fi et eo th et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi nl fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi ms fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi es fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi es fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi en fi tr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi it fi fi fi fi fi fi fi fi sl fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi es en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi vi fi fi fi fi fi fi sv fi fi fi en fi fr et fi fi fi fi tr it fi fi fi nl fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi
Terhi Vedenkivi | Havaintoja polulta
Kirjoitettu 28.6.2022 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Monenlaiset asiat odottavat elämässämme käsittelyä. ”Pitäisi tehdä, täytyisi ratkaista…” Ne voivat äkillisiä tai kestoaiheita liittyen ihmissuhteisiin, työhön, raha-asioihin, terveyteen, perheeseen ja omaan itseen tai mihin vain. Toisinaan asiat kertyvät huoliksi, pinoon hartioille, joka johtaa murehtimiseen toiminnan sijaan.
Valitse yksi asia pinosta ja muodosta siitä kysymys. Koska, kuinka, milloin, mistä apua? Alitajuntasi alkaa hakea vastauksia selkeisiin kysymyksiin. Anna sille tilaa ja opettele luottamaan, että tämäkin ratkeaa.
Kuuntele vastauksia, joita alkaa nousta. Voi olla, että luet tai kuulet jonkun toisen valinnoista vastaavassa tilanteessa. Pidä seuraavat kysymykset odottamassa vuoroaan. Kaikkea ei useinkaan voi muuttaa kerralla. Keskity yhteen kysymykseen, mikä eniten odottaa ratkaisua.
Huomaa risteys, missä voit punnita parasta vaihtoehtoa. Ole tietoinen valinnastasi, ettet vain ajaudu, näin siirrät vastuun ja vallan itsellesi. Kääri hihat ja tee oma osuutesi. Näin me huomaamatta usein toimimmekin.
Tapahtumat ovat myös peili itseen, joka muovautuu elämän varrella valintojen kautta. Identiteetti, vastauksesi kysymykseen: Kuka minkä olen, on kasvumaastoa, joka tuo tarkoituksellisuutta ja syvempää itsetuntemusta.
Kun olet tehnyt voitavasi, jatkat valitsemallasi suunnalla seuraavana päivänä. Tänään riittää useimmiten pieni askel. Ymmärrät itseäsi ja elämää syvemmällä tasolla, kun kysyt: Mitä olen tästä tapahtumasta oppimassa? Siitä alkaa prosessi, joka auttaa luomaan hyviä vaihtoehtoja ja löytämään voimavaroja. Ehkä kyseisen tapahtuman haastavuus olikin tärkeä lahja?
Seuraavalla kerralla osaat ehkä väistää kuopan, tai ainakin tiedät, miten selviät parhaiten. Luomalla mielikuvia me luomme todellisuuttamme ja annamme selityksiä tapahtumille, joita koemme. Einsteinin sanoin: ”Kuvittelukyky on tärkeintä. Se on esimakua elämän tulevista iloista.”
Kesälomalla on aikaa kuunnella itseä ja olla tarkkana mitä kuvittelee. Niistä siemenistä muodostuu versoja sadonkorjuuseen. Nautitaan kesästä – palaan taas elokuussa blogin pariin.
Kirjoitettu 30.3.2022 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Presidentti Sauli Niinistö avasi uuden sivun suhtautumisessamme itänaapuriimme toteamalla, että nyt naamiot on riisuttu, vain sodan kylmät kasvot näkyvät. Helsingin Sanomissa oli myös 12.3.2022 hieno Jussi Ahlrohtin artikkeli naamioista. Niillä peitetään todellista tai näytetään ulospäin sitä, mitä toivotaan näkyvän. Naamio palvelee aina jotain motiivia meidän jokaisen elämässä.
Naamio vahvistaa valtaa ja helpottaa asioiden hoitamista. Ammattien asiantuntijavaltaa vahvistetaan tutuilla naamioilla. Liian räväkkä ja höpöttävä terapeutti ei herätä luottamusta asiakkaissa, mutta muussa seurassa nämä ominaisuudet saattavat toimia hyvin. Poliitikot hakevat uskottavuutta monenlaisilla naamioilla.
Naamiot on valetttu käyttäjänsä muottiin ja ja joskus ne ovat huokoisia, päästävät läpi ajatuksia ja asenteita. Taitava kuulija osaa katsoa naamion taakse. Mitä empaattisemmin sen vähemmän naamiota tarvitaan.
Naamioiden piirteissä on myös itseltäänkin salaisia agendoja: Hyväksykää minut! Lupa liittyä toisiin voi edellyttää omassa mielessä naamiota, koska ei usko tulevansa hyväksytyksi omana itsenään. Naamio tuo turvaa. Sen taakse voi piilottaa ainakin osittain haavoittuvia puoliansa ja näyttää vahvemmalta, mitä tuntee olevansa. Paljon käytettynä naamio saattaa liimautua ihoon, jolloin tärkeä tila lakkaa olemasta.
Kollegani Maire Toijanen teki aikanaan psykodraamaohjaajaopintojensa lopputyönään hienon työn naamioiden käytöstä, jota hän opiskeli mm. Brasiliassa. Saimme pienen joukon kanssa kokea Mairen ohjauksessa matkan rajapintoihin itsessämme, kun valoimme toistemme kasvoille kipsistä naamiot. Vain silmät ja hengityksen mahdollistavat aukot jäivät näkyviin, kun antauduimme hitaaseen työskentelyyn.
Ulkomaailma loittoni ja naamio sisältäpäin taltioi ihon jokaisen juonteen. Tila kasvojen ja naamion välillä tuli tärkeäksi. Peilipinta naamion nurjalta puolelta avaa uudella tavalla kysymyksiä: Kuka minä olen suhteessa muihin? Mitä jää näkymättä ja mitä pelkään tai toivon?
