fi fr fi fi en en fi fi fi fi fi fi en en en fi fi fi fi fi fi en fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi vi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
heinäkuuta 2014 - K U J E M I E L E N
Vaikka on ollut ihan sairaan kuuma, jotain on tehtävä. Lenkkeilyinto on nollissa, joka näkyy kasvavassa vyötärönympäryksessä. Pisimmät lenkit ovat uimapaikalle ja takaisin, tosi villiä etten sanoisi.
Halli on kuitenkin viileä ja siellä voi käydä treenaamassa. Perjantaina partaani myhäillen astuin kentälle Naurun kanssa ja päätin testata, miten ne 12 keppiä oikein menee. Oletin, että todella huonosti, koska niin monta se on tehnyt vain verkotettuna ja 9 on maksimimäärä, joita tehnyt ilman kummoisempaa apua. Virittelin Naurun, lähetin sen - ja se mennä pujotteli kaikki 12. Suu ammollani testasin, oliko kyseessä vahinko: ei, se teki ne uudestaan.
Ja sitten äkkkkiä tabletti pystyyn puomin päälle. Radio soi siitä samalla ja onneksi osui hyvä biisi kohdalle, kun laitoin videon pyörimään. Naurun pujottelu osui kappaleessa niin hyvään kohtaankin, että tallenteesta tuli suorastaan eeppinen! ;)
Treenit itsessään olivat todella leppoisat. Nauru teki keppien lisäksi A:n kontaktin vahvistelua ja kaukoja, joista palkaksi se sai pilistää takapalkaksi jätettyyn putkeen, jonka jälkeen lensikin ihana pallo. Kida taasen oli kamalan pätevä, vahvistelin muutaman kerran keppejä ja kontakteja (lähinnä keinun) ja tauon jälkeen hain sen noutoon vauhtia yhdistämällä noutoliikkeen putkeen pilistämiseen. Tara taas sai tehdä kepit (ja se törmäsi yhteen, pölö) sekä hupsutella putkissa, ja kuten voi olettaa, sillä oli hauskaa. Koska sillä on aina.
Naurun esiintyminen oli varmaa itseään. Hieman ryhditöntä ja löysää oleminen oli, mutta en minäkään olisi skarpeimmillani, jos joutuisin esiintymään +30 lämpötiloissa takki niskassa. Oona kuitenkin ihasteli Naurun olleen erittäin kaunis ja kehuja se sai muultakin poppooltamme, enkä vähempää voisi olla samaa mieltä.
FINASC Open Show 27.7.2014 Tampere NARTUT-BLUE MERLETuomari Richard W. Pittman, USA
A little straight in the front and shoulder and in the
stiffle as well. Has a good topline, but drops off slightly in the croup. Very nice going away. Coming back she's a bit stiff and wide. Nice flowing sidemovement.
Melkein parasta päivässä oli jälkipyykki ABC:lla heseaterioiden äärellä, yhdessä Katjan ja Sussun kanssa. Tuon porukan kanssa on niin sairaan helppoa olla oma itsensä ja rennosti, harmi kun välimatka estää useamman tapaamisen. Kotosalla lähdimme uittamaan koko koirapoppoota ja aiheutin Nari-lapselle paitsi traumoja vauvauinnin muodossa, myös onnistumisia pienillä koulutustuokioilla. On vaan niin ihana touhuta viisaan, söpön, pienen puikkoeläimen kanssa!
Nyt riittää hetkeksi misseilyt. Tämän takia me saksittiin korvakarvoja ja selvitettiin persvillojen takkuja.
Kiitos kuvista Sussulle ja Oonalle!
Matkakertomus | 2500km erämaata | osa 2.
Puuttuva osa seikkailuraportistamme! Lue ensimmäinen osa täältä!
Tuntui kummalliselta herätä, kun oli yhtä valoisaa kuin nukkumaan mennessä. Puhumattakaan kun yöllä heräsi kerran omia aikojaan ja oli niin valoisaa! Aamu itsessään sujui tutulla, hyttysten vauhdittamalla rutiinilla. Miten kaipasinkaan kotona odottavaa sisävessaa kykkiessäni puskapissillä verenimijöiden yrittäessä imaista kankustani herkkupalaa samalla, kun minä pissaan ennätysvauhtia päästäkseni pois piinasta.
Matkamme alkoi tankkaamisella Gällivaressa, jossa pääsin juttelemaan englanniksi (mikä häpeä) kassahenkilön kanssa, kun emme löytäneet tankkiimme sopivaa bensiiniä. Naisraukka katseli meitä vähän säälien, sillä siinähän se oikea laatu pönötti nokkamme edessä, kun olisi vaan vähän tarkemmin katsonut. Niin eksoottinen on tuo Ruotsi... Ajelimme yhtä mittaa aina Stora sjöfalletiin asti ja matka oli kovin kuuma ja hiljainen. Hyvin vähän vastaantulijoita, sen sijaan komean metsonaaraan pongasimme ja poikasensakin toi rouva näytille.
Perillä meitä odottivat komeat, lumihuippuiset vuoret, kristallinkirkas järvi ja suuret pirunpellot. Kävimme kuvaamassa koiria kaunista maisemaa vasten ja hoipertelimme (=rämmimme) suon ympäri, ennenkuin juotettuamme koirat iskimme ne autoon ja menimme itse virkistäytymään. Uimaan ei kehdannut, mutta uintin jalkojani viileässä vedessä, pesin kasvoni ja kätenikin. Oli rentouttavaa katsella kristallinkirkasta vettä, kun näki suuret kivenlohkareet järven pohjassa ja kalat tuntuivat leijuvan ilmassa. Siihen olisin voinut jäädä. Pitkäksi aikaa.
Alkoi varsin pitkä ajorupeama. Kaahasimme jälkiämme pitkin takaisin Gällivareen, jossa kävimme ostoskeskuksessa shoppaamassa evästä itsellemme. Tsekkasimme auton moottorinesteen ja öljyt, totesimme kaiken olevan kunnossa ja matka jatkui pitkänä ja kuumana. Ja väsyneenä. Keskellä tietä seisoi itsemurha-altis poro vol ties kuinka mones, taukoa pidimme vasta lähempänä Suomen rajaa. Siellä etsimme poronsarvia, mutta valitettavasti löysimme vain kylkiluita, lumpioita ja muita jalan osia. Yksi kotka liiteli automme ylitse matkalla.
