fi fr fi fi fi nb fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi eu fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi en fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi nb fi fi fi fi fi fi fi en fi nl fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi nb fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi en fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
huhtikuuta 2013 - K U J E M I E L E N
Kuvia sunnuntain paimennuksesta. Kiitos Minna Karjalainen!
Pitäisiköhän alkaa käydä taas salilla.
Jocke oli iiihana osa merlekasaa!
Tänään Kida esitti tokoryhmäläisille muutamia valmiita tokoliikkeitä. Aika kiva oli testata, osaako koira "esiintyä edukseen", kun se otetaan suoraan autosta tarkkaavaisen yleisön eteen. Hyvinhän tuo näytti. Arkitokolaisille Tara myös näytti vinkkejä erilaisten temppujen toteutukseen, ja jopa Nauru kävi esittämässä targettitaitojaan tokoryhmälle, kun puhuimme koiran (varsinkin nuoren sellaisen) kyvystä oppia ja hahmottaa uusia asioita. Päivän kruunasi kunnon lenkki löytynmäen ihanissa metsissä. :)
Minulla oli tänään ajatuksien täyteinen, ristiriitainen, epäonnistumisien ja onnistumisien päivä.
Aloitin päiväni suuntaamalla Lahden näyttelyyn, kuten jo eilen suunnittelin. Ajattelin tuttuja löytyvän runsaasti, ja sen voimilla kuljin innokkaasti messukeskusta kohden, pujottelin tieni ihmisten lomitse ja saavuin keskelle lukuisia eri rotuisia, kokoisia ja muotoisia koiria. Löysin australianpaimenkoirat helposti - ja minusta tuntui, että olen saapunut aivan vieraan rodun pariin. Näin viimeiseen asti pörheiksi trimmattuja, trimmipöydällä seisoteltavia koiria, kuuntelin keskustelua kehäkäytöksestä, arvosteluista ja koirien vioista ja havaitsin vain ihmisiä, jotka kaikki olivat minulla täysin vieraita. Oloni oli, kuin olisin päätynyt erilaiselle planeetalle, ja tekstasinkin outoa tunnetta Oonalle heti aamutuimaan. Pönötin yksin kehän laidalla ja tunsin oloni yksinäiseksi. Agility-ja tokokisoissa en tunne moista koskaan: aina löytyy joku, jonka kanssa jutella koulutuksesta, tavoitteista ja toivomuksista. Toki näytelyharrastajat tekevät varmasti niin keskenään yhtälailla.
Näyttelykärpänen ei ole puraissut minua. Raahasin itseäni hallia ympäri, katsoin jokaisen kehän koiria, joita pideltiin kuonoista, aseteltiin ja suittiin viimeiseen silaukseen. Minulle tuli niin pinnallinen olo. En nähnyt useitakaan koiria kauniina, vaan lähinnä kummallisina. Minusta kaunis koira on luonnollinen, voimakas, jossain missä se on edukseen. Ylikarvaiseksi puunatut versiot, jotka tuskin mahtuivat ravaamaan yhdessä kehässä, ja joista jotkut ottivat mieluummin tukea handlereistaan kuin seisoivat omin jaloin.... En viihtynyt kaukaakaan paikalla, vaan pongasin ne vähäiset tuttavani, joita luulin olevan sankoin jonkoin. Seisoskelin vielä juttelemassa talkootöitä puuhastelevien seuralaisten kanssa, ennenkuin lompsin tieheni pää ajatuksista pörräten. En arvannutkaan olevani noin vierottunut showmaailmasta.
Iltapäivän tultua otin koirat autoon ja aloitin matkani Vantaalle. Voin myöntää olevani surkea autosuunnistaja, opin myöntämään sen näin vanhemmiten, mutta onneksi kännykkäni akku kesti nopeasta latauksesta huolimatta ja löysin perille kauniisiin maalaismaisemiin. Retkeni alku oli kuitenkin ollut kuoppainen: Nauru, tuo pieneen siniaussie-pukuun sonnustautunut possu, oli tehnyt minulle tepposet yksinoloaikanaan. Se oli jälleen murtautunut ruokasäkille, tällä kertaa hyvin suunnitellusti. Minua odotti taas läpeensä pyöreä, killivatsainen, hyvinsyönyt otus, joka vispasi häntäänsä onnesta soikeana. Olipas kaunis pentu näytettäväksi sijoittajalle... Joopa joo.
Kida paimensi yhtä aikaa Prillan kanssa, jolla on myös juoksut käynnissä. Punainen neitini oli hyvinkin innokas, energiaa riitti taatusti. Liinan kanssa suuntasimme ensin isolle puolelle, jossa meitä odotti kolmen lampaan porukka. Kidan ensireaktio oli kovin äänekäs: se seisoi liina löysällä vieressäni ja haukkua louskutti. Sitten se hiljeni, lähti kohti lampaita, ja kohta me kuljimme kuin vanhat tekijät pitkin vetistä aitausta. Meno oli itseasiassa niin kaunista (ja hiljaista!) ettei Pikkusaari arvannut, että kyseessä on tosiaan ensimmäistä kertaa paimentamista kokeilemaan tullut 3½-vuotias narttu. Kidalla oli selvästi hauskaa, sen mielenkiinto oli täysin villavissa otuksissa. Tästä ensimmäisestä käynnistä ei valitettavasti ole videomateriaalia.
Hetken levon jälkeen oli aika mennä pikkupuolelle uuden lammasporukan luokse. Nyt alkoi Kidasta löytyä kiihkeyttä naapureillekin jaettavaksi. Toisinaan se nuuskutteli maasta lampaiden kakkoja, välillä se malttoi hiljaa kulkea lampaiden perässä kuten isolla puolella, joskus se otti liinan päässä pyrähdyksiä kohti lampaita ja availipa se kuonoaan haukkuakseenkin innostuksissaan. Taukoja piti pitää huomattavasti enemmän, Pikkusaari heitti aidalta, että "sillä taitaa olla kivaa". Oli, kyllä, sen näkee videostakin.
Käynti oli kyllä antoisa, sillä olen erittäin tyytyväinen Kidan työskentelyyn. Vaikka minua ei vieläkään paimenkärpänen purrut, minusta oli erittäin hienoa nähdä koira tekemässä sitä, mihin se on jalostettu. Elementissään. Se on syy, miksi voin ehdottomasti uusia käynnin, ja miksi voisin viedä Naurunkin aitauksen sisäpuolelle. Nyt pentu katseli lampaita verkkoaidan takaa, ja sen kiinnostus oli vain ja ainoastaan niissä, mikä on tietenkin varsin lupaavaa.
Taralle päivä oli hieman tylsä, sille heitin keppiä metsässä ja pissitin välissä. Nauru, tuo nappuloista turvonnut sianporsas, pääsi leikkimään parkkipaikalla Inarin kanssa, ja myöskin lapsista hyvin paljon kiinnostuneen Joken kera. Valokuvauksien yhteydessä pääsin myös kokeilemaan Naurun paikkaistumista todella pahassa häiriössä. Hyvinhän tuon pönötti, kauas en siitä mennyt ja lyhyen istumisen aikana palkkailin useasti. Myös kaukot oli kiva hissittää.
Tajusin myös rakastavani pääkaupunkiseutua. Sydäntäni kuristi ajaa pois Vantaalta, ohi Tuusulan, Keravan ja Järvenpään ja pysähtyä vasta Lahdessa. Olen aina jotenkin tuntenut yhteenkuuluvuutta seutuun, vaan silti minä asun... täällä.