Yksin ollessa luulen olevani milloin mitäkin ajatusten laukasta riippuen. Naamiosta tietoiseksi tuleminen lisää ymmärrystä siinä kirkkaassa todellisuudessa, kun näkee itseään samaan aikaan sisältä ja ulkoa. Se mahdollistaa myötätuntoa ja avoimuutta itseä kohtaan ja rakentaa pohjaa sille, että ei huku naamioiden taakse. On hetkiä ja ihmisiä, joiden kanssa ei tarvita mitään naamioita. Mitä enemmän elää avoimessa tilassa, sen vastuullisemmaksi tulee siitä, kuinka ja minkälaisin motiivein liittyy muihin.
Naamiot herättävät kysymään, kenellä on enemmän totuutta käytettävissä, näkijällä ulkoapäin vai naamion kantajalla? Luulen, että molemmilla yhteensä on pelimerkit parempaan vuorovaikutukseen, jos tunnistetaan omat naamiot ja ollaan valmiit kunnioittamaan naamion sisäpuolta. Ehkä jonain päivänä olemme valmiit laskemaan kaikki naamiomme. Siihen asti harjoittelemme tietoiseksi tulemista lempinaamioistamme.
Kirjoitettu 26.2.2022 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Kirjoitan joka kuukausi blogin. Sitä on mukava miettiä ja alitajunta tarjoilee teemoja terapeutin tutuilta alueilta. Nyt uutisvirran sotatoimet ottivat etuajo-oikeuden, enkä voi sitä ohittaa. Epämääräinen ahdistus atomisodan pelosta 60-luvulla muokkasi lapsuuttamme. Nyt näen samaa nykynuorten huolissa.
Monien sukupolvien hiljaisen tiedon mekanismi aukeaa hiljalleen tieteen kehittyessä. Epigeneettinen perinnöllisyys tarjoaa selityksiä. Tietyt kokemukset ovat kuin valokuva, jota geenit kantavat eteenpäin. Tästä saadaan varmasti lisää ymmärrystä solutasolla, mutta meillä on siitä kokemusta.
Vanhempani kokivat sodan. Äiti nukkui takki päällä, että pääsi nopeasti juoksemaan suojaan ilmahälytyksen tullessa. Hän törmäsi pimeässä puistonpenkkiin 12-vuotiaana, löi päänsä ja heräsi maasta yksin katsellessaan pommien putoamista. Tämän kuulin vasta aikuisena, kun hän kertoi nähneensä pommeista unta yli 50-vuotiaaksi. Pimeän pelko oli siirtynyt minuun kuoleman pelkona, joka oli täysin irrationaalista. Se laittoi etsimään turvallisuutta ja altistusten kautta lopulta hyväksyin pimeän ja valon sisaruksiksi elämääni.
Isäni lähti 18-vuotiaana jatkosotaan, haavoittui ja selvisi siitä. Paras ystävä oli etulinjassa mukana. Pojat pitivät toisiaan kädestä kiinni hypätessään kuoppaan turvaan. Ystävä sai pahan osuman päähän ja putosi kuoppaan kuolleena isäni päälle. Tästä isäni ei puhunut koskaan, kuulin tapahtuman sukulaiselta isän jo kuoltua. Osa kotiin pallanneista ratkaisi sotatraumat raivoamalla, usein humalassa ja osa sulki suunsa. Kokemuksille ei tullut sanoja.
Omat yllättävät pelästymiset ja uhkatilanteet tuottivat oudon leimahduksen, että pääni hajoaa. Isän tarinan ymmärtäminen antoi selityksen. Isän trauma siirtyi kuin valokuva minuun epigeneettisen muistin kautta, eikä minulla ollut tiedossa tarinaa, mihin olisin voinut mielikuvani sijoittaa.
Puhumattomat tapahtumat johtavat siihen, että tarvitaan kokonainen elämä, koska tarina aukeaa vasta takaperin, eikä aina sittenkään. Vanhempien painajaiset tikattiin painaviin täkkeihin, joiden alla nukuimme, vartuimme ja opettelimme elämään pelkojemme kanssa.
Kuinka voimme kantaa rauhasta ajatusta, toimia sen eteen nyt? Olen valmis maksamaan rauhasta kovan hinnan. Miten voimme auttaa sodan uhreja, sillä se kannattaa. Monet seuraavat sukupolvet tulevat kärsimään tästä käynnissä olevasta sodasta. Sodassa on vain häviäjiä.
Traumoja voi myös tasapainottaa ja kertoa riittävässä määrin kokemuksistaan, että jokainen voi ymmärtää mihin suvun tarinaan itseään kirjoittaa. Todennäköisesti epigenetiikka kuljettaa myös parantumista eteenpäin. Silloin juoni siirtyy ainakin jossain määrin helpommin seuraavan sukupolven valtuuksiin kirjoittaa tarinaansa itse.
Isäni jäi hahmoksi, jota en oppinut tuntemaan ihmisenä. Kuolinvuoteellaan hän kuitenkin antoi suuren lahjan sanomalla: ”Kaksi asiaa, joita en ole osannut koskaan kertoa, sanon nyt: Sota pilasi elämäni ja minä rakastan sinua.”
Posted in Yleinen tagged with epigenetiikka, lahja, rauha, sota
Kirjoitettu 28.1.2022 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Ihmisen osa on suostua siihen, että totuus ja todellisuus ovat usein kaukana toisistaan. Joskus ne voivat limittyä, lähestyä tai hipaista toisiaan. Todellisuuksista käsin voidaan väitellä, perustella, puolustella ja haastaa. Puhdas totuus on vain harvoin aavistettavissa, se on hetki, jolloin tajuaa oman todellisuuden pienuuden.
Todellisuudet muodostuvat kokemuksista, omasta kulttuurista ja arvoista. Oman todellisuuden keskiössä mittatikkuna olen minä itse. Erilaiset todellisuudet eivät kohtaa, sen havaitsee hyvin seuraamalla nykyistä maailman tilannetta, sodan uhkaa ja oikeuksien hakemista omasta todellisuudesta.
