en en fi fi tr fi en fi fr en fi fi fi fi en fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi fi eo fi et fi fi en en fi en fi en en fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi et fi
Ihan hirveän montaa flipperiä ei kuusneloselle julkaistu, ja nekin pääosin laitteen historian ensimmäisinä vuosina. Muutamia toki putkahti satunnaisesti vielä 90-luvun puolellakin esiin, mutta ne tuppasivat olemaan laadullisesti vähän sitä sun tätä. Kaikki klassisimmat flipperit ovat varhaisempaa materiaalia, ja yksi klassisimmista on Slamball (Synapse Software, 1984).
Itsellenikin tämä on yksi varhaisimmista, sillä jos en väärin muista, Slamball päätyi ihan ensimmäiselle Konica-kasetilleni silloin kun rupesin kavereilta pelejä kopsailemaan. Se on siis todennäköisesti ensimmäinen pelaamani kuusnepa-flipperi, ja paljon huonommallakin olisi voinut aloittaa. Slamball on, Synapse Softwaren normaalin tason mukaisesti, korkealaatuinen tuote. Periaatteessa ihan vain flipperi, mutta millainen: kaikista niistä pientä pikselipalloa yhdellä ruudulla pompottaneista poiketen tässä ollaan monen ruudun kokoisen pelitaulun äärellä, pallo on iso kuin mikä, ja ruutu vierii sitä seuraten. Mailoja ei ole vain taulun alalaidassa, vaan pitkin matkaa siellä täällä, mikä kieltämättä tekeekin pelistä pelattavan – muutenhan tässä saisi vain seurailla pallon matkaa kohti pohjalla odottavia jauhavia hampaita. Iloisesti hymyilevän pallon murskaantuminen näiden hampaiden väliin ilmeen hyytyessä on muuten kerrassaan ikimuistoinen näky. Miten outo mutta samalla onnistunut idea onkaan antaa tälle holtittomasti poukkoilevalle kuulalle persoonalliset piirteet!
Teknisesti Slamball on moitteeton. Kuten sanottu, pelin toiminnan kannalta elintärkeä ruudunvieritys on toteuttu taidolla, ja grafiikka on muutenkin nättiä. Mailat tottelevat napakasti komentoja, ja pelipöytää voi tuuppiakin oikein tosissaan. Taustalla soi hiljainen ja ärsyttämätön klassinen sikermä, josta ainakin Bachin ja Griegin säveliä voi bongailla. Jos onnistuu pallolla keräämään kaikki ympäri pelitaulua ripotellut nappulat, saavuttaa kakkoslevelin, ja hämärä muistikuva on, että se tarkoitti erilaista flipperitaulua. Vai muistanko väärin? Hyvä jos kerran tai kaksi tämän tehtävän sain suoritettua, mutta väliäkö sillä – tärkeintähän flippereissä on highscoren takominen, ja komeita pistesaaliita Slamballissa kyllä sainkin. Tähän tuli, kuten kaikkiin hyviin flippereihin, palattua vuosien kuluttuakin aina vain uudestaan, ja aina peli vei mennessään. Pakkohan gameoverin jälkeen oli ottaa taas uusi kierros. Loistava peli tämä on yhä edelleen.
#211 – Pinball Spectacular
Posted on 14 tammikuun, 2019 by ugus
Olisin voinut vannoa, että Pinball Spectacular (Commodore, 1983) on julkaistu jollain toisellakin nimellä. Ainakin itselläni se oli tasan varmasti eri otsikolla jollakin kasetilla, mutta tietokantoja selaamallakaan asia ei ratkennut, joten lienee turvallista olettaa, että joko muistini pettää tai sitten, koska pelin alkuruudussa ei nimeä ole ollenkaan, kyseessä on vain jonkun tallennusvaiheessa kopiolle antama nimi. Yleensäkin kopiokasettien pelit olivat mitä oudoimman nimisiä vielä latausvaiheessa, mutta pääsääntöisesti pelin oikea nimi sentään selvisi ”RUN”-käskyn jälkeen.