Koska keskiviikon tokoepikset jäivät meiltä väliin Kidan juoksujen takia, me totisesti kärräsimme itsemme ja koiramme lähikentälle treenaamaan. Sää oli mainio, vaikka tuuli yrittikin sabotoida rallytoko-osuutta retuuttamalla kylttejämme ikävästi. Saimme kuitenkin radan kentälle kasattua - käytimme Pia Heikkisen kilparataa ensimmäisenä ALO-treeninämme. Tosin alun pujottelun jätin pois, koska en jaksanut hamstrata mukaan ylimääräisiä merkkejä, haha.
No olihan se alkuun aika... fiasko. Hankaluudeksi paljastui se, kuinka voin kulkea tuon kanssa humputellen ja kehuen radalla ilman, että sen nuppi kilahtaa ja koko juttu menee läskiksi. Taran kanssa saimmekin monta kertaa jutella alussa: milloin se hämmästeli kylttejä, milloin maan pikkukiviä, milloin unohtui esimerkiksi kovasti harjoittelemamme saksalainen täyskäännös. Koetuksella tämän riemuttamisen kanssa oli varsinkin omistajan hermot, ja pienen tiukkistelun jälkeen tokon muodossa suoritus oli jopa kiva. Pari kertaa radan sai vetäistä, ennenkuin voin sanoa menon olevan mukiinmenevää. Tehtävät tuo kyllä osaa, mutta minun pitää kikkastella ihan oma sanasto rallykehiä varten, tai muuten tulee unohtumaan kaikki perusasennosta seuruuseen. Pylly lähtii kääntymään ja väljyyttä tulee heti, kun neiti saa "luvan kanssa" ottaa vähän omaa päätösvaltaa humputteluun.
Mölliradasta on videomatskua, mutta nyt ei_jaksa.
Kida tokoili sitten pätevästi voittajajuttuja. Tein treenit kahdessa osassa: ensiksi metsku, seuruu ja tunnari, sen jälkeen ruutu ja kaukot.
Alan hitaasti olla toiveikas metallin suhteen. Pidän jalat maassa ja rauhallisuuden liikkeissäni, mutta nään, kuinka Kidan asenne hitaasti on lähtenyt parantumaan ja rohkaistumaan. Olen keksinyt kenties viimein oikean tavan rohkaista ja motivoida sitä, ja nytkin saimme pari haparoivaa, varovaista, mutta kuitenkin loppuu asti perusasentoon saatua palautusta. Siitä sietää olla ylpeä. Seuruussa neiti oli aivan hiljaa alussa, ja meno oli tiivistä, tarkkaa ja kivaa. Pitkän seuruun lopussa kontakti meinasi rakoilla, joten otin vielä pari lyhyempää pätkää, joissa naksuttelin hieman.
Tunnari taas, noh, minulla oli "hieman" huonot ja epäsopivat kapulat tätä tehtävää varten. Ensin meni väärin, sitten meni täydellisen hienosti oikein. Sitten meni väärin, Kidalta paloi käpy, ja sai hetken aikaa odotellakin, kunnes lopulta se oikea tuotiin minulle Ehkä ensi kerralla... vähän.... vähemmän hajustetuilla, laukussa pyörimättömillä välineillä. Anteeksi Kida.
Tauon jälkeen ruutu oli ihan super mallikelpoinen. Treenasin matkaa, niin että palkka joskus oli, joskus ei. Oona suoritti palkkauksesta huolehtimisen, joten Kida ei tosiaankaan voinut ennustaa, onko siellä tavaraa vai ei. Myös palkattomana neiti haki todella hienosti ruutuun, hyvällä vauhdilla, ja Oona kommentoi, ettei se yhtään hidastellut tai yrittänyt etsiä katseellaan lelua. Tämä on ihan mahtava kuulla, sillä punapaimen sortuu hyvin helposti peilaamaan silmillään ja muuttamaan tahtiaan sen mukaan, näkeekö jotain mielenkiintoista vai ei.
Kaukot olivat ihan jees. Koska en muista niitä sen tarkemmin, oletan niiden olleen sellaiset perushyvät. Naksuttelin ja palkkasin kyllä, koska sitähän ei koskaan voi liikaa tehdä. Oona suoritti häiriötä liikkumalla Kidan takana, sillä havaitsin neidin ottavan helposti takana olevasta häiriöstä itseensä.
Vaan entäpä Nauru? Pieni sininen pirulainen oli aiheuttanut minulle yllätyksen. Se oli yhdessä pahantekotiimiläisensä kanssa kavunnut kontista takapenkille, löytänyt jemmastani ruokasäkin ja pistellyt poskeensa purinan jos toisenkin. Minulla on nappulasäkki ollut hätätilanteen varoilta, jos vaikka palkalle on ollut kysyntää taskujen ollessa tyhjät. Vaan pieni sininen ei tyynyt pariin maistiaiseen. Vettä pieneen upposi valtava määrä, ja vatsakin pömpötti siihen malliin, ettei ähky taatusti ollut kaukana. Huolimatta tästä päätin lyhyesti kokeilla, miten Nauru osaa käyttäytyä näyttelyhihnassa. No, nauroimme Oonan kanssa, että minulle taisi agilityjen sijaan tulla kehäkettu:
Perjantai kului vapaalla, mutta tänään lauantaina oli jo aika lopettaa lorviminen. Aamusta iltapäivään kulutin aikani tehokkaasti Lahden näyttelyissä lipunmyyntitehtävissä, jonne minut velvoitti seuran talkoot. Homma on mukavaa! En ymmärrä, miksi jotkut pitää sitä niin ikävänä ja tylsänä jopina. Minusta oli hauskaa jutustella treenikavereiden kanssa, tavata näyttelyyn saapuvia ihmisiä, vaihtaa vähän lämminhenkistä small talkia ja käydä vapaalla nuuskimassa näyttelymaailmaa ilman, että täytyy henkilökohtaisesti olla osallinen siinä. Itseasiassa paikalla oli niin mukavaa, että päätin painella huomenna vielä turistin tehtävissä koluamaan paikkoja. Huomenna on kuitenkin mahdollista löytää tuttuja paimenihmisten keskeltä, kun taas tänään toverianti oli hyvin vähäistä.
Kun kotiuduin, pakkasin koirat samantien autoon. Sain pakkomielteen ajaa maneesiin agilityn pariin, vaikka alunperin suunnittelin kovasti tokotreenausta. Mitä sitä turhia vaatteita vaihtamaan - lenkkarit jalkaan ja menoksi, vaikka radalla pinkoessani kirosin omaa ajattelumaailmaani, kun farkut hinautuivat uhkaavasti kohti pohjahiekkaa ja vatsani tuntui löllyvän kuin hieman löysäksi valutettu pelastusrengas. Otin haasteen vastaan uudemman kerran Minimoinsin vauhtiradan muodossa, tosin hieman muunneltuna. Jo yksin raahatessani putkia paikoilleen pohdin mielessäni, onko koko hommassa mitään järkeä. Haravoidessani pehmeää pohjaa siedettäväksi olin jo viimeistään varma siitä, että agilityharrastajilla täytyy olla muutaman tärkeän ruuvin erittäin löyhästi kiinni pääkopan seinämässä.
Työn valmistumista tarkkailtiin arvostelevaan sävyyn. Paimenet valloittivat eturivin istumapaikat.
No, ei siinä mitään. Rata nousi pystyyn. Ja voin heti alkuun kertoa, että tämä rata on omiaan aiheuttamaan ennenaikaisen sydänkohtauksen, keuhkojen rutistumisen tunnistamattomaksi kuivaksi murennokseksi ja parhaimmillaan salpauttamaan hengityksen liiallisesta hikoilusta. Asikkalan maneesin juoksuhiekka saivat tehtävästä entistäkin raskaamman, ja hullumpikin himourheilija olisi saattanut huohottaa koettelemuksen jälkeen. Ja minä pingoin sitä koettelemusta monta kertaa, kahdella eri koiralla. Ja minähän perkele onnistuinkin, kummankin kanssa!