Miksi houkutus oikean tiedon omistamiseen on niin suuri? Oma todellisuus pitää todistaa myös itselle jatkuvasti, koska se on ajattelun ja toiminnan perusta. Todellisuudet pohjautuvat erilaisiin uskomuksiin. Niiden pohjalta naulataan teesit, joista syntyy mielen sisäiset faktat.
Lääkäri Paul Broca 1800-luvulla tutki ihmisen aivoja. Hänen teoriansa mukaan älykkyys oli sidottu aivojen kokoon, mitä suuremmat aivot, sitä viisaampi ihminen. Monet sen ajan tiedemiehet testamenttasivat aivonsa Brocan tutkimuksiin, jotka paljastivat usean menestyneen tieteilijän aivot normaalin tai jopa pienemmän kokoisiksi. Tutkimukset paljastivat Brocan olettamuksen olevan virheellinen, mutta hän pysyi kannassaan ja totesi: ”Eivät he niin älykkäitä olleetkaan!” Oma todellisuus oli hänelle niin totta, mutta hänen nimensä jäi elämään lääketieteessä Brocan alueena aivoissa.
Jos suostuu näkemään, että elää oman todellisuutensa kuplassa, monet asiat muuttuvat. Epävarmuus lisääntyy ja samalla vapaus tutkia asioita uudelleen. Jälkiviisaus on tiedon ylimpiä asteita, sen avulla voidaan nähdä kokonaisuuksia, mitä kaikkea matkan varrella opittiin.
Kansakuntana jälkiviisauden hyödyntämiseen menee vähintään muutama sukupolvi, nyt vasta näemme suomettumisen syyt ja vaikutukset. Itse kasvoin noina vuosina ja taaksepäin katsottuna ymmärrän ilmapiiriä ja normeja, jotka muovasivat todellisuuttani. Se voi yhä muuttua, laajentua tai supistua. Se näyttää väärältä tai puutteelliselta toisen todellisuudesta käsin, kuten itsekin näen monen erilaisen todellisuuden kuplan. Toivon usein niiden puhkeavan, kuten esimerkiksi naisten oikeuksia estävän fanaattisen todellisuuden Afganistanissa ja monessa muussakin maassa.
Jos vain muistetaan, että meillä kaikilla on oma toimiva, mutta puutteellinen kuplamme, jonka sisällä yritämme parhaamme. Auttaisiko se askel kerrallaan avartaviin ajatuksiin paremmin kuin väittely, kenen kuplassa on kaikkein oikein tieto?
Kirjoitettu 13.2.2021 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Koko ajan uutisvirta kertoo, kuinka huonosti monet voivat. Masennuksesta kärsii meistä joka viides jossain elämän vaiheessa. Nuorten pahoinvointi on myös huomattu. Uupumus ja loppuunpalaminen uhkaa montaa selviytyjää. Moniin muihin vaivoihin on helpommin saatavissa apua. Mitä huonommassa kunnossa ihminen on, sitä vähemmän hän jaksaa etsiä apua. Sen pitäisi olla paremmin saavutettavissa.
30:n mielenterveysjärjestön yhteinen Mielenterveyspooli teki vuonna 2019 kansalaisaloitteen terapiatakuusta. Aloite tavoitti nopeasti yli 50 000 tukijaa. Siinä vaaditaan säädettäväksi mielenterveyslakiin uusi pykälä nk. terapiatakuusta, koska suosituksena hoitoon pääsy ei ole toteutunut Suomessa.
Onneksi asia hiljalleen etenee. Hoidon oikea-aikaisuus on tutkitusti tärkeää, koska pitkä odottelu hoitoon johtaa kroonistumiseen, itsetunnon heikkenemiseen ja jopa työelämästä syrjäytymiseen. Mielenterveysongelmat maksavat hoitamattomina enemmän kuin hoidettuina. Avuntarvitsijan oma kokemus saadusta avusta voi muuttaa elämän suunnan. Hänen ympärillään olevien läheisten huoli tulee mitoitetuksi niin, että he voivat olla rinnallakulkijoina, eivät murehtijoina.
Moniin mielenterveyden ongelmiin on jo saatavilla apua, kunhan osaa etsiä oikeista paikoista. Hyvä esimerkki on NUOTTI-valmennus 16-29-vuotiaille nuorille, jotka voivat itse hakea apua KELAsta ilman lääkärinlausuntoa. Nuoria autetaan yksilökeskusteluissa Nuotti-valmentajan kanssa löytämään itseään, omaan paikkaansa ja voimavarojaan.
Muitakin matalan kynnyksen paikkoja on, mutta terapiatakuu on lukossa ainakin oikea-aikaisuuden kanssa, koska psykoterapeutteja ei ole riittävästi. Eriarvoisuutta lisää myös asuinpaikka. Kysyntä ja tarjonta eivät aina kohtaa. Monin paikoin Kelan tukema kuntoutuspsykoterapia ei onnistu, koska lähistöllä ei ole tekijöitä tai avuntarvitsija ei vain jaksa etsiä terapeuttia.
Itse saan viikottain kyselyjä ihmisiltä, jotka etsivät terapeuttia Kelan kuntoutuspsykoterapioihin. He kertovat ottaneensa kymmeniin terapeutteihin yhteyttä, mutta harvat voivat ottaa uusia asiakkaita. Nyt tarvitaan kentälle tekijöitä, töitä riittää. Miksi sitten tätä ammattikuntaa on liian vähän?
Viime vuonna Kela korvasi noin 55 000 ihmiselle kuntoutuspyskoterapiaa ja luku näyttää olevan kasvussa. Lähivuosina eläkkeelle jääviä psykoterapeutteja on enemmän kuin valmistuvia. Koulutukset ovat kalliita, 30 000 – 60 000 euroa terapiasuuntauksesta riippuen. Jälleen on uusi kansalaisaloite avoimena, sen tavoitteena on, että psykoterapiakoulutus olisi opiskelijalle maksutonta, kuten suurin osa muistakin ammattiin valmistavista koulutuksista Suomessa on. Aloitteessa on jo yli 50 000 allekirjoitusta, joten se menee eduskunnan käsiteltäväksi, mutta sen ehtii allekirjoittamaan 15.3.2021 asti.
