fi fi fi fi et et fi tr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi sq fi et fi fi es fi as fi fi fi fi et fi fr et fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi eu fi fi fi sk fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi et fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi nl fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi eo cs fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi nl fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en it fi it en fi fi sv en nl es it fi fi fi fi fi fi fi lv fi fi et de fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi id fi fi fi fi fi en fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi en en fi fi fi fi fi fi fi et fr fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi
Kurkistuksia Viirun ja Pikin maailmaan: 2013
Piki kävi turistina eläinlääkärissä, kun Susun korvaa käytiin tutkituttamassa. Pikku neitokainen painaa 9,7 kiloa.
Sää ei edelleenkään ole suosinut valokuvaamista. Muutamia kuvia Sirkku on ottanut sisällä jo muutama päivä sitten. Ne ovat täällä.
Viattomien pikisilmien takana asuu hurjimusapina. Hallilla Piki juoksee hurjasti putkiin, ajaa Viirua takaa, taistelee raivoisasti leluista. Eilen kokeiltiin kahden lelun leikkiä. Kivaa! Piki on myös lenkkeillyt vapaana ja remmissä, hengaillut ostarilla, leikkinyt muiden koirien kanssa, tavannut tyttöjen kavereita, viettänyt pentuelämää.
Lähettänyt Satu klo 20.19 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Oikeastaan toivon vain terveyttä kaikille.  Näin kirjoitin vuosi sitten, kun pohdin vuoden 2013 tavoitteita - tai toiveita.
Vuonna 2013 Topi hiipui hiljalleen pois, ja Topsukka nukutettiin 7.10.2013. Topi tuntui olevan hyvällä mielellä loppuun saakka. Mieli olisi ollut reipas, mutta varsinkaan takajalat eivät pysyneet enää matkassa. Topi tutkittiin läpikotaisin, mutta syytä eikä parantavaa hoitoa löytynyt. Ukkelin jaksamisen mukaan puuhailtiin lempparijuttuja, hakua, jälkeä, tokoa, putki-siiveke-agilitya. Kiitos varsinkin Heidille ja Riitalle, jotka jaksoivat olla mukana Topin toimintaterapiassa :) Viimeiselle matkalle eläinlääkäriin Topi lähti iloisena - tuntuihan se pahalta. Mutta kuinka paljon pahemmalta olisikaan tuntunut se, että ystävän viimeinen matka olisi ollut tuskainen ja kärsivä.
Viiru oli koko vuoden aivan terve. Viiru on myös pääkopastaan harvinaisen terve. En voi kuin ihastella Viirun luonnetta. Se on aivan mahtava tyyppi.
Virallisista tavoitteista Vipstaaki saavutti kaikki:
Lisäksi kävimme aika paljon paimentamassa, ja Viiru kävi kahdessa kokeessakin Miimin ohjaamana - ei aivan hyväksyttyä tulosta ;)
Jälkeä ei vieläkään ajettu juuri lainkaan. Haussa suurin projekti oli haukun vahvistaminen, ja siinä edistyimme. Jonkin verran tyhjiä uskalsin ottaa. Etsiminen ja motivaatio säilyivät hyvinä.
tokossa AVO1 - aika paljon tarvitaan treeniä vielä
agilityssa 5K: kontaktit, kepit, kaarrokset, kiitäminen ja kolmosiin - mutta ei stressiä! Kolmosiin ehtii myös vaikka vuonna 2015. Kuudes K voisi olla kivuus. Yksi sinulta puuttuu, ja sen mukana kaikki - siis jos ei ole hauskaa.
PK-hakukokeeseen osallistuminen: ilmaisu, kummankin koekäyttäytyminen, esineruutu, tottis
jäljestämisen aloittaminen - ehkä pitäisi käydä jokin kurssi tai leiri, jotta pääsisi alkuun.
Katsellaan, millainen kaveri Piki on, ja mennään sen mukaan. Tehdään yhdessä kaikkea kivaa. Piki tuntuu sen luonteiselta, että minun pitäisi saada se tottelemaan minua hyvin ja halukkaasti. Tutustutaan leikkien eri lajeihin. Lampaita Piki tapaa ainakin Miimin kanssa.