Taran kanssa alkuun mokasin parikin kertaa. En osannut ajoittaa asioita oikein. Lopulta kuitenkin pingoin niin, että ehdin tehdä persjätön pirun putken ja hypyn välille. Sitä voitonriemun määrää, vaikka kehuja ei meinannut tullakaan pihinää kummempana. Juostessani viimeistään vakuutin itselleni, että ei enää IKINÄ agilitypinkomista tuollaisena "hei, olin koko päivän näyttelyissä"-varustuksella.... Tapsa teki myös hienot, joista sieti olla ylpeä! Se oli noin muutenkin älyttömän energinen, menevä ja irtoava - liekö viimetiistain onnistuminen kohahduttanut sen itsetunnon huippuunsa... Tapsa joutui myös ongelmiin jäähdyttelylenkillä. Nännikumiaan ylpeästi kantava noutaja päätti pulahtaa lelunsa kanssa kirkkaaseen, virtaavaan ojaan, josta voisi nauttia vähän vettäkin. Laskipa sitten oranssi kumin veteen, mutta kummasti juomisen aikana lelu kirjaimellisesti hukkui. Voi Tapsaa ja sen vaikeaa, surullista elämää.
Kidan kanssa saikin sitten pinkoa ja aivan perkeleesti.... alkuun koko homma meni myttyyn, sillä Kida ryskäsi esteen numero 9 läpi rima heilahtaen. Otin erillisenä tehtävänä lähetyksiä eri etäisyyksiltä takaakierrolle, ja kun tehtävä onnistui, oli aika siirtää se pinkomiseen. Ja sittenhän me kumpikin onnistuimme! Pari kertaa sain tämän persjättöriemun kokea, jonka lisäksi suurta tyytyväsyyttä toi Kidan keppityöskentely. Kuten video näyttää, ne oli aika törkeän hienot. Ei ohjureita, ei minkäänlaista valmistelua ja himmaamista: se haki itsenäisesti oikean välin ja kepitti vauhdikkaasti, vaikka itse kuljin huomattavasti edellä. KIDA <3 Lopuksi Nauru pääsi hengaamaan. Minun piti ottaa videota neidin perusasennoista ja eteentuloista, mutta kortin tila oli eri mieltä asiasta. Onneksi minä satuin säätämään hökötystä juuri oikealla hetkellä. Seisoskeluuni tympääntynyt pentu päätti jälleen viihdyttää itseään.. putkilla. Tila riitti juuri parin sekunnin ikuistamiseen, kuinka pieni rymyää punaista putkea pitkin onnesta soikeana. Sitä ei pelota mustat putket, ei punaiset, ei mutkalla olevat eikä suorat. Se kirmaa niihin itsekseen, ja tulee ulos iloisesti pomppien. Ne on sen mielestä parasta. Kun leikitin pentua hiekalla ja pallo meni ällöttäväksi ja sannantäyteiseksi, kipitti pieni sininen putken päähän ja katsoi minua. "Jos me treenattaisiin mieluummin tätä?" se tuntui ehdottavan pönöttäessään niiiin ihanan, lempiesteen edessä. Kyllä me silti keskityttiin niihin tokon perusjuttuihin...
Huomenna.... tapahtuu jännittäviä asioita!
Se yksi ja ainoa
(PST! Anonyymit lukijat! Huomatkaa vieressä oleva gallup! Minua kiinnostaa olemassaolonne. ---->)
Möyrimistä rakastava, ihanan pörröisen oranssi, palloa sekopään katseella kiiluvasti tuijottava, uimamaisteri, oman elämänfilosofiansa omaava, ahne possu - sitä kaikkea, ja paljon enemmän, on minun ensimmäinen ikioma koirani. Tara täytti huhtikuun 18. päivä 7-vuotta, vaikka tuota ei uskoisi millään muotoa sen ikäiseksi. Ikä on havaittavissa löystyneessä naamassa ja lisääntyneissä luomissa, mutta harmaahaiveneksi tapausta ei voi kutsua, eikä mitenkään raihnaiseksikaan. Syntymäpäivää minä en päässyt viettämään noutajan kanssa oikeana päivänä, sillä saavuin silloin koleana yönä takaisin Lontoosta Suomeen, mutta eilen omina syntymäpäivinäni juhliminen suoritettiin onnistuneesti. Lähdimme nimittäin agilityepiksiin P-HAU:n tiloihin. Minä, Oona, Tara ja turistiksi mukaan päässyt Nauru. Isot paimenet saivat jäädä kotiin - pääasiassa sen takia, koska Kida päätti aloittaa juoksunsa ärsyttävimpään mahdolliseen aikaan. Eipä kaksikko siis kisapaikalla mitään olisi tehnyt, joten jäivät kotiin odottamaan.
Oli muuten kylmä. Ja satoi. Rata oli rakennettu halliin, eikä onneksi ikuisuutta tarvinnut odottaa, Taran kun ilmoitin vain yhdelle 1lk:n kisaavien radalle. Se oli hirmu tyytyväinen päästyään yksin hommiin, kulki niin leuhkasti ja innokkaasti, että oksat pois. Ennen rataa lämmittelyn päätteeksi käppäilin kentällä Taran kanssa pari rallytokokiemuraa. Tosiaan: ilmoitin Taran rallytokon möllikisoihin ensi kuussa. Allekirjoittaneen tietämys lajista on aika lailla puhdas nolla, mutta nopealla tutkimuksella säännöt kävivät tutuiksi. Kyltit ulos ja rataharjoitusta suorittamaan, itse tehtävät ovat kuitenkin noutajalle jo tuttuja. Kesäkuun virallisiin ajattelin myös ilmoa laittaa menemään. Tapsan mielestä toko on ihan liian pilkuntarkkaa - ja hiljaista! - puuhaa, ja rallytokossa sillä on huomattavasti hauskempi meno.
Rata meni itseasiassa hyvin. Ainoana miinuksena on ajautumiseni liian lähelle keppejä Taran työskennellessä, ja jouduin hitaasti kääntämään kulkusuuntaani. Liian jyrkkä käännös olisi vain saanut Taran syöksähtämään kepeiltä ulos liian aikaisin.Tuloksena kuitenkin hieno nolla, ajan alitus -14,jotain, ja tällä tuloksella sijoitus 1. Hyvä, Tapsa! Se on niin luottokaveri radalla pinkoessa.
Nauru oli kisapaikalla (yllättäen) kuin kotonaan. Kaikkia olisi pitänyt rakastaa, mutta jaksoi silti keskittyä hommiinkin vilkkaasta häiriöstä huolimatta. Tällainen pönötyskin napattiin parkkipaikalla pienestä sinisestä! Tyyppi on kyllä kokoajan valloittavampi persoona, älykäs, oppivainen, tasapainoinen ja huumorintajuinen tapaus.
Tänään pidämme itseksemme perhetiimillä toko-ja rallytokotuokion, sillä alkuperäiseen suunnitelmaan olisi kuulunut Kidan epistely voittajaluokassa oman seuramme kisassa. No, kuten sanottu, juoksut osuivat niin nappiin... Saapahan emäntä sairastella pikkuflunssaansa pois.
