien ystäviensä kanssa, mutta suunnitelmansa ansiosta hän vältti ikäväksi kokemansa koetilaisuuden! Hiisi Kieromieli oli niin onnellinen, että hän oli opiskellut niin ahkerasti - elämä ihmisten maailmassa oli niin paljon helpompaa, kun tiesi, miten heitä ohjaillaan!
Nauru ei tosiaan tuonut tuliaisena MH-tuloksia, mutta kennelyskän sen sijaan toi! Tai voiko tätä kennelyskäksi kutsua - se köhi tasan testiä edeltävänä iltana pari kertaa laivassa, testipäivänä oikein kovasti, mutta siitä se sitten loppui. Kotona se on ollut oma itsensä, reipas, ahne ja kamalan työnarkomaaninen. Messariin meneminen Houkutusten Highway-kisaan peruuntui kuitenkin varmuuden vuoksi, mutta onneksi varoaika menee umpeen juuri ennen Jaakon koulutusta, joten sinne pääsemme!
Kyllä muuten kiukutti sinä päivänä, kun tekstarissa lukee tuloksien sijaan, ettei testiin päästy osallistumaan. Onneksi Nauru oli kuitenkin kelpo matkustaja, joka käyttäytyi nätisti suuressakin aussieporukassa. Hieman sitä oli kummastuttanut vieras mieshenkilö, mutta minkä omistaja sille mahtaa, kun ei lähipiiressä ole ukkoja, jotka koiraa hiplailisi! Onneksi olen suunnitelmien sankari ja kuskaan merlekansalaisen perjantaina "pieneen" toritapahtumaan - vaikka sitten tasavertaisen hyvän puolesta.
NO JO OLI AIKAKIN.
Ajatus heräsi keväällä ja siitähän se sitten lähti. Agarwaen pääjehun Lauran kanssa päätimme kasata yhdessä koiraleirin meille ja koirallisille ystäville sekä tutuille kattavan kouluttajatarjonnan kera 14-16-11. Pari blogitekstiä aiheesta on tullutkin, ne voit lukaista täältä, täältä, täältä tai täältä! Suunnittelu kahden amatöörin voimin oli hitusen stressaavaa, mutta koska kissan on itse häntänsä nostettava, täytyy minun todeta viikonlopun onnistuneen menestyksekkäästi. Reissu Yläneen kartanotilalle (jonka voi muistaa Wirneen-leirin postauksesta) sisälsi naurua, onnistumisia, oppimista ja syvällistä pohdintaa, hieman tuohtumustakin (anteeksi vaan Sussu vakavamielisestä avautumisesta!) ja tätä reissua voi sitten kiikkustuolissa muistella hymyssä suin.
Perjantaina matkamme alkoi puoli yhden aikaan. Keskiviikon olin viettänyt leirin ruokia valmistaen ja jännitys kipristeli vatsassa, kun kurvasin Lohjalle ottamaan Essin ja Narin kyytiini. Matka Turun kainaloon sujui nopeasti juoruillen ja karkkeja natustellen, en olisi voinut kuvitella parempaa matkaseuraa! Perillä kävimme ilmoittamassa saapumisestamme, nappasimme avaimet ja tutkimme mökit, jonka jälkeen purimme tavarat ja koirat valitsemaamme huoneeseen. Ennen muiden tuloa ehdimme käydä agilityhallinkin tutkimassa ja vähän esteitä kokeilemassa - tripla-agilityssa saattoi kyllä omat haasteensa olla. ;) Sussu&Linkki, Satu&Colhu sekä Tiina&Karma saapuivat seuraavina ja kävin kokeilemassa agilitya ihanaisen Linkki-pojan kanssa. Linkki oli oikein pätevä koirakansalainen ja toivon salaa, että pääsisin jossain vaiheessa tavoitteellisemmin harrastamaan agsaa tämän mustavalkoisen paimenpoikasen kanssa!
Iltaa myöten saapui loputkin koirakkokansalaiset ja pääsimme toteuttamaan eeppisen leirikasteen. Minun ja Lauran tiukassa tuomaroinnissa kaksi joukkuetta suoritti ensin lelun noudon viestinä (joko koira nouti tai ohjaaja nelinkontin, ihan itse sai valita!), temppuradan, joka sisälsi tokomaisia tehtäviä kaukoista estehyppyyn ja viimeisenä nakinsyöntikilpailun. Voittajaa muistettiin komealla diploilla, jonka sietää seinälle laittaa laminoituna olohuonetta somistamaan! Hyvillä mielin sai lähteä nukkumaan hauskan kisailun jälkeen, varsinkin kun ehdin aussiet treenata tokon parissa ennen leirikisan alkua.
Siinä niin nohevana Essiä kyyläämässä.