Övertorniåssa ylitimme rajan ja ajelimme pidempää reittiä Rovaniemelle. Näimme kovin vähän suomalaista porokantaa, mutta ihan yhtä sekaisin ne olivat kuin ruotsalaiset serkkunsa. Ruokailun toteutimme Rovaniemellä, kapuamalla haisevina, likaisina ja muutenkin ei-niin-yhtään-salonkikelpoisina paikalliseen pizzeriaan nauttimaan herkulliset cotzonet. Ajomatka jatkui vielä hippusen, sillä vasta Ranualla oli luvassa pysähdys. Tuntui niin pahalta ajaa Ranuan eläinpuiston ohi, olen aina halunnut sinne, mutta aikaa siellä käymiseen ei ollut! Sen sijaan menimme Ranuan leirintäalueelle, pissatimme kärsivällisen matkaseuramme ja kävimme itse pesulla uimisen merkeissä. Harrastin uskaliasta naku-uintia, mutta onneksi leirintäalua oli kovin tyhjä siihen aikaan illasta.
Hieman Ranuan ulkopuolelta löytyi yöpymispaikka. Hyttyset olivat entistä kiukkuisempia, leiri nousi ennätysajassa, iltatoimet hoituivat sitäkin nopeammin ja äkkiä suojaan nukkumaan!
Kilometrejä kertyi 600km ja tämä kaikki tapahtui klo 9-22.
Pieni apulainen, "blue merle with white and tuplatan", yritti kovasti löytää poronsarvia hiekkakasasta.
Päivä 4 - Maanantai
Päivä sisälsi pääaiassa ajoa, ajoa ja vähän lisää ajoa. Se oli sääli, sillä yö meni kaikissa muissa kuin rattoisissa merkeissä. Onnistuin saamaan pahan allergiakohtauksen keskellä yötä, mikä verotti hieman yöunien laatua. Äh! Hyttysetkin olivat törkeän kiukkuisia vielä aamullakin, joten äkkiä kasasimme tavarat päästäksemme matkaan. Jaloissani on edelleen valtavia puremajälkiä, jotka minä tyhmänä olen repinyt tosi rumaan kuntoon. Äh uudestaan.
Kivasti ajelimme aina Kajaaniin asti, jossa kävimme hakemassa aamiaista ja vaihdoimme kuskin paikkoja. Sitten kaahasimmekin Iisalmeen, jossa koirat pääsivät uiskentelemaan lämpimään järviveteen. Nauru ja Tara loikkivat laiturilta, Kidakin pudottautui pari kertaa kuin pingviini, nokka edellä! Sitten jatkuikin kuuma ajomatkamme aina Jyväskylään asti, ja allekirjoittanut voi myöntää, että silmien pitäminen auki kävi työstä.
Onneksi pääsimme perille asti, sillä siellä odotti herkullinen palkinto. Kiinalainen ateria! Jyväskylä oli yllättävän kivannäköinen paikka, vaikka muistin sen tylsänä mestana. Käytimme koirat pulahtamassa ja tarpeillaan venesatamassa ja sitten alkoi viimeinen, paahtava rutistus kohti kotia. Tuntui epätoivoiselta, helpotus pilkahti vasta tankatessa autoa Lahdessa, kun tajusi, ettei oikeasti ole enää pitkä matka kotiin! Kotona ei sitten muuta jaksanut kuin kantaa kamat sisälle, käyttää koirat lenkillä, ruokkia ja heihei nukkumaan. Onneksi koirat olivat samaa mieltä, sillä hyvin pian asunnossa kuului kevyt kuorsaus.
Ajelimme päivän aikana kunnioitettavat 800km. Aikaa kului klo 9-21.
Matka-ajat ovat pyöristettyjä suuntaan ja toiseen, mutta kyllä me sen 2500km saimme täyteen. Huh huh. Oli varsin rankkaa, mutta seikkailu oli taattu ja emme onnistuneet kertaakaan telomaan ketään tai mitään, saatika eksymään. Näimme kauniita maisemia ja koimme erähenkisyyttä oikein olan takaa!
Kuvia voi kurkistella täältä!
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Ajeltu bc taannoin Agirodussa.
Näin lämpimien kelien tultua aihe "koiran karvojen ajelu" on noussut koiraihmisten huulille. Minulle tuli suuri tarve puhua aiheesta, kun aamulla vilkaisin vielä viimeiset kommentit keskustelusta, johon kommentoinnin ja jonka seuraamisen olin jo lopettanut. Siellä turkinajelijoita, joita tuttavallisemmin idiooteiksi nimitettiin, kehotettiin lukemaan tämä linkki. Linkki on kiertänyt jo viime kesänä, jolloin siihen ensimmäistä kertaa tutustuin. Aihe on minulle itselleni kamalan vaikea, koska en vieläkään ole osannut luoda itselleni selvää mielikuvaa, mitä mieltä olen aiheesta. Olenko puolesta vai vastaan - vai jotain siltä väliltä?
Perheessämme oli aiemmin newfoundlandinkoira, jonka jaksaminen kesällä riippui paksun, mustan karvan ottamisesta alas. Turkki kasvoi yhtä hienoksi ja tuuheaksi talveen mennessä, eikä siihen aikaan kuulunut valitusta aiheesta, mistään suunnalta. Tänä kesänä pitkän harkinnan jälkeen uskaltauduin ajamaan Kidan karvapeitteen, vaikka teinkin sen pala kurkussa ja epäilys mielessäni. Vaikka minulla i vieläkään ole tietoa, olenko prosessin puolella vai sitä vastaan, tiedän ainakin yhden asian: Kida ei koskaan helteillä ole ollut näin jaksava ja aktiivinen. Sillä on valtava, paksu, tuuhea pohjavillainen, syvän suklaanruskea karvapeite ja auringossa se on vaikuttanut hyvin nuutuneelta. Sen vauhti on kärsinyt kesäisin harrastuksissa eikä koira vaikuta lainkaan onnelliselta: Kida ei juuri välitä uimisesta, mutta se on kesäisin tehnyt sitä viilentyäkseen paremmin. Juuri äsken kun lenkkeilin koirieni kanssa melkein +30 auringonpaisteessa, ja kun pääsimme ruohikkoiselle niitylle, Kida oli se, joka haastoi Naurua leikkiin. Kaksikko juoksi päätäpahkaa ympäriinsä, toistaen saman session vielä uudestaan lenkin loppupuolella. Minulle tuli hyvä olo tätä katsellessa.
