fi fi fi fi fi fi fi fi fi zh en en fi fi en en en en en de fi pt pt en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi sv fi nb fi nb en da fi fi fi fi fi fi fi de de en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi hu hu fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi id fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi es es fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi nl fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi sv fi fi fi en fi fi nl fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en en en en en fi en fi en fi en fi en fi en en en en fi eo cs fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi pt fi fi fi de hu fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi es fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi ms fi fi fi fi fi fi it fi fi fi fi fi fi fi fi it fi fi nl fi fi fi fi en id fi sv en en fi fi fi fi fi ca fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi nl fi nl fi lt fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi en fi nl fi fi fi fi fi fi ja fi fi fi fi en fi fi fi de fi fi fi fi en it fi fi fi de fi fi fi fi fi fi lv fi fi fi fi fi fi en fi sv fi cs fi en fi fi fi fi gl fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de nl fi fi en fi da fi en fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi af fi fi fi fi nn nl fi lt fi fi fi en en fi fi fi it fi sv fi nl sv fi fi fi es fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi lmo et fi fi fi war fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi it en fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi mt de fi fi fi hbs_lat fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi en fi fi en fi en fi fi de fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi es fi fi es fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi id en fi fi en fi fi
Seinäjoen kaupunginkirjaston 100 kirjaa -haaste
Kansi: Noma Bar ja Suzanne Dean
Mistä sain kirjan: lainasin ystävältä (Kiitos lainasta, Tarja!)
Margaret Atwoodin Testamentit valikoitui lukupiirikirjaksi lokakuussa. Ajankohtaisempaa kirjaa saa hakea: Kirja kertoo (kristillis)fundamentalistisesta Gileadin valtiosta, jossa naisten asema on ajettu alas. Valtiota johtavat miehet, komentajat, ja valtarakennetta ylläpidetään väkivallan uhalla, ankaralla sensuurilla ja uskonnollisella propagandalla. Naiset pidetään hallittavina kieltämällä heiltä lukutaito ja koulutus. Jatkuva sodankäynti pitää valtion köyhänä.
On hätkähdyttävää, miten moneen valtioon Gileadin - mielikuvitusvaltion - piirteet osuvat juuri nyt.
Juuri siksi Testamentit on tärkeä kirja. Se on jatkoa Orjattaresi-romaanille, joka ilmestyi USA:ssa vuonna 1985 ja suomennettiin jo seuraavana vuonna. Orjattaresi-romaani nousi taas ajankohtaiseksi, kun Yhdysvaltojen nykyinen presidentti, Donald Trump, alkoi karsia valtion hallinnosta naisia ja antoi naisia alentavia lausuntoja. Gileadissa vallankumous alkoi juuri samoin: koulutetut naiset haettiin työpaikoiltaan ja heiltä kiellettiin työnteko.
Testamentit kertoo tilanteesta, jossa Gileadin todellisuutta on eletty jo 15 vuoden ajan. Kirjassa on kolme päähenkilöä, kolme naista: gileadilaiset Lydia-täti ja nuori Agnes sekä kanadalainen Daisy. Lydia-täti kirjoittaa salaista päiväkirjaa. Hän on noussut tätien johtajaksi ja vastaa naisten kouluttamisesta. Nuoret tytöt koulutetaan joko kuuliaisiksi vaimoiksi, tai jos heillä on kutsumus, tädeiksi. Jos näissä koulutusohjelmissa epäonnistuu, voi päätyä orjattareksi tai martaksi.
Orjattarien tehtävä on toimia synnytyskoneina. Lisääntymiskykyisistä naisista on nimittäin pulaa, koska luonnonkatastrofit ovat vaikeuttaneet terveiden jälkeläisten saantia. Naiset ovat siis periaatteissa tärkeitä, mutta on myös tärkeää pitää heidät tarkoin määrätyssä asemassa. Heiltä pitää karsia oma tahto ja evätä kaikki tieto, jotta heitä pystytään hallitsemaan. Atwood muistuttaa näin lukutaidon tärkeydestä itsenäisen ajattelun välineenä ja kirjallisuudesta vapaan yhteiskunnan kulmakivenä.
Henkilöhahmoista Lydia-täti on ilman muuta kiinnostavin. Hänen historiansa ja elämänkokemuksensa kuvataan järkyttävien yksityiskohtien kautta. Agnes-tytön historiasta puolestaan paljastuu pyyteetöntä rakkautta - se on lähes ainoa valonpilkahdus koko kirjassa. Diktatuuri opettaa ihmiset keinottelemaan ja ajamaan omaa etuaan, eikä aitoja tunteita juurikaan enää ole. Nuorten tyttöjen vilpitön ystävyys on kuitenkin suuri voima.
Testamentit on feministinen kirja. Se kertoo kaikista niistä tavoista, joilla naiset yritetään vaientaa ja sitä kautta herättää heidät tunnistamaan alistamisen tapoja ja toimimaan ajoissa. Hykerryttävä yksityiskohta minusta on se, että tädit, jotka hallitsevat naisten kouluttamista, on nimetty naisille suunnattujen tuotemerkkien mukaan - tähän "orjailuun" naiset suostuvat nykyään ihan vapaaehtoisesti. Alistetusta asemastaan huolimatta Gileadin naiset osaavat pelata peliä niillä korteilla, joita heillä on käytettävissään.
Lukupiiriläisissä kirja herätti sekä ihastusta että pettymystä. Teos oli niin jännittävä, että sitä oli luettu ahmimalla. Sen maailma aiheutti ahdistusta ja vihaa, siis suuria tunteita. Kerronnan dekkarimaisuus ei kuitenkaan viehättänyt kaikkia. Pari Atwood-fania (minä mukaan lukien) kristisoi teoksen pinnallisuutta. Atwoodin Herran tarhurit ja Orjattaresi ovat olleet niin paljon parempia lukukokemuksia. Eräs miehistä epäili välillä lukeneensa nuortenkirjaa, sillä niin paljon kirjassa seurataan Agnesin ja Daisyn elämää heidän todistajalausuntojensa kautta.
Atwood sai tänä vuonna Booker-palkinnon. Se ei ilmeisesti tullut pelkästään Testamenteista, vaan kokonaisesta elämäntyöstä. Testamentit ansaitsisi Bookerin ajankohtaisuudellaan, sillä se ei kuvaa lähitulevaisuutta vaan nykymaailmaa. Suomentaja Hilkka Pekkanen on tehnyt tarkkaa työtä, ja teos on sujuvaa luettavaa. Silti kirja ei noussut häikäisevimmän Atwood-tyylin tasolle.
Testamentit on luettu ainakin näissä kirjablogeissa: Kulttuuri kukoistaa, Tuijata. Kulttuuripohdintoja, Kirjaluotsi,  Kirjakaapin kummitus ja Kirjasähkökäyrä. Helmetin lukuhaasteessa kirja sopii erityisen hyvin kohtaan 11. Kirja käsittelee naisen asemaa yhteiskunnassa.
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 2019, Atwood Margaret, Kanada, nykykirjallisuus, Otava, scifi
Raportti kuulostaa nyt kovin juhlalliselta otsikolta, sillä ei tässä oikeasti paljon raportoitavaa ole. Suunnitelmat olivat suuret, mutta eivät kaikilta osin toteutuneet.
Myöhästyimme tietysti niistä aamupäivän keskusteluista, joihin olisin halunnut, mutta tänä vuonna (vihdoinkin) ymmärsin olla hermostumatta asiasta. Lauantai oli messujen ennätysyleisöpäivä ja välillä tuntui, ettei käytävillä pääse kunnolla etenemään. Oli parasta ottaa asenne, jossa suorittaminen heitettiin nurkkaan.
Onneksi lasten lavalla, Kumpulassa, oli kuopukselle niin kivaa ohjelmaa, että hän viihtyi siellä hyvin, eikä tarvinnut pelätä, että hän joutuisi hukkaan. Poika seurasi peräti kahteen kertaan Pikkukakkosen Reppu-Hepun esityksen, osallistui Lasse-Maijan etsivätoimiston etsiväkouluun ja tapasi Herra Hakkaraisen. Super Mario -hahmon kanssa hän pääsi heittämään läpyt.
Isommat lapset makoilivat säkkituoleilla, joiden määrää oli lisätty edellisvuodesta. Siitä kiitos järjestäjille! Jokainen lapsi sai uuden kirjan (eräs jopa neljä kirjaa 2 euron pöydästä) ja 12-vuotias poika aloitti heti Harry Potter ja liekehtivä pikari -kirjansa lukemisen. Kyseessä on  Jim Kayn kuvittama painos, jota hän ehti jo odottaa. Toinen 14-vuotiaista sai Holly Bournen uusimman kirjan Niin käy vain elokuvissa ja toinen valitsi sekalaisen kirjapinon kirjalaareista.
Itse pääsin kuuntelemaan Pajtim Statovcin ja Sofi Oksasen haastattelut, mutta heille varattu lava oli aivan liian pieni. Ihmiset seisoivat tiiviisti ja vain harva oli päässyt istumaan. Itse seisoskelin melko takana, mikä haittasi keskittymistä. Pajtim Statovci on sympaattinen esiintyjä, joka puhuu myös luomisen vaikeudesta. Sofi Oksanen on puolestaan tuttuun tyyliinsä tarttunut uusimmassa kirjassaan poliittisesti tärkeään aiheeseen. Hän on esimerkillisen rohkea kirjailija, joka haluaa parantaa maailmaa kannanotoillaan. Hän puhui painokkaasti sananvapauden puolesta, ja varoitti ilmiöstä, jossa toimittajat joutuvat vihapuheen takia vaikenemaan, eivätka uskalla kirjoittaa uutisia tulenaroista aiheista.
Molempien kansainvälisesti tunnettujen kirjailijoiden uutuuskirjat kuulostivat niin hyviltä, että olisin halunnut ostaa kirjat saman tien. Päätin kuitenkin kirjoittaa ensin joulupukille - osoitin näin ihailtavaa itsehillintää. Muutenkin sain hillittyä omaa ostovimmaani, kun kiertelin nuorison kanssa kirjaostoksilla. Heitä kiinnostivat aivan erinäköiset kirjat kuin minua, ja heti jos lähdin omien kinnostuksen kohteideni luo, eksyin lapsista.
Parasta näillä messuilla ehkä olikin se, että sain istuskella lasten kanssa kahviloissa ja fiilistellä kirjahumua. Jokainen lapsi oli niin tyytyväinen kirjahankintoihinsa, että pelkästään se tuntui mukavalta. Heistä on vuosien varrella kasvanut innostuneita kirjamessuilijoita.
Ensi vuonna yritän kuitenkin järjestää omaa aikaa ja säästää etukäteen rahaa vain saman vuoden uutuuskirjoihin. Tämä on lupaus, jonka toivottavasti muistan ensi vuoden lokakuussa. Viime vuonna kokemani järisyttävät kirjakeskustelut jäivät tänä vuonna kokonaan väliin. Nyt oli lasten vuoro olla messujeni keskipisteenä. Ehkä ensi vuonna ehdin taas kahdeksi päiväksi paikalle, silloin huomionsa saisivat sekä lapset että keskustelut.
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: #kirjamessut, 2019, kirjallisia tapahtumia
Lauantaina 26.10.2019 suuntanani on Helsinki ja Messukeskus, jossa järjestetään kirjabloggaajan vuoden kohokohta, eli Helsingin kirjamessut. Olen osallistunut tapahtumaan ainakin 13 vuoden ajan, enemmän ja vähemmän intensiivisesti - välillä lastenvaunujen ja välillä lastenrattaiden kanssa, joskus jopa aivan vain aikuisessa seurassa.
Perheeni on tottuneita messuilijoita täynnä, eikä lapsia sen paremmin kuin miestäkään tarvitse pahemmin houkutella mukaan. Metrilakut ja uudet kirjaostokset (tässä järjestyksessä) motivoivat heitä kummasti. Sellaiset idolit kuin Don Rosa tai Siri Kolu on kohdattu messuilla vuosien saatossa.
Viime vuonna osallistuin messuille peräti kahtena päivänä ja koin melkoisen valaistumisen feministisenä lukijana, kun olin kuuntelemassa Saara Turusen ja Antti Majanderin keskustelua. Valaistumista ei tapahtunut niinkään haastattelun ansiosta, vaan vieressäni istuvan tätihenkilön halventavan kommentin ansiosta. Ymmärsin, miten syvässä meillä on patriarkaalinen kirjallisuuskäsitys, jossa naisen kasvukertomus aiheena voidaan luokitella valtakunnan ykköslehdessä tylsäksi ja jossa naisen asemasta kirjoittava nainen voidaan nimetä "surkeaksi tytöksi" ja jossa nimeäjänä esiintyy yli 60-vuotias nainen. Naisia kirjailijoina, lukijoina ja kritiikin kirjoittajina tarvitaan paljon lisää, että perinteet murtuisivat.
Tänä vuonna pääsen messuille vain lauantaina, mutta päivä onkin sitä kiinnostavampi. Tässä muutamia poimintojani messuohjelmasta:
Klo 12.30 - 13.00 Töölö-lavalla
Suomen kirjailijaliitto esittää: Katse kristallipalloon - kirjallisuus vuonna 2029
Keskustelijoina kirjailijat Tommi Kinnunen ja Sirpa Kähkönen sekä poliitikot Hillkka Kemppi ja Erkki Tuomioja.
Klo 13 - 13.30 Suomenlinna-lavalla
Terhi Rannela on Anneli Kannon haastateltavana kirjastaan Kiivaat.
Klo 14 - 14.30 Senaatintori-lavalla
Pajtim Statovci kertoo kirjastaan Bolla.
Sofi Oksanen kertoo kirjastaan Koirapuisto.
Klo 15.30 - 16.00 Senatiintori-lavalla
Jari Tervo ja Vesa-Matii Loiri nousevat lavalle kertomaan kirjasta Loiri.
Ohjelma näyttää täydeltä, mutta jossain vaiheessa aion keskittyä myös divariosaston kiertelyyn ja tietysti kirjatarjousten metsästämiseen. Täytyyhän toki käydä syömässäkin ja ostaa koko perheelle metrilakut.
Tässä ovat puolestaan 6-vuotiaan kuopuksen poiminnat messulauantain ohjelmistosta. Nämä kaikki tapahtumat sijoittuvat lasten messuosastolle, Kumpula-lavalle:
Lisäksi lasten Toukola-lavalla Kumpulan vieressä tapahtuu jatkuvasti kaikenlaista kiinnostavaa, joka varmasti vetää puoleensa pientä messuilijaa.
Vähän jo jännittää. Olen mielessäni laskenut noin 10 uutuuskirjaa, jotka haluaisin käsiini. Maltanko odottaa joulupukin tuloon asti tai jonottaa kirjaston varausjonossa vai annanko luottokortin laulaa? Messuilla parasta ovat kuitenkin mieltä avartavat kirjakeskustelut, joten ehkä lompakko saa levätä. Lupaan kertoa raportissani, kuinka tässä oikein käy:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: #kirjamessut, 2019, kirjallisia tapahtumia
Eve Ensler: Vaginamonologeja, 2001 (Jälkisanat Gloria Steinem)
Alkuteos: The Vagina Monologues, 1998
Suomentaja: Annu James (Jälkisanat suomentanut Annika Eräpuro)
Mistä sain kirjan: lainasin kirjastosta
Eve Enslerin Vaginamonologeja herätti paljon kohua ilmestyessään vuonna 1998, ja sitä on esitetty esimerkiksi Broadwaylla, tähtinä muun muassa Winona Ryder ja Melanie Griffith. Monologit perustuvat yli 200 naisen haastatteluihin, joista Ensler on koonnut kansainvälisesti menestyneen, draamallisen pamflettinsa. Näytelmä oli Helsingin kaupunginteatterinkin ohjelmistossa vuonna 2001. Jopa Suomessa sitä pidettiin erityisen rohkeana, koska sen kielenkäyttö oli niin suoraa.
Teos on sekoitus faktaa ja fiktiota. Ensler on kirjoittanut kuulemiensa tositarinoiden pohjalta fiktiivisiä tarinoita. Tarinoiden välissä Ensler kertoo, mikä aihe tai mikä tarina erityisesti inspiroi häntä kirjoittamaan fiktiivisen tuotoksensa. Välissä on myös vaginafaktoja, esimerkiksi klitoriksen tarkoituksesta tai naisten sukupuolielinten silpomisesta.
Ensler kannustaa haastateltaviaan - ja samalla tietysti lukijoitaan - murtamaan tabuja ja puhumaan asioista niiden oikeilla nimillä. Tällaisia tabuja ovat muun muassa kuukautiset, naisten kokema väkivalta, lesbosuhteet ja synnytys. Näihin kaikkiin on liittynyt väheksyntää, väärää tietoa, nöyryytystä ja pelkoa - vielä 1990-luvullakin paljon enemmän kuin nykyään.
