fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en de en fi fi fi fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi de fi sv fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
toukokuuta 2015 - K U J E M I E L E N
Minulta varastettiin pyörä noin vuosi takaperin. Muistoksi rakkaasta maastopyörästäni jäi lukko ja rengas, johon se oli kiinnitetty. Haikeus oli (ja on yhä!) suuri, sillä olin pitänyt mööpeliä erittäin hyvässä kunnossa vuosi toisensa perään ja se oli mitä parhain ajovehje. Kyseisen kapistuksen jälkeen polkupyörät, jotka olivat minulle liian pieni ja jotka natisten kirskuivat eteenpäin, eivät tuntuneet enää yhtään miltän. Polkupyöräilystä tuli tyhmää, enkä ole saanut aikaiseksi ostettua uutta pyörää.
Taloudessa pyörivä toinen ihmishenkilö omistaa kuitenkin näppärän poljettavan. Se on oikean kokoinen, se ei kitise eikä natise. Kun pyörä saapui paikalle, ihan uteliaisuudesta halusin käydä heittämässä pienen lenkin yhdessä Naurun kanssa. Naurun takapää on taas ollut selvästi jumissa ja tiesin kunnon ravilenkin tekevän jumiutumalle hyvää. Nauru on erittäin pätevä pyöräpaimen - vaikkakin se ensin oli ihan vetohommiin lähdössä ja olin äimistynyt! - ja se jolkotti pitkin, matkaavoittavin askelin vieressäni meidän ajellessa Helsingin hiljaisia iltakatuja pitkin.
Voi miten nautinkaan! Nautin niin paljon, että heti seuraavana iltana nappasin pyörän uudestaan alleni. Ajelin itsekseni 13km lenkin kaupoille ja siitä seuraavana iltana nappasinkin taas koirat mukaani. Paino monikossa, sillä kappasin kummankin aussien polkupyöräkaveriksi. Pelkäsin Kidan sekoittavan toiminnon vetotreeniin, mutta mitä vielä. Vetovaljaiden jäädessä koukkuun ei ollut punaisella pientäkään epäselvyyttä nopeuden säätelystä ja koko lenkin se ravasi pitkää ravia ihan yhtä hienosti kuin Naurulainenkin. Alkuun pelkäsin tilanteen heittäytyvän kaoottiseksi kun punainen yksilö kiljuu innostustaan kitarisat punaisina ja Nauru oli niin onnessaan, ettei tiennyt missä kohtaa oikein juoksisi. Sadan metrin kuluttua kumpikin löysi paikkansa pyörän oikealta puolelta ja iltalenkki sujui niin mahtavassa harmoniassa, etten voi fiilistä sanoinkuvailla. Koirakin ohitettiin ilman, että kukaan kuoli tai edes iskeytyi tietä vasten.
Pakko ostaa uusi oma pyörä. Kävimme me tekemässä pienen vetotreeninkin yhdessä Kidan kanssa rollaattorilla, mutta ei se ole sama asia. Lisäksi rollaattorin yksi rengas on kovin tyhjä ja meillä on pieniä vaikeuksia sen täyttämisessä - hieman erikoisen rakenteen omistaa tuo kyseinen rengas. Oikea insinöörien taidonnäyte.
Ja niin muuten Nauru venyttelee takajalkojaan taas normaaliin tapaan; itse, pitkään ja hartaasti.
Ei vaihtunut otsikkokuva viime viikolla, enkä tehnyt muutakaan blogiin liittyvää. En edes nuuhkaissut sitä kohti. Tällä hetkellä otsikkokuvana roikkuu väliaikainen tekele, kunnes saan innostusta (ja aikaa!) paremman vääntämiseen. Töiden ja muiden asioiden kanssa on ollut rankkaa ja esimerkiksi nukkuminen on ollut hyvin, hyvin kortilla. Se näkee eri asioiden jaksamisessa.