Suomessa on tiukat kriteerit psykoterapeutin ammattinimikkeen käyttöön. On hyvä, että pidetään huolta hoidon laadusta, mutta vaatimusten ulkopuolelle jää paljon hyvää, jota voisi hyödyntää.
Monessa muussa maassa on laajempi tarjonta terapian viitekehyksistä. Suomessa uudet psykoterapiasuuntaukset tyssäävät tiukkoihin seuloihin. Esimerkiksi kouluttajien pitää olla kyseisen suuntauksen vaativan erityistason psykoterapeutteja. Se ei aina ole mahdollista, mikäli ei aiemmin ole kyseisen suuntauksen koulutusta hyväksytty. Uusien suuntausten kohdalla pitäisi olla erilaiset kriteerit. Tarvitaan uusia raikkaita ajatuksia ja lain muutosta.
Valvira hyväksyy ja valvoo psykoterapeuttinimikkeen käyttöoikeutta. Se käyttää asiantuntijaelintä, joka muodostuu jo Suomessa vallalla olevien psykoterapiasuuntauksien asiantuntijoista. Olisi hyvä, että uudet suuntaukset voisivat lähettää oman asiantuntijan kertomaan perusteista Valviran asiantuntijaryhmälle, etteivät mittatikkuna olisi ainoastaan jo hyväksytyt terapiasuuntaukset.
Nyt tarvitaan psykoterapeutteja. Yksi hyvä täydennyskeino olisi laventaa psykoterapeuttinimikkeelle säädettyjä lakeja. Kentällä on paljon käyttämätöntä terapeuttipotentiaalia. Esimerkkinä psykodraamaohjaajat, joiden koulutus venyy helposti 5-8 vuoteen, tanssi-ja liiketerapeutit, taideterapeutit, hypno-ja suggestioterapeutit ja monet muut ovat pohjakoulutukseltaan ja terapiakoulutukseltaan yhtä taitavia tekemään kuntoutuspsykoterapioita kuin nykyiset psykoterapeutit. Tilannetta olisi hyvä tarkastella näkökulmasta, joka vastaisi nykyajan tarpeisiin ja olisi vertailukelpoinen kansainvälisestikin.
Kentällä on valtava määrä taitajia, joille Valviran voisi antaa psykoterapianimikkeen käyttöoikeuden. Näin saataisiin heti ihmisille apua Kelan kustantamia kuntoutuspsykoterapioita varten. Ne myönnetään vuodeksi kerrallaan ja jatkoa voi saada kolmeen vuoden ajan. Monelle riittää lyhyempikin jakso, varsinkin jos terapian saa oirehtimisen alkuvaiheessa. Kela voisi tehdä myös lyhytterapiasopimuksia, joihin koulutettuja lyhytterapeutteja on jo olemassa. Rahaa säästyisi pitkiin terapioihin, kun kaikkia ei hoideta samalla mitalla.
Koulutukset on suunnattu yliopistojen alaisuuteen laadun takaamiseksi. Mielestäni opiskelu psykoterapeutiksi erilaisissa moduuleissa olisi varteenotettava vaihtoehto, ettei tarvitsisi täyttää nykyistä lain vaatimusta itsenäisestä teoreettisesta viitekehyksestä. Ehdotuksen moduuleista kuulin jo 2000-luvun taitteessa kokeneelta koulutussuunnittelijalta Tampereen Yliopistossa, mutta se ei ole tavoittanut käytäntöä.
Opiskelija voisi muodostaa yksilölliset erikoistumisen kokonaisuuden elementeistä, jotka sopivat hänen mielenkiintoonsa ja täyttävät nykyiset käypähoitosuositukset. Tähän tarvitaan asennemuutoksen lisäksi myös lainmuutosta.
Tutkitusti auttavinta terapiassa on hyvin toimiva suhde terapeutin ja asiakkaan välillä, suuntauksilla ei ole todettu olevan suurta vaikutusta. Hoidon aloittaminen mahdollisimman nopeasti antaa pitkäaikaisia tuloksia ja elämän laadun paranemista.
Olen tehnyt parikymmentä vuotta terapiatyötä. EMDR on traumaterapia, jota käytin jo ennen sen hyväksymistä käypähoitosuosituksiin. EFT oli aluksi ”outoa”, kunnes Psykologiliitto alkoi opettaa sitä. Tämä on nykyään tuttu työkalu monelle terapiaa tekevälle. Hypnoosi on myös tehokas alitajunnan voimavarastojen avaaja.
NLP-psykoterapiakoulutus ja hypno- ja suggestoterapiakolutus lopetettiin Tampereen Yliopistossa, koska ne eivät johtaneet valmistumiseen psykoterapeutiksi. Niiden hyöty ja vaikuttavuus on hiljalleen tutkittu ja todistettu. Yliopistojen olisi hyvä suunnitella laajasti uusia psykoterapiakoulutuksia. Lain raameja täytyy saada ajan tasalle.
Teen tämän blogin sisällön pohjalta konkreettisia ehdotuksia oikeusministerille, sosiaali- ja terveysministerille sekä opetusministerille. Heillä on avain lukkoon, jonka avaaminen mahdollistaa yhä useamman saavan itselleen sopivaa apua.
Terapeutin työ rinnallakulkijana on antoisaa. Toivon, että kentälle riittää uusia kollegoita ja uudistuneita terapiasuuntauksia. Tarvitsijat eivät lopu.