Joka vuosi voisin oikeastaan sanoa samat sanat:
tärkeintä on tehdä sitä mikä on tärkeää
on vain kaksi tapaa… oikea ja väärä.
Oikeastaan toivon vain terveyttä kaikille.
... Täytyy kyllä tuohon pallukkalistaan kommentoida, että yhdessä tekeminen ja (väärien) asioiden tilaaminen voi johtaa myös ongelmiin siinä, että kapula pitäisi käydä hakemassa yhdessä, kontaktit pitäisi suorittaa yhdessä ja ukollekin pitäisi haukkua yhdessä. Mutta se on pientä, kunhan saataisiin olla yhdessä terveitä ja iloisia :)
Lähettänyt Satu klo 21.03 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Ihana lauantai - vaikka sää jatkui yhtä kamalana. Onneksi on nastakengät. Tänään en tosin raaskinut niitä liata ja kastella ;) Leudossa säässä on se hyvä puoli, ettei tarvitse hermoilla pennun palelemisesta niin paljon, ja sitä on helpompi roudailla mukana. Kunhan vain piha palaisi siihen kuntoon, että pissaaja saisi pitävämmän otteen jaloilleen. Sanomalehdet alkavat vähetä.
Mörkön kuoleman vuosipäivänä 28.12. Piki juoksenteli Mörkön kurahaalarissa ja toppamanttelissa. Ihan kuin pikku tarmonpesä olisi ollut läsnä. Elämää jatkuu.
Puoliltapäivin kävimme Miimin luona porukkalenkin. Viiru harrasti metsästys-keräilytoimintaa joukon edellä, ja Piki kulki reippaana joukon mukana. Vähän rupesi liukkaudessa, sohjossa ja kurassa vaeltaminen väsyttämään, mutta Miimi kantoi pentua pikkumatkan.
Sitten hallille Leinosen Niinan agiltykoulutukseen. Taas kerran jäkiviisaana voi todeta, että foorumilla julkaistu rata olisi pitänyt opetella etukäteen, tai ainakin saapua ajoissa treeniin. Pääsimme kuitenkin alkua pidemmälle, koska alku perustui pimeään putkeen irtoamiseen, joka on putkihullulle (= putkiin hyvin irtoavalle) pikkuperunoita. Sitten harjoittelimme kääntymistä, ja vaihdoimme täyskäännöksen ennakoivan valssin jonkin muun nimiseen ohjaukseen, jota harjoittelimme kädestä pitäen (mihin olin varautunut). Nyt siis käännökset treenilistalla ylemmäs. Viiruhan kääntyy hienosti, kun alkeista aletaan eli viedään pallo riman taakse. Tähän menikin enin aika.
Koko rataa emme 16 minuutissa ehtineet, mutta onneksi pääsimme vauhtikerrokselle puolen hallin ympäri - sieltä linjaus hypyn kautta putkeen. Putkeen pitää ohjata olkapäällä ohjaava käsi pitkänä. Kontakteista radallemme sattui vain keinu, joka on se helpoin.
Varsinainen pihvi oli kuitenkin Pikin hallilla hengailu, tai pikemminkin varsinainen lihapulla. Jokainen vähänkin kiinnostuneelta näyttänyt kaksijalkainen sai kouraansa lihapullan, jota syotellä pennulle. Nelijalkaisten luokse Piki lähtee muutenkin, varsinkin Niinan bortsupoikien perästä pentua sai huhuilla.  Lihapulla ei ehkä ole parasta penturuokaa mutta melkoisen tehokas ice breaker.