Onneksi Wirneen leiri tulla puksutti! Tilat olivat samat kuin viimevuonna Wirneen iloriennoissa, Kuralan kartanotilalla. Samassapaikassa minä ja Laura järjestimme leirimme viime marraskuussa. Lähdin matkaan perjantaina iltapäivästä, kunhan olin saanut ensin eeppiseksi seikkailuksi muuttuneen kaupankäyntireissuni loppuun. Ajelin Lohjalle hakemaan Emiliaa ja komeaa Nox-poikaa, joka matkusti kauniisti Naurun kanssa takakontissa. Naurua hieman inhotti poikabakteerit viereisessä matkustajaboksissa, mutta minulla ja Emilialla juttua riitti koko matkan tarpeiksi! Emmekä edes eksyneet, vaikka omasta puhelimestani loppui akku ja Emilian iPhone valitsi suorastaan mielenkiintoisen maisemamatka-reitin.
Perjantai sisälsi ennenkaikkea tavaroiden järjestämistä, koirien tutustumista toisiinsa ja ruokaa. Kyllä me illalla myös tokoilimme onnistuneesti. Nauru teki hieman hyvänmielen palkkailtua tokoilua ja sen asenne oliehdottomasti 10+. Tämä kostautui esimerkiksi baluvana luosarin pysäytyksenä ja epäonnistuneena tunnarina, mutta myös hävyttömän hyvinä kaukoina, kivana hyppynoudon palautuksena (vaikka jätin loppupalkan kokonaan pois) ja tosi kivana seuruuna. Lisäksi otimme paikkamakuuta ja -istumista häiriöitynä, eikä Nauru ollut moksiskaan. Otin paikkamakuun myös erittäin häiriöitynä Sarin, Tintin ja kehu-pallon avustuksena, enkä olisi voinut olla ylpeämpi koirani paikallaan nököttämisestä esineen ja koirakaverin lennellessä aivan naaman edessä!
Lauantaina aamuherätys tuntui kuolemalta ja koomatila oli sanoinkuvaamaton. Olin nukkunut aivan liian vähän, vaikkakin hyvin sikeästi. Merle-eläimistä ei ääniä kuulunut (samassa huoneessa kanssani majoittui Sari Tintin, eli Wirneen Ilmiliekin kanssa) ja puitteet Väentuvassa olivat lokoisat. Aamiainen oli yhtä herkullinen kuin aina, Ähkyyn tungettuna piti rusentaa itsensä agiltykentän laidalle rataa rakentamaan, kun Esa Lehdistö (tuttu myös Loskasade-leiriltä) tuli kouluttamaan. Luvassa oli kaksi 7 minuutin tykitystä ennen lounasta ja kaksi lounaan jälkeen.
Olin kamalan pettynyt itseeni kaikkien suorituksieni takia. Oloni oli jäykkä ja kankea, minkäänlaista rullaavaa oloa ei tullut missään vaiheessa. Paljon harha-askeleita, hitautta ja Esan sanojen mukaan "käsijarru päällä" kulkemista. Olen kuitenkin viimeisen vuoden aikana kehittynyt niin valtavasti, että tuntui pahalta perusohjauksen tuottavan niin suunnatonta itseinhoutta. Väänsinkin pääasiassa valssejaihan vain siksi, kun harmitti niin kovasti niiden rumuus ohjauksessani. Naurukaan ei parhaimmasta päästä ollut ja syykin löytyi heti illemmasta - merle-paran takajalat ovat taas kovin jäykät ja fyssatin tarpeessa. Harmi vaan, että vakiofyssarimme on muuttanut toimipisteensä sijaintia niin kauas, että uusi hoitaja on etsittävä.