Enslerin kirjoittaa vakuuttavasti. On perusteltua nostaa esiin asioita, joista ei puhuta, tai asioita, joista on kyllä tietoa, mutta joitden muuttamiseksi ei tehdä mitään. Ensler teki muun muassa kolme matkaa Bosniaan haastatellakseen sodasta kärsineitä naisia: Kun palasin ensimmäiseltä matkalta New Yorkiin, olin raivoissani siitä, että 20 000 - 70 000 naista raiskattiin keskellä Eurooppaa vuonna 1993, järjestelmällisenä sotataktiikkana, eikä kukaan tehnyt mitään sen lopettamiseksi. En voinut ymmärtää sitä. Muuan ystäväni kysyi, miksi olin hämmästynyt. Hän sanoi, että yli 500 000 naista raiskattiin joka vuosi meidän maassamme Yhdysvalloissa, eikä meidän maamme ollut ainakaan sodassa. (S. 68.)
Naisiin kohdistuvasta seksuaalisesta väkivallasta kirjoittaa myös Rebecca Solnit teoksessaan Men explain things to me (2014), joka on juuri ilmestynyt suomeksi nimellä Miehet selittävät minulle asioita. Solnit muistuttaa myös siitä, että 1 000 amerikkalaisnaista kuolee perheväkivallan uhrina vuosittain, vaikka mitään virallista "sotaa" ei olekaan. Me too -kampanja on todellakin ollut aiheellinen maailmassa, jossa seksuaalinen koskemattomuus ei tunnu kuuluvan naisille.
Ensler julistaa teoksellaan "vaginasanomaa", eli hän haluaa nostaa vaginan puheenaiheeksi ja naisten ylpeyden aiheeksi. Hän haluaa purkaa naisen sukupuolisuuden ympärille rakennettuja ennakkoluuloja ja epätietoisuutta, ja ennen kaikkea - häpeää:  Te olette varmasti huolissanne. Minä olin huolissani. Sen vuoksi ryhdyin tähän. Olin huolissani vaginoista. Olin huolissani siitä, mitä me ajattelemme vaginoista, ja vielä enemmän siitä, että me emme ajattele niitä. Olin huolissani omasta vaginastani. Se tarvitsi toisten vaginoiden kontekstin - yhteisön, vaginoiden kulttuurin. (S. 15.)
On ilman muuta selvää, että tällaisen teosen lukeminen tekee kenelle tahansa naiselle hyvää. Vielä suositeltavampaa olisi, että miehet lukisivat teoksen. "Vaginajulistusta" tai "vaginaylpeyttä" on aivan liian vähän, sillä vaikka ei puhuttaisi edes väkivallasta, niin pelkästään seksuaalisuuteen liittyviä asioita mystifioidaan ja seksillä tehdään rahaa. Seksuaalisuus aiheuttaa aivan liian usein ahdistusta, kun sen pitäisi olla ihmiselle - myös naiselle - jotain ihan muuta.
Enslerin kirjoitustyyli muistuttaa paljon journalismia, jossa haastateltavan taustat tehdään näkyviksi ja annetaan hänen kertoa tarinansa omin sanoin, mutta myös kuuntelija (toimittaja tai kirjailija) tekee itsensä näkyväksi. Enslerin aikalainen, Nobel-kirjailija Svetlana Aleksijevitš, kirjoittaa samaan tapaan teoksissaan Tšernobylistä nousee rukous ja Sodalla ei ole naisen kasvoja (joka on minulla kesken).
Enslerin teoksen ilmestymisen jälkeen feminismi on muuttunut paljon. Suomessa tällainen julistamistyyli, jossa vaginaa tai pillua toitotetaan ja sitä pidetään jotenkin vallankumouksellina ja erityisen rohkeana ilmiönä, ei enää esiinny. Toisaalta myöskään vaginan palvonta ei istu suomalaiseen mentaliteettiin. Ensler kuvaa teoksessaan nimittäin myös eräänlaisten vaginavoimaryhmien toimintaa. En yhtään halua väheksyä tällaisen puhetyylin terapeuttista vaikutusta sellaisella naiselle, jonka seksuaalisuutta on loukattu tai jonka itsetunto on monin tavoin pirstaleina, mutta silti minua naurattaa: Vaginani on simpukka, pyöreä vaalenpunainen simpukka, joka avautuu ja sulkeutuu, sulkeutuu ja avautuu. Vaginani on kukka, eksentrinen tulppaani, sen keskus väkevä ja syvä, tuoksu hieno, terälehdet hellät mutta vankat. (S. 51.)
Koskettavat tarinat, joita Ensler kertoo, kannattaa huomioida, vaikka teos onkin osittain vanhentunut. Toisaalta tämä teos toimisi varmasti näyttämöllä paljon paremmin kuin luettuna. Se voisi toimia samaan tapaan, kuin Anna Paavilaisen Play rape -näytelmä, jonka näin Tampereen Teatterikesässä pari vuotta sitten. Kipeiden asioiden, väkivallan ja vähättelyn esiin nostaminen on tärkeää.
Oman aikansa (amerikkalaisen) feminismin kuvauksena Enslerin teos on ylittämätön. Sen päivitettynä versiona näkisin Liv Strömquistin Kielletty hedelmä -sarjakuvateoksen, jossa asioista myös puhutaan suoraan ja lisäksi niistä piirretään havainnolliset kuvat. Strömquistkin on julistaja, mutta hänen teoksensa on myös poskettoman hauska. Tabujen murtamiseen ei ole lopulta muuta tietä kuin tieto.
Vaginamonologeja on luettu ainakin näissä kirjablogeissa: Eniten minua kiinnostaa tie, Todella vaiheessa ja Tahdon lukea kirjan. Osallistun teoksella paitsi Helmetin lukuhaasteeseen (kohta 19, en pidä kirjan nimestä) myös Mitä luimme kerran -blogin Joka päivä on naisten päivä -lukuhaasteeseen.
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 1998, Ensler Eve, nykykirjallisuus, näytelmä, Otava, Yhdysvallat
Ágota Kristóf: Iso vihko, 1988
Alkuteos: Le Grand Cahier, 1986
Mistä sain kirjan: omasta hyllystä
Ágota Kristófin Iso vihko on kirja, joka on aina ajankohtainen. Sota ei ole kadonnut maailmasta mihinkään, miehittäjiä ja miehitettyjä riittää, rajoja rakennetaan ja vartioidaan ympäri maailman.
Iso vihko sijoittuu toisen maailmansodan aikaan, miehitetylle maaseudulle. Tarina alkaa, kun eräs äiti tuo kaksospoikansa oman äitinsä luokse turvaan Suuren kaupungin pommituksia. Isoäiti osoittautuu kuitenkin melkeinpä suuremmaksi uhaksi ihmisyydelle kuin kaupunkia moukaroiva sota tai vieraan vallan miehitys. Turhaan häntä ei kylässä kutsuta noita-akaksi.
Näyttää siltä, että maalaiskylässä ei ole inhimillisyyden rippeitäkään jäljellä. Kurjuuden ja köyhyyden keskellä pojat aloittavat selviytymistaitojensa kehittämisen tekemällä erilaisia harjoituksia: ruumiinkaraisuharjoitus, mielenkaraisuharjoitus, kerjuuharjoitus ja paastoharjoitus.  Kouluttautumistaan varten he hankkivat ison vihon, johon on tarkoitus kirjata havaintoja todellisuudesta. Siihen ei saa merkitä mitään muuta kuin totuuksia, ja niinpä se alkaakin muistuttaa eräänlaista kauhukokemusten käsikirjaa. Poikien havaintoihin tiivistyy teoksen ironia: tarinat ovat ihan eri asia kuin totuus, sillä jos kaikki kerrotaan totuudenmukaisesti, vain ihmisen julmuus jää jäljelle. Sen kuvaamista Kristóf hakee, ja siinä hän onnistuu puistattavan hienosti.
Pojat ovat älykkäitä, nopeaoppisia ja erikoisia. Karaisuharjoitusten myötä he oppivat kestämään nälkää ja kipua, ja samalla he kuolettavat tunteitaan. Keskenään he opiskelevat kieliä ja käyvät omaa  kouluaan. Pian he saavat aikuiset valtaansa ja alkavat pyörittää omaa pirulaisten elämäänsä. Vaikka he ovat lapsia, he toimivat vain oppiensa mukaan, kuin aikuiset. Ja totta totisesti heidän harjoituksensa tulevat tarpeeseen!
Iso vihko on tutkielma ihmisen pahuudesta ja julmuudesta. Se on myös tutkielma sodasta. Jos siinä esiintyy pienen pieniä inhimillisyyden pilkahduksia, ne kukistetaan pian tai ne osoittautuvat oman edun tavoitteluksi. Pojat oppivat pelaamaan elämän peliä sujuvasti, liiankin hyvin.
Wikipedia-tietojen mukaan Ágota Kristófin (1935 - 2011) Iso vihko nousi ilmestyessään keskustelun aiheeksi Euroopassa. Voin kuvitella, että se on muistuttanut toisesta maailmansodasta ja - näin ainakin haluaisin ajatella - edistänyt EU:n sisäisten rajojen rikkomista. Kirja pohjautuu kirjailijan omakohtaisiin sotakokemuksiin, ja se tarjoaa tarkan kuva inhimillisyyden rappiosta.
Unkarilainen Kristóf on kirjoittanut teoksensa ranskaksi, ei omalla äidinkielellään, ja siinä lienee syy yksinkertaisiin virkkeisiin, joissa ei juurikaan sivulauseita viljellä. Kirjassa on paljon dialogia ja sekin on hyvin suoraviivaista. Anna Nordmanin suomennos on sujuvaa ja ytimekästä. Kieli tukee vaikutelmaa 10-15-vuotiaiden poikien puhe- ja ajatustavasta, eli se korostaa lasten näkökulmaa ympäristön tapahtumiin. Se on karua ja pelkistettyä. Olen nähnyt kirjasta myös loistavan harrastajateatteriesityksen, ja draamaksi kirja kääntyykin hienosti juuri dialoginsa ansiosta.
Kristóf ei selitä asioita puhki. Kun vieraan vallan sotilaista kerrotaan, heidän kansalaisuuttaan ei nimetä. Sodan lopussa miehittäjä vaihtuu, mutta julmat teot vain pahenevat. Vankileirille kuljetettavat, pilkatut ihmisjoukot kulkevat kylän läpi. Heille ei osoiteta minkäänlaista armoa. Kylän suutari, ainut vilpittömästi hyvä ihminen, katoaa ihmisjoukkojen mukaan. Avuton ja yksinkertainen naapurin tyttö kärsii sodassa hirveimmän kohtalon. Paikkojen, kansalaisuuksien ja maiden nimettömyys korostaa tapahtumien yleismaailmasta luonnetta: tämä kaikki toistuu aina uudestaan.
Luin Ison vihon ensimmäisen kerran kolmikymppisenä ja vaikutuin siitä aivan tavattomasti. Toinen lukukerta ei himmentänyt sen vaikutusta yhtään, vaikka kirjan hieno loppu ei enää ollutkaan yllätys. Teos on ehdottomasti parhaita, ellei paras sotaromaani, jonka olen lukenut, vaikka siinä ei kerrota taisteluista mitään. Näkökulma on kotirintaman, lasten ja naisten. Kaksoset hankkivat rahaa muun muassa esiintymällä viinikellarissa, jossa kuullaan seuraava keskustelu:
- Hei sinä, turpa kiinni. naiset eivät tiedä sodasta mitään.
- Vai eivät mitään? Hölmö! Me teemme kaiken työn, huolehdimme kaikesta: lapset on ruokittava, haavoittuneet on hoidettava. Te taas, heti kun sota on loppunut, te olette kaikki sankareita. Kuollut: sankari. Eloonjäänyt: sankari. Invalidi: sankari. Siksi te miehet olette keksineet sodan. Sota on teidän. Te sitä halusitte, siis käykää sitä myös, parhaatkin sankarit! (S. 95)
Iso vihko on luettu myös kirjablogissa Kujerruksia. Kuittaan kirjalla Helmetin vuoden 2019 haasteeseen kohdan 17. kirjassa on kaksoset.
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 1986, klassikko, Kristóf Ágota, Sveitsi, Tammi, Unkari
Maria Jotuni: Miehen kylkiluu, 1914
Mistä sain kirjan: omasta hyllystä
Maria Jotunin (1880-1943) klassikkonäytelmä Miehen kylkiluu on sulostuttanut suomen kirjallisuutta jo vuodesta 1914. Yli satavuotiaaksi näytelmän tunnistaa siinä käytetystä kielestä, mutta aiheeltaan ja käsittelytavaltaan näytelmää voi väittää jopa moderniksi. Romanttinen rakkaus saa näytelmässä kylmää kyytiä, ja Jotuni leikittelee valtasuhteilla, joita "rakkauden" alle kätkeytyy.
Miehen kylkiluu näytelmän nimenä nostaa naiset päähenkilöiksi, ja heistä ehdottomasti määrätietoisimmaksi päällepäsmäriksi nousee apteekkarin emännöitsijä Amalia Oljander, joka saa asian kuin asian sujumaan oman tahtonsa mukaan. Amalia puhuu avioliitosta naimakauppoina, ja sellaista hän järjestelee itselleen ja siinä sivussa veljelleenkin.
Kuuntelin Tampereella Työväenkirjallisuuden päivillä 7.9.2019 Lea Rojolan loistavan esitelmän Jotunin naisista. Rojola kertoi, kuinka Jotunin naishahmot ovat avioliitoissaan usein melkoisia vehkeilijöitä. Vehkeilyä tarvittiin, koska miehet tienasivat perheen tulot ja naisten piti pyytää talousrahat miehiltä. Jos sattui pihinpuoleinen tai juopotteleva mies, niin omiin tarpeisiin ei vaimoille riittänyt juuri mitään.
Naisten himotuin nautintoaine oli kahvi, jota ei suinkaan juotu yksin, vaan hyvien ystävien seurassa. Kahvitauko merkitsi siis sosiaalista seurusteluhetkeä ja hengähdystaukoa kaiken raatamisen keskellä. Vaimoilla ei joskus ollut muuta keinoa, kun varastaa talousrahoista omat kahvirahansa, ja niinpä he kehittivätkin varastelun taidon äärimmilleen, ja ulospäin nöyrästi käyttäytyvä vaimo saattoikin todellisuudessa pitää vallan ohjaimia käsissään huijaamalla pihiä miestään.
Myös Miehen kylkiluussa käsitellään kahviasiaa. Amalian veli, suutari Topias Kinkkunen, kun on sitä mieltä, että hänen vaimonketaleensa aikoo kuolla, koska hän ei muka ole antanut tarpeeksi kahvirahaa eukolleen. Topias ei pihiydessään hanki lääkäriäkään vaimolle, joka saattaa vielä toeta: Vaan jos se siitä elämään kuontuu, niin se ähittelmään, jotta tulipas ukolle hätä. Ei ehei ei sitä tohtoriin toki. (S. 15.)
Näytelmän henkilöistä kukaan ei ole pyhimys, ja kaikki ihmissuhteet näyttäytyvät enemmän tai vähemmän hyötysuhteina. Romanttiselle rakkaudelle päästään naureskelemaan apteekkarin ja hänen vaimonsa monimutkaisten mustasukkaisuusriitojen kautta ja samaan aikaan, kun apteekkaripariskunta pohti tunteidensa lujuutta, Amalia ottaa rakkaussanaston sujuvasti käyttöön apteekkarin rengin, Tuomas Lukassonin kanssa. Lukassonilla on mennä sanat ja ajatukset vallan solmuun, kun Amalia häntä jututtelee. Samaan aikaan kun Lukassonin on tullut lirkuteltua myö tohtorin emännöitsijälle, Miinalle, kaikenlaisia lemmenlurituksia.
Tuomas Lukasson on näytelmän hupaisin ja eniten myötätuntoa herättävä hahmo, vaikka onkin melkoinen ketku mieheksi. Hän on vilpitön tossukka, joka yrittää pelata korttinsa itselleen mahdollisimman edullisesti, eikä hän näe omassa toiminnassaan mitään kyseenalaista: Luojaanipas syytän, jos itseäni syytän - - (s. 227).
Miehen kylkiluu on farssi, jonka pinnan alla myrskyävät sukupuolten väliset valtasuhteet ja romanttisen rakkauden armoton kritiikki. Jotunin kirjoittavaa hersyvää dialogia, joka
esittää ihmiset perin naurettavassa valossa. Hahmot on tietenkin viety äärimmilleen, mutta heihin on jätetty aimo annos meitä kaikkia. Kuvatessaan palvelusväen suhdekiemuroita Jotuni kirjoitti itsensä humorististen kansankuvaajien ketjuun. Hän taitaakin olla siinä ketjussa ainoita naisia Minna Canthin ohella. Miehen kylkiluu sisältää parodian parodiassa, kun apteekkaripariskunnan rakkaussuhde tuntuu olevan silkkaa rakkauden parodiaa, jota puolestaan työläisväestön rakkaussuhteet parodioivat...