Sitä saa mitä tilaa. Piki meni itsekseen pitkään, hieman käyrään putkeen. Ja uudestaan. Ja kehotettuna monta kertaa. Sitten leikittiin hurjasti narulelulla. Hallilla on kivaa :)
Lähettänyt Satu klo 20.43 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Pohjois-Karjalan vuosinamme ei ole koskaan aiemmin ollut näin karsea joulusää. Sataa vettä, on pimeää, kulkureitit peilijäätä. Viisas joulupukki toikin minulle nastakengät - mutta valitettavasti liian pienet. Tänään, ensimmäisenä arkipäivänä, olimmekin heti ysiltä tempomassa Prisman ovea, jotta saisimme jalkineet vaihdettua sopiviin. Pelkoni tyhjyyttään ammottavista Icebug-hyllyistä osoittautui lähes todeksi. Kaksi paria oli jäljellä, ja toinen niisä kuin minulle tehty. Kyllä nyt kelpaa :)
Surkean sään vuoksi ei ole vielä niitä hyviä Piki-kuviakaan. Joulunviettoa olkkarissa:
Joulun treenitauko päättyi Viirun osalta jo eilen, Tapaninpäivän iltana, jolloin Lukkarisen Jari viitsi tulla meitä kouluttamaan. Viime aikoina treenit ovat menneet aika lailla perseelleen, minkä veikkaisin johtuneen omasta väsymyksestäni ja kontaktiahdistuksesta. Tämänkin treenin ensimmäinen rundi meni huonosti, mutta sitten päätin olla iloisella päällä ja olla murehtimatta kontakteja. Pääasia, että kummallakin on hauskaa (eikä kukaan loukkaannu). Toisella kierroksella teimme kontaktit vanhaan treenityyliin ja ihan hyvin meni. Mutta huom! Kahdesta en luovu: ei palkkaa himmailusta, ei palkkaa siitä, että Viipo itse hyppää siihen tiettyyn kohtaan alastulokontaktia odottamaan käskyä ja palkkaa.
Valssaaminen keppien jälkeen sai Viirun ennakoimaan ja jättämään kepit kesken. Kepit olivat myös tosi hitaat. Hyppysarja putkelta 15 pituudelle meni vauhdikkaasti irroten niin että sain etumatkaa ja ehdin tehdä persjätön pituuden jälkeen. Hypylle 8 tehtiin jonkinlainen sylkkäri+takaaleikkaus, joka käänsi Viirun näpsäkästi.  Olipa mukavaa!
Perjantaiaamuna jatkettiin agilitya Viian ja Utun kanssa. Viiru teki pätkiä eilisestä radasta sekä irtoili putkiin ja muuta hauskaa. Taas teimme kontaktit vanhaan treenityyliin. Piki jatkoi Utuun tutustumista, kävi Miimin kanssa kävelyllä sekä jatkoi agilityn syvimpään olemukseen porautumista: hillui Viirun kanssa hallissa sekä juoksi eestaas suoraa putkea Miimin ja minun väliä Viirun kanssa vuorotellen. Eli se olemus on ilo.  Pennulle ei niinkään pidä opettaa vaikkapa jotain käskyjä, saatikka esteitä, vaan tärkein oppi kaikissa lajeissa on: täällä on tosi kivaa, minä olen tosi hyvä, ja tuo emäntä on vallan mahtava tyyppi!
Kun oli tarvottu Miimin koirien kanssa kunnon lenkki sohjossa ja liukkailla, huristeltiin fysioterapeutti-Helin luokse nukkumaan. Kyllä, molemmat nukkuivat, jopa hierottava "potilas". Mahtoi olla rentouttavaa, kun uni tuli silmään :)
Otin Viirulle vielä yhden ajan, siltä varalta, että liukkaat kelit jäykistävät.
Piksulle uni maittaa vielä kotonakin. Viiru lähti lenkille vielä Susunkin kanssa. Raskasta olla seremoniamestarina (ei siis moottoripyöräkerhona eikä liivijenginä) kahdelle.
Lähettänyt Satu klo 19.18 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Viiru, Piki ja Susu ovat osallistuneet jouluvalmisteluihin, Piki ja Susu vuorotellen. Viiru on päässyt kunnon riehuntalenkeille Susun kanssa ja karkailemaan jänisten perään. Sellainen ihme on tapahtunut jo toistamiseen, että käsky on pysäyttänyt kiiturin ja tuonut sen takaisin.
Joulun piparihaaste on vielä vastaamatta: koira pitää piparia suussansa ahmaisematta sitä nieluunsa saman tien. Olen varma, että Susulla ja Viirulla onnistuu, koska Viipon kanssa on kokeiltu kokonaisella nakillakin. Ja Susu nyt on niin tottelevainen.
Piki on ollut lenkillä ilman Viirua, naapurin Vinjan kanssa. Sinnikkäästi Pikseli painaa hangessa pitkäjalkaisemman toverin perässä yli risujen ja runkojen.