Posted in Yleinen tagged with kansalaisaloite, käypähoitosuositus, kuntoutuspsykoterapia, Nuotti-valmennus, Psykoterapia, terapiakouluts, terapiatakuu
Kirjoitettu 23.9.2020 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Lomien vietto totutuilla tavoilla ei ole ollut mahdollista ja tapahtumien ennustettavuus on tullut yhä haastavammaksi. Kukaan ei tiedä millainen tilanne koronan, töiden, terveyden tai minkään muunkaan osalta on tulevan talven aikana. Tämä vuosi on opettanut meille pienten hetkien merkitystä.
Ehkä ennustettavuus aiemmin on perustunut haavoittumattomuuden harhaan, mikään ei osu minuun. Toinen valitsee ikuisen huonon onnen kantamoisen, joka tapauksessa sattumien summa tuo aina saman taakan. Kumpikin perustuu uskomuksiin eikä todellisuuteen.
Pienet hetket ovat ison palapelin palasia. Joskus koottavana on varjokohtaa pensasaidassa tai loputonta taivaan sinen kirkkautta. Yksi tai kymmenenkään hetkeä ei vielä näytä koko kuvaa.
Mihin kiinnität huomiota, se saa merkityksen. Energia virtaa samanlaatuiseen sävyyn ja jäättää muistiin jäljen, jonka tulkitset faktaksi todellisuudesta. Kokemukset ovat tavallaan totta tapahtuessaan, mutta eivät koko totuus isosta kuvasta.
Synkimmät kohdat saavat muistot vääristymään ja yleistymään. Silloin ne kokemukset pyytävät apua, jota ei ehkä aikanaan ollut saatavilla. Niiden huomioiminen antaa uuden mahdollisuuden.
Terapiatyötä pitkään tehneenä hämmästyn joka kerta, kuinka ihmiset antavat itselleen apua menneisiin kokemuksiin. Koskaan ei ole myöhäistä leikkiä hyvää lapsuutta. Kun on riittävästi saanut hoidettua haavoittunutta itseään, sen alle unohtuneet hyvät kokemukset alkavat pulputa. Ihmiset muistavat myös muut sävyt elämästään ja koko kuva alkaa hahmottua realistisemmalla tavalla.
Sen jälkeen ei tarvitse varautua pelkillä varjokohdilla tulevaan. Varjo ja valo kulkevat käsi kädessä, ilman toista ei ole toista. Koko kirjo tuo kaikki tunteet käyttöön ja tunne toteutuu aina tässä hetkessä, pienessä palasessa.
Ikä ja kokemus eivät aina tuo viisautta katsoa elämää kypsästi. Se voi lukita totuttuja ajatusketjuja tiukaksi saveksi, missä on vaikea kasvattaa kaunista puutarhaa. Hyvän kasvualustan vuoksi täytyy pitää itsensä hereillä, olla tietoinen mitä ajattelee ja miksi. Se möyhentää maata pienessä hetkessä, yhdessä palapelin palassa kerrallaan.
Viisas puutarhuri suostuu sekä huonoihin ja suotuisiin olosuhteisiin. Juuri se vahvistaa kasveja. Ei kannata tuhlata energiaa ponnistelemalla sitä vastaan, mille ei voi mitään.
Ainoa mitä voit tehdä: Kastele kukkaa, älä rikkaruohoa.
Syksy sytyttää soihtunsa. Hetki marketin parkkkipaikalla.
Posted in Yleinen tagged with ajatus, Elämä, ennustettavuus, Hetki, palapeli, valo, varjo
Kirjoitettu 23.9.2022 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi Kommentoi
Joskus ajat ovat olleet leppeämmät kuuntelemiselle. Mitä sanot, mitä tarkoitat? Miksi? Jokaisella on oma karttansa todellisuudesta. Se pohjautuu tietoon, havaintoihin, kokemuksiin, tulkintoihin ja uskomuksiin. Kahta samanlaista karttaa ei ole, koska kokemukset ovat ainutlaatuisia. Tämä tieto auttaisi keskusteluissa.
Olen työnohjaajana ja terapeuttina käsitellyt viime aikoina tapahtumia, joiden saattelemana ihmiset ovat ajautuneet napit vastakkain. Epäluottamus värittää hiljalleen asennetta ja jumiudutaan eri puolelle pöytää, vaikka asia olisi yhteinen.
Isommassa kaavassa näyttää samalta. Kahtiajako heijastaa vastapuolella olevat yhä kauemmaksi – niin kauaksi, että puhe kulkee vain yhteen suuntaan ja sekin huutamalla. Pirstaloitunut kuva maailmasta on kokoamista vailla. Yhtä reseptiä siihen ei ole, mutta ensimmäinen askel kohti parempaa on mahdollista.
Pysähtyminen auttaa tarkastelemaan omaa asennoitumista tapahtumiin. Näkökulma laajenee, kun katsoo tarkkailijan silmin, ulkopuolelta itseään. Vaikka täytyn omista kokemuksistani ja niihin liittyvistä tulkinnoista, se on pieni kaistale todellisuutta. Tarkkailijana voin lempeämmin ymmärtää valitsemaani paikkaa ja olla valmis lisäämään ymmärrystä itseeni, toisiin ja asiaan, joka saa minut reagoimaan.
Aito ymmärrys lisää myötätuntoa itseä kohtaan. Vasta sen jälkeen voi yrittää ymmärtää toista siellä vastakkaisella puolella, edes vähän. Aika on ihmeellinen tekijä, se vie kauemmaksi ja etäämmältä pääsemme kaikki hahmottamaan tilanteita tarkkailijan roolista. Monet asiat näyttäytyvät myöhemmin selkeämpänä. Sokeana norsun vasenta takajalkaa tunnusteleva ei voi aavistaa minkälaiseksi oikeaa etujalkaa koskettava kuvittelee jättiläisen. Sama norsu lopulta löytyy – parhaimmillaan sen voima viisauteen valjastettuna.
Oikeustaistelijoita tarvitaan muutokseen, kaikki kunnia heille, jotka itsensä altistavat paremman maailman puolesta. Kaukana siitä työstä on oikeassa olemisen taakka, joka vain etsii vastakkaisen puolen uhrin pudottaakseen hänet alemmaksi. Näin voi itse olla ylempänä. Tämä vie kauemmaksi yhteisen tavoitteen löytymisestä.