Onneksi lohdutusta toi kotona tekstaava puoliso muistuttaen huonosta unitilanteestani. Ja onneksi on pentuterapia! Mikä parantaisi mieltä paremmin kuin kasapieniä, purevia, nuuskuttelevia, nuolevia, tuhisevia lämpökäärylöitä, jotka kaikki haluavat syliin yhtä aikaa ja käpertyvät siihen niin lähelle, kuin ikinä pääsevät. Hetki jos toinenkin kului pienten pörröeläinten kanssa. Hauskaa myös oli kuvata Millille agilityvideota yhdessä Emilian kanssa - kiitos ja anteeksi tätäkin kautta :D
Illalla kävimme myös hakuilemassa pienellä porukalla Millin&Priyan, Katariinan&Gatsbyn, Minnan&Novan ja Sarin&Tintin kanssa. Nauru ei ole pitkään aikaan hakuillut kunnon treeniä tallatulla alueella ja meinasi sikailla rullan palautuksessa. Se yritti röyhkeästi mennä hakemaan palkkaa ennen näyttöä, poistuttuaan vain muutaman metrin löytämänsä ukon luota. Kyllä se kuitenkin palautukset suoritti lopulta, kun maalimiehiltä ei huijauksesta huolimatta nakkia herunut. Sari kehui Naurun palautuksien olevan hyvin kauniita ja hyvin koiraneiti on jutun juonesta saanut kiinni. Enemmällä treenaamisella siitä voisi oikeasti tulla hyvä! Nauru-parka oli aivan piipussa vauhdikkaan päivän päätteeksi, eikä viimeisen ukon kohdalla meinannut jalka ryteikössä nousta. Sisukkaasti hän tehtävänsä suoritti ja jaksoi paahtaa menemään koirakavereiden kanssa metsikössä loppulenkillä. Uni tuli kyllä nopeasti illalla, sen voin kertoa.
Nauru nukkui, mutta ihmiset kerääntyivät grillaamaan nuotion ääreen, jonka maskuliinisesti sytytin. Juttu oli lennokasta, varmasti vain väsymyksen vuoksi, ei siiderin...
Nauru kouluttaa Djalista kunnon masurapsutus-yksilöä. c: Jenny Söderlund
Sunnuntaina unta tuli otettua vain tunti enemmän, mutta olo oli huomattavasti vähemmän koomainen. Aamiaisella oli jostain syystä huomattavasti hiljaisempaa, kun treeni-iltojen rankkuus painoi punteissa ja kielenkannoissa. Ruokailun jälkeen kannoin tavarat valmiiksi autoon ja vein huoneen maton tuulettumaan ja kannoimme myös Emilien varustukset valmiiksi kaaraan. Pellolla oli tehtävänä koko leiriporukan asettaminen valokuvaan. Nauru pääsi poseeraamaan minunkin puolestani, sillä hovikuvaajan roolissa en mallintöihin päässyt osallistumaan. Potretin jälkeen ajelin itse valmiiksi tokokentän laidalle odottamaan innokkaita treenaajia, joille lupasin antaa viisaita neuvoja tokoharrastuksen parissa. Tuli hyvä mieli, kun niin monelle sain aikaiseksi asiallisen kuuloista treenisuunnitelmaa ja ratkaistua ongelmia. Mikään ei palkitse niin paljon kuin kouluttaminen!
Tokoilijoita rivissä. c: Jenny Söderlund
Naurun kanssa päivä sisälsi lähinnä pitkää hölkkäämistä, takapään pienoista venyttelyä, maitohappojen hyvästelyä lihaksista ja lopuksi pientä tokoilua mm. kartionkierron merkeissä. Pääsin myös agittamaan yhdessä Gatsbyn ja Priyan kanssa. Gatsbyn voisin ottaa agilitysuojatikseni koska tahansa, ihastuin valtavasti sen tapaan työskennellä! Myös Priya oli ihanan kultainen agiliyohjattava, pidän niin kovasti punaisen hymytytön persoonasta!
Kun tokoilut oli taputeltu loppuun ja leiriläiset hyvästelty, alkoi kotimatka Emilian kanssa Nätisti pysyimme kumpikin juttelun voimalla hereillä, vaikka väsytti niin pirusti. Pysähdyimme pitämään kuvaussession voikukkaniityllä ja kerran tankkasimme minulle ruokaa ja kahvia. Mikää ei ole niin hauskaa kuin reissuseura, jonka kanssa juttu kulkee! Kiitos paljon matkustusseurasta Emilia!
Oli taas hyvä reissu. Ei voi muuta sanoa.
Liuhdon valmennus, osa 1
Postaus tulee viikon myöhässä, mutta aina on hyvä hetki hehkuttaa mainiosti mennyttä valmennusta. Timo Liuhdon opissa pyörähtääkin koko kesä joka toisen viikon keskiviikkona ja ajattelin kirjata jokaisen treenin ylös numeroituna. Näin lukijat saavat paitsi vihiä radasta, myös seurattua mahdollista edistymistä. Osallistun treeneihin vaihdellen Kidan ja Naurun turvin, ensimmäisellä kerralla mukana oli uskollinen kilpakumppanini Kiituri.