Tämä ei tietenkään helpota tehtävääni miettiessäni kantaani asiaan. En tiedä, aionko ajella turkkia uudelleen: se riippuu vahvasti siitä, millaiseksi karvapeite kasvaa takaisin ja millaista informaatiota saan maailmalta. Koira on kuitenkin ihmisen jalostama ja niitä löytyy joka kastiin. On nakuja, on pehkoja, ja silti joka säässä kulkee jos jonkinlaista turkkimallia, koirien vaikuttaessa tyytyväisiltä, kunhan niiden olotilasta on huolehdittu "pukeutumisen" mukaisesti. On totta, että päälliskarva suojaa auringolta ja eristää erittäin hyvin: Kida ei pitkässä turkissa koskaan ollut kauaa märkä, yksi ravistus ja olotila oli mitä kuivin. Nyt, kun suojana on höttömäinen villa, on kuivuminen tietenkin hitaampaa.
Agilityn ihmemaailmassa karvapeitteen ajelu on ollut tavanomaista jo pitkään. "Ajeltu voittaa sekunnilla karvallisen" taisi joskus olla jokin lausahdus, vitsi luultavammin. Onhan se ihan totta, ettei urheilua voi suorittaa toppatakki niskassa, jos taivaalta porottaa aurinko kirkkaana ja kuumana. Siinähän saa vain lämpöhalvauksen. Lagottojen ja vastaavanlaisten koirien ajelu on tyypillistä kesät talvet ja mietin, minkä takia tämä on hyväksyttävämpää kuin kesätukan tekeminen. Oletan, että syynä on huonompi pohjavilla, kuin mitä esimerkiksi huskeilla ja lapinkoirilla on.
Haluaisin kirjoittaa aiheesta ja mielipiteestäni kattavammin, ellei ongelma juurikin olisi se, ettei minulla ole moista. Olenkin valmis kuulemaan lukijoideni ajatuksia aiheesta. Oletko ajellut koirasi? Onko sen olotila helpottunut? Aiheuttiko ajelu jonkinlaisia ongelmia koirallesi? Oletko ajelua vastaan? Jos olet, miksi? Toivon, että mielipiteidenvaihto pysyy siistinä ja asiallisena, koska riitely tai henkilökohtaisuuksiin meneminen ei auta ketään eikä anna kenestäkään muusta idioottia kuvaa kuin kommentin kirjoittajasta. Etenkin, jos solvaukset jaetaan anonyymina.
Matkakertomus | 2500km erämaata | osa 1.
Olin kirjoittanut erittäin kattavan tekstin matkastamme, mutta sitten blogspot päätti pyyhkäistä sen savuna ilmaan. Hirvittävän mukavaa. Näin ollen minun pitää kirjoittaa koko kertomus uudestaan ja siksi päädyin julkaisemaan sen kahdessa osassa, sillä koko neljän päivän tapahtumien laatiminen yhdeksi tekstiksi oli melkoisen työläs prosessi yhdelle naiselle.
Päivä 1 - Perjantai
Starttasimme matkaan varsin myöhään, aamupäivällä, sillä kuten kahden naisen matkavalmisteluihin kuuluu, pitää aina tulla jonkinlaisia mystisiä tavaroiden katoamisia (tällä kertaa autonavaimet) ja viimehetken pakkausmuistamisia (joihin lukeutui nyt häkkien kanssa pelaaminen). Ajelimme vielä Jumboon hakemaan viimeisiä välttämättömiä matkatavaroita, joihin lukeutui herttainen, vaaleanpunainen grilliämpäri! Kun totesimme kaiken olevan kunnossa, pääsimme vihdoin matkaan kellon ollessa yksi iltapäivällä. Matka sujui pirteissä tunnelmissa, jännitys tuntui olevan katossa! Määränpää oli suosikkini, jossa olen halunnut käydä jo pitkään: Yyterin koirarannat.
Yyterin koiraranta oli paratiisi! Hiekka oli valkoista, rantaviiva jatkui niin kovin kauas. Vesi oli pitkään matalaa ja niin ihanan lämmintä! Saimme viettää aikaa rauhassa, omassa seurassamme. Minä nautiskelin säästä ja kuvien räpsimisestä - kunnes kamerani päätti sanoa itsensä irti, mm. jumittamalla tarkennuksen ja näytön käytön. Mitä hittoa, jos saan kysyä, kyseessä on aivan uusi kamera. Kyllähän tämä latisti fiilistä, mutta onneksi olin pakannut Oonan kameran mukaan, joten sain iskettyä objektiivin kiinni toiseen runkoon ja pystyin jatkamaan sitä, mitä olin tullut tekemään.
Koirilla oli luonnollisesti kovin hauskaa pitkän ajan. Lopulta ne kierivät hiekassa itseään kuiviksi ja vaikuttivat raukeilta jatkaessamme matkaa. Kida ei ole suuri vesistöjen fani, mutta sekin innostui spurttailemaan hietikolla ja jakamaan hiekkaisia suukkoja. Ajelimme lähellä olevaan Kotipizzaan ruokailemaan ja sitten matkamme jatkuikin eteenpäin länsirannikkoa pitkin. Ajelimme Vaasan yli melkein Oravaiseen asti, josta päätimme etsiä yösijan. Löysimmekin melkoisen autontappo-polun, joka vei meidät suojaisalle nurmiparkille, jonne olisi lopulta päässyt ihan asiallistakin hiekkatietä... hupsista. Sinne kuitenkin pystytimme teltan, aivan ihmisen jättämän paskakasan viereen, jonka nauraen peitimme heinillä ja merkistsimme löytämällämme siideritölkillä. Erittäin mainio sijainti, kaikki koirat kävivät maistamassa "herkullista" tuotosta jossain välissä... Hyttyset hieman vinkuivat, mutta iltalenkin saimme heittää rauhassa. Tämän jälkeen iskimme koirille ruokaa naamaa ja valuimme telttaan. Minun koirani nukkuivat kanssamme sisäteltassa, Ora taas (joka ahdistuu yhdistelmästä pieni tila + monta koiraa) nukkui valtavassa metallihäkissäni teltan eteistilassa. Pelkäsin ensimmäisen yön olevan erittäin levoton, mutta vielä mitä! Alun hämmästelyn jälkeen kaikki kolme koiraani asettuivat kauniisti nukkumaan: Nauru päidemme yllä, Kida jaloissa, Tara kainalossa. Ihanat, sopeutuvaiset tyyppini.