Tampereen Teatterikesässä esitettiin tänä vuonna Mikko Roihan ohjaama versio Miehen kylkiluusta. Se oli toteutettu yhteisprojektina useamman teatterin kanssa. Roihan ja hänen työryhmänsä tulkinta oli riemukas ja terävä, ja sen innoittaman tartuin näytelmään uudestaan 25 vuoden jälkeen. Sopivasti anarkistinen esitys, jossa vanha suomen kieli pääsi loistamaan, herätti painetun sanankin uudestaan eloon.
Omistamani painos on kirjahyllyni aarteita, jostain divarista aikanaan ostettu. Se on ilmeisesti ensipainos, ja sen on joskus omistanut Hilja von Schrowe, joka on kirjoittanut nimensä kirjan kanteen. Googlettamalla löysin hänen kuvansakin. Luin kirjaa, taisin juoda muutaman kupin kahvia (ihan omilla rahoilla ostettua) ja ajattelin Hiljaa. Välillä minua nauratti ääneen - naurattikohan Hiljaakin 100 vuotta sitten?
Miehen kylkiluu on luettu ainakin Ja kaikkea muuta -blogissa. Osallistun teoksella myös Mitä luimme kerran -blogin Joka päivä on naistenpäivä -klassikkohaasteeseen.
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 10.49 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 1912, Jotuni Maria, Kirja, klassikko, näytelmä, Suomi
maanantai 30. syyskuuta 2019
Rivers Solomon: Menneisyyden kaiku
Rivers Solomon: Menneisyyden kaiku, 2018
Alkuteos: An Unkindness of Ghosts, 2017
Mistä sain kirjan: lainasin kirjastosta
Rivers Solomonin Menneisyyden kaiku oli syksyn ensimmäinen lukupiirikirja. Se jatkaa (sattumalta) scifi-kirjojen sarjaa, sillä kesällä luimme Leena Krohnin Tainaronin ja seuraavaksi lukupiirikirjaksi valikoitui Margaret Atwoodin Testamentit. Vaihtoehtoiset tulevaisuuden maailmat ovat kiehtovia.
Menneisyyden kaiku täyttää scifi-kirjallisuuden tuntomerkit puhtaaasti joka sivullaan. Samalla se kertoo meistä ihmisistä karua tarinaa ja ottaa vahvasti kantaa eriarvoistamista ja syrjintää vastaan. Kirjan päähenkilö on muunsukupuolinen Aster, joka on sujuvasti välillä myös Aston. Hän matkustaa HSS Matilda -nimisen avaruusaluksen kyydissä kohti parempaa tulevaisuutta. Mukana ovat kaikki ihmiset, jotka on entisestä paratiisista, Maasta, pelastettu mukaan. Keinotekoinen miniaurinko tuottaa energiaa ja mahdollistaa elämän.
Aluksen matka on kestänyt yli 300 vuotta, ja tarinat menneestä paratiisista alkavat haalistua. Nykyinen elämä avaruusaluksella on kurjaa pakkotyötä hierarkisen yhteiskunnan ylläpitämiseksi ja  ylipäällikön vallan pönkittämiseksi. Alimpaa kastia ovat värilliset, naiset ja lapset erityisesti, mutta mitä korkeammalle aluksen kansilla noustaan, sitä yltäkylläisempää on elämä. Hallinnon suosikit ja valkoinen ylimystö tarvitsevat yhteiskuntarauhan ylläpitämiseen väkivallan uhkaa, eli järeää vartijakoneistoa, joka saavat vapaasti alistaa heikossa asemassa olevia yhteiskuntaluokkia.
Asterilla on ollut äiti, jonka kohtalo on arvoitus. Koska Aster on luonteeltaan utelias, hän alkaa selvittää äitinsä elämänvaiheita lapsuudenystävänsä Gisellen avustuksella. Tehtävä on vaarallinen, sillä äiti on saanut selville jotain mullistavaa. Tuekseen Aster saa Theon, aluksen arvostetun Kirurgin ja parantajan, johon Aster tuntee myös fyysistä vetoa. Seksuaalisuus on aluksella kuitenkin muuttunut väkivallan välineeksi, eikä sukupuolisuudella ole sinänsä väliä. Rakkaus ja läheisyys ovat tärkeämpiä asioita kuin sukupuolinen suuntautuminen, mutta ne ovat perin harvinaisia. Mielenterveyden järkkyminen on sitten sitäkin yleisempää.
Asterin uhma, älykkyys ja herkkyys tekevät hänestä erityislaatuisen. Hän on ristiriitainen sankari, jonka häilyvä persoonallisuus on kuvattu kiehtovasti. Parantajan taidoillaan hän on saavuttanut arvostusta väestön keskuudessa, vaikka häntä pidetäänkin kummajaisena. Diktatuurin julmuus ja keinotekoinen yhteiskuntajärjestys alkavat tehdä elämästä helvettiä ja muutokset alkavat itää kansan keskuudessa. Asterista tulee tietämättään ja tahtomattaan kapinan promoottori.
Rivers Solomon on luonut tulevaisuuteen menneisyyden. Aster on tummaihoinen, kuten alempien kansien kaikki asukkaat. Heidän tehtävänään on raataa pitkiä ja raskaita päiviä avaruuslauksen pelloilla. Vajaat 200 vuotta sitten Amerikassa vallitsivat samanlaiset olosuhteet, eikä orjuus ole edelleenkään kadonnut maapallolta - ei tarvitse kuin miettiä halpatyövoimalla tuotettua ylellisyyttä. Vallan rakenteet esitellään Menneisyyden kaiussa niin konkreettisesti, että lukija tuntee ahdistuksen ja iskut omalla ihollaan. Scifinä Menneisyyden kaiku tarjoaa siis muistutuksen historiasta ja nykyisyydestä ja samalla siirtää katseen tulevaisuuteen.
Miten käy maapallon, kun elinolot vaikeutuvat? Miten täällä jaetaan valtaa ja keihin sitä käytetään? Menneisyyden kaiku nostaa tärkeitä kysymyksiä esiin. Se varoittaa diktatuurista, se varoittaa ihmisten eriarvoistamisesta ja väkivallan vaikutuksista. Lukija saa tuntea, miltä tuntuu olla moninkertaisesti marginaalinen henkilö: Aster on tummaihoinen nainen, mutta myös muunsukupuolinen ihminen, jonka luonteessa on paljon Aspergerin oireyhtymän piirteitä. Jos yhteiskunta rakennetaan hierarkisesti, onko siinä Asterin kaltaisille ihmisille tilaa?
Lukupiirikirjana kirja sai ristiriitaisen, vaikkakin pääosin myönteisen vastaanoton. Sille kävi niin kuin lukupiirikirjoille tuppaa käymään: keskustelun myöstä kirjasta tuli parempi ja moniulotteisempi, koska jokainen lukija oli huomannut jotain, joka itseltä oli jäänyt huomaamatta. Jotkut piirin jäsenet kirja oli tempaissut mukaansa, joillekin lukeminen oli ollut hidasta ja takkuilevaa, koska juoni ei ollut tarpeeksi vetävä. Päähenkilön lisäksi Theon hahmoon oli samaistuttu vahvasti. Kirjan loppu oli  kaikkien mielestä onnistunut. Synkistä kuvistaan huolimatta Menneisyyden kaiku ei ole toivoton, vaan se onnistuu keräämään kokoon toivon pilkahdukset.
Menneisyyden kaiku on luettu ainakin näissä kirjablogeissa: Eniten minua kiinnostaa tie, Lukuisa ja Sivutiellä. Kuittaan kirjalla Helmetin lukuhaasteen kohdan 10. Rodullistetun kirjailijan kirjoittama kirja.
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 7.56 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 2018, Iso-Britannia, Like, scifi, Solomon Rivers, Yhdysvallat
perjantai 27. syyskuuta 2019
Leena Krohn: Tainaron, 1985
Mistä sain kirjan: kirjaston kierrätyshyllystä
Leena Krohn on kirjailija, jonka tuotanto jaksaa hämmästyttää. Se on monipuolista ja silti tinkimätöntä, sillä siinä on aina syvästi inhimillinen sanoma, joka ei kumartele valtavirtaa eikä muitakaan kuvia. Se on aina säkenöivää ja hauskaa, ja samalla hirvittävän vakavaa. Oikeastaan se pakenee määritelmiä, joten miksi edes yritän.
Olen kerännyt Krohnin teoksia hyllyyni pahan päivän varalle ja luen niitä tasaiseen tahtiin. Yksikään ei ole ollut vielä pettymys. Välttelin Krohnin teoksia ensin vuosien ajan, koska olin antanut jonkun määritellä ne vaikeiksi. Krohn-hulluuteni ei alkanut vielä Kotini on Riioraa -teoksesta, joka jäi mieleeni lähinnä erikoisena, vaikkakin kiehtovana teoksena. Vasta Hotel Sapiens räjäytti pankin. Sen jälkeen olen lukenut Erehdyksen, Mehiläispaviljongin ja Kadotuksen sekä Donna Quijoten, joka on vielä bloggaamatta. Taannoin löysin Krohnin Finlandia-ehdokkaan vuodelta 1985, Tainaronin, kirjaston kierrätyshyllystä ja valitsin sen heti lukupiirikirjaksi.
Tainaron, Postia toisesta kaupungista, kertoo Tainaron-nimisestä paikasta, jossa asustaa hyvin hyönteismäisiä olentoja. Ympäristö on kummallinen. Se on kaunis ja kiehtova: Kukat ovat jonkinlaisia hybridejä, yliluonnollisen suuria. Monet kaunokit ovat miehen korkuisia ja niiden teriöt laajat kuin ihmiskasvot... (s. 11).
Päähenkilö on jostain tuntemattomasta syystä - jonka hän on jo unohtanut - päätynyt Tainaroniin. Hän kirjoittaa sieltä kirjeitä ystävälleen (tai rakastetulleen) jonnekin entiseen elämään. Toistuvasti hän kuitenkin epäilee, että kirjeet eivät koskaan pääse perille: Mietin syitä, miksi et vastaa. ja niitä on monta. Oletko kuollut? Oletko muuttanut? Kaupunki, jossa asuit, on ehkä kadonnut maan päältä? (S. 39.)
Maailma ainakin on muuttunut. Vai onko vain päähenkilö muuttunut? Onko hän kasvanut vai kutistunut? Kirjeissä, joita on 28, minäkertoja kuvailee Tainaronia hyvin tarkasti. Hän kuvailee sekä ympäristöä että tapaamiaan Tainaronin asukkaita. Hän kohtaa muun muassa luotettavan Jäärän, josta tulee hänen oppaansa, salaperäisen ja pelottavan neiti Pumilion, itkevän kuningattaren ja unohdetun ruhtinaan: Tainaronissa monet asiat ovat toisin kuin meillä. Heti ensimmäiseksi tulevat mieleeni silmät. Monilla täkäläisillä ne näet kasvavat niin kookkaiksi, että peittävät jopa kolmanneksen heidän kasvoistaan. Tekeekö se heidän näkönsä tarkemmaksi, sitä en tiedä, mutta otaksun, että he näkevät ympäristönsä jossain määrin toisin kuin me. (S. 37.)
Kirjeistä tulee tutkielmia erilaisista Tainaronin asukkaista. Missä määrin he ovat ihmisiä, missä määrin hyönteisiä - sen saa lukija päättää. Ruohonjuuritason perspektiivi on joka tapauksessa riemastuttava.  On käynyt joko niin, ett' ihmiset ovat kutistuneet hyönteisten kokoisiksi (kenties jonkin luonnonkatastrofin seurauksena) tai sitten on käynyt päinvastoin, eli hyönteiset ja aluskasvillisuus ovatkin kasvaneet ihmisten kokoisiksi. Joka tapauksessa kirjan maailmassa, Tainaronissa, olemme saman kokoisia. Ja mikä tietysti olennaisempaa: olemme saman arvoisia.
Mitä sitten keskivertotainaronilainen ajattelee maailmanmenosta? Miten hän toimii ja miksi? Hän toimii lajityypillisesti ja samalla perin inhimillisesti. Kertojan mukaan on kuitenkin yksi asia, joka leimaa tainaronilaisia: muodonmuutos. Siihen on muukalaisen vaikea tottua: Minulle on jäänyt arvoitukseksi, mikä oikeastaan on yhteys kahden peräkkäisen elämän välillä. Kuinka henkilö, joka muuttuu niin täydellisesti, voi enää sanoa olevansa missään mielessä sama kuin ennen? Miten hän voi jatkaa? Kuinka hän voi muistaa? (S. 38.)
Yksi suosikkitainaronilaisistani on kuningatar, jonka tapaamisesta kerrotaan neljännessä kirjeessä, Heidän äitinsä kyyneleet. Kuningatar tavataan tuhkakekoa muistuttavan rakennuksen sisimmässä huoneessa, jonka hän täyttää koko olemuksellaan ja jossa hän synnyttää uutta elämää. Hän on pelottava hahmo ahdistuksessaan: - Ettekö muka luulekin, että minä olen joku henkilö, ikään kuin persoona, myöntäkää pois! - Mutta mikä on äiti? - Hän, josta kaikki virtaa, ei ole joku, kuningatar sähisi leveiden leukojensa välistä kuin käärme. (S. 26 ja 28.)  Krohnin sarkasmi tarjoilee perinteisen äitihahmon rinnalle uutta, vähän synkempää kuvastoa.
Lukupiiriläiset kirja jakoi kahteen ryhmään. Miehet eivät olleet Tainaronista läheskään niin innostuneita kuin naiset. Itse hangoittelin vastaan parin sivun verran, koska en meinannut ensin suostua Tainaronin scifi-fantasiamaailmaan. Sitten suupieleni alkoivat venyä ylöspäin, sillä siinä sitä oltiin, seuraamassa elostelevan amiraalin touhuja.
Koko Tainaronin idea on hykerryttävä. Kirja osoittautuu biologian kenttätutkimusraportiksi, eräänlaiseksi luontodokumentiksi. Samaan aikaan se on suloista nektaria suoraan filosofian ja humanismin ytimestä. Sen maailma on tuoksuista huumaavaa, sen asukkaat toinen toistaan kiehtovampia. Ehkä suurinta on kuitenkin vahva elämän tunne, joka vie pökerryttävästä keväästä hiljenevään syksyyn. Mitä sitten tapahtuu? Ehkä tulee uusi kevät, ehkä kaikki hajoaa. Ehkä alkaa muodonmuutos.
Tainaron on luettu ainakin näissä kirjablogeissa: P. S. Rakastan kirjoja, Oksan hyllyltä, Kirjanurkkaus, Hurja hassu lukija, Morren maailma ja Yöpöydän kirjat. Teos on itse oikeutetusti Helmetin vuoden 2019 lukuhaasteessani kohdassa 16. Kirjassa liikutaan todellisen ja epätodellisen rajamailla. Osallistun teoksella myös Joka päivä on naistenpäivä -klassikkohaasteeseen.
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 20.52 4 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 1985, Finlandia-ehdokas, klassikko, Krohn Leena, Suomi, WSOY
keskiviikko 18. syyskuuta 2019
Suosikkidekkaristieni teoksia: Elly Griffithsin Korppikuningas ja Fred Vargasin Normandialainen tapaus
Fred Vargas: Normandialainen tapaus, 2. painos, 2014 (suomeksi 2012)
Alkuteos: L'armée furieuse, 2011
Mistä sain kirjan: omasta hyllystä
Elly Griffiths: Korppikuningas, 2019
Alkuteos: Dying Fall, 2013
Mistä sain kirjan: lainasin kirjastosta
Nyt on luettuna kaksi lempidekkaristieni kirjaa, ranskalaisen Fred Vargasin Normandialainen tapaus ja englantilaisen Elly Griffithsin Korppikuningas. Molemmat ovat dekkarisarjojen ties monensiako osia, ja niistä löytyy yllättävän paljon samoja piirteitä, muun muassa historiallisuus, myytit ja mystiikka sekä mielenkiintoinen henkilöjoukko. Menestyskirjojen sapluuna on molemmilla kirjailijoilla siis erinomaisesti hallussaan.
Ranskalaisen Fred Vargasin nimi kalskahtaa miehiseltä, mutta kirjailija on nainen. Tosin hänen sankarinsa on kuitenkin mies, komisario Jean-Baptiste Adamsberg. Miehisyydessään Adamsberg on  erikoinen tapaus: rauhallinen, syrjäänvetäytyvä ja mietiskelevä tyyppi, ei ollenkaan mikään toiminnan mies. Lisäksi hänen ajatuksensa ovat usein sumeita. Hän on vastustamaton.