Minua jännitti aivan mahdottomasti uuteen ryhmään meneminen. Kesän ryhmä pitää sisällään vaatimattomasti äärimäisen päteviä, MM-kilpailuissakin menestyneitä kilpailijoita. Oloni oli siis perin pieni tässä porukassa, samalla hieman häkeltynytkin. Tuntui myös hienolta, että on päässyt treenaamaan niin lahjakkaaseen porukkaan ja varmasti saan mainioita vinkkejä itseni parantamiseen roppakaupalla.
Vaikka radan ulkopuolella jännitti, radalle mennessä olin tyyni. Päätin suorittaa radan niin vähäisillä äänavuilla kuin mahdollista ja hiljaisessa harmoniassa etenimme esteelle 9 asti. Esteelle 10 koira vaatii niin hyvän irtoamisen, että ääniapu oli tarpeen. Kun kovensin vauhtiani pidentämällä juoksuaskeltani ennen koiran syöksymistä suoraan putkeen ja huudahdin sille "mene mene!" (joka on Kidalle opetettu eteen-käsky), Kidan laukka-askel piteni suunnattomasti ja se irtosi helposti pituudelle, vaikka en itse ollut päässyt vielä putkesta ohi. Leijeröinti sekä putkelle että keinulle onnistui hyvin, putkelle mennessä vastakäännös pituudella teki Kidan käännöksestä huomattavasti tiukemman, kun ilman ohjauksia se vähän valui ja koran piti korjata linjaansa itse hypyn jälkeen.
Kida ja Nauru vappuna piknikillä.
Esteellä 13 opettelimme helikopteria. Olen tehnyt ko ohjausta varsin vähän, joten oppi tuli tarpeeseen. Liikkeessä koira ohjataan oikean puoleisen siivekkeen taakse ja ennenkuin koira ponnistaa esteelle, tekee ohjaaja 360-asteen käännöksen. Rintamasuunta kääntyy myötäpäivään ja liike suoritetaan päkijöillä, jolloin käännöksestä tulee nopea. Alkuun tein liikettä kantapäät tiukasti maassa, jolloin pyörähdykseni väljähti. Päkijöillä sain ympyrän pidettyä kasassa ja pyörimisen jälkeen rintamasuuntani ja -liikkeeni meni putkea 14 kohti. Koira tiesi jo ennen hyppyä mihin suuntaamme seuraavaksi ja vaihtoi laukkaa ennen ponnistustaan. Hypyn jälkeen koira otetaan samalla kädellä kuin millä se takaakiertoon lähetettiin (oikea), eli koira laskeutuu ohjaajan ja esteen väliin.
Viskileikkauksessa ei Kidalla ole ongelmia. Ensin meinasin ohjata muurin jälkeisen hypyn sylivekillä, mutta päädyinkin niistoon, Ratkaisu osoittautui huonosti, sillä uudella yrityksellä sylivekki teki Kidan hypystä paljon tiukemman kuin väljähtymisen aiheuttanut niistely. Muuten kohdissa ei ollut ongelmaa, sain itsekin valssin ja pakkovalssin hyvin mahdutettua esteiden 20 ja 21 väliin.
Kida sai palautetta erittäin hyvistä hypyistä ja käännöksistä. Sen laskeutumisäänet ovat pehmeitä, eikä kovaa tassuttelua ja puuskahduksia kuulunut kertaakaan. Se myös pidentää laukkaansa erinomaisesti ohjaajan mukaan ja lukee ohjaajan liikevaihdoksia erittäin hyvin ennen putkia. Kidan liikkeenlukua kannattaa todellakin hyödyntää treeni-ja kilpailutilanteessa, kuten yleensäkin koiran luonnollisia vahvuuksia. Putkella 21 Kida otti putkijarrun hyvin vastaan ja suoritti esteen 22 sylkkärillä. Putkelle 23 en itse kiristänyt vauhtiani tarpeeksi, jolloin Kidakin oli hitaampi ja se joutui taas itse korjaamaan linjaansa esteelle 24. Suoritimme radan esteelle 28 asti, ennenkuin aika loppua lopahti.