Terveiset teille hyvinkin keväisestä Lontoosta! Reissu oli erittäin onnistunut, ja ihanat koirahoitajani pitivät hyvää huolta pikku sydänkäpysistäni. Niin äitini kuin ystäväni olivat sitä mieltä, että koirat olisivat voineet jäädä pidemmäksikin aikaa. Oli ihana rentoutua suuren kaupungin vilkeessä - ja nauttia sen lintuannista, minä niin rakastan vesilintuja! - ja pitää samalla pitkästä aikaa "koiralomaa" siinä sivussa.
Nyt kuitenkin on lauma jälleen koossa, ja oli mitä ihaninta huomata kevään saapuneen Suomeenkin. Lumi oli kaikonnut paljolti metsän iimeksistä, ja iltapäivälenkkimme pujottelimme mäntyjen katveessa metsämäillä. Pienet vesiesteet hieman hidastivat kulkuamme (varsinkin Naurun mielestä - tyyppi kiljui kuin päätä leikattaessa, kun väliin osunut iso vesilammikko esti ongelmattoman kulkemisen perässämme), mutta miten ihanaa oli täälläkin kulkea ilman takkia! Loma on kuitenkin loppunut, ja huomenna koira-arki starttaa mätsäreiden ja epävirallisten agilityjen parissa. Ensi viikko sisältää paritkin epäviralliset kilpailut, kurssien veto jatkuu taas normaalisti ja jännempääkin tekemistä on viikon päästä luvassa...
Koska minulla ei ole koirista sen suurempaa uutisointia, päätin tarttua Jennyn blogista pongaamaani aiheeseen. Kysymys nimittäin kuului: Miksi sinä bloggaat? Kysymys on kiehtova, ja päätin vastata itsekin oman näkemykseni asiasta. Ja kertoa samalla, miksi WIPOE oikein on olemassa.
En ole ihan varma, mutta WIPOE:n edeltävä Redtolling taisi olla ensimmäinen blogini. Silloin minulle oli tulossa Kida, Tara oli rapiat 3-vuotta vanha ja minulla oli vielä oma hevonen, Vapu. Aloitin bloggaamisen ihan vaan siksi, kun kiinnostuin hommasta muiden blogeja seurattuani. Ihmettelen yhä syvästi, miten tuosta blogista tulikin ajan kuluessa niin suosittu! Muita blogiyrityksiä minulla on ollut useampikin: tälläkin hetkellä minulla on blogi ennenkaikkea taiteellisille tuotoksilleni, ja minulla on myös yhteinen sarjakuvablogi, joka päivittyy sitä mukaan, kuin sen jaksaa muistaa. Olen aina halunnut päivittää lifestyle-blogia, mutten nää elämäni olevan niin mielenkiintoista, että ketään loppujen lopuksi kiinnostaisi kyseisen aiheen sepustuksia lukea. Myöskin jonkinlainen mielipide-blogi olisi kiehtova, mutta sitä pitäisi tehdä anonyymina. Ihan niin paljon en halua mielipiteitäni kuuluttaa internetissä, koska ihmisluonne on kiero, eikä koskaan voi tietä kuka puhuu mitäkin pahaa toiselle itsestään, oman selkänsä takana.
Minusta blogin pitäminen on hauskaa. Itse tekstien rustaaminen on toki mielekästä, ja on myös mukava, kun voi jakaa ihmisille esimerkiksi ottamiani kuvia. Kaikkein hauskinta minusta on blogin ulkoasun tekeminen: yritän alituiseen keksiä uusia ideoita ja saada aikaa ja energiaa visuaaliseen paranteluun. Blogi on myöskin mitä mainioin paikka "mainostaa" tuottamiaan kuvia ja grafiikoita, vaikka huomaankin panostavani muiden töihin tuhottomasti paremmin kuin omiini...
Minua ärsyttää jotenkin hyvin vaatimaton kirjoitusasuni, ja yritän kehittää sitäkin bloggaamisen yhteydessä. Värikäs, mukaansatempaava kerronta on vähintäänkin yhtä tärkeää kuin ulkoasu: puuduttavan päivälistaamisen lukemisen voittaa usein jokin muu tekeminen. Olen kirjoittanut paljon ja pitkään, ennenkaikkea novelleja, ja tekstinluominen pysyy virkeänä bloggaamisen yhteydessä, vaikka panostakin tekstiasuun huomattavasti laiskemmin.
Miksi minä sitten pidän treeniblogia? Kai suurin syy on se, että pidän itse muiden treenikertomuksien ja -vinkkien lukemisesta, ja haluan jakaa saman muillekin. Blogistani on tullut hyvin suosittu ajan mittaan (kiitos kaikille siitä!) ja tuntuu siksi, ettei tämä raapustelu ja väkertäminen aivan turhaa ole. Bloggaus on hauska harrastus, jonka avulla voi myöskin jakaa ajatuksia ja tutustua ihmisten mielipiteisiin. Selailen itse hyvinkin ahkerasti blogeja (ennenkaikkea eläin-ja sarjakuvapainotteisia), ja minusta on hauskaa löytää aina uusia, jännittäviä blogituttavuuksia. En näe kirjoittavani tätä päiväkirjana, koska listaan treeniasiat muistiin myös henkilökohtaiseen vihkoseeni, josta helpommin selailen menneitä treenejä ja tekemisiä. Blogi on minulle ennenkaikkea paikka, jossa voin purkautua koirista niin paljon kuin haluan. Kukaan ei tule hiljentämään, eikä minun tarvitse miettiä, jaksaako juttukumppani kuunnella. Tätä tekstiä lukevat vain ne, joita kiinnostavat, ja heidän kanssaan syntyykin parhaat keskustelut!
Onhan tällä blogilla myös sosiaalisen median etu. Esimerkiksi Kidan kasvattaja ja Naurun toinen omistaja pystyvät täältä helposti lukemaan tyttöjen uusimmat kuulumiset ja tulokset, ja voivat halutessaan napata kuviakin mukaansa. Blogien julkisuus onkin minusta yhtä tehokasta kuin muunkin sosiaalisen median. Kävin kerran pientä keskustelua aiheesta erään naisen kanssa, joka oli hyvinkin bloggaamista vastaan. Hän tuntui pitävän internetiä hyvinkin pahana paikkana, jossa menettää kasvonsa ja maineensa hetkessä. Hän kertoi hyvin selvällä suomenkielellä mielipiteensä ja asenteensa bloggaajia kohtaan, ja minä mietin pitkään tämän keskustelun jälkeen. En koe, että bloggaaminen pilaisi mainettani millään tavalla enempää, kuin eläminen yleensä. Minulla ei ole salattavaa, ja jos olisi, se tulisi varmasti selväksi jotakin kautta. Ihmiset juoruilevat ja keksivät omiaan niin tyhjästä, etten koe blogin tuovan yhtään enempää pahaa kuin keskustelemisen netissä muutenkaan. Tietenkin tekstin voi jokainen ymmärtää väärin, mutta niin voi puhutun kielenkin. Tekstin voi sentään tarkistaa, sen voi jokainen käydä lukemassa, kun taas puhuttu kieli muuttaa muotoaan rikkinäisen puhelimen edetessä. Minusta omien mielipiteiden luominen juoruamisen perusteella on muutenkin suhteellisen selkärangatonta ja laiskaa: jokaisen kannattaisi pyrkiä tutkimaan asiat myös henkilökohtaisesti ennen suurempien päätöksien ja asenteiden tekemistä. Kaikki ihmistyypit eivät tule toimeen ja mielipiteet voivat vaihdella hyvinkin suuresti, joten vaikka naapurin Noora pitäisikin Rustiinaa läpeensä kurjana koiraihmisenä, saattaa olla, että Rustiinan mielipiteet ja ideologia sinun kanssasi loksahtavatkin heti kohdilleen.