Normandialaisessa tapauksessa Adamsberg ajatuu Pariisista Normandiaan, Ordebecin pikkukylään, jossa eräs nuori nainen on nähnyt näkyjä raivoisasta ratsujoukosta. Joukon tiedetään keräävän mukaansa pahoja ihmisiä: Mesnie Helleguin liikkuu koko pohjoisessa Euroopassa, Skandinaviassa, Flanderissa ja Ranskan sekä Englannin pohjoisosissa. Se kulkee aina samoja reittejä. Bonnevalin tietä se on käyttänyt jo tuhat vuotta. (S. 51.)
Pikkukylässä ollaan kauhuissaan, mutta oikeasti siellä ei tietenkään ole hätää, kun Adamsberg omine (ratsu)joukkoineen saapuu ratkaisemaan arvoitusta:
- Minun ryhmässäni on yksi unelias kaveri, joka uuvahtaa varoittamatta, yksi kaloihin ja erityisesti jokikaloihin erikoistunut eläintietelijä, yksi buliimikko, joka katoilee täyttämään varastojaan, yksi vanha haikara, joka on uppoutunut satuihin ja tarinoihin, yksi hirmuinen tietoviisas, joka lipittää valkoviiniä, kaikki suloisessa sopusoinnussa. Kenelläkään ei ole varaa takertua muotoseikkoihin.
- Tehdäänkö teillä töitäkin?
- Paljon. (S. 84.)
Vargasin kirjoittamat Adamsberg-dekkarit ovat laadukasta ja ironiassaan viihdyttävää luettavaa. Olen aiemmin kirjoittanut sarjan ensimmäisestä osasta, Sinisten ympyröiden mies sekä sarjan toisesta osasta Kuriton mies nurin, mutta olen lukenut sarjan kirjoja jo ennen blogiaikoja.  En muista yhdenkään Adamsberg-tarinan kiinnittyneen pelkästään nykyhetkeen, vaan niiden viehätys on vankasti kiinni menneen ajan tarinoissa ja siksi niissä on syvyyttä, joka nykydekkareista usein puuttuu.
Elly Griffithsin Ruth Galloway -sarjaa olen lukenut vasta parin vuoden ajan, oikeastaan siitä lähtien, kun sarjaa on suomennettu - ja sitä on suomennettu nyt tiiviiseen tahtiin. Griffithsin dekkarien päähenkilö Ruth Galloway on nelikymppinen arkeologi, eli ei poliisi ensikään. Hän on kuitenkin läheisessä suhteessa Harry Nelsoniin, norwichilaiseen poliisiin, ja sarjassa kerrotaan myös muista paikkakunnan poliiseista.
Ruth on erikoistunut luiden tutkimiseen, ja siksi hänet kutsutaan paikalle, kun arkeologisissa kaivauksissa löydetään luita, joiden alkuperä täytyy selvittää. Korppikuningas-kirjassa tutkimuksen kohteena ovatkin - ei enempää eikä vähempää kuin - itsensä kuningas Arthurin luut. Ovatko ne oikeasti kuningas Arthurin luut? Mitä ne paljastavat legendaarisesta kuninkaasta?
Tarina alkaa siitä, kun Ruthin opiskelukaveri Dan Golding löytyy kuolleena palaneen talonsa raunioista Pohjois-Englannista. Samoihin aikoihin Ruth saa Danilta kirjeen, jossa hän pyytää apua kaivauksilleen. Jotain vaarallista Danin löytämissä luissa on.
Ruth lähtee matkaan 2-vuotiaan tyttärensä, Katen ja tämän kummisedän, druidi Cathbadin kanssa. Pian meno käy uhkaavaksi, ja Harry Nelson, joka sattuu lomailemaan äitinsä luona Blackpoolissa, joutuu sekaantumaan tapahtumiin. Epäiltyinä ovat Danin työtoverit, erikoinen joukko Pendlen yliopiston väkeä, joista jokaisella tuntuu olevan jotain peiteltävää.
Historialliset myytit sekoittuvat nykyisyyteen ja druidien kautta päästään käsiksi vanhoihin uskomuksiin. Kirjan jännittävimmät hetket eletään Blackpoolin huvipuistossa, ja kaiken ohessa Ruthille selvittää myös omia tunteitaan.
Sekä Vargasin että Griffithsin kirjoissa on sekin hyvä puoli, että kun näitä sarjoja alkaa lukea, niin luettavaa riittää hetkeksi aikaa. Sarjojen osat muistuttavat tietysti toisiaan, mutta ainakin toistaiseksi niisä on riittänyt myös uusia yllätyksiä. Siispä aion jatkaa molempien kirjailijoiden fanina.
Vargasin kirja on luettu ainakin kirjablogissa Lukuneuvoja. Griffithsin Korppikuningas on puolestaan luettu ainakin Kirsin kirjanurkassa, Luetut.netissä, Kirjasähkökäyrässä sekä Kirja hyllyssä -, Kirjakaapin kummitus - ja Oksan hyllyltä -blogeissa,
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 13.31 3 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 2011, 2019, dekkari, Griffiths Elly, Gummerus, Iso-Britannia, jännityskirjallisuus, Ranska, Tammi, Vargas Fred
torstai 12. syyskuuta 2019
Anna Kortelainen: Hyvä Sara! Sara Hildénin kolme elämää
Anna Kortelainen: Hyvä Sara! Sara Hildénin kolme elämää, 2018
Mistä sain kirjan: lainasin kirjastosta
Anna Kortelaisen kirjoittama elämäkerta Hyvä Sara! Sara Hildénin kolme elämää on kiinnostavaa luettavaa kannesta kanteen. Varsinkin tamperelaiselle lukijalle kirja on oikea aarre. Se on sukellus sekä paikallishistoriaan että erään tunnetuimman kaupunkilaisen elämään. Suomen 1900-luvun historia tulee kerrattua ikään kuin kaupan päälle, sillä Sara Hildén (1905 - 1993) ehti elää kaikki 1900-luvun Suomen sodat ja kokea Suomen nousun hyvinvointivaltioksi. Kortelainen on tutkinut tarkasti muun muassa sisällissodan vaiheet Lempäälässä ja Lotta-järjestön toimintaa Tampereella
Kortelainen on jakanut kirjan kolmeen osaan, joiden nimet ovat Tuntematon Sara, Tunnettu Sara ja Onnellinen Sara. Tuntematon Sara -osuudessa seurataan Saran lapsuutta ja nuoruutta sekä aikuisuuden vuosia sotavuosien yli, vuoteen 1945. Toinen osa kertoo Saran menestyksestä liike-elämässä sekä avioliitosta taiteilija Erik Ehnrothin kanssa. Viimeinen osa puolestaan keskittyy Sara Hildénin taidekokoelmien karttumiseen ja oman museon perustamiseen.
Saara Hildén syntyi Tampereella vuonna 1905 Ida Kadellin aviottomana lasena, mutta sai pian isäpuolen, jonka sukunimi jäi hänelle omaksi. Saara sijoitettiin äitinsä perheen luo Lempäälään, jossa hän kasvoi Torisevan torpassa sukulaisten hoivissa, kunnes lähti Tampereelle piikomaan 13-vuotiaana. Piikomispaikan välityksellä hänen tiensä kävi kauppa-apulaiseksi ja vähitellen yhä vastuullisempiin tehtäviin.
Kortelaisen kirjoittama elämäkerta luo Sara Hildénistä määrätietoisen ja omanarvontuntoisen naisen muotokuvan. Kun ura alkaa edetä, Saara-nimi muuttuuu pian Saraksi. Tosin mitenkään nopeaksi ei urakehitystä voi kuvata. Hildén eteni myyjättärestä myymalänjohtajaksi pikkuhiljaa, ja perusti oman liikkeen vasta vuonna 1952, 47-vuotiaana. Koko aikuisiän hän oli kiinnostunut taiteesta: kuvateiteesta, elokuvista ja teatterista.
Elämäkerrassa paljastuvat menestyksen avaimet: ahkera työnteko ja lahjakkuus. Sara Hildénillä oli tyylitajua ja silmää kauneudelle. Lisäksi hän oli taitava liikenainen. Voisi melkein sanoa, että hänen käsissään vaatteet muuttuivat kullaksi, kun hän sodan jälkeisen nousukauden aallossa vaatetti tamperelaisia naisia ja loi mittavan omaisuuden. Hän oli omaisuuden suhteen varsin avokätinen ja avusti ensin monia ystäviään rahapulassa ja pikkuhiljaa yhä enenevissä määrin myös taiteilijoita, jotta nämä saivat keskittyä luomiseen.
Kortelaisen tutkimuksen mukaan Sara Hildén eli varsin modernin naisen elämää. Koska hän perusti perheen vasta kypsällä iällä, hän ehti ennen sitä luoda vakavaraisen oman uran. Miehiä Saran elämästä ei puuttunut, vaan hän saattoi oman palkan turvin elää, kuten halusi. Pitkäaikainen ja varakas sulhanen Ruotsista jäi vain rakkaussuhteen tasolle, koska hän ei jostain syystä ollutkaan aivan oikea. Sen sijaan Erik Ehnroth vei muuten niin kovin järkevän oloiselta Saralta jalat alta. Avioliitossa oli kuitenkin alusta lähtien kolmaskin osapuoli, nimittäin alkoholi.
Kortelainen on tehnyt kirjassaan persoonallisen ratkaisun lisäämällä tietotekstin väliin kaunokirjallisia osia, kuvitteellisia keskusteluja Saran ja hänen museonsa konservaattorin välillä. He kulkevat taideteosten äärellä ja pysähtyvät keskustelemaan elämästä ja taiteesta. Keskustelut tekevät Sara Hildénistä inhimillisemmän, ja samalla sivuilla nousee esiin myös niitä ainutlaatuisia teoksia, joita hän on kokoelmiinsa hankkinut. Kirjan kuvitus on kauttaaltaan kiinnostavaa, ja taiteen läsnäolo huokuu kirjasta.
On epäilemättä totta, että Sara Hildénillä oli taiteellista silmää ja vainua. Hän teki taidehankintoja paitsi ammattilaisten neuvojen mukaan myös oman kiinnostuksensa ja mieltymyksensä perusteella.  Hänen keräämänsä taide ja hänen perustamansa säätiö ovat arvokas perintö suomalaiselle kuvataiteelle. Tampereella hänen työnsä jatkuu Sara Hildénin taidemuseon muodossa ja Sara Hildénin nimeä kantavana taideakatemiana, jossa lapset voivat suorittaa taiteen perusopintoja.
Olin keväällä Metsossa kuuntelmassa Anna Kortelaisen esitelmää Sara Hildénistä ja elämäkerran syntyvaiheista. Kortelaisen into oli tarttuvaa. Hän kertoi, kuinka tärkeää hänelle oli kirjan kirjoittamisen aikana päästä Saran jalanjäljille Tampereelle ja Lempälään. Hän kertoi taustatyön tekemisestä ja niistä historiallisista rooleista ja odotuksista, joita Sara rikkoi elämässään. Saran hahmo tunnettiin Tampereella kovana liikenaisena ja etäisenä ihmisenä, mutta lähipiirissä hän oli myös erittäin avulias. Hän eli rohkean elämän ja sopii esikuvaksi kenelle tahansa naiselle. Ei ole ehkä sattumaa sekään, että tällainen toimelias nainen sai rikkoa rajoja juuri Tampereella, joka oli asukasrakenteeltaan naisten kaupunki.
Tamperelaisen elämään Sara Hildén vaikuttaa monella tavalla. Kuusivuotias eskarilaiseni kävi juuri Sara Hildénin taidemuseon Veistospuutarhassa opastetulla kierroksella taidetestaajana. Taidemuseon toinen toistaan loistavammat näyttelyt, esimerkiksi Andy Warholin ja Ellen Gallagherin näyttelyt vuonna 2014, vetävät taiteen ystäviä myös Tampereelle. Tyttäreni käy Sara Hildénin taideakatemiaa, jossa hän on harrastanut kuvataiteita 7-vuotiaasta saakka. Sara Hildénille, jos kenelle, sopii huudahtaa: Hyvä Sara!
Sara Hildénin elämäkerta on luettu myös kirjablogeissa: Kaisa Reetta T, Tuijata. Kulttuuripohdintoja, Kirja hyllyssä.
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 9.05 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 2018, elämäkerta, Gummerus, Kortelainen Anna, Suomi, tietokirja
torstai 5. syyskuuta 2019
Silene Lehto: Kultapoika, kuplapoika
Silene Lehto: Kultapoika, kuplapoika, 2019
Mistä sain kirjan: lainasin kirjastosta
Silene Lehdon Kultapoika, kuplapoika oli yksi tämänvuotisista Tanssiva karhu - palkintoehdokkaista. Siitä tuli minulle yksi tämän vuoden vaikutavimmista kirjoista, koska se kysyy joukon kysymyksiä, joihin ei ole vastauksia. Se nostaa pöydälle isoja teemoja, kuten onnellisuuden, syyllisyyden, syntymän ja kuoleman ja katsoo niitä kaikkia niin läheltä, että lukijaa huimaa. Lopulta se ei tarjoa yhtäkään valmista vastausta mihinkään kysymykseensä. Juuri siksi se täytyy lukea.
Kultapoika, kuplapoika on kokoelma runoja, joilla on kytkös todellisuuteen. Useat runoissa esiintyvät henkilöt ovat oikeasti eläneet. Henkilöiden nimet ovat siis todellisuudesta - muun muassa Alison Hargraves, David Vetter - mutta entäpä heidän ajatuksensa ja puheensa?
Keitä nämä ihmiset sitten ovat? Miksi heidän puheensa on merkityksellistä myös minulle?  On vuorikiipeilijä-äiti, immuunipuutostautia sairastanut poika, Sylvia Plathin puoliorvoksi jääneet lapset. On äiti, joka jättää vastasyntyneen lapsensa Berliinissä sairaalan vauvaluukkuun. On äiti, jonka poika ohjasi Germanwingsin lennon 9525 päin vuoria Ranskassa. Mitä tekemistä minulla on heidän kanssaan? Miksi minun pitäisi ajatella heidän elämäänsä? Ehkä vastaus on jossakin tässä:
minä menen nyt ylös, sanoo alison hargreaves,
ne ovat hänen viimeiset sanansa matkalla
k2-vuoren huipulle, ilman lisähappea
(sillä kuka nyt haluaisi perillä itsestään kuvan
happimaskissa kuin keuhkoparantolan potilas) (S. 10.)
En löydä vastausta, vaan lisää kysymyksiä: Miksi Alison Hargreaves jatkoi hengenvaarallista uraansa vuorikiipeilijänä, vaikka hänellä oli 4- ja 6-vuotiaat lapset? Miten Sylvia Plath - kahden lapsen äiti - saattoi tehdä itsemurhan? Mitä miettii rouva Lubitz, jonka poika aiheutti 150 ihmisen kuoleman?
ehkä joku enkeleistä ihastui häneen
katsellessaan lentokoneen ikkunoista sisään (s. 57).
Runoissa käsitellään äitiyttä, vanhemmuutta ja lapsena olemista. Niissä pohditaan, kuinka itsekkäistä syistä lapsia halutaan ja kuinka heidät sitten hylätään yhtä itsekkäästi, kuinka lasten elämä on vain vähän heidän itsensä käsissä. Siksi jokaista meistä, meitä lapsia, tulee katsoa erityisen rakastavasti.
Silene Lehto luo runoihin puhetta, joka voisi olla todellista, mutta ei ole. Se on fiktiota, vain fiktiota, runoihin luotua puhujan ääntä. Puheena se sipaisee elämän merkitystä mutta vielä enemmän merkityksettömyyttä, kuolemaan katoavaa elämän tarkoitusta. Sen pitäisi koskettaa meitä jokaista. Menetys, siinä on ehkä elämän ydin. Kaipaus, siinä ehkä toinen. Miten rakkaus, miten äidin rakkaus, asettuu tämän kaiken keskelle? Onko sillä merkitystä? Mihin asti se riittää?
Kuolemaan tuomittujen viimeisissä sanoissa toistuvat:
rakastan sinua äiti, anteeksi että aiheutin niin paljon tuskaa (s. 43).
Lukiessani etsin vähän väliä tietoa runojen henkilöistä, ja niinpä runot avautuivat tekstistä ulos, ja tarinat alkoivat elää kokoelman ulkopuolella. Löysin kuvia ja elämäntarinoita, jotka täydensivät runoja. Järkytyksekseni luin Alison Hargreavesin pojasta, joka oli kuollut tämän vuoden alussa vuorille. Miksi ihmeessä pojankin piti "voittaa itsensä" vuorilla? Etsikö hän sieltä äitiään?
Voisivatko nämä kysymykset jo loppua? Ne tekevät minut surulliseksi. Niiden täytyy tehdä minut surulliseksi.