Otsikot sikseen, Pinball Spectacular on tietenkin flipperi, ja julkaisuajankohdan huomioiden mahdollisesti jopa ensimmäinen kuusneloselle julkaistu. Varsinkin graafisesta asusta tämän huomaa: tausta on vähäeleisyydessään melkein abstrakti, pallo ei edes yritä olla muuta kuin neliö. Mutta se on todettava, että vielä vuosia myöhemminkin paljon heikompia flipperiyrityksiä tuli vastaan, joten siitä pointsit paitsi itselleen Commodorelle joka tämän julkaisi (ja joka on siinä määrin ylpeä tästä vielä uudennihkeästä masiinastaan, että firman logo on pelissä esillä kaikkialla), myös pelin laatinelle HAL Laboratoriesille. Komealta kalskahtava nimi! Todennäköisesti vain joku yötä myöten koodia vääntänyt tyyppi makuuhuoneessaan kokistölkki monitorin vierellä, mutta mitäpä tuosta, mielikuvat ovat tärkeitä…
Oikeastaanhan tässä ei ole edes kyseessä suoraviivainen flipperi, vaan pikemminkin kahden konseptin risteymä: flipperin ja breakoutin, mikä on ideana niin nerokas ja luonnollinen, että tuntuu oudolta ettei vastaavia tekeleitä tullut enää myöhemmin vastaan. Tiiliä siis murskataan ja ylösalas liikkuvien lapojen tilalla ovat breakout-henkiset mailat, mutta toisaalta tyypillisiä flipperitaulujen bonusansoja ja ponnauttajia on ruutu täynnä. Idea on mainio. Tällainen konsepti olisi totisesti ansainnut teknisesti Krakoutin tai Trazin tasoisen toteutuksen joskus myöhemmin; oltaisiinpa moisen pelin äärellä jo hätistelty ikisuosikkilistani kärkipäätä. Nyt ihan sentään ei, mutta kuten olen tainnut joskus todeta: huonommassakin flipperissä on aina tietty koukutusasteensa, ja koska breakouteista olen aina tykännyt, niin tulihan tätä pelattua aika paljon enemmän kuin vuoden 1983 pelejä yleensä. Taisi tällä pelillä olla jopa oma sijansa siinä tietokonepöydällä pitämässäni ruutuvihossa, johon kirjasin ylös eri pelien highscoreja… Mutta milläköhän nimellä se siinä vihossa oli?
Posted on 2 marraskuun, 2018 by ugus
Tietokoneistetun flipperin ongelma on tietenkin aina siinä, että flipperi on ennen kaikkea fyysinen peli. Mikään simulaatio ei kykene täydellisesti toistamaan sitä tunnetta kun omalla voimankäytöllään säätelee mailojen iskuvoimaa ja ehkä vähän töytäisee sitä laitteen kylkeä varmuuden vuoksi kun pallo on menossa sukkana sisään… No joo, tunnustettakoon nyt että viime kerrasta kun olen oikeaa flipperiä pelannut on varmaan hyvinkin neljännesvuosisata. Harvoinpa niihin enää missään törmääkään, toista oli ennen kun joka kirkonkylän Shellin kahviossa oli omansa. Ei ole kyllä niitä Shellejäkään enää hirveästi, josko kirkonkyliäkään. Ahistaa.
Kuten olen maininnut, digiflippereistä olen silti aina pitänyt. Kuusnelosella oli pari oikein laadukasta joita tuli taottua tosissaan, muutama mitäänsanomaton, ja sitten tämä Mechanicus (CP Verlag / Game On, 1991), jota olisin varmaan taonnut paljon enemmän jos se olisi vuotta tai paria aiemmin ilmestynyt. Saksalaista tuotantoa oleva peli kohoaa sen normaalin germaanihutun yläpuolelle olemalla teknisesti laadukas – kyllä britit julkaisivat paljon tätä heikkotasoisempaa tavaraa ihan täysihintaisenakin, ja varsinkin vuonna 1991 olisi kysyntää saattanut olla; kuusneloselle ei ollut tuohon aikaan liikaa pelejä enää tarjolla, ja edellisestä kunnollisesta flipperistä oli totisesti jo vuosia.
Mechanicus osui kuitenkin omaan kokoelmaani aikana, jolloin en enää juurikaan pelejä pelannut. Tulihan tätä silti otettua useampikin erä ihan siksi, että kunnon pelattava flipperi on aina muutaman pelikierroksen arvoinen, ja tällä kertaa tekninen puoli tosiaan on kunnossa: on hyvin mallinnettu fysiikka, pirun hyvä musiikki ja äänet, ja erityisesti grafiikkapuoli on hoideltu tyylillä hienoine alkukuvineen. On kolme erilaista yhden ruudun kokoista pelitauluakin joita takoa, joten toisin kuin joka ainoassa muussa kuusnelosen flipperissä, kyllästyminen yhteen tauluun ei vielä tarkoittanut kyllästymistä koko peliin.