Kommentoida saa - kiinnostaisiko jengiä lueskella lähemminkin, mitä puuhastelen koirailujen ulkopuolella? Näin esimerkiksi hevosistakin... Mietin saisinko tarpeeksi energiaa päivitellä myös tuota henkilökohtaisempaa tekelettäni, vaikka se lähinnä onkin töille suunnattu rotisko.
Torstaina ehdin vain käväistä kotona, kun jo pakkasin koirat urheaat koirakaaraani ja huristelin löytyn koirakentälle. Olin kyllä varannut ruhtinaallisesti aikaa omille karvaotuksilleni ennen illan tokokurssien vetoa. Mitä mainioin suunnitelmani olikin, sillä saatoimme ensin nauttia lenkistä löytyn ihanissa metsissä, ja sen jälkeen suunnata hyvin lämpättyjen koirien kanssa ihmeellisen tottelevaisuuskoulutuksen maailmaan. Itse lenkki jo piristi huomattavasti mieltä, oli ilo katsella kuin punainen ja sininen aussieneiti painivat kuin viimeistä päivää. Noista kahdesta on tullut tosiystävät, paita ja takapuoli, orava ja sen pähkinä. Ne juoksevat suorilla ja sumopainivat hangessa, Nauru äyskähtelee iloisesti yrittäessään pysyä perässä ja Kidan silmät ovat levinneet riemusta sen hepuloidessa tassut levällään. Olen edelleen siitä, että kenenkään koiran hepulit eivät ole niin hullaannuttavia kuin Kidan. Se näyttää pinkoessaan vauhkoontuneelta sammakolta.
Sattuipa niinkin somasti, että Tiina oli eksynyt lappalaisineen samalle kentälle touhuamaan, joten saimme häiriötäkin. Ja ruudun, ilman että minun piti pystyttää omaa. ;) Kida aloitti touhuilut. Purin sen innon treenaamalla metskua ensimmäistä kertaa pitkään, pitkään aikaan kodin ulkopuolella. Naksuttelin otteista, nostamisista ja lopulta, jopa kaksi kertaa, se palautti kapulan perusasentoon viereeni. Nyljetyn näköisenä, inhoten koko vempelettä hampaidensa välissä, mutta palautti silti. Ilman houkutteluja, ilman pyytämisiä. Riemuni oli rajaton ja bileemme mitä äänekkäimmät. Tämän suhteen on vielä toivoa, kunhan vaan etenen hyvin, hyvin hitaasti, positiivisesti, aina koiran ehdoilla.
Riemua antoi myös ruutu. Ensiksi neiti tarjosi paikkaa aivan liian läheltä ruutunauhaa, mutta sitten se kipitti oikealle paikalle. Ja kipitti sinne useasti, vaikka pidensin välimatkaakin. Lisää juhlinnan aihetta! Hurraa, hurraa!
Seuraamiset olivat huomattavasti löysempiä kuin normaalisti, alkoi ilmeisesti väsymys painaa. Kontakti meinasi rakoilla, joten tehostin sitä. Naksuttelin hyvästä menosta eri vauhdeissa, käännöksissä jne. Kyllä sieltä sitten kaunista ja tiiviskatseista kulkua tuli.
Luoksetulon tein vielä loppuun, mutta siitä huomasi jo silminnähden tauon olevan paikallaan. Pysähtymiset suoritti kyllä kunnialla, mutta vauhtia olisi saanut olla huomattavasti enemmän.
Päätin hyväksikäyttää Tiinan apua ja pyysin häntä namikippoilemaan Naurun kanssa. Ruutua treenasimme niin, että minä olin ruudun vieressä pennun kanssa, Tiina meni ruudulle namikupin kanssa, pieni heitsaus ja sitten kakara irti. Aina naksautus juuri ennen kuin haukkasi palkkiotaan kupposesta. Tätä muutama kerta, jonka jälkeen lopetin, sillä uskoin pennun olevan väsynyt varsin railakkaan alkulenkin ansiosta. Jutustelimme Tiinan kanssa ruudun vieressä, ja pieni, maassa pohtiva Nauru katseli kohti ruutua hyvinkin mietteliäänä. Siitä se sitten nousi, tallusti ruutuun, ja kulki vielä oikealle paikalle. Onneksi minulla oli naksutin kourassa! Pääsin heti merkkaamaan ja syöksymään paikalle palkkion ja rapsutuksien kera. Tilanne ei jäänyt yhteen, sillä pentu toisti tämän tarjoamisen pariinkin kertaan aivan itsenäisesti. Tiinakin sen sanoi: ihan uskomaton pentu!
Oli hauska nähdä, kuinka kakara toimii treenikentällä vieraan kanssa. Se leikkii ihan yhtä rohkeasti ja villisti kuin minun kanssani, eikä yleisestikään vierasta muita laisinkaan. Älyttömän hyvä juttu, sanoisin!
Loppuun vielä Tara! Noutokapulan nostamisista kävimme pieniä keskusteluja, mutta lopulta noutaja kantoi puista kapinetta pidempääkin matkaa, eikä samantien lopsauttanut sitä maahan huuliensa rakosesta. Kokeilin myös ensimmäistä kertaa voimen luoksetuloa käsiavulla, ja sehän toimi ihan loistavasti! Tara osaa, kun Tara vaan yrittää! Seuruutellessani kuitenkin totesin, ettei tästä koirasta tottelevaisuuskoulutuksen kilpakentille ole. Sillä on liian hauskaa, ja se ilmaisee iloisuutensa hyvin voimakkaalla äänenkäytöllä. Jos taas alan lujasti tästä rokottamaan, tippuu motivaatio puuhasteluun hyvin suuresti. Siksi pienien perusasentojen ja seuruuttelujen jälkeen siirryimme aivan erilaiseen lajiin: nimittäin temppuiluun.
Kahdeksikko kartioiden ympäri menien sujui kovalla vauhdilla ja energialla. Kahdeksikkoa tyyppi pujotteli innoissaan myös jalkojeni ympärillä. Kieriminen vasemmalle sujuu hyvin pitkän välimatkankin päästä käsiavulla, mutta vasemmalle vaatii paljon apuja. Peruutuksia otimme paljon, ja vähän ryömimistä. Oranssilla oli niiiiiiin hauskaa, ettei se olisi tohtinut lopettaa ollenkaan! Hyvät tekemiset tuli siis tehtyä!
Ilta kolmikolla sujui sian selkäpalojen kimpussa. Tai no, Kida ja Tara nauttivat selkäpaloja, Nauru taas sai maistella pientä kylkipalaa, jonka löysin pussukasta. Pidin kyllä visusti kiinni toisesta päästä, sillä pieni ahne imaisisi tekeleen samantien nielustaan alas, jos selkäni kääntäisin. Noin turvallisella tavalla pienestä sinisestä oli ihanaa nautiskella luun makua - ihan samalla tavalla kuin isotkin tytöt!
Perjantaina mentiin Oonan ja Oran kanssa Korkeavireelle juoksemaan vauhtirataa, jonka tarjosi Minimoinsin vauhtihaaste. Pettyneenä tosin jouduimme huomaamaan, että meillä iski tilaongelma. Hyppy 13 piti jättää tykkänään pois, ja mieleeni välimatkat olivat ihan liian lyhyitä. Ei minulle tullut edes kiire, ja kun nimenomaan halusin hikeä, sydämentykytystä ja villiä juoksemista! Hauskaa oli silti, rata oli mukava. Huomasin taas, miten koirat vähän aristavat hallin pohjaa: ensimmäinen hyppy hypättiin aika rauhassa, eikä vauhtikaan ollut mitenkään revittelevä. Niin tai noin, väsynyttä porukkaa sai tällä radalla aikaiseksi. Kida teki myös kepit ja kontaktit hienosti, myöskin tuttua ja turvallista huomattavasti kevyemmän keinun. Tara juoksi myös kepit - kerran se kuumui, mutta muuten ne oli passelit.