Kun tätä arviotani varten luin Kultapoika, kuplapoika -kokoelman uudestaan, en tarvinnut enää nettiä, mutta olin entistä vaikuttuneempi. Keskustelut runojen puhujien välillä ovat hätkähdyttävän suoria, ja moraaliset kysymykset taas siinä, ilman vastauksia. En melkein kestä niitä. Suljen kokoelman kannet, mutta kysymykset eivät jää sinne.
Kultapoika, kuplapoika -kokoelman on luettu ainakin kirjablogeissa Reader, why did I marry him,  Kosminen K, Tekstiluola ja Tuijata. Kulttuuripohdintoja.  Osallistun teoksella Ompun runohaasteeseen. Lisäksi kuittaan Helmet-lukuhaasteesta kohdan 16. Kirjassa liikutaan todellisuuden ja epätodellisuuden rajamailla.
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 21.36 4 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: #runo19, 2019, Lehto Silene, runot, Suomi, WSOY
lauantai 31. elokuuta 2019
Elokuun lukumaraton - päivittyvä raportti
Nyt näyttää siltä, että pääsen kuin pääsenkin mukaan elämäni toiselle lukumaratonille. Lukumaratonilla siis luetaan 24 tunnin aikana niin paljon kuin ehditään. Tämänkertaista lukumaratonia emännöi Yöpöydän kirjat -kirjablogi.
Edellisen kerran osallistuin 6 vuotta sitten aivan erilaisissa tunnelmissa. Silloin maraton-kaverinani oli 5 kuukauden ikäinen kuopukseni. No, on hän kyllä nytkin seuranani, mutta nyt hän on 6-vuotias ja viettää pelipäiväänsä pleikan ääressä.
Koko perhe on nyt kotona. Lauantaisiivous on tehty, ensi viikon ruokaostokset hoidettu, perhe ruokittu ja iltaruuat jääkaapissa. Evääksi on varattu irtokarkkeja ja cappuccinoa. Perhe tarkoittaa kuitenkin 6 liikkuvaa osaa, joten tässä voi nyt käydä ihan miten vaan.
Tavoitteenani on lukea keskeneräisiä kirjoja niin pitkälle kuin suinkin, mutta lisäksi myös novelleja ja runoja. Sivumäärätavoitteeni on 400-500 sivua, mutta vähempikin riittää.
Aloituskirjani on perjantaina aloittamani Volter Kilven Alastalon salissa, jota siirryn lukemaan ulos, koska tänään juhlitaan myös Suomen luonnon päivää. Kuulumisiin.
Vähän hitaasti tämä etenee. Vasta 50 sivua luettuna Alastalon salissa -klassikkoa. Teksti on kyllä herkullista.
Jaksoin "paahtaa" Alastalon salissa -järkälettä vain 70 sivua  ja vaihdoin Eve Enslerin feministiseen klassikkoon Vaginamonologeja. On vähän suorasukaisempaa tekstiä ja lyhyempiä virkkeitä. Nyt luettuna yhteensä 125 sivua.
Ene Enslerin Vaginamonologeja luettu loppuun. Feministinen klassikko vuodelta 1998 muistuttaa tyyliltään paljon Svetlana Aleksijevitsin teoksia, jotka on myös kirjoitettu haastattelujen pohjalta. Aleksijevtsin kirjoitus on kuitenkin vähemmän paatoksellista. Joka tapauksesa Enslerin teos on varmasti ollut tärkeä ja muistanhan minäkin, kuinka Vaginamonologeja esitettiin Suomessa ja niitä pidettiin rohkeina. Tuskin pidettäisiin enää.
Nyt on luettuna yhteensä 210 sivua. Seuraavaksi aion palata taas Alastalon saliin, jossa piipunvalinta käy kuumimmillaan...
Alastalon salissa on edennyt melkein sivulle 100. Iltapalat on hoidettu ja lauantaisaunat saunottu. Seuraavaksi käyn lukemassa iltasadun 6-vuotiaalle ja palaan vielä hetkeksi Alastaloon. Hyvää yötä!
Huomenta! Heräsin jo kello 7.11. ja aloitin saman tien lukemisen. Lapset olivat vielä unessa, joten parhaat lukuhetket olivatkin juuri siinä.
Jatkoin hetken Volter Kilven parissa, mutta ei... Vaihdoinkin Catharina Gripenbergin runokokoelmaan Ottaisit käteni, kummallista, joka tuntui suorastaan vetävältä. Runot käyvät vuoropuhelua kuolleiden kirjailijoiden ja runoilijoiden, myyttien ja lukijan kesken. Taas jotain uutta ja kiinnostavaa runoutta, kuten tuntuu olevan vähän jokainen suomalaisen nykyrunouden teos.
Välillä tartuin Elly Griffithsin Korppikuninkaaseen, joka on ollut kesken nyt pari viikkoa. Griffithsin kirjojen sankari, Ruth Galloway, on arkeologi, jonka henkilökohtainen elämä sekoittuu sujuvasti kaikenlaisiin kummallisiin kuolemantapauksiin menneisyydessä ja nykyisyydessä. Nyt Ruthin opiskelukaveri on kuollut, juuri kun hän on ehkä löytänyt kuningas Arthurin haudan...
Luettuna on nyt noin 320 sivua. On aika ottaa toinen kupillinen cappuccinoa ja lukea taas muutama runo.
Lopetin lukemisen kello 13.13. Korppikuningas jäi vielä kesken, mutta nyt on kai palattava todellisuuteen. Lähden ulkoilemaan 6-vuotiaan kanssa, kyselemään saksan sanoja 11-vuotiaalta, jumppaan, laittamaan ruokaa, korjaamaan oppilaiden kirjoitelmia...
Luettua elämää kertyi yhteensä noin 470 sivua, eli ei mitenkään valtava määrä, mutta olen tyytyväinen. Töiden alkamisen jälkeen keskittymiskyky on ollut vähän kateissa, ja nyt se tuntui palautuvan edes hetkittäin, ja lukeminen alkoi maistua. Tätä olen kaivannut.
Tässä vielä lukemani kirjat aakkosjärjestyksessä:
Eve Ensler: Vaginamonologeja (kokonaan, 147 sivua)
Elly Griffiths: Korppikuningas (osittain, n. 130 sivua)
Catharina Gripenberg: Ottaisit käteni, kummallista (kokonaan, 92 sivua)
Volter Kilpi: Alastalon salissa (osittain, n. 100 sivua)
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 13.11 4 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: #elokuunlukumaraton, #lukumaraton, kirjallisia tapahtumia
torstai 29. elokuuta 2019
Maggie Nelson: Sinelmiä, 2019
Mistä sain kirjan: lainasin kirjastosta
Maggie Nelsonin Sinelmiä on lohduttava kirja. Lohduttaminen ei kuitenkaan ole sen päätehtävä. Sen päätehtävä on olla kirja, muistelma, tutkielma, fragmenttien kokoelma. Se on tutkielma sinisestä väristä, mutta paljosta muustakin.
Nelsonille sinisestä väristä on tullut lähes pakkomielle, rakkauden kohde, ankkuri ajatuksille ja kasvamiselle: 40. Kun puhun väristä ja toivosta, tai väristä ja epätoivota, en puhu liikennevalon pysäyttävästä punaisesta, talvikinsinisestä viivasta raskaustestin valkoisessa huopasoikiossa tai laivan mastoon nostetusta mustasta purjeesta. Yritän puhua siitä, mitä merkityksiä sinisellä on, tai mitä se merkitystensä lisäksi merkitsee minulle. (S. 20.)
Kun Nelson muistaa hetket, joihin sininen väri liittyy, lukija näkee paitsi sinisen, myös suoraan kirjailijan tunteeseen ja sieluun, ehkä jopa ihmisten yhteiseen sieluun. Kaikista sinisistään Nelson ei kuitenkaan kerro. Hän haluaisi unohtaa jotkut niistä, ja kirjoittaminen vangitsisi niistä vain yhden totuuden. Onko se silloin se oikea muisto?
On ollut rakkaus, joka on jo historiaa, mutta kulkee mukana kirjoittamisessa ja sinisessä. Surun, nöyryytyksen ja ymmärtämisen tiellä sininen on portti menneeseen ja oman itsen tuntemiseen. Se on kauneutta: 75. Enimmäkseen on tuntunut, että muutun surun palvelijaksi. Yritän yhä löytää siitä jotain kaunista. (S. 32.)
Jokainen, joka on menettänyt jonkun rakkaan, kuoleman tai eron kautta, tietää, ettei suru ole kaunista eikä se kirkasta ketään. Suru on rumaa riutumista, joka tuntuu imevän solut kuiviin. Nelson kuvaa paljon surua mutta myös hirvittävää kipua, jota hänen vakavasti loukkaantunut ystävänsä tuntee. Vaikka Nelson ei voi tuntea samaa fyysistä kipua kuin ystävänsä, hän yrittää tuntea sen. Kipu, kaipaus, suru - kuinka paljon ne ovat samaa ja voiko niitä edes erottaa toisistaan?
Sinelmiä on paljon sivumääräänsä laajempi teos. Se laajenee lähelle ja kiepauttaa syleilyynsä. Nelsonin teksti on yhtäkkiä hyvin selkeää ja omaa, eikä lukija oikeastaan edes muista, että lukee jonkun toisen kirjoittamaa tekstiä, sillä hengitystahtikin tuntuu muuttuvan Nelsonin ajatukseksi.
Maggie Nelsonin Argonautit oli hätkähdyttävän vaikuttava ja rehellinen kertomus rakkaudesta. Samalla siitä tuli kertomus äitiydestä ja suhteesta, ja siitä miten jokainen kantaa monta minäänsä aina mukanaan. Se uudistaa kirjoittamisen tapaa sekoittamalla omaelmäkerrallisia aineksia tieteellisiin ja taiteellisiin pohdintoihin.
Molemmissa Nelsonin kirjoissa puhutaan suoraan panemisesta ja naimisesta. En selvästikään ole yksityisyyttäni arvostava ihminen, ja luultavasti täysi hölmö, hän kirjoittaa (s. 77). Nelson yhdistää rujon ja kiihkeän herkkyyteen ja suruun. Kontrasti luo rehellisyyttä. Ihmisessä on yhtä aikaa monta tunnetta ja monta mahdollisuutta.
Kaiken henkilökohtaisen lisäksi kirja on ryyditetty viittauksilla kaunokirjallisuuden klassikoihin, kuvataiteeseen, filosofien ajatuksiin... Kaikki on yhteistä ja kaikki on henkilökohtaista. Lukija löytää tästä kirjasta takuulla itsensä.
Sinelmiä on luettu myös blogeissa Reader, why did I marry him, Kulttuuri kukoistaa ja Lumiomena. Helmetin lukuhaasteeseen tämä on suoranainen aarre kohtaan 47 (kirjassa on alle 100 sivua).
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 21.24 4 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 2009, 2019, Nelson Maggie, nykykirjallisuus, S&S, Yhdysvallat
lauantai 24. elokuuta 2019
Anja Erämaja: Imuri, 2019
Mistä sain kirjan: lainasin kirjastosta
Anja Erämaja on lempirunoilijoitani. Olen aiemmin blogannut hänen runoteoksistaan Ehkä liioittelen vähän, Töölönlahti ja Laulajan paperit. Palkittu runoilija on nyt kirjoittanut ensimmäisen proosateoksensa, Imurin.
Erämaja ei ole ainut runoilija, joka on viime aikoina siirtynyt proosan pariin: Aiemmin kesällä bloggasin Henriikka Tavin ensimäisestä proosateoksesta, Tellervosta. Tavi onnistui siirtymään runoudesta proosaan varsin herkullisesti, mutta kuinka käy Anja Erämajan?
Hyvin tietysti. Sekä Erämajan että Tavin runoudessa on paljon arjen havaintoja, ironiaa, hauskuutta ja vakavuutta sopivasti. Runon puhujina ovat usein naiset, jotka antavat ajatuksen lentää. Nämä ominaisuudet sopivat myös proosaan.
Erämajan esikoisromaani Imuri kertoo naisesta, joka yrittää. Hän yrittää olla hyvä äiti, hyvä yrittäjä  ja hyvä naisystävä. Jokin kuitenkin vastustaa koko ajan. Ei tule valmista oikein mistään. On naisella nimikin, Kristiina. Se vaan, että nainen ei ole sinut itsensä kanssa, anonyymisti vetää mustat salihousut jalkaan, valkoisen alustopin ylle. (S. 13.) Anonyymi tyyppi voisi olla kuka tahansa meistä.
Arjessa olisi korjaamista, monessakin asiassa: lapset näpyttävät puhelinta, eivät tahdo päästä ajoissa ylös sängystä, pitäisi rakentavassa hengessä etsiä yhteyttä heihin; miesystävä vaatisi huomiota, läheisyyttä olisi siinä tarjolla; pitäisi tehdä töitä, täyttää papereita... Ajatukset ja toimet keskeytyvät ja poukkoilevat. Elämän pirstaleinen rytmi tanssittaa omaa tanssiaan. Sanat tavoittavat jotain joka koko ajan pakenee edellä, keskittyminen on vaikeaa.
Imurissa seurataan naisen elämää kolmen vuorokauden ajan. Vaikka tuntuu siltä, että mikään ei etene ja elämä junnaa paikallaan, niin jokin nytkähtää. Parasta kirjassa onkin se, miten naisen ajatukset kypsyvät, liikkuvat ja tarrautuvat johonkin uuteen koko ajan: Yrittäjähenkee kyllä löytyy. Toiset yrittää viihtyä, toiset sietää, toiset yrittää kolmoislutzia, toiset ratkoa yhden tähden ristikon. (S. 131.)
Erämajan runoista tuttu lakoninen kerronta ja tajunnanvirran seuraaminen ovat keskeisiä myös hänen proosassaan. Tästä kirjasta on turha etsiä suurta juonta tai elämän tarkoitusta, ellei sitten löydä sitä arjessa räpiköimisestä.
Kirja alkaa dialogilla, jota sisarukset käyvät äidin kuolinvuoteen ympärillä. Sanailu on perin suomalaista, lyhyttä ja vaikeaa. Huumori kukkii huomaamatta. Pääosin kirjan teksti kuitenkin etenee suorana kerrontana, joka ei tosiaankaan ole suoraa, vaan Kristiinan päänsisäistä, mutkaista puhetta.
Tässä kirjassa on nyt sitä naisen arkea, jota olen peräänkuuluttanut usemman kerran. Sellaista tavallista elämää, jossa yritetään selvitä päivästä toiseen ilman suurempia harmeja. Kyllähän se onnistuu, ja juuri siinä arjen harmaudessa ollaan villakoiran ytimessä, kaikessa siinä, mihin naisen on revettävä ja mitä naisen on oltava. Kaikkien kanssa pitäisi tulla toimeen, mutta ehkä vaikeinta se on tuon peilistä tuijottava naisen kanssa...
Imurista on kirjoittanut myös Arja - ja hersyvästi onkin.  Lisäksi Imuria on kuvattu Tuijata. Kulttuuripohdintoja -blogissa. Kuittaan kirjalla Helmetin lukuhaasteen kohdan 35. Teoksessa on yrittäjä.
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 22.08 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 2019, Erämaja Anja, nykykirjallisuus, Suomi, WSOY
perjantai 23. elokuuta 2019
AMos Oz: Juudas, 2018
Alkuteos: Ha-besova al-pi Jehuda, 2014
Mistä sain kirjan: lainasin kirjastosta
Amos Oz (1939 - 2018) oli tunnettu israelilainen kirjailija, joka kannatti juutalaisten ja arabien rauhanomaista rinnakkaiseloa ja palestiinalaisvaltion perustamista. Hänen viimeiseksi jäänyt teoksensa Juudas kulkeutui luettavakseni lukupiirin kautta, enkä olisi sitä varmastikaan itse osannut poimia lukulistalleni.
Juudas sijoittuu 1950-luvun lopun Jerusalemiin, jossa nuori yliopisto-opiskelija, Shmuel Ash, joutuu tyttöystavänsä hylkäämäksi ja hänen elämänsä menee sijoiltaan. Opiskelu ja lopputyön aihe "Jeesus juutalaisten silmin" muuttuvat merkityksettömiksi, ja kun samaan syssyyn myös kotiväen rahallinen avustus loppuu, on Shmuelin hankittava työtä. Työpaikka löytyy Rabbi Elbazin kujalta, jossa erikoinen kaksikko - appiukko ja miniä - viettää yhteiseloaan.
Shmuelin tehtävä on keskustella ikääntyneen juutalaismiehen, Gershom Waldin, kanssa päivittäin ja huolehtia hänestä muutaman tunnin ajan. Miniä Atalja katoaa taustalle, mutta hänen hämmentävän kaunis ja erikoinen persoonansa lumoaa Shmuelin kokonaan.