Lauantain tokosessiossamme hallilla Pikillä oli jo oma vuoro: Piksu teki luoksetuloa lyhyeksi rytätyn putken läpi ja ilman putkea. Palkaksi kelpaa sekä lelu että nami. Pentu leikkii tosi hyvin :)
Viiru harjoitteli vieraan jättikapulan noutoa, nostaminen vaati pari minulta pari askelta kapulan suuntaan. Vaihdoin omaan kapulaan, jolla kiusoitellessani ja heittäessäni tempaisin Viipoa leukaan. Siihen nähden seuraavat noudot menivät oikein hyvin. Liikkeestä seisominen alkaa sujua, mutta pysähtymisen napakkuuteen pitää kiinnittää huomiota. Sirkku neuvoi ruudun harjoittelussa. Leluruutuja pitää malttaa tehdä jokaisessa treenissä aluksi ja lopuksi. Ja ruudun haku sheippaamalla on hyödyksi.
Sunnuntaina mentiin Pikin kanssa Jänkävaaran Saijan pentuharjoituksiin Heinävaaraan. Kannattaako ajaa niin kauas konttaamaan loskassa polvillaan? Luultavasti kannattaa. Toiset olivat aloittaneet jo kaksi sunnuntaita aiemmin; me aloitimme nyt alkeista eli kontaktista. Myös luopumista harjoiteltiin. Täälläkin Piki malttoi saalistaa ja repiä lelua. Muistutus itselle: mukaan isompi alusta, niin että omatkin polvet mahtuvat siihen. Muista kosketusalusta ja -keppi. Pilko namit valmiiksi kotona.
Eläinlääkärin odotushuoneessa, kuva: Kerttu Kouki
Aatonaattona käytiin Tessulla täydentämässä koiranherkkuvalikoimiamme jouluksi. Piki kävi rokotettavana Kivuttomalla. Nuori eläinlääkäritär käyttäytyi vallan fiksusti pidättyväisen koiran kanssa, joka ei kauaa ollutkaan pidättyväinen. Oikein onnistunut käynti.
Iltapäivän Piki "lepäili" kotona eikä lähtenyt omatoimi-toko-agility-treeneihimme. Nyt Viiru taas osaa liikkeestä seisomisen! Seuraavaksi uskaltaa ottaa muitakin jääviä. Ruutua tehtiin aluksi ja lopuksi lelulla; keskellä niin että heitin itse pallon ruutuun. Avoimen luokan hypyssä Viipo istui nyt hypyn taakse eli paikan harjoittelusta namilla on ollut hyötyä. Perusasennossa odottelu, luoksepäästävyys ja käskytetty seuraaminen meni OK.
Sitten vaihdettiin agilityyn. Kontaktit eivät menneet lainkaan OK, vaikka käytössä oli alustakin. Pallon piti olla näkyvillä, muuten meni himmailuksi. Mutta jatkan valitsemallani tiellä; kyllä se siitä. Viipo fiksuna tyttönä ymmärtää, että himmailusta ei tule palkkaa. Hauskaksi joulurallatteluksi Viipo veteli keppi-putki-sikermää, jossa kepit olivat joko alussa tai lopussa. Minulla ei juokseminen onnistunut, koska perjantaina kotiin tullessani kaaduin liukkaalla, ja loukkasin polveni. Mutta onneksi Viipo irtoaa :)
Lähettänyt Satu klo 19.59 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Piki touhuaa ja kasvaa. Uusi kokemuksiakin karttuu. Keskiviikkona Piksu sai uuden kaverin, naapurin Vinja-bortsun. Vinja on vielä vähän pentu, Pikiä paljon isompi, mutta leikit kävivät heti yksiin. Viirukin malttoi lenkin aikana ottaa hieman hoitovapaata, juoksenteli edellä ekä ollut koko ajan nuorempia opettamassa. Keskiviikkona saapuivat Joensuuhun myös Sirkku ja poliisimestari Susu. Piki ja Susu saavat ainakin aluksi asustella ja puuhastella erikseen. Viipo on kummankin kaveri.