Ajelimme päivän aikana n. 500km. Ajoaika oli klo 13-22.
Päivä 2 - Lauantai
Yön jälkeen hoidimme aamuaskareet nopeasti, lähinnä siksi, kun hyttyset ärsyttivät. Pakattuamme tavarat ja teltan lähdimme aamukävelylle, jonka jälkeen koiraseni saivat ruokaa ja sitten olikin aika loikata auton kyytiin (joka onneksi ei ollut vaurioitunut kinttupolulla ajelusta!). Matkasimme Kokkolaan, Prismaan, josta haimme itsellemme aamiaista autoon. Seuraava pysäkki kun oli vasta Kalajoella! Lisää vesimäistä menoa oli luvassa, kun löysimme hiekkasärkille. Kauniit maisemat olivat kuin etelän rantalomalta, hiekka oli vieläkin kuumempaa kuin Yyterissä ja meri - se vain jatkui kauas kaukaisuuteen! Olisin voinut jäädä sinne, pystyttää telttani rantaan ja nauttia siitä kauneudesta joka ikinen hetki. Koirat pääsivät vaihteeksi uiskentelemaan, kahlaamaan ja spurttailemaan hietikolla. Oli rankkaa treeniä ihan vaan kävellä vedessä, jalka kerrallaan. Varsinkin Naurun takaset väsyivät ja lopulta sen pomput näyttivät varsin eksoottisilta, kun se yritti päästä mahdollisimman vähällä jalkajumpalla eteenpäin.
Uintireissulla koirat ansaitsivat kehuja niin ranskalaiselta turistilta kuin pieneltä tytöltäkin, joka ihasteli hauvoja kauempaa ollessamme ABC:lla täyttämässä vesipulloja. Koirillani on veräjä takakontissa, jonka saa lukkoon, joten jätän usein takakontin luukun auki taatakseni viileyden, kun pelkoa koirien pihistämisestä ei ole. Kalajoelta matkamme jatkui Ouluun, jossa kävimme hakemassa ruokatarpeita. Oulu-Tornio välillä kävimme vilkaisemassa jo hiljeneviä maalaismarkkinoita yhdessä Taran kanssa ja sitten löysimme taukopaikalle, jossa grillaus katoksessa oli mahdollista. Sää suosi kyllä meitä, muutaman kerran vettä tuli kuin saavista kesken ajelumme, mutta pysähtyessä sade pysyi kaukana, paitsi tuon yhden grillauskerran! Koirat saivat oikoa jalkojaan vapaasti ja vain kerran paikalle pölähti turisteja matkailuautolla, jonka tytöt saivat huutaa, koska en edes huomannut moisen ilmestymistä... hupsista.
Torniossa ylitimme Suomen ja Ruotsin rajan - ja voi pienen Oonan iloa, kun pääsi ihan vieraassa maassa autoa ajamaan! Ihana. Nautiskelimme maalaismaisemista ja otimme suunnaksi Gällivaren (suom. Jällivaara), ajatuksena etsiä yöpymispaikka ennen sitä. Pohjoisen napapiirin jälkeen ilmestyivät erittäin itsemurha-alttiit porot, joista yksi aivan pokerinaamalla juoksi autoamme vastaan, väistäen vasta viime hetkellä. Komea salama halkoi kerran ilmaan ja pilvi ryöppysi päällemme valtavan määrän vettä, joka onneksi loppui yhtä nopeasti kuin alkoikin. Ohitettuamme melkoisen porotokan pysähdyimme pystyttämään leiriä suurelle hiekkakentälle, n. 20km ennen Gällivaren kylää. Hyttyset olivat ihan mahdottoman äkäisiä, joten iltatoimet suoriutuivat ennätysvauhdissa. Iltalenkki jäi nihkeäksi reittien puutteessa, mutta saatuaan iltaruoan raahusti telttaan kovin väsynyttä sakkia, jotka nukahti yksitellen hyvin nopeasti. Yö oli perin yötön ja valoisa ja vain korppi raakkui rauhoittavasti jossain kaukaisuudessa.
Ajomatkaa kertyi tänä päivänä n. 600km. Ajoaika oli klo 9-22.
Kidan paimennus, toinen kerta
Emme me kauaa levänneet aloillamme matkasta toipuen, sillä tiistaina kello pärähti kahdeksalta soimaan. Illemmalla/huomenissa on tulossa matkapostaus, kunhan saan valokuvat selattua ja laitettua julkaisukuntoon!
Pikaisesti aamutoimien ja Naurun sekä Taran lenkityksen ja ruokinnan jälkeen suunnistin Kidan kanssa ihan kahdestaan autolle. Ihmeen positiivisesti Kida loikkasi kyytiin, ajattelin ettei se enää koskaan tule autoni lähelle road trip-reissustamme traumatisoituneena! Matka-ajat autossa kun olivat varsin ruhtinaallisia, ahteri pääsi puutumaan itse kullakin.
Ajelimme pitkästä aikaa Seutulaan Primal sense farmille paimentamaan. Kristiina koulutti meitä, uusi ja erittäin positiivinen tuttavuus! Tykkäsin kovasti, sain apua ja neuvoa ja ohjausta hyvin kesken suorituksenkin. Kida pääsi hommiin bordercollien ja islanninlammaskoiran jälkeen ja minua vähän tutisutti, että muistaako koira mitään: viime kerrasta on kuitenkin yli vuosi... Kida oli aivan intona, mutta niinhän se on aina, ja sen iloisuus tarttui minuunkin.