Gershom Wald ei ole luonteeltaan mikään helppo keskustelukumppani. Keskustelujen aiheet eivät toki myöskään ole helppoja. Niissä luovitaan Jeesuksen ajan Jerusalemissa ja sitten taas 1950-luvun Israelin, uunituoreen juutalaisvaltion, poliittisessa ilmapiirissä. Onko Israelin valtion ja palestiinalasiten rinnakkaiseloon minkäänlaista ratkaisua olemassa?
Juudas on oikeastaan silkkaa filosofiaa kannesta kanteen. Sen lukeminen on juuri siksi ilo. Shmuelin vilpitön innostuneisuus, Gershom Waldin kyynisyys ja Ataljan patoutunut viha kietoutuvat vyyhdeksi, jossa jokaisella on paikkansa. Samalla asetutaan Israelin valtion olemassaolon oikeutuksen, vihamielisen arjen ja sodan kauhujen keskellä. Ataljan mies, Gershom Waldin poika, on kaatunut Israelin itsenäisyyssodassa. Poika on liian suuri uhri valtiosta, ja sen uhrin kanssa Israelissa eletään joka päivä.
Juudaksen tarinaan kirjailija Oz tarjoaa aivan uuden näkökulman nuoren intoilijan, Shmuelin suulla. Historia on tehnyt Juudaksesta petturin ja hylkiön. Kokonainen uskontokunta kantaa hartioilaan hänen rikostaan nimessään, mutta entäs jos Juudas oli Jeesuksen opetuslapsista uskollisin, ensimmäinen aito kristitty. Entäs jos hän uskoi loppuun asti ja pettyi kaikista eniten, kun Jeesus ei pelastanutkaan itseään, kun hän ei astunutkaan alas ristiltä?
En muista, milloin olisin lukenut yhtä filosofista ja kiinnostavaa historiallista ja polittiista tekstiä kaunokirjasta. Minna Tuovisen suomennoksessa ajatus pysyy kirkkaana koko ajan. Kirja oli lukupiirikirja, ja se sai kiitosta Israelin monimutkaisten jännitteiden kuvaajana ja Jeesuksen ajan historian uusista näkökulmista. Moitimme kuitenkin kirjan naiskuvaa. Salaperäinen Atalja jää viettelijättären rooliin, eikä hänen ajatukseilleen juuri anneta sijaa. Keskustelut ovat miesten alaa. Lukeminen ja kirjoittaminen, joita tässä kirjassa tehdään paljon, ovat myös miesten töitä.
Aiemmin olen lukenut Ozin tuotannosta vain hänen esikoisteoksensa Ehkä jossain muualla, joka kertoo erään kibbutsin arjesta. Se ei ole näin syvällisesti filosofinen teos, mutta verkkainen kerronta ja vivahteikas ihmiskuvaus ovat siinä jo olemassa. Ozin lukeminen tekee nykyihmiselle hyvää, sillä se saa katsomaan ihmisiä vähän lämpimämmin, moniulotteisina persoonina. Jokaisen elämästä kun löytyy henkilökohtaisia, mutta myös ympäröivän yhteisön ja yhteiskunnan aiheuttamia ristiriitoja. Siinäpä sitten koetamme parhaamme mukaan elää.
Olen viime aikoina tutustunut Lahi-idän lähihisotiraan monen eri teoksen kautta. Erityisesti sarjakuvat ovat tehneet mullistusten kourissa rimpuilevasta Lähi-idästä tutun: Marjanne Satrapin Persepolis-sarjakuvat sijoittuvat Iraniin, Riad Sattoufin Tulevaisuuden arabi kertoo pienen pojan lapsuudesta 1970-luvulla ensin Gaddafin Libyassa ja sitten al-Assadin Syyriassa. Guy Delisle puolestaan elää israelilaista arkea 2000-luvun Jerusalemissa. Haluan ehdottomasti lukea myös Ozin teoksia lisää.
Juudas on luettu myös kirjablogeissa Kosminen K, Jokken kirjanurkka sekä Sanoissa ja sivuilla.
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 16.09 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 2018, Israel, Keltainen kirjasto, nykykirjallisuus, Oz Amos, Tammi
sunnuntai 18. elokuuta 2019
Janne Saarikivi: Suomen kieli ja mieli
Janne Saarikivi: Suomen kieli ja mieli, 2018
Mistä sain kirjan: arvostelukappale
Janne Saarikiven Suomen kieli ja mieli sisältää neljä esseetä aiheista Suomi, suomalaisuus, kielet ja erityisesti suomen kieli. Nämä ovat tietysti Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kielitieteen professorille hyvin sopivia aiheita. Esseet ovat pituudeltaan 43 - 92-sivuisia, eli varsin mittavia, ja toinen toistaan herkullisempia. En voi kuvitella itselleni kiinnostavampaa aihetta kuin suomen kieli, joten tunsin olevani liekeissä kirjaa lukiessani.
Aloitin esseekokoelman jo viime vuoden lomamatkalla Kreetalla, mutta pian kävi ilmi, että kirja vaatii keskittymistä, koska tietoa on niin paljon. Kuuden hengen perhe samassa hotellihuoneessa ei ollut paras paikka tälle kirjalle ja sen hehkulle. Niinpä kirja jäi ja tartuin siihen vakavin aikein vasta kesälomalla uudestaan. Sitten se olikin menoa. Viimeiset kaksi esseetä suorastaan ahmin. Istuin Oodissa lukemassa kolme tuntia putkeen, keskityin ja nautin joka sanasta.
Mutta aloitetaanpa alusta. Teoksen ensimmäinen essee, Suomi - ongelma, kertoo siitä, kuinka Suomi-nimisen valtion olemassaolo on melkolailla sattumanvaraista juuri tässä muodossa kuin se nykyään on. Jos historia olisi mennyt toisin jossakin kohtaa, Suomi-nimistä valtiota ei olisi olemassakaan. Suomi voisi olla osa Ruotsia tai Venäjää. Seuraavaksi voi siis kysyä, onko kansallismielisyydelle oikeastaan mitään pohjaa, jos nämä rajat olisi voinut vetää melkeinpä mihin vaan. Varsinkin, kun suomalaisuuskin on sisällöltään hyvin samantapaisesti romantisoitua kuin esimerkiksi saksalaisuus tai ranskalaisuus. Kansallisuus on siis hyvin kansainvälinen ilmiö. Saarikiven essee täydentää sitä pohdintaa, jota Juha Hurme käy Finlandia-palkitussa Niemi-teoksessaan.
Saarikiven kokoelman toinen essee Wittgensteinin joulumaassa on kielitieteilijän joululahja lukijalle. Saarikivi esittelee erilaisia kielitieteen perusteorioita hyvin lyhyesti (ja kansantajuisesti) ja kehittää niistä ajatuksiaan. Oikeastaan hän kirjoittaa kielestä välillä niin kauniisti, että häikäisee, välillä hän puolestaan tekee kielestä inhottavan ruumiillista: Kieli on todellakin kieltä. Se on haisevalla ja märällä ruumiinosalla, lihaksilla tuotettua ääntä ja sen äänen kuvia, sellaisia kuin tämä kirjoitus. (S. 58).
Paitsi kauniisti ja kamalasti, Saarikvi kirjoittaa myös hauskasti. Hän neuvoo konkreettisen esimerkin -  joulupukin - avulla mikä tekee suomen kielestä aivan erityisen kielen kaikkien kielten joukossa. Samalla tavalla jokainen kieli luo oman todellisuutensa ja kulttuurinsa ympärilleen, ja samalla tavalla jokainen kieli on erityinen: Sellaisena joulupukki on samanlainen kuin kieli: aikojen, tapojen ja traditioiden risteys, kommunikaation, väärinymmärtämisen, ahneuden, rakkauden ja huijaamisen agora. (S. 75.)
Kolmas essee, Syvää pinnemmalla, käsittelee suomen kieltä. Nyt tulee tuutin täydeltä tietoa sanojen etymologiasta ja eri kielten sanastojen erilaisuudesta - siitä miten sanat muokkaavat ajattelua tai miten kulttuurin muuttuminen muuttaa myös sanojen merkityksiä. Esseessä on paljon kielten välisten erojen pohdintaa. Jos kielessä ei ole nimeä, sanaa, jollekin ilmiölle, voiko ilmiötä edes havaita. Hyvänä esimerkkinä tästä ovat värien nimitykset eri kielissä: Näkeekö ihminen, joka ajattelee vihreän olevan vihreää ja kuivuneen heinän olevan heinänvihreää, värit samalla tavoin kuin suomalainen, joka tietää, että vihreä on vihreää ja kuivunut heinä keltaista? (S. 125.) Saarikivi antaa esimerkkejä nimistöstä, johdoksista, lauserakenteista - kieli on historiaa, nykypäivää, ajattelua, kulttuuria.
Saarikivellä on vankka näkemys siitä, että pieni ja erityislaatuinen kielemme antaa meille erinomaisen näköalan maailmaan. Saarikivi itse hallitsee useita kieliä ja pienempiäkin kieliä kuin suomi.
- - Suomalaiset ovat keskimäärin mainiosti perillä siitä, että New Yorkissa on Vapaudenpatsas ja Empire State Building - niminen korkea rakennus, mutta Manhattanilla ei varmastikaan keskimäärin tiedetä Suomesta juuri mitään.
Tällaisista syistä ihmisen olisi aina hyvä kuulua vähemmistöön ja viettää elämänsä marginaaleissa. Marginaaleista näkyy aina keskustaan, mutta päinvastaiseen suuntaan näkevät vain harvat. (S. 180.)
Nyt on vielä tunnustettava jotain, joka melkein hävettää, koska se paljastaa, miten tunteellisesti suhtaudun lukemiseen ja suomen kieleen. Teoksen viimeinen essee Suomen kieli - puhetta kuplastani sai minut itkemään. Saarikivi kirjoittaa siinä lukemisen ja suomen kielen merkityksestä sekä itselleen että suomalaisille että koko maailmalle. Tämän esseen äärellä kirjabloggaaja, lukutoukka ja äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja kyynelehtii monesta syystä. Mutta kyynelistä lisää hieman myöhemmin...
Tämä on ensin huomioitava: Suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen professori on oppinut lukemaan Aku Ankasta. Hän muistaa jopa puhekuplan, jonka osasi lukea. Koska perheen Aku Ankat ovat tallessa, hän pystyy nimeämään tarkan päivänkin: Se on elämäni suurin päivä, suurempi kuin hääpäivä tai se päivä jolloin minut nimitettiin professoriksi. (S. 201.)
Esseessä on paljon tietoa suomen kielen vankasta asemasta: Suomen kieli, joka on puhujamäärältään noin sadaskahdeskymmenes maailman 7 000 kielen joukossa - sinänsä varsin huomattava saavutus tämäkin - on vielä paljon suurempi, kun mitataan tekstien määrää. Maailman internet-sivuista yli puolet on pelkkää englantia, mutta 0,3 % niistä on suomea. Se on neljä kertaa enemmän kuin suomalaisten osuus maailman väestöstä ja tekee suomen kielestä internetin 25. yleisimmän kielen. (S. 217 - 218.) Näihin lukemiin on tultu niistä 1800-luvun Lauantai-seuran kokouksista, jossa suomen kieltä harrastivat ruotsia äidinkielenään puhuvat yliopistomiehet. Suomea puhuvia kansalaisia oli Suomen suuriruhtinaskunnassa noin 1,5 miljoonaa. Heille annettiin ääni ja oikeus oppia asioita omalla äidinkielellään. Nyt suomen kielen puhujia on noin  5 miljoonaa ja he ovat vapaaehtoisesti luopumassa äidinkielestään ja vaihtamassa sitä englantiin.
Ja sitten niihin kyyneliin. Ne johtuvat paitsi lukutaidon mullistavan kokemuksen jakamisesta myös siitä syystä, että esseestä tulee eräänlainen muistokirjoitus suomen kielelle. Lukekaa
se tästä kirjasta, suomeksi, kun vielä osaatte ja voitte.
Kulttuuripersoona Janne Saarikiveen voi tutustua lisää Helsingin Sanomien Kuukausiliitteen jutussa. Saarikivi on myös Ylen kolumnisti ja tässä on linkki hänen viimeisimpään kolumniinsa Isänmaa ja ja uskonto on varastettu, ottakaa varkaat kiinni. Suomen kieli ja mieli on luettu myös blogissa Kirja hyllyssä.
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 12.21 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 2018, essee, Saarikivi Janne, Suomi, Teos, tietokirja
lauantai 17. elokuuta 2019
Kevyttä kesälukemista: Liane Moriarty: Tavalliset pikku pihajuhlat ja Eva Frantz: Sininen huvila
Eva Frantz: Sininen huvila, 2018
Alkuteos: Blå villan, 2017
Mistä sain kirjan: ostin kirja-alesta
Liane Moriarty: Tavalliset pikku pihajuhlat, 2017
Alkuteos: Truly Madly Guilty, 2016
Mistä sain kirjan: ostin kirja-alesta
Kesäisin unelmoin loputtomista, auringonpaisteisista päivistä laiturinnokassa. Siinä unelmassa minulla on hyvä kirja, oikeastaan kirjapino, käteni ulottuvilla ja keskityn lukemiseen. Kääntelen sivuja tasaiseen tahtiin, 100-200 sivua yhteen putkeen. Kuikka huutelee, rantasipi viheltelee, mutta muuten ei kuulu ääntäkään. Järvi on peilityyni, on helle. Kun tulee liian kuuma, pulahdan järveen ja nousen sieltä kuivattelemaan itseäni auringonpaisteeseen. Ja jatkan taas lukemista.
Todellisuushan on aivan toista. Mökillä on aina vähintään viiden ihmisen talous hoidettavana, laiturilla metelöi uimataidottomia lapsia, joita täytyy vahtia ja joille täytyy laittaa ruokaa, kylmä pohjoistuuli puhaltaa järvenselän yli ja vesi on 16-asteista, kuten tänä vuonna koko kesän... Rauhallisisa lukuhetkiä laiturinnokassa on todellisuudessa ehkä pari kolme, ja nekin onnistuvat vain, jos olen hereillä kello 6 aamulla.
Joka kesä minulla on kuitenkin tarve lukea jotain vetävää, kevyttä kirjallisuutta. Sellaisia kirjoja, jotka voisi ahmia päivässä kannesta kanteen, jos olosuhteet sallisivat. Sellaisia kirjoja, joita lukiessa ei tarvitse pysähtyä huokailemaan kesken kaiken kirjan hienoutta. Sellaisia kirjoja, joita lukiessa saa heittää aivot narikkaan.
Tänä kesänä kaappasin jonkin marketin alelaarista mukaani Eva Frantzin Sinisen huvilan ja Liane Moriartyn Tavalliset pikku pihajuhlat. Frantzia kehui eräs työkaverini ja Moriartya olen lukenut aiemminkin. Hänen kirjansa Nainen joka unohti, iski toissakesän kesäkirjakaipuuseen erittäin sopivasti, ja tarkoitukseni on ollut lukea hänen kirjojaan lisää.
Odotukseni näistä kummastakaan kirjasta eivät olleet kovin korkeat, mutta Moriartyn kirja onnistui vieläpä alittamaan odotukseni. Se kertoo pihajuhlista, jotka pannaan pystyyn vähän vahingossa. Kolme erilaista pariskuntaa sekä kolme lasta heitetään keittämään ihmissuhdesoppa keskelle kaunista sunnuntai-iltapäivää Sydneyssä. Iltapäivä mullistaa heidän elämänsä.
Moriarty osaa kyllä luoda kiinnostavia hahmoja ja heille jokaiselle omat traumansa ja luonteensa. Iltapäivän järkyttävä tapahtuma tuo ihmisten luonteista uusia puolia esiin, ja avioliitot joutuvat puntariin. Sinänsä hirvittävän kiinnostavaa, mutta ei. Ihmissuhteiden vatulointi on minun makuuni liian perinpohjaista ja ihmisluonteiden kääntely ja vääntely niin pikkutarkkaa, että pikästyn. Useampikin henkilö tässä kirjassa käy psykologin vastaanotolla, mutta epäilen, että kirjailija Moriartyn ammattitaito pesee melko kokeneen terapeutinkin.
Sen verran kyllä kiinnostuin näistä tyypeistä, että luin kirjan loppuun. Eniten samaistuin Clementinen hahmoon, sellistiin, joka yrittää harjoitella tärkeään koe-esiintymiseen, mutta ei saa oikein otetta mistään elämänsä roolista: Kukaan ei ollut varoittanut siitä, että lasten hankkiminen sai ihmisen kutistumaan pienemmäksi ja alkeellisemmaksi versioksi, jonka lahjoilla ja koulutuksella ja saavutuksilla ei ollut mitään merkitystä (s. 69).