Niin, en minä tästä juuri mitään negatiivista sanottavaa keksi. Hyvin tehty peli, hyvä tuntuma, ihan tämän laajan saksalaisen halpistuotannon kärkikastissahan tässä ollaan, mutta tosiaan olin vuonna -91 jo pelaajana erikoistunut niihin muutamiin harvoihin ja valittuihin. Laadukkaitakin pelejä tuli ja meni, mutta ei niihin enää samalla tavoin koukkuun jäänyt.
#137 – 3D Pinball
Posted on 28 elokuun, 2018 by ugus
Kyllähän minäkin olin aikanaan ihan myyty kun ensimmäisen kerran Wolfensteinia ja varsinkin Doomia pelasin, mutta näiden jälkeen jotenkin hiipui se kolmedeen viehätys. Sitä alkoi ihminen kaivata yksinkertaisempia iloja, helpommin hahmotettavaa pelimaailmaa, kertalaakista haltuun otettavaa näkymää. Mutta silloin kun teknologia oli vielä jossain määrin rajoittamassa pelien ominaisuuksia, kolmiulotteisuus tuntui siistiltä jutulta. Harvassahan tietenkin olivat ne pelit, joissa tuo vinkkeli kuusnelosella kunnolla toimi, mutta muutamia hienoja hetkiä sentään löytyi.
3D Pinball (Mastertronic, 1990) on yksi näistä. Tosin kolmas ulottuvuus on vain pieni lisämauste tässä muutenkin kerrassaan toimivassa flipperissä, mutta minkäpä sille voi, että tällä kertaa homma tosiaan tomii: pelialue on (kohtalaisen) realistisessa kulmassa ja pallon koko ja liikkeet muuttuvat etäisyyden myötä. Mikään tästä ei tietenkään merkitsisi mitään, ellei 3D Pinball olisi myös pirun toimiva flipperi, ja tämähän on. Ideana digitaalinen versio flipperistä on aina ollut minusta jotenkin hölmö, ja heti tämän tunnustaessani myönnän myös, että useampaakin on tullut ihan tolkuttomasti veivattua – ja vaikka Windows XP:n iki-ihana Space Cadet onkin eniten koskaan takomani digiflipperi, on kuusnelosaikojen ykkönen tämä Mastertronicin melko vähälle huomiolle jäänyt budjettijulkaisu.
Melkein harkitsin tälle ”Uguksen suosikki!”-mitaliakin, mutta jääköön nyt, vaikka Volfiedkin sellaisen vähän ehkä heppoisin perustein sai. Mutta kyllä tätä jumaliste tuli hakattua. Kaikki tarpeellinen on mukana eikä mitään turhaa: ääniefektit ovat realistiset ja mukavan fyysiset, highscoren kasvattaminen on haastavaa mutta addiktoivaa, ja aina sen viidennen pallon mentyä sukkana mailojen välistä ränniin (ei kai tarvitse erikseen sanoa että melkein turhautumiseen asti vaikeahan tämäkin oli) on ihan pakko vetäistä vielä yksi kierros. Hyvän ja toimivan pelin merkki jos mikä. En tiedä olisiko tämä iskenyt siihen minuun, joka ala-asteikäisenä fanitti ammuskelupelejä ja toimintapuzzleja. 3D Pinball on myöhäisaikojeni suosikki, jota tuli veivattua silloin kun Ultiman maailmassa kahlaamiseen ei aika riittänyt – joskus lukioikäisenä siis, ehkä jo silloin kun ensimmäinen PC-kone jo huoneen toisessa nurkassa houkutteli puoleensa. Niihin aikoihin yksinkertaisuus alkoi jo kovasti viehättää.
#125 – Night Mission
Posted on 22 toukokuun, 2018 by ugus
Kun olin juniori, oli flippereitä vähän joka paikassa. Matkahuollon kahviloitten nurkissa, ruotsinlaivoilla, huvipuistoissa ja ostareissa. Laitteiden suosio venyi luonnollisesti myös digiviihteen puolelle, ja niin kauan kuin on ollut tietokonepelejä, on ollut tietokoneistettuja flippereitäkin. Night Mission (Sublogic, 1983) on varmaankin ollut ensimmäisten joukossa kuusnelosella, mutta sikäli ikä ei näy, että peli ei suinkaan ole huonoin kohtaamani kasibittinen flipperi – jos nyt ei likimain paraskaan. Mutta huolimatta teknisistä vajavuuksistaan (vain yhteen pieneen ruutuun mahdutettu pelialue ja kaksivärinen grafiikka) Night Mission on kuitenkin oikein pelattava.