Vesileima puuttuu, mutta kuva c: Maija Piippo
Ensimmäinen kosketus lampaisiin oli melkoisen kiihkeä. Kida kyseli alkuun kovasti lupaa minulta, mutta sitten se alkoi kiinnostua toden teolla, pienen räksytyksen säestämänä. Kun kuuma ilma ja energian tasoittuminen tekivät tehtävänsä, alkoi Kida hahmottaa tilanteen paremmin ja keskittyä. Sain ohjeeksi ohjata koiraa niin, ettei se kulje vain perässä, jolloin sillä tulee ajatus, että lampaat vain pakenevat --> juokse ne kiinni. Yritin ennakoida lampaiden liikkeitä, ohjata koiran kaartamaan niita vastaan, jolloin lampaat pysähtyvät ja vaihtavat suuntaan. Näin koiralle luotiin ajatusmaailmaa siitä, kuinka ne kykenevät lammaslaumaa liikuttamaan. Tämä itseasiassa toimi, koska lopulta tuli sellaisia pätkiä, joissa Kida selvästi kulkeutui lampaita vastaan kääntämään niitä sen sijaan, että lampaat pääsivät portille, jolle niillä voimakkain halu oli mennä. Huomasin tämän itsekin ja fiilis liinan päässä oli mahtava!
Tauolla Kristiina sanoi, että Kida lukee hyvin lampaita ja pyrkii saamaan laumaa tasapainoon ihan luonnostaan. Hän kehui Kidan työskentelytapaa nöyräksi ja ohjaajaystävälliseksi. Kristiinan mielestä minulla on aloittelevana ohjaajana käsittämättömän hyvä koira opettamassa, koska se ei porsastele kiihdyksissään omiaan vaan pyrkii puhtaasti miellyttämään ohjaajaa ja tekemään oikein. Totta joka sana!
"Tietty oon pätevä. Kato miten hienosti mä tässä kanojakin kyttäilen."
Päätimme seuraavaksi vaihtaa tehtävää niin, että minä menen lampaiden luokse ja Kristiina varmistaa sekä auttaa Kidaa liinan päässä. Ohjailun hahmotus oli vaikeaa, mutta neuvoilla pääsin jyvälle asiasta ja saimme tosi kivoja käännöksiä ja kuljetusta! Kida oli vähän hämmästynyt, mutta se reagoi hyvin paimennuskeppiin ja sai kehuja, kun vähänkään siirtyi kepin osoituksesta. Olen kyllä huomannut arjessakin, että jos minulla on kädessä keppi jonka aion heittää ja käsken Kidaa pois suunnaten kepille samalla painetta sitä kohti (en suoraa, vaan sivusta kuin juoksutuspiiskalla hevosella), niin Kida kyllä väistää. Itseasiassa Kidan reaktiot ja tapa olivat sen verran lupaavia, että päätimme tehdä saman tehtävän uudestaan - mutta koira vapaana. Tämähän pisti minun sukat vallan pyörimään!
Yritin parhaani ohjata lammaslaumaa, mutta lampaat eivät luottanet koulutuksessa olevan koiran epävarmaan tekniikkaan ja lauma vähän levisi. Puhuimme tauolla asiasta ja olen samaa mieltä siitä, että turha lampaita on syyttää, jos ne leviävät ollessaan epävarmoja. Kidankin kanssa huomasi heti, että kun se lähestyi hallitusti ja ravaten, pysyivät lampaat luonamme ja tyyninä. Kun Kida taas alussa oli hallitsemattomampi ja laukkaili, ei lampailla ollut kiinnostusta luottaa ihmiseen vaan ne pyrkivät tekemään päätökset itse.
Tehtävämme alkoi hyvin, mutta lauman levitessä Kida innostui hieman ajamaan lammas-raasuja, mutta se lopetti välittömästi kiellosta ja kepin napautuksesta maata vasten. Tämä toimikin koiralle hyvänä herätyksenä. Kristiina otti ohjausvuoron ja minä keskityin kulkemaan hänen vierellään ja ottamaan oppia. Ja tuijottamaan suu auki Kidan työskentelyä. Se rauhoittui, hallitsi tilanteen hyvin, ohjasi laumaa ja kääntyi juuri siten miten pitikin. Jos Kida teki oman käännösratkaisun, liikkui Kristiina niin, että lampaat siirtyivät oikein, jotta punainen eläimeni saisi onnistumisen tunnetta ja itsevarmuutta. Minun teki oikeasti mieli tirauttaa muutama kyynel, kun katselin miten hienosti minun toista kertaa paimentamassa oleva koirani työskenteli, niin hallitun rauhallisesti, kuin ammattilainen! Se kävi maahan käskyistäni mukisematta, odotti lähtölupaa kauniisti ja keskittyi töihin sataprosenttisesti. Kun lopetimme ja kehumisen lomassa sanoin olevani niin vaikuttunut, vastasi Kristiina yksinkertaisesti "niin minäkin". En siis vain kuvitellut Kidaa hienoksi, se on sitä oikeasti!
Kyllä minun on pakko alkaa tehdä tätä sen kanssa useammin. Kidan kanssa tuo on oikeasti hauskaa ja voisin jopa koukuttua! Harmi ettei tänään ollut ketään mukana kuvaamassa, sillä tämän päivän fiiliksellä voisin liihotella helposti useamman päivän.
"YES PLEASE, I'm in!"
Erittäin innostuneen akilitikoiran nenä.
Jos olisin tänään tiennyt klo 19 illalla, että menen osallistumaan varsinaisiin "yöttömän yön agilityepiksiin", olisin laiskana saattanut jäädä koneen ääreen. Onneksi en jäänyt, sillä loppujen lopuksi minulla oli kamalan onnistunut ja mukava ilta! Pakkasin nimittäin koko köörin autoon ja ajelin Rebeccan&Cecilin seuraksi Purinalle, jossa järkättiin Ville Liukkan agiepistelyt.
Maxien aikaisin arvioitu aloitus oli klo 20, mutta totuus oli hitusen myöhäisempi. Ehdin kuitenkin hetken mielijohteesta ilmoittaa Taran putkiradalle ja pikkaisenko muori oli innoissaan! Kiljui heikkopäisesti kun tutustuin rataan. Radalla se oli innokas ja luotettava ja meillä kummallakin oli sairaan hauskaa! 18 esteen putkirallatus pysyi hyvin mielessäni ja nollana sen pingoimme läpi. Aika oli 46 sekunnin luokkaa, mikä on oikein hyvä eläkepäiviä viettävälle noutajatypylle. :) Ihana on kuitenkin se Taran fiilis, kun se kulkee kisoissa rinta rottingilla ja niin pirun nohevana!