Moriarty on sotkenut ihmissuhdesoppaansa paljon muodikkaita ilmiöitä: hamstraaja-äidistä johtuvan trauman, työelämän suorittamispaineet, täydellisen elämänhallinnan tavoittelun, lapsettomuuden, jne. Lukijalle tulee ähky. Lisäksi Clementinen ja Erikan ystävyys on niin vaikea, että koko ajan ihmettelen, miksi suhdetta edes kuvataan ystävyydeksi.
Eva Frantzin Sininen huvila puolestaan yllätti some-aiheellaan. Kyseessä on periaatteessa melko yksinkertainen murhamysteeri. Hyökkäyksen kohteena on Sininen huvila -nimisen blogin pitäjä, Rebecca Stenlund. Hänen kauttaan päästään kiinni nettielämän varjopuoliin.
Lifestyle-bloggaajan pinnallinen, täydellisen kiiltokuvamainen elämä aiheuttaa paitsi ihailua myös kateutta. Becca on rakentanut ympärilleen täydellisen asetelman. Oikeasti hänen elämänsä kumisee tyhjyyttään kauniiden yksityiskohtien keskellä. On myös surullista, että Becca ei ole alun perin ollut mikään suosionkalastelija, vaan aidosti omista unelmistaan innostunut remontoija. Missä vaiheessa blogi alkoi ohjata elämää eikä elämä blogia? Julkisuus on muuttanut Beccaa, eikä aviomies jaksa enää esittää asetelman yhtä osaa.
Onko murhaaja kenties Beccan aviomies vai joku mielipuolinen trollaaja? Kuka on metsässä asustava peikko ja mikä on hänen osuutensa tapahtumien kulkuun? Kuka on salaperäinen kertoja, jonka tarina vuorottelee juonen kanssa? Ilkeät ja uhkaavat blogikommentit tuntuvat johtavan yllättävän lähelle.
Eva Frantz käsittelee oivallisesti somen varjopuolia ja henkistä ilmapiiriä. Lisäksi pienen pojan ajatusmaailma tulee lähelle, kun kerrotaan Bruno-pojan tuntemuksista keskellä aikuisten raadollista maailmaa.
Kirjan varsinainen päähenkilö, poliisi Anna Glad, tasapainoilee oman väljähtäneen ihmissuhteensa ja työnsä välillä. Hänen hahmonsa varmastikin syvenee jatko-osien myötä. Frantzilta on jo ilmestynyt toinen osa tähän sarjaan, Kahdeksas neito ja veikkaan, että jatkoa on luvassa. Glad on siinä mielessä virkistävä poliisihahmo, että hänelle ei ole kirjoitettu mitään erityisosaamisen tai yli-ihmisen roolia. Hän on tuiki tavallisen oloinen, 35-vuotias nainen, joka hoitaa työnsä hyvin.
Vaikka kumpikaan kesäkirjoista ei tänä kesänä ollut mikään täysosuma, ne hoitivat tehtävänsä varsin hyvin. Sininen huvilan lukemisessa harrastin multilukemista, eli luin sitä pokkarina, kuuntelin äänikirjana autossa ja luin välillä puhelimelta e-kirjana. Kirjan monet muodot täydensivät mukavasti toisiaan, ja ahmin kirjan parissa päivässä. Molempien kirjailijoiden muihin kirjoihin tartun aivan varmasti - ehkä sitten kuitenkin vasta ensi kesänä.
Molemmat kirjalijat ovat blogimaailmassa erittäin suosittuja. Tavalliset pikku pihajuhlat on luettu muun muassa näissä kirjablogeissa: Leena Lumi, Kirjojen kuisketta, Kirja veiköön! ja Kirjakaapin kummitus, josta löytyy lisää linkkejä. Sininen huvila on puolestaan luettu ainakin  näissä kirjablogeissa: Kirsin kirjanurkka, Reader, why did I marry him, Kirjakaapin kummitus, Paperisiivet ja Oksan hyllyltä.
Lähettänyt Elina / Luettua elämää klo 14.55 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: 2017, Australia, dekkari, Frantz Eva, jännityskirjallisuus, Moriarty Liane, nykykirjallisuus, S&S, Suomi, WSOY
Uudemmat tekstit Vanhemmat tekstit Etusivu
Elina / Luettua elämää
Olen Elina Mäntylammi, lukemisen harrastaja vuodesta 1976 lähtien. Luettua elämää -blogiin kirjoitan kirjamuistoni.
Elina has read 5 books toward her goal of 70 books.
5 of 70 (7%)
He hukkuvat äitiensä kyyneliin
Men Explain Things to Me
book reviews and ratings with Elina, and even join a book club on Goodreads.
Ágota Kristóf: Iso vihko
Maria Jotuni: Miehen kylkiluu
Rivers Solomon: Menneisyyden kaiku
Suosikkidekkaristieni teoksia: Elly Griffithsin Ko...
Anna Kortelainen: Hyvä Sara! Sara Hildénin kolme e...
Silene Lehto: Kultapoika, kuplapoika
Elokuun lukumaraton - päivittyvä raportti
Janne Saarikivi: Suomen kieli ja mieli
Kevyttä kesälukemista: Liane Moriarty: Tavalliset ...
Luetun elämän viikon luetuimmat tekstit
Lauri Viita: Kootut runot
Aaltonen Pirjo (1) Aapeli (2) Aarelaid Kai (1) Adichie Ngozi Chimanda (1) Adiga Aravind (1) Adler-Olsen Jussi (1) Ahava Selja (1) Aho Juhani (2) Ahokumpu Anna-Liisa (1) Ahtinen Lauri (1) Ahvenjärvi Juhani (1) Airik Enna (1) Aleksijevitš Svetlana (1) Andersen Sarah (1) Andersson Claes (1) Anttonen Taru (1) Anyuru Johannes (1) Arnaldur Indridason (1) Aro Elina (1) Arola Johanna (1) Atwood Margaret (2) Austen Jane (1) Auster Paul (1) Bagge Tapani (1) Bargum Johan (1) Bechdel Alison (2) Beckett Samuel (1) Behm Jukka (1) Berlin Lucia (2) Beskow Elsa (1) Binet Laurent (1) Björk Marja (1) Bjørk Samuel (1) Björnson Björnstjerne (1) Blasim Hassan (3) Bolaño Roberto (1) Boyne John (2) Brander Janica (1) Brown Chester (1) Bulgakov Mihail (1) Burns Anna (1) Byatt A. S. (1) Böll Heinrich (1) Calvino Italo (1) Canth Minna (1) Carlson Kristina (2) Carpelan Bo (1) Carver Raymond (1) Cercas Javier (1) Cheng Jack (1) Christie Agatha (8) Cleave Chris (1) Cleeves Ann (2) Clement Jennifer (1) Crossan Sarah (1) Cusk Rachel (1) de Beauvoir Simone (2) de Saint-Exupéry Antoine (1) de Waal Edmund (1) Delisle Guy (1) Didion Joan (1) Dovlatov Sergei (2) Doyle Arthur Conan (2) Doyle Roddy (2) Döblin Alfred (1) Edwardson Åke (2) Eisner Will (2) Ekebom Terhi (1) El Saadawi Nawal (1) Eloranta Ville (1) Engman Pascal (1) Ensler Eve (1) Ermilä Suvi (1) Erämaja Anja (5) Esquivel Laura (1) Fagerholm Monika (1) Ferrante Elena (5) Flaubert Gustave (1) Flynn Gillian (1) Folman Ari (1) Forster E. M. (1) Frank Anne (1) Frantz Eva (1) Franzen Jonathan (1) Galsworthy John (1) Gardberg C. J. (1) Grahame Kenneth (1) Grass Günter (1) Griffiths Elly (3) Grímsdóttir Vigdís (1) Gripenberg Catharina (1) Gustavsson Matilda (1) Ha Robin (1) Haahtela Joel (1) Haanpää Päivi (1) Haasjoki Pauliina (1) Hai Magdalena (1) Harjula Kristiina (1) Haughton Chris (2) Hauru Hanna (1) Havaste Paula (1) Havukainen Aino ja Toivonen Sami (6) Hawkins Paula (1) Heaney Seamus (1) Heikkilä Pauli (1) Heikkinen Antti (2) Heikkinen Mikko-Pekka (1) Heikkonen Olli (1) Heivoli gaute (1) Helakisa Kaarina (1) Hietamies Eve (1) Hietamies Laila (1) Hill Nathan (1) Hiltunen Pekka (1) Hirvonen Elina (1) Hjorth Michael (2) Holmström Johanna (1) hooks bell (1) Hosseini Silvia (1) Hotakainen Kari (1) Houellebecq Michel (1) Hubara Koko (1) Huhtala Jussi (1) Huotarinen Vilja-Tuulia (3) Huovi Hannele (1) Hurme Juha (2) Hurme Vuokko (1) Hustvedt Siri (1) Hytönen Ville (1) Härkönen Anna-Leena (2) Høeg Peter (2) Ibsen Henrik (1) Ihalainen Jarmo (1) Ijäs Kaisa (1) Irving John (2) Ishiguro Kazuo (1) Itkonen Jukka (3) Jalava Lotta (1) Jalkanen Katja (1) Jalonen Olli (2) James Henry (1) Jansson Tove (12) Jotuni Maria (2) Joyce James (3) Jungstedt Mari (1) Järnefelt Arvid (1) Järvelä Jari (6) Kaarlela Tanja (1) Kaitajärvi Anitta (1) Kallio Katja (1) Kang Han (1) Kankimäki Mia (1) Kanto Anneli (1) Karjalainen Elina (1) Karjalainen Tuula (1) Karppinen Milla (1) Katajavuori Riina (3) Kazantzakis Niko (1) Kekkonen Helmi (1) Kerr Philip (1) Kettu Katja (2) Kilpi Eeva (3) Kilpi Volter (1) Kinnunen Eeva-Liisa (1) Kinnunen Tommi (4) Kipling Rudyard (1) Kokko Yrjö (1) Kolu Siri (2) Kontio Tomi (1) Korhonen Keijo (1) Korolainen Tuula (1) Kortelainen Anna (1) Koskela Minja (1) Koskinen Juha-Pekka (1) Kotro Arno (1) Kovács Kati (1) Krasznahorkai László (1) Krien Daniela (1) Kristóf Ágota (1) Krohn Leena (6) Kukkonen Janne (1) Kumara-Moisio Taru (1) Kundera Milan (1) Kunnas Kirsi (4) Kunnas Mauri (1) Kuronen Kirsti (3) Kuusisto Meri (1) Kuzmina Jelena (1) Kyrö Tuomas (2) Küttner Iiro (3) Kytömäki Anni (3) Kytömäki Pekka (2) Kästner Erich (1) Köngäs Heidi (4) Laaksonen Heli (2) Laestadius Ann-Helén (1) Lagerlöf Selma (2) Laitinen Reetta (1) Lamminmäki Lauri (1) Lander Leena (1) Lappi Arto (2) Lee Harper (1) Lehto Silene (1) Lehtonen Joel (2) Leino Eino (1) Lemaitre Pierre (1) Leskinen Auli (1) Levo Tuula (1) Levola Kari (1) Levy Deborah (1) Lewis C. S. (1) Li Yiyun (1) Liksom Rosa (2) Lindgren Astrid (1) Lindstedt Laura (2) Linturi Jenni (1) Litmanen Jari (1) Llosa Mario Vargas (1) Loivamaa Ismo (1) Lord John Vernon (1) Louhi Aino (1) Luik Viivi (1) Lundberg Ulla-Lena (2) Lykke Nina (1) Läckberg Camilla (4) Lähteenmäki Laura (1) Maijala Minna (1) Manner Eeva-Liisa (1) Mansfield Katherine (1) Mantel Hilary (1) Marquez Gabriel Garcia (1) Matinmikko Maria (1) Mattila Riina (1) Mazzarella Merete (2) McCall Smith Alexander (1) McEwan Ian (3) Melender Tommi (1) Mend Ellinor (1) Mendoza Eduardo (1) Meresmaa J. S. (1) Mickwitz Camilla (1) Mikkola Marja-Leena (1) Mina Denise (1) Mitchell Margaret (1) Moriarty Liane (2) Morrison Toni (2) Mpoyi Kayo (1) Muhonen Anne (2) Munro Alice (2) Murakami Haruki (2) Murdoch Iris (1) Mäkelä Hannu (1) Mäkinen Heidi (1) Natt och Dag Niklas (1) Nelson Maggie (2) Neruda Pablo (1) Nesbø Jo (3) Nevanlinna Arne (1) Niemensivu Reetta (2) Niemi Juuli (2) Nivukoski Paula (1) Nopola Tiina ja Nopola Sinikka (6) Nousiainen Inka (1) Nousiainen Miika (2) Nussbaum Martha C (1) Närhi Kati (3) Obama Michelle (1) Offill Jenny (1) Ohlsson Kristina (1) Oksanen Sofi (1) Ollikainen Aki (1) Oz Amos (1) Pakkala Teuvo (1) Pakkanen Kaija (1) Paloheimo Oiva (1) Paperi T (1) Paretskoi Jyri (1) Parvela Timo (4) Pedrosa Cyril (1) Pekkanen Toivo (1) Pelliccioni Sanna (1) Pelo Riikka (1) Peltola Sirkku (1) Peltoniemi Sari (1) Pennanen Jarno (1) Pennanen Lea (1) Perez Caroline Criado (1) PIetarinen Tuukka (1) Pine Emilie (1) Polonsky David (1) Polva Anni (1) Porter Max (1) Poznanski Ursula (1) Proulx Annie (1) Pudas Hanna (1) Puikkonen Emma (2) Pulkkinen Riikka (2) Pörsti Miikka (1) Pöyhönen Virpi (1) Pöyliö Sari (1) Rankin Ian (1) Rannela Terhi (4) Rascal (1) Rasi-Koskinen Marisha (2) Raud Rein (1) Rauhala Pauliina (1) Rauma Iida (1) Rekola Mirkka (1) Riikonen Marika (1) Riikonen Matias (1) Rooney Sally (1) Rosenfeldt Hans (2) Rowling J. K. (3) Roy Arundhati (1) Runeberg J. L. (1) Rytisalo Minna (2) Rönkä Antti (2) Rönkä Matti (1) Rönns Christel (2) Saari Stina (1) Saarikivi Janne (1) Saarikoski Pentti (1) Sachar Louis (1) Sagan Francoise (1) Sahlberg Asko (2) Saisio Pirkko (1) Salinger J. D. (1) Salmela Alexandra (1) Salminen Hellevi (2) Salminen Sally (1) Sandström Peter (3) Sandu Cristina (1) Saramago José (2) Satrapi Marjane (1) Sattouf Riad (1) Saunders George (1) Sauri Pekka (1) Schulman Alex (1) Scott Walter (1) Seppälä Mikko-Olavi (1) Seppälä Riitta (1) Seton Ernest Thompson (1) Seutu Katja (1) Shaw George Bernard (1) Siekkinen Raija (1) Sienkiewicz Henryk (1) Siirilä Jussi (2) Simukka Salla (4) Sirkjärvi Maija (1) Sjöholm Emmi-Liia (1) Skiftesvik Joni (2) Smith Patti (1) Smith Zadie (1) Soininen Pirkko (2) Solnit Rebecca (1) Solomon Rivers (1) Solstad Dag (1) Somersalo Aili (1) Statovci Pajtim (2) Steinbeck John (3) Sten Viveca (1) Stevenson Robert Louis (4) Stoker Bram (1) Stridsberg Sara (1) Strout Elizabeth (1) Strömquist Liv (4) Sumanen Nadja (1) Supinen Miina (1) Svensson Patrik (1) Swift Jonathan (1) Synge J. M. (1) Szymborska Wislava (2) Taivassalo Hannele Mikaela (1) Takalo Tiitu (1) Tamminen Petri (4) Tanskanen Riina (1) Tapio Pauli (1) Tapola Katri (1) Taska Ilmar (1) Tavi Henriikka (2) Tervo Jari (1) Teräs Mila (1) Theroux Paul (1) Thompson Craig (1) Thúy Kim (1) Tietäväinen Aino (1) Tietäväinen Ville (4) Tihinen Mimmu (1) Tikkanen Märta (2) Tokarczuk Olga (1) Tolkien J. R. R. (1) Tolstoi Leo (1) Topelius Zacharias (1) Trondheim Lewis (1) Tuomainen Antti (1) Tuomi Elina (1) Turkka Sirkka (1) Turunen Eeva (1) Turunen Petri (1) Turunen Saara (1) Tuuri Antti (2) Tyler Anne (1) Tynjanov Juri (1) Tynni Aale (1) Tähtinen Tero (1) Törmälehto Terhi (1) Ulitskaja Ljudmila (1) Uspenski Eduard (2) Valli Suvi (1) Valtonen Jussi (1) Valve Emmi (2) Vargas Fred (3) Vartio Marja-Liisa (2) Vehkoo Johanna (1) Veirto Kalle (1) Venho Johanna (1) Vichi Marco (1) Viikilä Jukka (2) Viita Lauri (2) Virolainen Merja (1) Voltaire (1) Vonnegut Kurt (1) Vuola Sinikka (1) Vuorela Seita (1) Vuorikuru Silja (1) Vuorinen Katariina (1) Väisänen Hannu (4) Waddell Martin (1) Walldén Netta (1) Walls Jeannette (1) Waltari Mika (2) Waugh Evelyn (1) Weselius Hanna (1) Westö Kjell (1) Williams John (1) Woolf Virginia (1) Wuolijoki Hella (1) Wyld Evie (1) Yanagihara Hanya (1) Yeats William Butler (1) Zander Joakim (1) Zapico Alfonso (1) Zilliacus Benedict (2) Ågren Gösta (1) Örstavik Hanne (1)