Metallinouto aika hyvällä mallilla! c: Essi
Lauantaina luvassa olikin treeniä koko rahalla. Antoisa ja runsas aamiainen odotti valmiiksi katettuna kello kahdeksan ja ennen yhdeksää olin hallissa yhdessä Naurun kanssa. Esa Lehdistö saapui kouluttamaan agilitya ja nautin itse treenin annista. Tutustuimme rataan huolellisesti yksin ja porukassa, sillä ryhmäni sisälsi huomattavan monta uraansa aloittelevaa möllitasosta koirailijaa. Nauru oli treenissä kovinkin innokas ja taitava pikku agilityeläin, omaksi heikkoudekseni paljastui koiran sivuirrottaminen esteiden välillä. 14-17 sujui persjätöllä vielä kivuttomasti, lisäksi esteen nro 11 viskileikkaus saatiin onnistumaan palkkausavulla, vaikka sielläkin paljastui miten hankalaa koiran irrottaminen itsestäni minulle onkaan. Itkuksi muodostui 14-17 kahdella liikkuvalla valssilla varustettuna. Minä en tunnetusti valssaa tanssilattiallakaan ja agilityhalli ei ole kovinkaan suuri poikkeus. Jalat meinasivat mennä solmuun eikä toinen valssi ei vaan ottanut onnistuakseen. Esa näytti minulle hieman tarkemmin jalkojen kulkua valssin aikana ja tajusin ponnistavani totaalisen väärällä kintulla väärään aikaan. Siispä tsemppasin, keskityin ja tein parhaani - ja kappas, siitähän saatiinkin mallisuoritus aikaiseksi yhdessä Naurulaisen kanssa! Hyvä, hyvä, hyvä me!
Seuraavassa ryhmässä juoksin Kidan kanssa. Ehdin jäähdytellä Naurun, viedä sen mökkiin lepäämään, napata punaisen mukaan ja lämmitellä sen. Esa myhäili tyytyväisenä nollaradan perään, mutta minä reippaana tyttönä kesken juoksemisen kiljaisin, että "valssaamaan en rupea!". Kidallekin vahvistelimme viskileikkausta ja huolimatta uhmakkaasti asenteestani päädyin kuitenkin valssin tahdissa pyörimään. Kuinkas ollakaan, onnistuin ja lopulta päädyimme nollarataa suorittamaan. Rata eteni kivalla otteella valsseineen päivineen, mutta valitettavasti vitonen napsahti kun viimeinen rima putosi laiskan hypyn vuoksi. Vaan olinpa silti ylpeä itsestäni ja punaisesta, hiljaisesta paimenestani!
Oli ansaitun lepo-ja ruokatauon aika. Ahdoin napaani tortillaa ja jutustelin saunamökissä muiden kanssa ja puoli kahden aikaan lähdimme neljän naisen voimin pieneen metsälänttiin hakua tekemään. Mukana oli kolme aloittelevaa, pätevää hakutähteä, jotka saivat suorittaa hauskat metsärallattelut kahden maalimiehen väliä sahaten. Nauru oli mukana ja kokeilin, missä kunnossa sen ilmaisut on. Ukolle lähti hyvällä innolla (joskin maajälkeä hitusen seuraillen, tuulen ollessa hiljainen kuin metsä talviyönä), mutta palauttaminen osoittautui niin hankalaksi, että suoritimme treenin loppuun suorapalkalla ja otin erikseen rullan palauttelua lyhyellä välimatkalla.
Eipä mennyt kauaakaan, kun taas uuden treenin aika. Nappasin erittäin terhakkaan Kidan mukaani koiratanssikarkeloihin! Meitä kouluttamaan saapui ensikertalainen, tehtävästään loistavasti suoriutunut, Anna! Hän kertoi kattavasti koiratanssista ja kuinka kyseisen lajin kilpailut sujuvat ja olin kovin innoissani - ko laji on kuin minulle ja Kidalle tehty, en vain ole saanut aikaiseksi kasata esitystä ja suunnata kilpakentille. Kida olikin täyttä kasidee-hymiötä päästessään mukaan treeniin. Aloitimme kuitenkin ilman koiraa ja annoimme vartaloiden soljua, nykiä, pomppia ja pyöriä musiikin tahdissa ja etsimme rytmimuutoksia ja sitä, kuinka muutamme liikettämme niiden mukaan. Koiran kanssa aloitimme myös samankaltaisella harjoitteella, mutta lopulta ketjutimme yhteen alkuasennon, seuruun, ohjaajan ympäri pyörimisen, edessä seuraamisen ohjaajan peruuttaessa ja loppuliikkeen (syliin hyppy Kidan kohdalla). Kidalle temput olivat tuttuja ja alkuhämmästyksen jälkeen se teki kaikki tehtävät valtavan suurella riemulla, välittämättä muista koirakoista, joita ohittelimme hyvinkin lähellä ja joskus olimme toisiimme törmätäkin.