Pitkän odotusajan (ja herkullisen ilmaisen mansikkakakun jälkeen!) alkoi maxien supermölli-luokka puoli yhdentoista aikaan. Nauru oli kisapaikalla aivan mieletön sähköjänis. Sillä oli melkoinen moottori, valtavasti  virtaa ja kintut vei sitä eteenpäin kuin täysiveristä laukkahevosta! Se huusi radalla työskenteleville koirille ja oli niin täpinöissä, etten ollut sitä Nauruksi edes tunnistaa! Starttasimme kutosina ja Naurulla draivi jatkui radalla. Se haukahteli, pinkoi pää viidentenä jalkana ja tuntui agilitykoiralta! Fiilis oli mahtava! Supermölleissä tosin palasimme HYL kainalossa, sillä merle "hieman" irtosi omiaan, rallatteli samanlaisia ylimääräisiä kierroksia kuin Hyvinkäällä viimeisellä, väsyneellä radalla. No, fiilis oli kuitenkin huikea, sillä koira oli niin täpäkkä.  Tämä rada saatiin videollekin!
Mölliradalla Naurulla pysyi sama moodi. Se teki pari ylimääräistä kierrosta ja sai kiellon ja yksi rima taisi tulla alas - tuloksena siis kymppi. Parasta antia on kuitenkin se, että likka suoritti aivan sairaan päheät kontaktit! Vieraat esteet, mieletön moottori ja ensimmäinen kunnon möllirata kontakteineen ja tyyppi teki hienoa, hienoa työtä! Se räyskähteli myös tällä radalla ja sain jo oikeasti pinkoa menemään! Hiiteen kaikki ne, jotka epäilivät Naurun vauhtia aikuisena agsakoirana. :D Harmi ettei möllirataa saatu videolle, se oli huomattavasti edeltäjäänsä siistimpi kuitenkin.
Koira vaihtui Naurusta Kidaan, oli aika kisata kilpailevien rata, jonne ilmoitin Kidan kahdesti. Tavoitteena oli 1) pysyä lähdössä 2) suorittaa kepit ja 3) suorittaa kontaktit. Kida oli aivan mielettömässä menossa jumitettuaan ikuisuuden autossa. Minulla oli hyvä ja huoletin fiilis, joka taatusti tarttui koiraan. Yhtään ei jännittänyt! Ensimmäinen rata olikin mielettömän super, sillä selvisimme kahdella rimavirheellä! Lähtöön jätin makaamaan, jolloin se pysyy huomattavasti levollisempana. Ohjasin suhteellisen sulavasti, keppien jälkeisellä hypyllä tein ruman ohjauksen ja ajauduin kokoajan Kidan tielle lähettäessäni sitä putkeen, mutta kuuliainen koirani suoritti tilanteen silti puhtaasti. Putken jälkeen myös jäin aina liian hitaaksi koiran eteen, mutta kiltti Kida teki silti hienosti! Kepit se teki kummallakin radalla täydellisen tyylikkäästi ja minun teki mieli kiljua onnesta jo radalla. Puomi oli hitaanlainen, mutta se teki kontaktin silti hyvin, A:n se teki ensimmäisellä radalla superhienosti ja toisella sikaili, josta palautus esteelle. Olen nääääääin tyytyväinen Kidaan, kehuin sen maasta taivaisiin ja tuntui pitkästä aikaa siltä, että me ollaan ihan hyviä. Ei parhaita tai supermahtavia, mutta hyvä parivaljakko!
Kilpailuista kotiuduin yhdeltä yöllä, mutta täytyy sanoa, että minulla oli hauskaa! Kylmä tuli jossain vaiheessa, mutta se unohtui kun pääsi radalle! Tuli paljon onnistumisia, paljon positiivisia yllättymisiä ja muutenkin mainio seura takasi, ettei lähtö jäänyt kaivelemaan!
Tämän tarinoinnin jälkeen blogi menee muutaman päivän tauolle, sille lähdemme koko perheen voimin reissaamaan loppuviikoksi pitkin kotoSuomea! Kuvakertomusta odotettavissa matkan päätyttyä. :) Hauskaa viikonloppua kaikille!
Pari uutta lukijaa näyttää rantautuneen listalle. Moikka vaan teillekin! :) Olisi muuten aina välillä hauska kuulla, millaiset tyypit meitä nykyään seurailee. Viestiä saa laittaa jos yhtään siltä tuntuu, jutella vaikka mukavia - vastailen kyllä samalla, kun hyväksyn kommentin!
Myös toivepostauksia saa taas lähetellä, sillä lahjakkaasti olen onnistunut unohtamaan aiempia toivomuksia, joita taisin kysellä viime vuonna.
Tämä ja seuraava viikko tuntuvat kamalan kiireellisiltä. Onneksi kiire on ollut positiivista. Tänään alunperin piti lähteä Suomenlinnaan tai jäljestämään, sillä Essi saapui Narin kanssa meille kylään. Hikoilimme kuntosalilla Essin kanssa ja yritimme pohdiskella, mitä sitten oikeasti tekisimme, mutta lopulta löysimmekin itsemme pizzerian kassalta. Hetki vain ja istuimmekin sohvalla elokuvaa katsomassa, samalla kun Nauru ja Nari painivat lattialla, Tara kerjäsi surullisin silmin ateriaamme ja Kida angstasi kauempana muiden ilakoidessa. Miten tässä näin nyt kävi?
Onneksi laiskuus ei aivan vallannut mieltä, vaan päätimme sitten yhteistuumin käydä vähän treenailemassa. Taapersimme kentille Oonan kanssa yhtä matkaa, vaikkakin hän ja Ora erosivat meistä matkan loppupuolella, vieden Tapsankin mennessään! Paimenkolmikon voimin jatkoimme matkaa ja perillä pikku Nari sai ensikosketuksen agilityputkeen. On niin hauska seurata, miten pentua ensin jännittää, sitten se rohkaisee itsensä kannustettuna ja lopulta on aivan innoissaan hauskasta jutusta, jonka keksi "ihan itse". Pennut ovat niin yksinkertaisia ja onnellisia otuksia!