Nauru pääsi hengailemaan. Ja se on ihan pölhö putkien kanssa. Kertaakaan en sitä niihin innostunut (paitsi video näyttää, että kunnon ohjaajana sormeni lähtee liikkeeseen mukaan, kun muksu mokomaan päätti luikahtaa :D), ja palo on suuri. utket on ihania! Niiden jälkeen tapahtuu aina jotain hauskaa (tässä tapauksessa lensi pallo ja kehujakin tulee hirmuisesti). Mitenkään neiti ei jännittänyt uutta paikkaa - sen sijaan se yritti leikkiä luvatta vieraan mäyräkoiran kanssa, jonka luokse pieni sininen luikahti varkain. Pikkuaussie taisi luulla koiraa pennuksi, ja olisi niin mielellään aloittanut läpsimisen. Mäyrisparka...
Ja tänään! Tänään oli luvassa hauskuutta! Eksyimme koirien kanssa Tampereelle emännän kosmeettisien syiden vuoksi, ja tottahan toki tilaisuudesta piti ottaa kaikki irti. Toverini Jennyn luona on nimittäin kyläilemässä Hoppu, Lauran omistama ja kasvattama aussienuorukainen. Menimme yhteislenkille Jennyn ihastuttaviin kotimaisemiin. Ja voi jukra, miten mukavaa meillä oli! Kida ensin konsertoi hihnassa saatuaan parivaljakon näköpiiriin, mutta sitten punainen muistikin, kuka merlemies oikein on. Ja sitä juoksemisen määrää! Aussiet painattivat niin, että muta ja lumi lensivät - pieni, sisukas Naurukin pinkoi perässä kurkku suorana huutaen. Kyllä löytyy ruutia pikkulikasta, hattua on nostettava. Maasto, jota koirat välillä kuluttivat, ei ollut tosiaankaan aina helpoimmasta päästä.
Tara tallusteli retken omia reittejään, nautiskeli uusista hajuista ja siitä, ettei kukaan repinyt sitä korvista tai persvilloista. :-) Kiitos Jenny seurasta ja lenkityksestä!
Viimeiset kuvat ovat © Jenny Söderlund
Huomenna meneekin koko konkka ronkkoon hoitoon ensi viikoksi. Päivityksiä on turha odotella, sillä minä painun Lontooseen! Mitenhän osaan olla stressaamatta pienteni hyvinvointia....
Ja laske hitaasti kymmeneen
Tiistaina meillä oli epäviralliset agikarkelot, ystävyysottelu P-HAU:n kanssa. Itse kisat olivat meidän osaltamme niin turhautuneisuudenkatkuinen esitys, etten sen tarkemmin tänne lähde raapustelemaan. No okei, mitään katastrofaalista ei sattunut: harkkaradoilta (jotka otin kisanomaisena) kummallekin hieno 0-tulos, kun taas kisaavissa Tara ansaitsi sakkoja kuumuessaan kepeillä ja Kidan erehtyessä lukemaan väärää estettä, jonne se sinkaisi keppien sijaan. Turhautuneisuus ei loppujen lopuksi kumpua edes siitä, että kumpikin urheista agilitykoiristani käyttäytyi kuin kaksi järkensä menettänyttä nenäapinaa. Tajusin taas, miten hienoa on  omistaa varsin kuuluva ääni ihan näin arjessakin - sitten kun komentaa, ääntä on enemmän kuin monilla kanssaelävistäni naisista, jolloin kiukustunut ärjymiseni kuulostaa siltä, kuin seuraavaksi aikoisin silakoida jonkun. No, ainakin kanssaeläjät hekin tajusivat, että minulla on huono päivä....
Turhautuneisuus johtunee ennenkaikkea siitä, kun en saanut onnistumisen tunnetta. Taaskaan. Radoilla (myös hyllyradoilla) oli merkittävän hyviä juttuja (Kida kepitti loppuun asti, vaikka valssasin keppien päässä ja tämä liike epäonnistui viimekisoissa, Tara teki itsenäiset kontaktit jne. jne., mutten osannut jäädä nauttimaan siitä. Päähäni iskeytyi jälleen valtava epäonnistumisen tunne, joka meinasi hukuttaa minut siihen paikkaan. Useat varmaan luulivat minun pettyneen siitä, etten saanut tuloksia radoilta (joita ei edes tarvittu, sillä tiukan ottelun jälkeen seuramme voitti kuitenkin!), mutta minut paremmin tuntevat toivottavasti ymmärtävät tilanteeni, joka asettaa kärsivällisyyteni äärirajoilleen. Huomaan entistä selvemmin, miten uusia kuvioita kaipaava persoona oikein olen. Ikuisuus samoissa tehtävissä, samoissa piireissä ja samojen haasteiden äärellä... Ei kiitos. Kida varsinkin on niin potentiaalinen otus, että haluaisin päästä etenemään sen kanssa lisähaasteisiin. Olo on kuin sulattomalla linnunpojalla: onnettomalla, avuttomalla. Herää usein olo, onko minussa sittenkään vielä niin paljon potentiaalia ja annettavaa kuin luulen, jos en näistäkään eteenpäin meinaa työnteosta huolimatta päästä. Se, jos mikä, nakertaa sitä motivaatiota.
No, siinä oli maukumiset. Radat minun piti väkertää tänne, mutten jaksanut nähdä vaivaa. Anteeksi. Ne tulevat kyllä jemmaani, mutten kuitenkaan tulevaisuudessa muista laittaa esille. Tänään olikin sitten koirien hieronnat, eikä mikään poikkeuksellista näkynyt. Kidalla oli lavat vähän hiukemmassa juoksemistreenien alettua, Taralla ei ollut normaalia kummoisempaa. Varsin atleettinen yksilö, etten sanoisi. ....älkääkä naurako kukaan siellä.  Kida oli harvinaisen rento hieronnassa (kannatti käydä pitkä leikkilenkki ennen tositoimia!) ja yhdessä vaiheessa se vaipui syväänkin uneen, josta sitten heräsi nytkähtäen tähän maailmaan. Tara taas oli harvinaisen levoton. Hyvin paljon se jälleen tarjosi masuaan hierottavaksi - Tara ei voi käsittää, miksi vaan selkä on käsittelyssä, vatsa olisi paljon hauskempi - mutta kyllä se yritti kovasti räpellellä omille teilleen tutkimaan takahuoneen ruokasäkkejä.
Naurukin kävi tutustumassa liikkeeseen ja sen ihmisiin. Kuten arvata saattaa, sitä ei paljoa jännittänyt. Kaikki rakastivat sitä ja se rakasti kaikkia. Sylistä syliin, se on Naurun periaate. Autossa penikka odottaa hienosti niin yksin kuin muiden kanssa, eikä edes yritä pusertaa itseään takapenkeille.