Torstaina alkoi pennun opintie, kun Sirkku naksutteli Pikille katsekontaktia ja muutakin. Illalla Viiru ja Piki matkustivat hallille. "Lämmittelylenkki" remmissä Pärnävaaran jäälakeudella kahden remmissä olevan, jalkoja ympärikiertävän paimenkoiran kanssa oli varsin virkistävä. Toinen jäljestää edellä kuin höyryveturi ja toinen pysähtyy joka viidennellä askeleella kuuntelemaan ääniä kaukaisuudesta. Viirun kanssa agilitytreeni meni aivan perseelleen. Treenin teema, joka selviää alta, oli aivan liikaa väsyneelle ja huolestuneelle mielelleni. Jättimäisenä plussana oli Pikin tutustuminen uusiin ihmisiin ja koiriin.
Linkitän radan tähän, jotta muistamme sen tehdä joskus, kun ohjaaja on paremmassa vireessä. Todella hyvin suunniteltu harjoitus! Treenistä lähdettin kesken kaiken hakemaan Kerttua lentoasemalta. Viiru sai ihmetellä jylisten laskeutuvaa lentokonetta (voi että minä rakastan Viirun luonnetta!) ja Piki odotushallin hälinää (jos Joensuun lentoasemalla voi olla hälinää).  Perjantaina saapui kolmaskin lapsi kotiin, ja silloin Piki tutustui vielä juna-asemaankin. Kyllä on maailmassa ihmeellisiä asioita :)
Lähettänyt Satu klo 20.33 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Miimi järjesti pikkujoulut meidän makuumme. Ensin käytiin lenkki koirien kanssa. Pikku Pikikin jaksoi hyvin loikkia lumessa ja oli reipas muiden koirien kanssa. Lenkin jälkeen kaikki yhdeksän(!) koiraa saivat tulla Miimille sisään. Kaikki olivat tosi siivosti, nauttivat rapsutuksista ja yrittivät nauttia pöydän antimista. Piki tutustui myös monenlaisiin ihmisiin. Aluksi se on varautunut mutta lämpenee sitten nopeasti. Just tätä meidän koirat tarvitsivat: Viiru kiitämistä vapaana muiden kokoistensa koirien kanssa ja Piki ystävällisten ihmisten ja koirien tapaamista. Kiitos Miimi!
Joulun odotus alkaa tiivistyä: huomenna tulevat ensimmäiset tyttöset kotiin joulun viettoon.
Maanantai-iltana jätettiin Piki kotiin ja lähdettiin Viirun kanssa tokoa treenaamaan Linnunlahden kentälle. Liikkeestä seisominen edistyi, takapalkka toimii hyvin. Pitäisi tehdä joka päivä vähän. Pitkässä seuraamisessa kontakti putoaa. Avoimen luokan hypyssä Viiru istuu vinoon; vahvistettiin oikeaa paikkaa nameilla. Viiru haki kapulaa innokkaasti, ja kokeilimme ekaa kertaa elämässämme hyppynoutoa. Sehän sujui, mutta vaati aluksi houkuttelua paluuhypyssä. Nouto on kyllä edistynyt :) Eteenmenossa Viiru jäi istumaan, kun vein "eteenmenotontun" kentän reunaan. Viipo malttoi sitten seurata ja syöksyä lelulle vasta eteen-käskystä. Ruutua tehtiin ihan eri paikassa ja vain lelulla, ettei Viipo rupea turhaan epävarmasti himmailemaan. Oikein hyvä treeni, vaikka tehtiinkin monia liikkeitä! Ensi lauantaina taas jatketaan.
Tiistaina oli ikävä sää ja pääkallokeli. Illaksi oli sentään jo ehditty hiekoittaa kadut. Kävimme koko nelijäseninen laumamme tepastelemassa Joensuun keskustassa kävelykadulla ja joen rannassa (sillankin  alla). Piki on viikossa rohkaistunut ihan silmissä.
Varasin rokotusajan aatonaatolle ja aloitin matokuurin. Kotona sattuikin olemaan Axiluria niin, että siitä riittää molemmille.
Lähettänyt Satu klo 20.15 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Viirun torstaitreeniin oli kouluttajamme suunnitellut vinkeän radan, muttei valitettavasti päässyt itse meitä koutsaamaan. Rakensin rataa rillit päässä, arvioin etäisyydet väärin ja löin pääni A-esteeseen. Aivot olivat muutenkin narikassa, myös Viirulla. On se rankkaa, kun pitää koko ajan pentua viihdyttää (vaikka pentu haluaisi olla joskus rauhassa). Kontaktit menivät ok, muuta ei ehkä kannata raportoida.