Norsun luonteenominaisuudet ovat moninaiset. Minkälaista norsua tutkimme ja hoidamme, vaikka olisimme eri puolella – lempeää ja oppivaa vai aggressiivista? Valitsemani norsu asettuu minuun asumaan.
Posted in Yleinen tagged with empatia, itseymmärrys, oikeustaistelija, Vastakkain asettelu
Iloa suodattimella vai ilman
Kirjoitettu 27.8.2022 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Mistä tulee lupa iloon? Kenelle lupa on myönnetty tai keneltä peruttu? Toiset kulttuurit sullovat pieneen mittakaavan iloitsemisen ja miten sitä voi ilmentää. Haukkaamme normeja huomaamatta kukin omista viiteryhmistämme alkaen ydinperheistämme. Yleiset standardit ovat olleet viime aikoina myös lehtien palstoilla. Rajoista keskustellaan, miten saa keventää ja iloita.
Ilmastoahdistuksessa, sodan keskellä ja henkilökohtaisissa tragedioissa tunteet myllertävät. Ihmisillä on omat suodattimet ja vaikeuksien keskellä nauru voi olla hyvä lääke. Leskien kanssa työskennelleenä olen kuullut tarinoita lesken ensimmäisestä hymystä, kuinka se tulee varkain. Leski itse sekä moni rinnallakulkija kavahtaa sitä. Milloin on lupa päästää itsensä hetkeksi iloon?
Jos iloon ei anna lupaa, se tulee joka tapauksessa. Hetken keveyden keskellä Tuhkimo tietää, että kello lyö pian kaksitoista ja kaikki palaa ennalleen. Uupumus valtaa äidit, työntekijät, työttömät ja opiskelijat, se herkistää tuntemaan ahdistusta, riittämättömyyttä ja näköalattomuutta. Identiteettiin asti saattaa tulla huolestuja, joka on koko ajan varuillaan ja odottaa Tuhkimon kellon kuminaa.
Uupumusta on enemmän kurinalaisissa maissa. Koronan jälkeiset kansainväliset tutkimukset paljastavat, kuinka vanhemmat selvisivät kuormittavista tilanteista. Vähiten uupumusta oli heillä, jotka osasivat hemmottelun taidon: elämästä nauttiminen sekä ilon ja hauskanpidon hyväksyntä. Suomi sijoittui puoleen väliin, kärkipäähän Kolumbia ja Hollanti, hännille Kiina ja Vietnam.
Olisiko meillä varaa nauraa, tanssia ja bilettää enemmän? Mitä kukin voisi tehdä hemmotellakseen itseään ja samalla läheisiään?
Naura, jos ilo sattuu tarttumaan sinuun.
Älä kävele ilon ohi.
Sinun ilosi ei ole keneltäkään pois.
Sinä tiedät, kuinka iloitset.
Et tarvitse lupaa iloon muilta kuin itseltäsi.
Kirjoitetaan Tuhkimon tarina uudestaan ja annetaan ilon jatkua.
Samaan saaviin mahtuvat kaikki tunteet – älä väistä niistä mitään. Sillon saat myös ilon.
”Ota kuva, kun mä tanssin.” ”Selfie” vuonna 1994
Ilo jatkuu vuonna 2016 Liisa Salmenperän kuvamaana
Posted in Yleinen tagged with Bilettää, iloita, selfie, teesit
Kirjoitettu 28.5.2022 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Elämä on täynnä muutoksia, vaikka asuisi samassa kodissa pitkään, tekisi samoja töitä ja hoitaisi arjen rutiinejaan. Hitaat muutokset tarjoavat lepoa ja suvantoja. Taakse katsoessa miettii, kuinka pihapuu kasvoi noin korkeaksi, juurihan sen istutin. Lapset kertovat asioista, joista en tiennyt mitään. Heidän vierellään lapsenlapset, jotka muuttavat maailmaa, kuten jokainen sukupolvi aikanaan. Tulevilla riittää töitä, koska me emme kaikessa onnistuneet odotustemme mukaisesti.
Ihmisen tie vie eteenpäin. Kun on riittävästi hoitanut pettymyksensä, muisti tarjoilee pidemmän matkan takaa hyviä muistoja. Niiden valo heijastaa luottamusta tulevaan. Onni saada elää niin hidasta muutosta, ettei huomaa peilikuvansa muuttuvan päivittäin. Vielä suurempi ilo oivaltaa uutta, joka kasvaa niiden ajatusten ja uskomusten rakenteisiin, mistä näkemyksensä elämästä on muodostanut.
Pitkästyminen on ylellisyyttä, jota on syytä arvostaa. Tyhjä tila avaa oven suorittamisesta vapaaseen ajatteluun, olemisen määrittelemättömään kellumiseen. Hermosto virittyy sisäiseen ja tuhannet ajatukset saavat tilan.
Levottomuus, kehon tuntemukset ja kehää kiertävät ajatukset tulevat ensin lupaa kyselemättä. Kun toivottaa ne tervetulleeksi, saa ymmärrystä ja tarkat koordinaatit, mitä itselle on tapahtumassa ja miksi. Yleisreseptiksi käy myötätunto itseä kohtaan, sen jälkeen toisia. Rakkauden mitta on tämä: Rakasta lähimmäistäsi kuin itseäsi.
Itsensä ja keskeneräisyytensä hyväksymällä voi levätä tylsyyden syleilyssä silloin, kun ei ole selvitymistaistelussa. Tästä ajankohdasta kannattaa ottaa kaikki irti ja sulkea muut kanavat, kännykät ja houkutukset tarttua tekemiseen ja aikaan saamiseen.