PS. Häiritsevä talviotsikko vaihtuu tämän viikon aikana!
Blogiteksti on kirjoitettu yhteistyössä PetNetstoren kanssa.
"Oli siis sairaan siistii!" sanoo Nauru.
Pakko myöntää, että olin aivan unohtanut ilmoittautuneeni yhdeksi PetNetstoren aktiivibloggaajista. Asia palasi mieleeni, kun saimme ilmoituksen arvontavoitosta, joka lupaili koirilleni mukavaa kevätpuuhastelua postipaketin merkeissä. Vaikka kaksi muuta sponsorisuhdetta etenee yhä tuskallisen hitaalla tahdilla, on äärettömän hauskaa saada ensimmäinen, vihreä banneri koristamaan sivupalkkia kaiken uupumuksen keskellä. Varsinkin, kun olen aina olut erittäin tyytyväinen PetNetstoren palveluun! Olen tilannut sieltä muutamat kerrat jotain pientä pakollista hankittavaa, sillä tarjouksistakin löytyy hyvin usein itseäni kiinnostavaa materialismionnea.
Postipaketin kannoin kotiin innokkaana kuin pikkutyttö - ensimmäinen muistaminen koirille, joka on vain ja ainoastaan blogin ansiota! Ja kun avasin pakkauksen, en olisi voinut olla tyytyväisempi. Sisältö näytti juuri niin meiltä, että epäilen laatikon täyttäjän kurkistaneen kristallipalloon ennen tuotteiden valitsemista. Hauskinta on, että muuan oranssi, pyöreä, ilmassa helposti lentävä esine on ollut ostoslistallamme vuoden alusta lähtien. Miten se värikin osui juuri niin oikeaan, ja sievät mustat tassunjäljet kruunaavat koko komeuden!
Laatikosta löytyi seuraavat tavarat: Trixie koirafresbee, NerfDog boomerang-vesilelu, Trixie kosketuskeppi+naksutin, Trixie namipussi (ruskea-musta), Hau-Hau champion köysidummy, Hau-Hau champion tonnikalapala-herkkupussi, Hau-Hau champion ankkafilee-herkkupussi ja Hau-Hau champion pakastekuivatut herkut-pussi (kala-porkkana).
Testiryhmä team Kujemielen lähti testaamaan laatikko kainalossa aarteiden kestävyyttä ja toimivuutta ryhmärämän otteessa. Tyttöystäväni lähti avustamaan, jotta sain tyydytettyä keväisen valokuvaushimoni. Sää oli onneksi mitä mainioin ja saimme samalla napattua kauan kaipaamiani fresbee-kuvia Naurusta. Minulla on pieni tauluprojekti meneillään, joka vaatii vielä erään kesäisen kuvan ikuistamisen ennen kuin se on valmis ripustettavaksi seinälle. Aiemmalla yrityksellä ostamani oranssi halpisfresbee osoittautui surkeaksi kuvausvälineeksi. Se ei lentänyt laisinkaan ja meni tuusan nuuskaksi parin tiukan puraisuotteen jälkeen. Trixien fresbee sen sijaan suoriutui tehtävästään mallikkaasti. Tuuli oli puuskaista ja hanakaloitti heittoja, mutta silti tyttöystäväni onnistui heittämään useita, hyvässä kaaressa lentäviä heittoja. Fresbeen materiaali on joustavaa, mutta kestävää, eikä se siksi saanut osakseen vaurioita kuin muutaman hampaanjäljen verran. Päätinkin pitää tämän ihan vaan Naurun omana treenifresbeenä, jolla voimme harjoitella mahdollisia fresbee-kilpailuita varten.