Naureskelin tälle kuvalle hyvän aikaa... Kida harrastaa "sukelluksia" piehtaroimaan kesken juoksemisen, mutta kuvassa tilanne näyttää vähän muulta. :D
Pääsi aussietkin tekemään vähän hommia. Paljoa en niiltä vaatinut, sillä huomenna niillä on ihan "oikeat" treenit tiedossa. Kida teki vähän keppien vauhtia (ja varmuutta) verkoilla ja totesin taas, miten onnettoman huono vaikutus kaukopalkalla on siihen. Lamaantuu koko otus, joten parasta vaan pitää se palkka itsellään, niin saa eläimestä irti ihan toisenlaista poweria. Nauru aloitti treenin ottamalla muutaman kerran hyppytekniikkaa, korkeuden arviointia, josta siirryttiin kepeille. Päätin tehdä sillekin keppivauhtia verkkojen avulla ja melkoista tykitystä tuo otus kepeillä päästelikin! Pari kertaa myös niin, että viimeisessä keppivälissä ei ollut verkkoa: kerran se tykissi röyhkeästi välistä ohi, mutta pienen palautteen jälkeen oikein näki, kuinka se valo otsalhkossa syttyi palamaan. Oli juoksemassa ohi, mutta nanosekunnissa se valo välähti ja Nauru kääntyikin ottamaan verkottoman välin. "Vaikka nyt mennään kovaa, täytyy muistaa tehdä loppuun asti!" taisi Nauru muistuttaa itselleen.
Pieni polskuttelu ojassa piristi treenin jälkeen ja reippaasti Narikin jaksoi juoksennella isompien perässä aina meille asti. Reippaita ja taitavia koiria! Nauru ja Nari ovat kyllä ihan paita ja pylly, niillä on hirveän hauskaa keskenään ja Nauru ottaa kohteliaasti huomioon pienen ystävänsä rajallisen koon ja voimat. Kaksikon painia on niin ihana seurata hymy huulella.
"Meillä on siis näääääin siistii!" kertoo Nari.
Päivä taaksepäin niin tein tosi näppärää tokotreeniä nurmikolla. Naurulla oli ensin asenne vähän liibalaaba, mutta viimeaikoina se on harvinaisen paljon kokeillut, onko kaikkea ihan pakko totella jos ei yksinkertaisesti huvita. (Vastaus: on) Ennen varsinaista treeniä annoin Taran polskutella niin kauan kuin vain halusi ja vielä treenin päätteeksi se pääsi aktivoitumaan lempiharrastuksessaan veden äärellä. Aussieiden kanssa tein niin, että muutama toisto - koira vaihtuu, muutama toisto - koira vaihtuu, ja vaihtoja n. viisi kertaa. Tällainen tekniikka sopii kyllä lämpimiin kesäpäiviin loistavasti! Vire pysyy korkealla, kun ei yhdellä treenillä vaadi liikaa ja joutuu katselemaan, miten kaveri pääsee tekemään.
Päälimmäisenä treeneistä jäi mieleen Naurun erittäin hyvät avoimen luokan kaukot. Se suoritti ne 8D-ilmeellä todella tehokkaasti. Myös i-s toimi loistavasti, s-m meinaa vielä valua himppasen eteenpäin ja vaatii treeniä. m-s on oikein passelissa kunnossa! s-i toimii lähestulkoon aina, joskus se ei malta ajatella loppuun asti ja liikkuukin eteen. Tykkäsin neidin asenteesta myös luoksetuloharjoituksissa ja vaikka jätin seuruun viimeiseksi, se teki erittäin näppäriä lyhyitä pätkiä palkkaansa kiinteästi odottaen.
Kidalla parasta antia olivat myös kaukot, joissa joka vaihto toimii todella hyvin, kunhan neiti malttaa kuunnella käskyn loppuun olettamatta omiaan. Luoksareihin olen hakenut onnistuneesti lisää vauhtia ja "röyhkeyttä", jotta liiallinen pysähdyksen ennakoiminen saataisiin kitkettyä pois. Treenasin myös koiratanssiesityksemme osuuksia, joiden kanssa puuhailusta punainen ystäväni nauttii erittäin suuresti! Ei muuta kuin showta pystyttämään. :)
Erittäin onnellisen lenkki-Tapsan kuvasi Essi. :)
Objektiivini ei ollut ihan nappivalinta.
Elämme kovia aikoja, muistuttaa Tapsa.
Jos sitä ei ole blogissa, sitä ei tapahtunut. Toivottavasti tämä ei pidä paikkaansa, tai kokematta olisi jäänyt monta hienoa hetkeä! Meitä facebookissa seuraavat tietävätkin jo hieman enemmän, mutta valaistaan asioita täälläkin tarinoiden.
Täytyy katsoa ajassa taaksepäin aina keskiviikkoon saakka. Ajelin Naurun ja Kidan kanssa tällöin Hyvinkäälle, jossa oli epäviralliset agilitykilpailut eräällä koulun kentällä. Kerrankos minä huristelin väärään paikkaan, mutta ehdin silti hyvissä ajoin ilmoittautumaan. Naurulle kaksi möllirataa, Kidalle kaksi kilpailevaa. Mukana seurana oli kummipentu Nari omistajansa Essin kanssa ja Satu Colhun kera toisissa möllikisoissaan. Naurulla ei ainakaan tylsää ollut odotellessa, sillä se keskittyi rakastamaan ihmisiä ja leikkimään Narin kanssa niin kovin, että välillä kaksikko piti oikein tarkoituksella erottaa toisistaan.