Ahtinen Lauri (1) Airik Enna (1) Ajhar Brian (2) Andersen Sarah (1) Andersson Jan (1) Anyango Grünewald Catherine (1) Bechdel Alison (2) Beskow Elsa (1) Brown Chester (1) de Saint-Exupéry Antoine (1) Delisle Guy (1) Ekebom Terhi (1) El-Sayed Nora (1) Ermilä Suvi (1) Haughton Chris (2) Havaste Kari (1) Havukainen Aino ja Toivonen Sami (6) Heinänen Saku (1) Iivanainen Susanna (1) Jansson Per Olov (1) Jansson Tove (12) Jeffers Oliver (1) Kaila Kaarina (1) Kalinovski G. (1) Kallasmaa Erika (1) Kallio Liisa (1) Karma Maija (3) Karsten Veikko (1) Kokko Yrjö (1) Kovács Kati (1) Kukkonen Janne (1) Kunnas Mauri (1) Lord John Vernon (1) Louhi Aino (1) Louhi Kristiina (2) Lumme Leena (2) Maijala Marika (1) Majaluoma Markus (1) Mansnerus Onni (2) Matlovičová Martina (1) Mend Ellinor (1) Mickwitz Camilla (1) Muhonen Anne (2) Niemensivu Reetta (2) Nieminen Emmi (1) Närhi Kati (3) Oiry Stéphane (1) Pedrosa Cyril (1) Pelliccioni Sanna (1) Pentti Camilla (2) Pikkujämsä Matti (3) Polonsky David (1) Ruohonen Hannamari (1) Rönns Christel (2) Sandqvist Rolf (1) Satrapi Marjane (1) Sattouf Riad (1) Savolainen Salla (3) Shephard Ernest H. (1) Sophie (1) Strömquist Liv (4) Taina Hannu (1) Takalo Tiitu (1) Talvitie Virpi (2) Tanskanen Riina (1) Tanttu Markku (1) Tapiovaara Tapio (1) Thompson Craig (1) Tietäväinen Aino (1) Tietäväinen Ville (4) Tikkanen Henrik (1) Tolkien J. R. R. (1) Trier Walter (1) Valojärvi Laura (1) Valve Emmi (2) Vesanto Poika (1) Viljamaa-Rissanen Katriina (1) Vuori Julia (1) Warsta Elina (2) Westerholm Pia (1) Wikland Ilon (1) Zapico Alfonso (1)
1726 (1) 1759 (1) 1817 (1) 1848 (1) 1857 (1) 1860 (1) 1879 (2) 1880 (1) 1881 (1) 1882 (1) 1883 (1) 1887 (1) 1889 (2) 1891 (1) 1892 (1) 1893 (2) 1894 (1) 1895 (1) 1896 (1) 1898 (1) 1905 (1) 1907 (3) 1908 (1) 1911 (1) 1912 (3) 1914 (2) 1916 (1) 1918 (2) 1919 (2) 1920 (3) 1922 (1) 1925 (2) 1927 (1) 1928 (3) 1929 (1) 1931 (1) 1932 (1) 1933 (1) 1934 (1) 1935 (2) 1936 (4) 1937 (2) 1938 (2) 1940 (1) 1942 (3) 1943 (3) 1945 (3) 1946 (1) 1947 (2) 1949 (5) 1950 (3) 1951 (1) 1952 (1) 1953 (3) 1954 (3) 1955 (2) 1956 (4) 1957 (2) 1958 (1) 1959 (3) 1960 (2) 1961 (2) 1962 (2) 1963 (1) 1965 (2) 1966 (3) 1967 (3) 1968 (3) 1969 (2) 1970 (1) 1971 (1) 1972 (3) 1973 (2) 1974 (2) 1975 (3) 1976 (1) 1977 (3) 1978 (3) 1979 (3) 1980 (3) 1981 (2) 1982 (6) 1983 (4) 1984 (2) 1985 (3) 1986 (4) 1987 (3) 1988 (4) 1989 (5) 1990 (4) 1991 (3) 1992 (2) 1993 (4) 1994 (5) 1995 (2) 1996 (2) 1997 (4) 1998 (5) 1999 (6) 2000 (5) 2001 (6) 2002 (7) 2003 (7) 2004 (5) 2005 (7) 2006 (8) 2007 (17) 2008 (10) 2009 (13) 2010 (18) 2011 (29) 2012 (41) 2013 (52) 2014 (33) 2015 (37) 2016 (38) 2017 (49) 2018 (49) 2019 (31) 2020 (25) 2021 (6)
#kirjamessut (6) #klassikkohaaste (5) #lukumaraton (2) #lukuviikko (2) #pojatkinlukee (13) #runo100 (20) #runo18 (9) #runo19 (6) #runo2020 (2) #tanssivakarhu25 (3) Aula & Co (2) Baabel (2) Blogistanian Finlandia (10) Blogistanian Globalia (5) Blogistanian Kuopus (3) Blogistanian Tieto (5) Booker (4) chick lit (1) elämäkerrallinen romaani (5) elämäkerta (14) fantasia (7) Finlandia Junior (6) Finlandia-voittaja (11) haasteet (65) Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto (7) jännityskirjallisuus (55) kauhu (1) Keltainen kirjasto (25) kirjallisia höpötyksiä (13) kirjallisia retkiä (4) kirjallisia tapahtumia (44) klassikko (114) klassikkokuukausi (16) Koen 13 uutta kotimaista kirjailijaa vuonna 2013 -haaste (34) kuvakirja (22) lastenkirjallisuus (99) lukumaraton (13) lukupiirikirja (12) lukutaitokampanja (6) Lukuviikko (16) lukuvinkit (11) matkakertomus (4) muistelmat (5) musiikki (2) nobelisti (25) novellit (38) nuortenkirja (27) nykykirjallisuus (235) näytelmä (11) omaelämäkerrallinen romaani (8) omaelämäkerta (7) päiväkirjaromaani (4) romanttinen kirjallisuus (2) Runeberg-palkinto (2) runokuukausi (11) runot (68) sadut (7) sarjakuva (37) scifi (4) selkokirjat (2) taidekirja (1) TBR100 (8) tietokirja (23) Top Ten Tuesday (3) Topelius-palkinto (2) Tove 100 -juhlavuosi (8) äänikirja (11)
Australia (2) Belgia (1) Brasilia (1) Chile (2) Egypti (1) Espanja (4) Etelä-Korea (1) Hollanti (2) Intia (2) Irak (3) Irlanti (24) Islanti (2) Iso-Britannia (55) Israel (2) Italia (7) Itävalta (1) Japani (3) Kanada (8) Kiina (1) Kolumbia (1) Meksiko (1) Nigeria (1) Norja (11) Portugali (1) Puola (4) Ranska (15) Ruotsi (30) Saksa (5) skottikirjallisuus (15) Suomi (348) Sveitsi (1) Syyria (1) Tanska (3) Tsekki (1) Unkari (2) Uusi-Seelanti (1) Valko-Venäjä (1) Venäjä (10) Vietnam (1) Viro (4) Yhdysvallat (51)
Art House (1) Asema (2) Atena (8) Avain (4) Aviador (1) Basam Books (5) Bazar (6) Blue Moon Kirjat (1) Books North (3) BTJ kustannus (1) CrimeTime (1) Gaudeamus (1) Granta (1) Gummerus (35) Helsinki-kirjat (1) Huuda Huuda (2) Idiootti (2) Into (3) Johnny Kniga (6) Kaarinan kaupunki (1) Kaiku Books (1) Karisto (15) Kieletär Inari (1) Kirja (1) Kirjapaja (1) Kirjayhtymä (2) Kosmos (3) Kynälä (1) Kääntöpiiri (2) Lasten keskus (6) Lehtikirjakauppa (1) Like (19) LK-julkaisut (1) Love Kirjat (2) Minerva (2) Muhonen Anne (2) Myllylahti (1) Nordbooks (1) Otava (103) Paasilinna (1) Palladium Kirjat (1) Pieni karhu (1) Poesia (1) Pohjoinen (1) Robustos (1) S&S (14) Sammakko (7) Sanasato (4) Savukeidas (5) Schildts (5) Schildts & Söderstöms (2) Silberfeldt (1) Siltala (13) Sininen jänis (1) Siniplaneetta (1) SKS (4) Suuri Kurpitsa (3) Tammi (88) Teos (25) Teos ja Schildts ja Söderströms (1) The O'Brien Press (1) Torni (1) Weilin+Göös (3) WSOY (135)
Marko Hautala: Pimeän arkkitehti (selkomukautus)
E.M. Forster: Hotelli Firenzessä
Maria Àngels Anglada: Auschwitzin viulu
Esseitä - Pölyn ylistys
Sheferijm - Ajatuksia kirjoista!
Katri Savolainen: Tyttö Mijas-vuorelta!
Lempi Pursiainen: Pienenä tyttönä Savossa
Petra Rautiainen: Meren muisti
Cat's Cradle: The Golden Twine
Mikael Helasvuo: Elisabethin kakku ja muita novelleja
Juha-Pekka Koskinen: Savurenkaita - Kun patruuna Bogdanoff tehtaan perusti
Reader, why did I marry him?
Nelli Ruotsalainen & Hanna Tyrväinen: Jälkivuoto
(Luku)päiväkirja: Tummat vedet ja syksyn värit
Päivi Alasalmi: Häkkilinnut & Kyy povellani & Myrkynkylväjä (osat 2-4) - dekkari - äänikirjat
Marjatan kirjaelämyksiä ja ajatuksia
Päivitys Kiss me -sarjaan
2 x lanu: Agnes ja varjo ikkunassa & Isäni on hipsteri
Juha Roiha: Yksi aina valvoo
Karl Ove Knausgård: Taisteluni viides kirja
Sirpa Pääkkönen: "Karjala sydämessä. Elämänvoimaa itäisistä juurista" " - ex Libris..."
Veera Ikonen: Pimeässä syttyy majakka
Fred Vargas: Kuriton mies nurin
Lyhyesti kahdesta merikirjasta: Koti ja Meren muisti
Lappukaulatyttö - kuvakirja sotalapsista
Marja Vesala: Vuosi Toscanan kukkuloilla
Alice Feeney - Trillerivinkki x 3
Lumiomena - Kirjoja ja haaveilua
Parrat pärisevät ja tunteet värähtelevät Tomi Kontion lastenromaanissa
Teatterissa: Momentum 1900 Tampereen Työväen Teatterissa
THE YEAR OF MAGICAL THINKING
Karen M. McManus: Kolme pahan perii
Piia Leino: Aarteidesi aikakirjat
Jenni Räinä: Suo muistaa
Kirjoja Lake Districtistä plus rutosti lampaita
Kolme kirjoitusopasta - Stephen King, Taija Tuominen ja Merete Mazzarella
Hanna Morre: Vastatuulen lohikäärme
1001 kirjaa ja yksi pieni elämä
Paljon kaivattu tietokirja: Jenny Kangasvuon Bi- ja panseksuaalisuus
Anni Blomqvist: Tie Myrskyluodolle (Klassikkohaaste 15)
There’s no such thing as too many books
Haruki Muramaki Pimeän jälkeen – Uskallatko nukahtaa vai valvotko, ja miksi?
Eniten minua kiinnostaa tie
Samu Haber (kirjoittanut Tuomas Nyholm)
Lavalta: Kenenkään Edith (HIT Helsinki)
On tullut kuunneltua tietokirjoja
Maailman metsäpäivän lukuvinkki: Ei mikä tahansa metsä
Olen lukenut ja luen edelleen
9/2022: Myrrys - Anniina Mikama
A Alter Of Stride. Or Not.
Harry Potter ja viisasten kivi
Hanna Brotheruksen Ainoa kotini kuuntelukokemuksena sekä ajatuksia levottomuudesta ja joutenolosta
Luetut kirjat 10–12/2021 ja suuntaviivoja 2022
Kissalanpellon asema – musiikkiteatteria perheen pienimmille
Martta Saxin murha 1934
Mary Shelley: Frankenstein (1818)
ᔭᓇ ᐸᐃᓕ - ᓯᑯᒥ
Long time no see
Daphne du Maurier: Rebecca
Täällä toisen tähden alla
Bushnell Candace & Cotugno Katie - Tyttönä olemisen säännöt
Kalle Päätalo: Kunnan jauhot
Lukukausi - kirjallisia elämyksiä
Koska kaikkien hiukset ovat makeet! Salonki Reilukutri on iloinen kuvakirja ja oodi erilaisille hiuksille
Hetkellinen paluu jossa osoitetaan toisaalle
Sormiharjoitus: Anna-Kaari Hakkaraisen Dioraama
Taas yksi kirjablogi Instagramissa
Anneli Kanto: Ihan pähkinöinä
Miten kävi kesän lukusuunnitelmien kanssa? Katsaus Summer bucket listiin
Ruth Kluger – Landscapes of Memory
rakastunut runotyttö eli edith södergranin runoja
Tauko tuli ja venyi. Mitä opin?
Charles Duhigg: Tapojen voima
P. S. Rakastan kirjoja
Naisten aika, Riivatut ja muita sydäntalvella luettuja
Tilataan kotiin: yksi vampyyri
Uuteen vuoteen uusin kujein
Vuosi 2018 In Memoriam (ja sananen vuodesta 2019)
Jane Austen: Viisasteleva sydän
Tavallisia kuvakirjoja, tavalliseen arkeen
Pamela Hawken: Pan, yksityissihteeri
M. O'Keefe: The Tycoon
Karvakasan alta löytyi kirja
Holly Bourne: Oonko ihan normaali? (YA #1)
Matt Haig: Kuinka aika pysäytetään
Anne B. Ragde ja muu skandikirjallisuus
Mikko Rimminen: Maailman luonnollisin asia (Teos 2017)
Kari A. Nurmela: Sateenvarjorattaat - Kertomus intiaanitytöstä, josta tuli lapsemme
Uinuvat jättiläiset - Sylvain Neuvel
Uusimmassa kirjapodcastissa fiilistellään joulua
L4 eli Lempparinelonen: uusi kirjallisuushaaste vuodelle 2018
Umayya Abu-Hanna - Sinut
Katriina - Sally Salminen (1936)
Olavi Paavolaisen ristiretki fasismia ja kansallissosialismia vastaan
Notko, se lukeva peikko
Sabinan knalli - keittiöanalyyttinen kirjallisuusblogi
Johanna Elomaa: Säästä ajatuksesi eläviä varten
Valmistuminen, töiden aloitus, muutto...
Paavo Halonen, Antti Kauppinen & Ulla Kokki Armas aika – Nautiskelijan kesä
Leffassa: The Mummy (2017)
Kiireestä, bloggaamisesta, elämästä ja onnellisuudesta
Turun Tom on kuumaa kamaa
Vauhkon kirjat ja kirjaimet
Eeva Tenhunen: Viimeinen pari
Koskaan ei ole liian myöhäistä
Hiirenkorvia ja muita merkintöjä
Chris Cleave: Sodassa ja rakkaudessa
Kingiä, kahvia ja empatiaa
Kirjoitan ja luen, siis olen
Postipäivä | TAYS:in ilmoitus
Robert Galbraith - Silkkiäistoukka
Lupaus (Unien kirjat, #1) Kerstin Gier
Anna minun lukea enemmän
Long time no see
Tea with Anna Karenina
Booking it some more
Rakkaus on koira helvetistä
Miina Supinen: Mantelimaa (2015)
Joe Abercrombie: Half a King
Kaiken keskellä Mary Swann / Carol Shields
Kirja, jonka luin vieraalla kielellä: Mavis Pilbeam (toim.), Haiku Animals
Tilkkuja, herkkuja ja langanpätkiä
Vive la France! -haaste koonti
Ensimmäinen kindle-opus: Diet Recovery 2
Oota, mä luen tän eka loppuun
Blogistanian parhaat kirjat 2013
Muumivisan vastaukset ja voittaja!
"JOKA KERRAN KUN SANOT HÄNEN NIMENSÄ"
Janet Evanovich: Kahta kovemmin & Kolmas kovanokka
Näytä 10 Näytä kaikki
Ei saa mennä ulos saunaiholla
Poste Restante – Joel Haahtela
Where the ships have no name