Alkuasento ja tosi innokas paimen
Itse pyörin vastapäivään, Kida ympärilläni myötäpäivään
Illalla kyllä maistui lepo, hyvässä seurassa luonnollisesti. Koiravisa-lautapelistä en kauaa ehtinyt nautiskella, kun kuulin saunan houkuttavan kutsun ja naisten mainion seuran! Saunassa sitä malttoikin pitkästä aikaa istua kauan, möhemmin skabailimme vielä aliaksen parissa herkkuja popsien. Kyllä maittoi lopulta uni puolen yön jälkeen, koiratkin suorastaan kuorsasivat omissa pesissään!
Sunnuntaina aamu alkoi tuttuun tapaan - aamutoimien jälkeen koirat pissalle ja päärakennukseen aamiaiselle! Ahmimisen jälkeen Kida sai jäädä oman aamiaisensa kera mökkiin odottamaan, kun minä lähdin Naurun kanssa hakemaan toko-oppeja Heikki Mäkisen tokovalmennuksesta. Ensimmäisen session aiheeksi valitsin noudon palautuksen, toisessa seuraamisen. Aikaa olisi minulla jäänyt yli kolmanteenkin aiheeseen, mutta päätin pitäytyä kahdessa. Nämä ovat kuitenkin viimeaikoina askarruttaneet mieltäni eniten ja koin kaipaavani viisaita sanoja näiden aiheiden tiimoilta.
No, selväksi tuli ainakin se, että olen onnistunut kaukopalkan merkityksen opettamisessa Naurulle. Heitin kapulan, Nauru sinkosi käskystä perään - ja palautti kapulan niiiiin kauniisti laukaten, että kouluttajaakin ihan nauraten. Eipä ollut ongelmaa, ei ollut ei, mutta onneksi lopulta Nauru alkoi väläytellä oikeaa palautustahtiaan. Heikki totesi ongelman olevan saalisvietissä ja siinä, kuinka Nauru kokee suorittaneensa tehtävän sillä hetkellä kun ottaa kapulan suuhunsa, vaikka tehtävän loppu onkin vasta minun luonani. Hänen neuvonsa oli unohtaa vauhti ja palkita koira innokkaasti luonani tahdista huolimatta, jotta Naurun ajatusmalli kääntyisi nurin ja se alkaisi innokkaammin palauttaa kapulaa minulle saalistuksen sijaan. Viisaita sanoja, mutta kovin päinvastaisia neuvoja kuin valmennuksessa viime kerralla! Siksipä minun täytyy laittaa pääkoppani töihin löytääkseni oikean ratkaisun pulmaan.
Seuraamisessa ongelmaksi osoittautui oma hätäilevä lähtöni. Jalkani ovat juoksemassa jo ennen pääkoppaani ja tuskin maltan käskyä loppuun sanoa, kun olen jo lentoon lähdössä. Sain hyviä harjoituksia oman kulkuni rauhoittamiseen. Lisäksi kiusasimme koiraa tekemällä "valelähtöjä" - annoin lähtökäskyn, mutten lähtenytkään liikkeelle ja katsoimme, odottaako koira kuuliaisesti liikettäni vai onko sekin lentoon lähdössä käskysanan kuultuaan. Jokainen voi arvata tuloksen... Kentällä tekaisin ennen kotiinlähtöä harjoitteita ja kyllä Nauru alkoi pikku hiljaa oivaltaa, että liikettäni on odotettava.
Ehdin ennen kotiinlähtöä käydä hakemassa Kidan ja treenasin sen kanssa muutamia tokojuttuja ennen pakkaamista. Loppuillan suunnitelmissa olikin enää siivoaminen, syöminen, auton ahtaaminen täpötäydeksi ja kytkimen nostaminen kohti kotia! Koirat putoilivat lattiatasoon kuorsaamaan hyvin nopeasti matkan alkaessa, ohjaajilla taas puhe porisi koko matkan Lohjalle, josta eteenpäin viihdytin itseäni ja paimenkoiriani äänekkäästi lauleskellen.
Kiitän tätäkin kautta kaikkia huippumukavasta leiristä - ja kuvamateriaalista! Vesileimattomat kuvat ovat Essin ottamia, ryhmäkuvan räpsäisi Anna ja loput ovat Sussun. Tara vietti ajan maaseudun rauhassa ja oli ollut oikein kuuliainen, kiltti ja hyvin viihtyvä rouva. Se pääsi agittamaan viime tiistaina yhdessä Essin kanssa ja harjoittelemaan liikkuvia valsseja, sainpa Essin ylipuhuttua valmennukseenkin yhdessä noutajani kanssa! Siitä kuitenkin lisää tarinaa ensi kerralla. Tietoa tulossa ensi viikon aussa myös Naurun MH-tuloksista - rakas Naurulainen lähti toisen omistajansa luokse loppuviikoksi ja lauantaina he seikkailevat kohti Ruotsia ja Naurun synnyinkotia!
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Blogitähtien rodut vallan päälaellaan
200. postaus - Joulukuvan kulisseissa
Olipa kerran Hiisi Kieromieli
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.