Olen nykyisin pyrkinyt naksuttelemaan tuon kanssa lyhyen tovin ennen jotakin ruokailua. Joskus jää välistä, joskus tehdään treenien yhteydessä, mutta kuitenkin. Kyllä itsenäisen työskentelyn tehostaminen jo tässä iässä tuntuu tekevän ihmeittä. Targetti on pennulle jo selvää kauraa, ja kuonollaan se osaa koskettaa kämmentä oikein osuvasti. Olemme tehneet myös lattialla merkin alkeita lasin avustuksella. Kaukojen vaihdot sujuvat paremmin, ja paikallaolot ovat erittäin hyvät. Ruokalupaa pentu jaksaa odottaa häiriössäkin kiltisti. Sohvatyynyllä olemme alkaneet harjoitella on-off asentoa. Lisäksi perusasento ja eteentulo, ja nyt ajattelin pikkuhiljaa alkaa keksiä jotain mukavia temppuja, joilla pienoisen kanssa pääsemme hauskaa pitämään! Naurusta kaikki on hauskaa, saahan siitä ruokaa ja runsaasti leikkiä, kehuja ja rapsutuksia!
Tapsa täyttää pian jo 7! Parta senkun kasvaa. ;)
PS. Kävin viime sunnuntaina äidin 7kk ikäisen pomeranianin "Mimmin" kanssa sen ensimmäisissä mätsäreissä. Pikkumusta tsemppasi hyvin ja oli erittäin rohkea ja utelias vaikka äitini pelkäsi muuta. Katsokaahan tästä, miten "rum ankanpoikanen"-syndrooma on nähtävissä pienen, pörröisen koiran kohdalla...
Otsikon mukainen parhauspäivä oli ainakin Naurulla. Ei sillä, oli minulla, Kidalla ja Tarallakin varsin mukavaa. Nyt kun aurinko tuntuu loistavan joka ikinen päivä, energiataso ja into tekemiseen on noussut huippulukemiin. Tykkään talvesta, pitkistä lenkkeilyistä jäällä ja kauniista metsämaisemista, puhtaudesta ja valkoisuudesta, mutta pitkän kaamoksen jälkeen sitä tajuaa oikean valon tuovan ihan erilaista virtaa. Ihminen toimii aurinkoenergialla, minkäs sille mahtaa.
Jäälenkeistä olemme nauttineet nyt viimeiset kerrat, kun niihin on mahdollisuus. Eilen jo katselin jään pintaa, ettei sinne paranee enää paljoa astella. Kulku on tapahtunut pääasiassa rantaa myötäillen, ihan varmuuden vuoksi. Siitä huolimatta koirat rakastavat pilistellä pintaa pitkin, pelkäämättä mahdollista vaaraa, joka suu avoinna odottaa viattomia uhreja kitusiinsa. Onneksi kesällä vapautuu taas suuret pellot ja niityt, joilla Kida voi toteuttaa haluaan juosta mahdollisimman suurta ympyrää niin kovaa, kuin tassuistaan pääsee.
Laitan tähän alle videon eilisistä naksutteluista Naurun kanssa. Kakara on oppinut targetin! Halleluja ja onnellisuutta, se ihan oikeasti lätkäisee etujalkansa kirjalle ja nostaa sitten katseensa minuun. Tyypin kanssa on todella kivaa työstää tehtäviä leikkien, sillä on intoa ja keskittymiskykyä puuhiin. Suurin kunnianosoitus tyypin paikallaololle. Viime tiistaina agilitytreeneissä näytin Ketku-aussien emännälle Minnalle, millä tolalla pienokaisen paikkaolemiset on. Istutin pennun katsomoon ja laitoin sille etupalkan vähän matkan päähän. Minna räväkkänä pahanilmanlintuna (:D) yritti sabotoida pentuparan tekemisen: hän alkoi heitellä hyvin vaikeitakin hämykäskyjä ja huudahduksia, ja mielessäni olin ihan varma, että pentu nousee. Olin vapauttamassa sen heti ennen vahingon sattumista, mutta sitten tajusin, ettei pennull ollut mikään kiire nostaa takamustaan maasta. Se vilkaisi häiriöihin, mutta sitten se palautti katseensa minuun. Tuijotti minua eriparisilmillään vakaasti, levollisesti, aina niin pitkään kun annoin luvan nousemiseen hurjien palkkauksien kera. Siitäs sait, Minna, nenillesi! ;)
Mitä tämänpäiväiseen tulee, varsinkin Naurulla oli pitkä ja toiminnantäyteinen päivä. Ensin pieni sininen pääsi mukaani tallille, jossa nuori tallikoira Lyyli tarjosi lapselle hyvinkin hauskaa painiseuraa. On kyllä sanottava, että yleensä niin itsevarman ja räväkän Naurun asenne on tallilla ollut hyvinkin päinvastainen, varovainen ja mietiskelevä. Lyylin leikkiinpyyntöjäkin pentu toljotti pitkän aikaan aivan kysymysmerkkinä, kuin kaksikon välillä olisi ollut syvempikin kielimuuri. Yhteisymmärys kuitenkin löytyi, sillä hevosen sain laittaa ratsastuskuntoon aivan itsekseni tyytyväisenä, kakaran vetäessä rinkiä heinäpaalin ympärillä, möyhin irronneita korsia myyränkaltaisen otuksen lailla.
Unta pieni sai vedellä tyytyväisenä ratsastukseni ajan, mutta kotiin emme matkanneetkaan kunnollisia unosia nautiskelemaan. Hain Kidan ja Taran, ja sitten matkamme kulki Asikkalaan tokotreenaamaan. Nauru teki siellä häiriössä pikkutokoiluja (perusasento, kaukot, kontakti) ja Tara pihalla puuhasteli maltin ja äänenkäytön kanssa (perusasento, luoksetulo). Kidalla oli kuitenkin päärooli näissä karkeloissa. Paikkaistumisessa naksuttelin alkuun rauhallisesta jäämisestä, sitten talsinkin piiloon hetkeksi. Nappisuoritus, ei valittamista. Paikkamakuu oli myös hyvä, joskin Laura järjesti vähän lisähaastetta kiljaisemalla vapautuskäskyn... Kida oli kuulemma kavahtanut ja vähän noussut, mutta samalla sekunnilla tajunnut käskyn ulkopuolisen sanomaksi ja jättäytyi siihen maahan paikalleen makaamaan. Pelkäsin Kidan möyrineen itsekseen, kun havaitsin neidin makaavan hieman eri kohdassa kuin mihin olin sen jättänyt. Liikkuroidussa luoksetulossa virittäytynyt neiti veti ensimmäisen yrityksen aivan pannukakuksi: matkalla voi ihan hyvin unohtaa, mitä "top" tarkoittaa. Uusi yritys olikin sitten mitä mainiompi suoritus, likka reagoi käskyihin nopeasti ja hyvin. Seuruussa ahkera naksuttelu on tuottanut tulosta! Alkuun pari vaimeaa piippausta lähdössä, mutta kun naksauttelin ja palkitsin jälleen hiljaisuudesta, saimme hyvin nopeasti kokonaisen seuruun lähtöineen ja liikkumisineen aivan kuono ummessa! Superia! Ruudussa treenattiin matkaa paikan sijaan. Laura hoiti palkkauksen. Pari kertaa niin, että Kida näki palkan laitettavan ruutuun, sitten ilman palkkaa (naksautuksesta Laura heitti sen Kidalle) ja loppuun vielä palkan kanssa. Tuo pelaa edelleen silmillään tällaisessa harjoituksessa, mikä hidastaa vauhtia... Pitää tarkastella, tuottaako tämä harjoite enemmän haittaa vai hallaa, ja miettiä jatkoa sen mukaan. Loppuun vielä kaukot todella pahalla häiriössä. Alkuun punainen otti itseensä ja liikkeet olivat jäykkiä, mutta tekeminen parani kokoajan loppua kohden. Palkkasin jokaisesta vaihdosta, ja neiti rentoutui silminnähden. Puuttua täytyy siihen, miten paimen itseään venyttää m-s vaihdossa! Paikkaistumista tehostin vielä ulkosalla, Kida on keksinyt liikkeen olevan tosi ahdistava, ja mieluummin jää seisomaan... möh. Huonolla tuulella tämän treenaaminen kostautui saman tien. Tulipahan taas muistutus siitä oikeasta mielentilasta koiran kanssa touhutessa.