Ensimmäisellä radalla Nauru oli hillittömän kiva. Sillä oli hyvin tarmoa, se hyppäsi esteet puhtaasti (pelkäsin tätä hieman, sillä 50-55cm korkeita esteitä olen sillä hypyttänyt vaan kerran-pari) ja ohjautui tosi näppärästi, vaikka syyllistyn sen kanssa edelleen yliohjaamiseen ja varmisteluun. Näppärä rata oli kuitenkin kaiken kaikkiaan paras ja sillä kopattiin voitto! Toista rataa piti odottaa tovi jos toinenkin, helle alkoi viedä voimia ja leikkiminen sen kun jatkui, mikä kostautui väsymyksenä toisella radalla. Se sisälsi koiralta ihan turhaa koohoilua, hassuja esteohituksia ja ohjauksen ignooraamista, mutta kun se keskittyi, se teki sairaan hyvin. Virhepisteistä huolimatta sijoituimme kolmanneksi! Olin hillittömän ylpeä nuoresta paimenestani, joka jaksoi noin hyvin tsemppautua ja tehdä hommia radalla, jolla ei ollut edes aitoja ympärillä. Ihmiset ja koirat eivät sitä häirinneet. Essin määräyksestä ajelimme kisojen jälkeen hakemaan sille mäkistä ansaitun voittopurilaisen.
Kidan radoista ei ole hypetettävää. Samat ongelmat vaihteeksi tulivat esiin: malttamattomuus lähdöissä ja keppien suorittaminen loppuun kilpailuvireessä. Muutoin se teki hyvin töitä, ohjautui näppärästi ja oli nopea, vaikka oma rytmitykseni välillä ontuikin. Varsin paljon kuitenkin pisti ärsyttämään nuo kepit, sillä treeneissä se toimii aina ja joka ikinen kerta, vaikka harrastaisin katutanssia sen ajan, kun neiti suorittaa keppejä. Lähdöt minua alkoivat sen sijaan ärsyttää niin paljon, että istuma-asento vaihtui makaamiseen. Tämä sujui perjantain treeneissä hyvin, koira pari kertaa yritti nousta istumaan, mutta minkäänlaista hiippailua ei esiintynyt. Kepit se teki (kuten aiemmin sanoin) perjantain treenissä erittäin mainiosti, eikä sitä niiltä osin kisaradan koiraksi tunnistaisikaan. Perjantain treenissä uudeksi murhekryyniksi sen sijaan tuli persjättö, joka jostain syystä ei vaan ottanut ensin toimiakseen. Lopulta sain nyrkilläni hipoa hiekkaa, että sain koiran ottamaan sen tosissaan, ja tämän jälkeen Kida alkoi toimia paremmin. Kontaktit se suoritti radalla kauniisti, joten aivan huono maku koirasta ei onneksi koskaan jää.
Perjantaina oltiin tosiaan tapamme mukaan Ojangossa. Taputeltuani ihanan agiryhmäni treenit treenasin omat koirani, josta Kidan tekemiset sepustinkin jo edellisessä kappaleessa. Rebecca saapui seuraksi Cecilin kanssa, Oonakin vähän sen jälkeen, kun vapautui omista treeneistään. Nauru teki ryhmälleni väsäämää rataa kahdessa pätkässä: ensin esteet 1-7, sitten 15-24. Nauru suoritti tosi hyvin, mutta havaitsin ikävän tosiasian, joka on ollut tiedossa aiemminkin: takapää näyttää olevan taas jumissa. Argh. Liikkeet vaikuttavat vielä ihan normaaleilta, mutta venytellessä takajalat ottavat kovasti vastaan ja hypyt eivät ole niin tyylikkäitä kuin niiden pitäisi. Nyt naputtelenkin koiralle tilausta lihashuoltoon, oma hierojamme kun on käyttämättömissä, niin pitää kokeilla uutta paikkaa. Fyssari on tiedossa vasta myöhemmin.
Kuvat c: Rebecca Saleh
Myös Tara pääsi hubailemaan! Tapsa teki radan loppuosaa ilman rimoja ja se oli kamalan täpäkkä typykkä! Oli niin kivaa, kun pitkän odottamisen jälkeen sai juosta huutaen ja saada siitä vielä nakkia palkaksi! Harmittaa niin paljon, kun Tapsa on tuon ikäinen ja agilitysta käyttökiellossa. Olisipa se nuorempi ja vetreämpi ja minä kehittyneempi ohjaaja kun silloin muutama vuosi sitten, voisi tulla aika tykkejä ratoja!
Kuvat c: Rebecca Saleh
Ja erittäin älykkäässä järjestyksessä vielä paluu torstaihin ja maininta extempore-mätsäreistä. Täytyy sanoa, että paikan ajatusmaailma ja toteutus ei lämmittänyt mieltäni (tästä tokaisin facebookin puolella), mutta tulipahan käytyä ja kulutettua koko ilta siellä. Tara esiintyi senioreissa PUN- arvoisesti, Nauru myös isoissa PUN- tittelin ansaitsi. Muuten ei saatu kiitosta kummempaa, Naurun ja minun yhteistyötä kyllä kehaistiin tuomarin toimesta, mikä tottakai lämmitti mieltä.
Kuvat c: Oona Mäki
Laji, joka minua masentaa tällä hetkellä, on haku. Ei sen takia, että koirassa olisi mitään vikaa: päinvastoin, minulla on kasvamassa todella näppärä hakukoira, jolla treenataan lenkkien varrella ilmaisua ja joka metsässäkin toimii suurella riemulla. Olen panostanut sen verran, että ruokintaan puen Naurulle hakuliivit päälle tehdäkseni liiveistä kivan jutun ja Tarallekin suunnittelen pieniä hakutreenejä toteutettavaksi.... mutta silti haku ei ole minulle mitään tokon ja agilityn rinnalla, vaikka ko. laji vaatisi vieläkin paremman paneutumisen. Tiedän olevani pettymys paitsi itselleni, myös treenikavereilleni. En vieläkään ota lajia tarpeeksi vakavasti, vaan "oikeat lajini" menevät sen edelle, jos päällekkäisyyksiä tulee. Tämä aiheuttaa minulle päänvaivaa ja varsinaisia risteyskohtia ajatuksissani. Laji on kuitenkin hauskaa, se on koiralle hyödyllistä työskentelemistä... Täytyy ottaa vain itseäni kunnolla niskasta kiinni ja tuunata itselleni vaikka tosi päheitä hakumerkkejä, jos materiaonnellisuus auttaisi panostamaan treenaamiseen paremmin. Nyt kun talosta löytyy laminointilaitteet ja kaikki!
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
"Very nice going away"
Matkakertomus | 2500km erämaata | osa 2.
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Matkakertomus | 2500km erämaata | osa 1.
Kidan paimennus, toinen kerta
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.