Meillä on varaa laiskuuteen, jota on paheksuttu eikä sen syvää viisautta ole opetettu. Tyhjiö täyttyy sillä, mitä vedät puoleesi. Ajatusten rakenteet, syvät juuret uskomuksista, luottamuksesta tai epäluottamuksesta ohjaavat vapaassa virrassa kellumista. Varmuudeksi kannattaa uskoa parasta. Silloin valinnat, joita itse voi tehdä, toteutuvat helpommin. Ne tapahtumat, joille ei voi mitään, sujuvat selviytymisessä kevyemmin, kun suunta parempaan on luotu mielen tienviittoihin.
Posted in Yleinen tagged with laiskuus, muutos, myötätunto
Kirjoitettu 23.4.2022 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Metsän puut ovat kuulleet ihmisten suruja ja iloja. Monissa murheissa olen lähtenyt metsään. Vanha kuusi on lohduttanut, antanut toivoa ja lepopaikan oksiensa alla. Lapsesta asti pelkkä metsän tuoksu jo auttoi. Olen syntynyt kansaan, jonka juuret ovat syvällä metsässä.
Tietokirjailija, metsänhoitaja Peter Wohllebenin kirjassaan Puiden salattu elämä kirjoittaa puiden muistista ja tunteista. Ne viestivät juuriensa avulla toisilleen, varoittavat myrkyllisistä hyönteisistä ja hoitavat toisiaan. Yhden puun runkoa vasten ehtii käydä monta ihmisten sukupolvea lepäämässä.
Puut jaksavat kantaa minunkin tunteeni. Hetken kuluttua jo eri kokoiset tassujen jäljet ja polut muistuttavat, että olen kyläilemässä, mutta aina tervetullut.
Luonnonvarakeskuksen tutkimusprofessori Liisa Tyrväinen on tehnyt vuosien ajan mielenkiintoisia tutkimuksia metsän vaikutuksista. Jo 15 minuutin oleskelu metsässä alentaa verenpainetta ja sykettä ja auttaa palautumaan stressistä. Terveysvaikutukset ovat kaikille samat, pitipä metsäretkistä tai ei.
Kliinisen allergologian emeritusprofessori Tari Haahtela on tutkimuksissaan todennut immuunipuolustuksen olevan vahvempi niillä, jotka asuvat monimuotoisen luonnon äärellä. Jopa teini-ikäisten iholla mikrobeita on runsaammin ja se vaikuttaa terveyttä edistävästi.
Metsän monimuotoisuutta olisi hyvä vaalia ja siihen suosituksia ja lakejakin onneksi säädetään. Elonkirjo on kaunis sana. Se pitää sisällään myös meidän terveyspankin, että solumme hoitaisivat omatoimisesti kehoamme.
Kulkija nojasi reittinsä varrella ystäväpuuhun ja sai voimaa jatkaa matkaa. Suvuilla oli myös omat pyhät puunsa, jotka toimivat peilinä ihmisten voimavaroihin. Aljopuu eli pitämyspuu on ollut itselleni yksityinen alttari, jonka edessä olen voinut kestää keskeneräisyyteni, virheeni ja onnistumiseni. Rosoiseen runkoon nojatessa mieli nousee latvaan ja näkee oman elämän mittasuhteet. Kättelen kuusen alimman oksan ja palaan aina takaisin arkeen keventyneenä.
Joskus eksyn metsään ja jään kulkemaan ympyrää, suuntavaistossani ei ole kehumista. Erään kerran istahdin väsyneenä kivelle. Ajatus avasi kaksi suuntaa – hätääntymisen ja turvan. Valitsin pienen painin jälkeen karhun näkökulman ja totesin olevani perillä, itsessäni. Jalat löysivät pian tutun polun.
Yle Areenassa on ohjelmasarja Tulevaisuuden puutarhat, se tuo toivoa, että kaikilla olisi elonkirjoa ympärillä ja omia aljopuita. Ilmastonmuutoksen kannalta on tärkeää tehdä uusia ratkaisuja ja vaalia luontoa kaikkialla.
Näinä päivinä Ukrainan viljavilla mailla näkymät ovat kauheita kylissä ja kaupungeissa. Kannan unelmaa, että siellä uudelleenrakentaminen antaa mahdollisuuden uudenlaisiin monimuotoisiin puutarhakaupunkeihin. Moni maa tulee auttamaan tässä ja samalla huomio kohdistuu kansainvälisesti vihreään rakentamiseen. Hiilinieluja tulee olemaan joka korttelissa ja saamme puiden huolenpitoa ja hoitoa kaikkialla. Pariisin suunnitelmissa keskusta on varattu pyöräilijöille ja puille. Jokainen puu antaa meille puhdasta ilmaa hengitettäväksi, iloa ja mielenterveyttä.
Ihme kahden puun välissä.
Posted in Yleinen tagged with Liisa Tyrväinen, Metsä, Tari Haahtela, terveysvaikutus, Tulevaisuuden puutarhat
Kirjoitettu 22.12.2021 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Kuusen tuoksu sisällä ja neulasen terävä kärki jalkapohjassa nostaa eläviä muistoja. Kynttilävahtina oli koko perhe, vain kerran sammuteltiin alkava palo oksalla. Joululahjaksi oli aina kirja, makeaa ja tarpeellista vaatetta, jota olisi hankittava joka tapauksessa. Pukkia odottaessa katselimme lähiölapsina ikkunasta ulos, kun pukki pissasi horjuen naapuritalon kivijalkaan. Raittiista pukeista alkoi hiljalleen tulla hyvä myyntivaltti.
Väsyneet vanhemmat eivät jaksaneet pidätellä väliensä selvittelyä, kirja pelasti omaan maailmaan. Iso suklaalevy kuin keinulauta, johti lopulta huonovointisuuteen, säätelyä ei oltu opittu makean määrässä. Joulun muistelu paljastaa sukupolvet ja vuosiluvut.