Tiistaina tosiaan oli agilitytreenit, joissa mielialani ei ollut paras mahdollinen. Agilityradalla se oli ihan hyvä juttu: purin turhautuneisuuteni varsin energiseen ja tosissaan tehtyyn ohjaukseen, ja kuulemma energiani oli ollut oikein kilparadalle sopivaa. Pitääkö minun nostattaa viettini puhtaasti miinukselle ja punaista näkemään, jotta saamme näyttävän näköistä lentoa (ja mieluiten niitä nollia!!) kilpailuihin? Niin tai näin, Kidan kanssa se toimi. Sen sijaan tokossa, jota pienesti väänsin agilityn jälkeen, fiilis kostautui pahemman kerran. Meinasi mennä perusasentoa myöten mennä homma pahasti kärähtäneeksi pihviksi, kun punapaimen otti herkkänä olentona nokkiinsa elimestä, joka oli juurtunut tiukasti otsaani.
Tara ei yleensäkään sen suuremmin reagoi olemukseeni, vaan nauttii elämästä muiden ketutuksesta piittaamatta. Sen kanssa oli hauska juosta rataa, joka nollana lopulta vedettiin. Keppejä koiruus hakee huomattavasti paremmin ja kontaktit se on sisäistänyt hienosti. Tapsan kanssa on kyllä ilo tehdä töitä: se on kiihkeä, mutta oikeassa mielentilassa ei liikaa. Se antaa anteeksi, muttei sooloile omiaan, on nopea, muttei liikaa vaan hyvin näpeissä pidettävissä.
Nauru tapansa mukaan päätti suorittaa itsekseen radalla olevia pitkiä putkia, tällä kertaa pimeästä kulmasta.... Pieni tyyppi on putkihullu jo nyt, niin miten vanhempana sitten? Pieni agilitykoiranalku on aika ihana. Tänään aamulla pieni kettunen päätti myös näyttää, miten hyvin hän osaa apinoida. Ruokakuppia odottaessa pieni nousi kurre-asentoon pariksi hassuksi sekunnuksi, vaikken ymmärrä, miten tuollainen vatsalihakseton pentupömppis moiseen liikkeeseen edes kykenee!
Voi bu-huu ja hampaidenkiristys. Ei tullut nollaa taaskaan. Kuuleman mukaan meno oli hyvää, mutta siitä huolimatta minä onnistun mokaamaan ja heittämään mitä mainioimman mahdollisuudet roskikseen. Kyllä, luvassa arrrrmotonta kitinää eilisistä kilpailuista, joista videomateriaalia on tulossa, kun tarpeeksi pitkälle päästään.
Meillä menee treeneissä tosi hyvin. Saan hirmuisesti palautetta ja kannustusta, eikä valittamista ole. Olen oppinut tarkastelemaan ratoja koiran silmin, olen löytänyt räväkkyyttä ja urheilun makua. Kida on saanut kipinää, rohkeutta ja potkua: se on kiihkeä, sillä on hyvä tekniikka ja se kuuntelee. Ja silti moka sattuu aina, eikä viimeinen luva ole vieläkään hyppysissämme. Valittaessani ihmisille kaikki muistuttavat, että kyllä se siitä, mutta minä olen niin malttamaton. Tavoitteeni ovat korkealla ja minua ärsyttää jämähtäminen paikalleen pitkäksi aikaa. Nyt kun jökötämme paikallamme kahdessa eri lajissa, minulta meinaa kopsahtaa kuppi nurin. Haluan edetä, haluan uusia tavoitteita, nämä vanhat alkavat jo ärsyttää!
Helsingin Purinan pääsiäiskisassa ei ollut muuta valittamisen aihetta kuin hyppärirata, B. Mikä uskomaton keppikulma! Tätä valittelivat kaikki, ja pohtivat kohdan hankaluutta ykköstason koirille, kun monille kolmosillekin se taatusti vaikea olisi. Putkeen, suoralla linjalla kaasutus pituudelle, ja sitten äkkipysähdys: kepit kääntyy melkein 90 astetta oikeaan. Ohjaaminen keppien oikealla puolella on riski, koska kappien jälkeen matka jatkuu vasempaan ja oikealla on väärä putki houkuttelemassa, vasemmalle pääsyyn pitäisi taas tehdä jokin sirkustemppua muistuttava saatto tai sitten koiran pitäisi kestää takaaleikkaus. Joopa joo. Meidän matkamme tyssäsi kepeille: tein väärän päätöksen, epäonnistuin kuljettamisen. Videolla lopulta näkee, kuinka epäonnistumisen aalto huokuu minusta, joten jätin kepit kesken ja porskutin kunnialla radan loppuun, tuloksena HYL.
Agilityrata alkoi hyvin, mutta mokasin sielläkin kepeillä. Viimeiseen väliin asti kaikki sujui hyvin, sitten aloitin valssin Kidan katsahtaessa juuri minuun, ja se jätti pujottelematta viimeisen keppivälin. "Ei perse" oli ainoa ajatukseni, ja naamioin kiukkuni aivan superiin etenemiseen radalla. Tämän takia huolimattomuudesta jäi yksi hyppy hyppäämättä, ja lopullinen HYL tuli A:n kontaktilla, kun porsas-Kida päätti kiihdyksissään hypätä kontaktin alastulon. Kokonaan. Kida. Palautin sen peräti kolmesti takaisin, ennenkuin se luovutti ja malttoi kontaktilla kunnialla. Harmillista, sillä lyhyellä estelämppäyksellä se teki kontaktinkin todella hyvin huolimatta kiljumisestani, mutta kisoissakiihtymistaso olikin sitten liian korkea kestämään moista. Sieltäkin HYL.
Onneksi jotkut sentään osaa! Tara ja Oona kaappasivat ensimmäisellä (hyppäri)radalla vitosen juurikin pirullisen kulman takia, mutta he sijoittuivat kuitenkin neljänneksi. Toisella radalla kaksikko sai ensimmäisen yhteisen LUVAnsa sijoittuen samalla toiseksi! Onneksi olkoon tätäkin kautta!
Nauru oli mukana turistina koko pitkän päivän, ja hienosti kakara olikin! Alkuun se hengasi puoli kahdeksasta aamupäivään Taran kanssa kevythäkissä kisapaikalla. Teimme pieniä juttuja ihmisvilinässä, katsekontaktia ja muuta sellaista, ja pentu pystyi hyvin keskittymään oudossa paikassa. Siitä oli myös mielenkiintoista tutkia muiden menoa, ja pohjamateriaalin maistelukin olisi ollut hullun hauskaa hommaa. Koirien kanssa olisi voinut leikkiä, rapsuttamaan tulleita ihmisiä se tervehti iloisesti. Tarpeensa teki vain ulos, kun siellä käytiin. Kevythäkissä oli hiljaa, olipa se siellä sitten yksin tai kaverin kanssa. Kun huopa peitti näkymää, rauhoittui pentu aloilleen ja lähinnä kuorsasi pienellä kerällä sopessaan. Iltapäivän se kulutti häkkiä myös yhdessä Kidan kanssa, ja hyvinpä jengi yhteen mahtui!
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Enemmän käyttöö kuin näyttöö
Se yksi ja ainoa
Ja laske hitaasti kymmeneen
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.