Tämä oli itselläni kopiona kasetilla, ja saattoi olla ensimmäinen kohtaamani flipperi kotikoneelle – joko tämä tai Slamball, joka on kyllä monin verroin parempi, ja hyvinkin ehdolla parhaaksi kuusnepa-flipperiksi (joko se tai eräs toinen… mutta päästään niihin aikanaan). Night Missionissa on intuitiiviset kontrollit, mukavasti ohjailtavaa ruudulla ja kun kuulan liikehdintäkin on koodattu aika onnistuneesti niin eipä tätä moittiakaan voi; erityisen oivaltavana pidän graafista efektiä, jossa kuulan intoutuessa kovaan vauhtiin ilmestyy sitä seuraamaan jono sarjakuvamaisia ”haamukuulia” . Näyttää erikoiselta mutta aika hyvältä.
Ehkä oudointa Night Missionissa on sen julkaissut yhtiö. Sublogicin kaikki muut pelit ovat enemmän tai vähemmän vakavahenkisiä kovan luokan simulaattoreita, sellaisia joista kaltaiseni viihdepelaajat eivät kyenneet kirveelläkään kiinnostumaan huolimatta siitä, että ne MikroBitissä aina keräsivät huippupisteitä. Yhtiö kyllä näkyy flipperin teemassa: yölliset pommistuslennothan tässä ovat kyseessä, mitä kautta päästäänkin teknisesti vaikuttavimpaan puoleen, eli ääniefekteihin: huh huh, mutta on hyvän kuuloinen kattaus räjähdyksiä, laukauksia, ulvoen putoavia lentopommeja ja ties mitä hälytyssireenejä. Jos ei tietäisi mitä peliä naapurihuoneessa pelataan, niin rankemman puolen sotapeliksihän tätä luulisi. Tai niin minä ainakin silloin uskoin, ja nauhoitin pelin ääniraitaa c-kasetille, jota sitten jäynänä soitin kaverille ja kehuin että tältä kuulostaa viimeisin peli minkä sain, eikö ole paha. Hän oli jo Night Missionia pelannut ja tunnisti pelin äänistä, eli sepä siitä sitten.
Ja jollen muuten huomenna saa aikaan päivitystä niin tämä blogi ottaa nyt pidemmän luokan kesätauon ja palailee sitten kun kirjoittaja on taas netin ääressä. Pitäkääpä hyvä kesä, olkaa paljon riippumatossa ja retropelatkaa.
Arkisto Valitse kuukausi toukokuu 2019 huhtikuu 2019 maaliskuu 2019 helmikuu 2019 tammikuu 2019 joulukuu 2018 marraskuu 2018 lokakuu 2018 syyskuu 2018 elokuu 2018 toukokuu 2018 huhtikuu 2018 maaliskuu 2018 helmikuu 2018 tammikuu 2018 joulukuu 2017 marraskuu 2017 lokakuu 2017 syyskuu 2017
3D 10 Great Games 30 Games 64 kilon riittämättömyys 1982 Aikaraja Andrew Braybrook Antony Crowther Auto Ben Daglish Boulder Dash Breakout Chris Butler Covertape CP Verlag Demoscene Denton Design Editori Ensiaskelet Flipperi Fred Gray Gauntlet Gore Henkilökohtaiset epäonnistumiset Henkilökohtaiset onnistumiset Hirviöt Huumori Hyppely Infernaalinen vaikeus Jalkapallo Jeff Minter Jeroen Tel K-18 Kaksin on kivempaa Kasari-TV Kauhu Keräily Kiipeily Kilpa-ajo Kissa Klassikko Kortti- ja lautapelit Lentsikka Lisenssi Luola Länkkäri Manfred Trenz Martin Galway Martin Walker Matt Gray Merellisyys Motskari Mysteeri Ninja Nirvi Oksennus Opetus Outo Peliluola Pikkueläimet Poliisi Primitiivisyys Puzzle Pöljä Rob Hubbard Rooli Seikkailu Shaun Southern Shoot'em up Sokkelo Strategia Stressi Suomi Finland Taistelulajit Tetris Tim Follin Toimintaseikkailu Uguksen suosikki! Urheilu Ärsyttävä
Privacy & Cookies: This site uses cookies. By continuing to use this website, you agree to their use.
To find out more, including how to control cookies, see here: Cookie Policy
Run / Stop - Restore
Already have a WordPress.com account? Log in now.