Joulusta luopuminen tapahtuu usein murrosiässä tai suurten muutosten mullistaessa perinteitä. Erot ja kuolemat korostuvat jouluna, eikä uutta vaihetta pelasta muovikuuset ja yötä päivää valaisevat ledvalot. Lasten ilo palauttaa lämmön ja huonommat muistot painuvat hiljalleen pohjaan. Kaikkien kerrosten sävyt nostavat kiitollisuutta.
Mitä nyt syntyvät mahtavat muistella 100-vuotiaina, johon heidän eliniän ennuste ulottuu? Korona teki aukkoja lahjatoiveisiin, uusi pelikonsoli tuli vasta viikkojen päästä, jouluruokailuissa maisteltiin imeliä laatikoita niin kauan, kun mummot jaksoivat niitä paistaa. Kuuset jätettiin hiilinieluiksi ja muovikrääsä lopetettin. Lopulta kuusen asuinsijat valtasivat tammi- ja pyökkimnetsät ja takapihalla kasvaneesta maissista keksittiin uusia herkkuruokia. Lunta nähtiin rinteillä tykitettyinä ja kesän jälkeen syysvaatteilla alkoi pärjätä seuraavaan kesään asti.
Tehdään kaikkemme, että heillä olisi mahdollisimman hyvää kerrottavaa. Uskotaan kauniiseen maailmaan, se ohjaa meitä pienissä ja isoissa valinnoissa. Syntyvät lapset rakentavat sen.
Kirjoitettu 20.11.2021 Kirjoittaja: Terhi Vedenkivi
Maailmassa oli hiljattain aika, jolloin muureja purettiin. Yhdistyminen kestää niin kauan kuin kaatuneet muurit muistetaan. Nyt on aika toinen. Monenlaista aitaa pystytetään ihmisten ja eläimien esteeksi. Parempia ja huonompia perusteluja tulvii paljon ja niiden pohjalta muodostamme omat käsityksemme. Toisistaan eriävät näkökulmat pystyttävät taas lisää raja-aitoja. Eri leireissä on meitä ja teitä ja heitä.
Kollektiivinen liikehdintä rajoilla näkyy joka uutisissa ja lehtien sivuilla. Missä kenelläkin on lupa olla, mihin saa valtuudet asettua? Samaan aikaan terapeuttien kanssa ihmettelemme, kuinka tavallistakin enemmän ihmiset juuri nyt käsittelevät henkilökohtaisia rajojaan.
Viisas päiväkodin johtaja kertoi, kuinka pieni lapsi oppii maahan piirretyn rajan: ”Täällä on turvallista, älä yritä viivaa. Siellä voi jäädä pyörän tai auton alle.” Laki säätää aidoista toki enemmän, mutta yllättävän luontaisesti lapsi tajuaa rajan suojelevan vaikutuksen. Yhdessä joukko pieniä taaperoita huolehtii, ettei kukaan ylitä rajaa, muutaman hairahtuneen kotipesälle palauttamisen jälkeen.
Itseohjautuvuus ja rajan kunnioitus on elämän mittainen läksy. Piirretyn viivan jälkeen rajan hahmottaminen tulee vaativammaksi. Toisinaan vanhat rajat alkavat tuntua niin ahtailta, että ne täytyy ylittää. Silloin kokemus karttuu, mikä on on omaa tilaa ja milloin astuu toisen rajojen sisäpuolelle.
Avaimet pysyvät omassa taskussa vain, jos hahmottaa rajansa ja valtuutensa niiden sisällä. Meissä on niitä, jotka kävelevät joskus röyhkeästi tai tietämättäänkin toisten yli. He käyttävät valtaa, joka ei ole niiden käytössä, keille se kuuluisi.
Kun rajat ovat tiedossa ja niitä kunnioitetaan puolin ja toisin, kaikki on täysin selvää. Mutta rajakiistoja käydään työpaikoilla, parisuhteissa, perheissä ja suvuissa. Silloin vyyhti on sekaisin ja puhuminen vain kiristää solmuja entistä tiukemmalle. Minun piti terapeuttina itse kokea tämä moneen kertaan. Kokemuksieni opettamana näen saman prosessin asiakkaissani.
Parempi tulos selvittelyistä toisten kanssa tulee, kun käy ensin dialogia itsensä kanssa. Miten puolustaa omaa rajaa tai kunnioittaa toisen, jos ei niitä hahmota?
Yksin ollessa voi olla levossa avaruuden sylissä. Tarvitsemme rajoja suhteessa toisiin ihmisiin, tullaksemme kuulluksi ja parhaassa tapauksessa kunnioitetuksi. Usein haemme turvaa rakentamalla näkymätöntä muuria ympärillemme. Joku voi yrittää kaataa sitäkin, mutta aito ja spontaani viestintä muurin läpi osoittautuu vaikeaksi. Lopulta korkea muuri erottaa meidät elämästä ja sitä aletaan purkaa itse sisältäpäin.
Maahan piirretty viiva on merkki, joka täytyy ensin itse uskoa. Se tekee myös muille tiettäväksi näkymättömän rajan, sinun vaikutusalueesi. ”Ei” on hyvä sana, kun käytät sitä harkiten. ”Kyllä” on vapaaehtoisena kaunis sana, kun käytät sitäkin harkiten. Mikä tekee sinulle ja käytettävissä oleville energioillesi hyvää? Mitä haluat? Mihin voit venyä, vaikka se ei olisikaan mukavaa, mutta arvoillesi tärkeää? ”Ei” ja ”kyllä” pitävät vahtia rajoillasi. Niiden sisälle mahtuu sinun näköisesi elämä.
Kun voit hyvin, rajasi eivät vuoda kumpaankaan suuntaan. Ja toisaalta juuri rajojesi läpi tulvii se valo, jota kannat mukanasi. Sitä jaat, se kutsuu ja ravitsee. Se valo sinä olet!
Posted in Yleinen tagged with muuri, rajat, valo, valta
Olen NLP-opettaja, laaja-alainen terapeutti, kouluttaja, työnohjaaja ja kirjailija.
Iloa suodattimella vai ilman