Tara ei vielä päässyt veteen kokeilemaan uutta, vinkuvaa vesibumerangiaan, mutta nurmikolla surffatessa vanhuskoira näytti jo äärimäisen tyytyväiseltä. Muutaman kerran se otti oikein kunnolla lelusta kiinni ja ravisteli. Valvomatta lelua ei uskalla Taran huomaan jättää, sillä vaikka lelun materiaali onkin suhteellisen vahvaa, ei se raivokkaasti hampaillaan riuhtovan tolleritoopen käsittelyä kestä. Lelu pääsee varmasti oikeuksiinsa veden äärellä ja muotoilun puolesta uskon sen lentävän pitkälle - Tara kiittää siitä, sitä lähinnä ärsyttää jos heitot jäävät vajaiksi.
Kidan kohdalla testasimme vihreää köysidummya. Kida on melko huono kiskomaan leluja, vaikkakin taito on kehittynyt iän myötä. Joihinkin leluihin neiti kuitenkin hurmaantuu ensinäkemällä ja tämä dummy kuului siihen kastiin. Onhan tuo mukavan pehmeää, mutta joustavaa ja kestävää materiaalia. Siitä sai hyvän otteen ja tyttöystäväni kanssa paimeneläin riuhtoi kunnolla aarteen saadakseen. Jos se kelpaa Kidalle, se kelpaa kaikille. On hauska saada tällaisia Kidan sydämeen osuman tekemiä leluja, koska Nauru ja Tara motivoituvat vaikka viskellystä avaimenperästä. Koiraa on kuitenkin mukavampi leikittää sellaisella lelulla, josta tietää kaverin oikeasti pitävän!
Harmi, että ehdin juuri ostaa oman kosketuskeppinaksuttimen. Onpahan seuraava jemmassa, jos ensin ostettu menee rikki! Olen todennut välineen hirmu käteväksi sellaisissa tehtävissä, joissa keppiä haluan osana käyttää. Naksutin on näppärästi peukalon hollilla, joten tehtävän merkkaaminen onnistuu erittäin nopeasti. Vaikeampaa olisi, jos yhdessä kädessä olisi tikku, toisessa naksutin ja sitten pitäisi kylkiluiden välistä synnyttää kolmas käsi, jolla koiran palkitsee ajallaan. Olen alkanut kepin avustuksella opettaa mm. kumartamista, selkään hyppäämistä ja jalkojen välistä peruuttamista ja toivottavasti tuloksia on tulossa aiemmin kuin 2080-luvulla. Nyt on ainakin koirilla nameja taas monen treenin tarpeiksi, joten loppu lienee ohjaajan jaksamisesta kiinni!
Kamalan kätevää on myös, että treenipussukka kotiutui. Juuri eläinkaupassa sellaista hypeltelin. Yleensä treeneissä minulla on käytössä treeniliivi ja pidän sitä ehdottomasti parhaimpana vaihtoehtona. Minulla on kuitenkin hyvin toisenlainen ongelma: taskujen vähyys. Lenkillä joudun keksimään mitä erikoisempia asetteluja, jotta avaimet, kännykkä ja treeninamit mahtuisivat kaikki luontevasti mukaan. Farkun taskuihin tavaraa mahtuu melko nihkeästi, lisäksi useinmiten takkieni taskuissa on reikä, joka hotkaisee pienemmät tavarat takin sisuksiin. Namipussi, jonka voi laittaa roikkumaan vaikka vyöstä, voi kuljettaa mukanaan kaikkia edellä mainitsemiani pikkutavaroita, eikä tarvitse huolehtia niiden putoamisesta lenkin varrelle.
Kuivatut namit jäivät avattuina keittiön pöydlle, vaan hyvin maistuivat ahmateille!
Kidan taidonnäytteet koketuskepillä. Kuvat c: Sara
Kuten alussa siis kerroin, mahtavaa ajatuksenlukua paketin lähettäjältä. Karvainen ryhmämme kiittää erittäin mieluisasta muistamisesta!
En kuulu sellaisiin bloggaajiin, jotka mielellään voivottelisivat tekstien vähyyttä, pidentyneitä postausvälejä tai ylipäänsä selittelisivät kamalasti elämänsä aikatauluja. Minulle blogin kirjoittaminen on aina ollut hyvin huoleton harrastus, johon sisältyy näppärästi valokuvien kanssa puljaaminen. Viimeaikoina on kuitenkin ilmassa ollut huolestuttavia väsymyspilviä, kun olen pokkuroinut terveyden ajattelun, töiden, sosiaalisten suhteiden ja harrastusten välillä. Mukaan on isketty elämään toisinaan kuuluvat, ihan arkiset stressitekijät, mutta jotenkin näiden kaikkien yhteinen summa on aiheuttanut minussa suurta uupumusta ja ahdistusta.
Viikonlopun unilla sen huomasi. Tunsin oloni kiveksi, joka heitettiin lammen pohjaan. Liu´uin uneen kiireellä ja jysähdin pohjaan. Siellä pohjassa makasin, kunnes minut joku nosti raskaasti ylös takaisin rannalle. Unien jälkeen en ollut varma, olinko levänneempi vai vaan väsyneempi kuin illalla ja seuraavana yönä sama toistui. Yksinkertaiset tekemiset tuntuvat haastavilta ja mieluiten koirien liikuttamisen/treenaamisen ja töiden lisäksi vain makoilisin sängyllä sarjoja katsellen tai pelikonetta näpytellen. Tämä on yksi syy, miksi bloggausvälit ovat olleet viimeaikoina tuskallisenkin väljähtäneitä.
Toinen syy on muuttunut asenteeni blogiharrastukseen. Haluaisin kehittää blogiani entistä enemmän lukijoiden suosimaksi. Otan kovasti paineita ulkoasusta, sponsoreiden kosiskelusta (jotka etenevät tuskallisen hitaasti) ja blogitekstien sisällöstä. Aina, jos lukijoita lähtee listalta, tunnen itseni jollakin tapaa epäonnistuneeksi. Harmistun, kun kommentteja tulee niin harvoin ja yritän keksiä aina vaan mehukkaampia tekstiaiheita, jotta saisin lukijat kiinnostumaan olemassaolostamme. Tämä yhdistettynä edellä mainittuun väsymykseen on tuottanut sen, että pelkästään bogin vilkaisu nostattaa stressikertoimet uudelle volyymille.
Bloggaaminen ei tietenkään ole päättymässä, kuten ei blogin kehittäminenkään. Nyt on vain vaihe, että pitää ottaa vähän iisimmin, jos siltä tuntuu. Lisääntyvä auringon tuoma lämpö kiihdyttää treenimotivaatiota ja valokuvien syntymistä, joten materiaalia blogiin on niin paljon, kuin jaksaa naputtaa. Kaikenlainen palaute ja kommentit ovat tietenkin erittäin kaivattuja, koska mikään ei piristä niin paljon kuin asiallinen, ehkä jopa kannustava ja positiivinen, lukijan kirjoittama viesti hyväksyntää odottamassa.
Jottei teksti menisi vain uupumustarinoiden kertomiseksi, kerron kokemastani onnistumisesta. Tänään tokoa treenatessa tuli pitkästä aikaa sellainen olo, että tämän minä todellakin osaan. Olen löytänyt oikeat kikat ja nappulat koirieni tuloksien saavuttamiseksi. Naurun kohdalla varsinkin kohosi sellainen valtava onnistumisen hyökyaalto. Olen pitkään kehitellyt Naurulle sopivaa motivointikeinoa nimenomaan kokeita varten ja tänään, kun tuloksena oli sekä näppärät kaukot kaikilla vaihdoilla, reipas ruutuun juoksu, erittäin reipas hyppynoudon palautus ja jopa hyvänä pysynyt seuruu, totesin tekniikan toimivan. Parasta on, kun sen on keksinyt ihan itse, ilman fiksumpien apua. Myös Kidan kohdalla oikeat nappulat sen hataran pään kasaamiseksi on löytynyt treeniaitojen sisällä ja neiti antaa itsestään enemmän epämiellyttävissä tehtävissä, kuten metallin hyppynoudossa.
Positiivista on myös viime lauantainen agilitykisa - Nauru kävi yhden radan juoksemassa ja koppasi sieltä toisen LUVA:n! Yksi vielä, ja ollaan kakkoslaisia! Rata oli omasta osaltani hyvin epävarma ja turhaan varmisteleva, joka kostautui lukuisina sekunteina. Pääasia oli kuitenkin se nollatulos.
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Liuhdon valmennus, osa 1
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.