Torstaina Piki oli aamupäivällä ekaa kertaa yksin. Iltapäivällä salakuljetin pennun mukaan todistuksia allekirjoittamaan ja ihmisiä katselemaan.  Samalla Piki sai lenkkeillä hieman ilman Viirua.
Aamupäivällä tuli myös soitto, että puhtaammin otettu pissanäyte oli tosiaan puhdas ja Piki on siis terve kuin pukki. Jee!
Perjantaina Piki oli kahteen kertaan itsekseen. Jonkin ajan päästä rohkaistun ja jätän koirat kaksistaan. Illalla pentu oli mukana Viirun tokotreeneissä. Pakkasta ei ollut paljon, mutta tuuli oli kova,  joten yritettiin pysytellä lämpiminä - ja pysyttiinkin. Pikillä on Mörkön mantteli ja autossa Sirkku-pikkuisen lampaantalja vajaa parinkymmenen vuoden takaa. Piki tutustui varovasti Anneliin, katseli muiden koirien tokoilua, juoksenteli Viirun kanssa ja kävi lyhyellä remmilenkillä.
Viiru teki ekaa kertaa avoimen luokan hyppyä. Se ei ole vaikea, koska Viiru osaa osaset. Liikkeestä seisominen alkoi taas uudelleen muistua mieleen. Eteenmeno oli upea. Ruudussa oli hahmotusvaikeuksia eikä siinä ole edetty. Lisäksi kovan tuulen vuoksi törpöillä oli vaikeuksia pysyä paikallaan.
Lauantaina jatkettiin tokoilua. Otin Pikin mukaan, kun en raaskinut jättää sitä yksin kotiin. Lisäksi Piki tuntuu sen verran varovaiselta ja varautuneelta, että erilaiset myönteiset kokemukset ovat sille hyväksi. Ei nyt tehrä tästä numeroo, vaan kuljetaan erilaisissa paikoissa, ollaan ja puuhataan hyväntahtoisten ihmisten ja kilttien koirien parissa. Piki reipastuu ja tottuu nopeasti, ihan samoin kuin ekana iltana "mummolassa" Hyvinkäällä.
Piki oli oivallinen häiriö ja palkkausapulainen hallilla, siinä pentu myös pysyi lämpimänä. Viiru ei tapansa mukaan tosin ottanut häiriötä.  Tekeminenkin on jäänyt niin vähiin, että vire on huipussaan (muttei yli kuitenkaan). Palkkana Viiru rallatti lelun kanssa Piki perässään ympäri hallia. Kerrattin onnistuneesti avoimen luokan hyppyä, liikkeestä pysähtyminen muistuu mieleen ihan pienestä käsiavusta, ruudussa ei edistystä (Viiru kaarsi lelunheittäjän luota tai hidasti, joten tehtiin ihan lelulla),  seuraaminen meni tosi hyvin. Uutena kokeiltiin zetan kahta ensimmäistä sivua maahanmenolla ja seisomisella - hienosti! Tässä oli ohjaajan apuna Junton Teijan hokema: törppö-koira-törppö.
Piki myös katseli Viirun tekemisiä Annelin sylistä sekä viritteli leikkiä nuoren Utu-bordercollien kanssa. Lauantaina kuljettiinkin ja puuhattiin niin hyvissä porukoissa, että Pikin päikkärit jäivät myöhään iltapäivään. Tavattiin myös Nuusku, Rapsu ja Sisu Noljakan lammashaassa. Hmm... Sisun kanssa olisi varmaan mukava leikkiä, mutten vielä tänään taida ihan uskaltaa... Mutta melkein. Heidi on jo tuttu ja Nuusku ja Rapsu rauhallisia, joten kyllä tässä voi taas nostaa hännän normikorkeuteen. Häirikkönä pönttö-Viiru, jonka kemiat eivät vieläkään kohtaa Sisun kanssa. Viiru sai tepastella ja sinkoilla remmissä. Illalla olisi ollut Viirun fyssari mutta unohdin sen. Voi ei, tosi ikävää Helille.
Viiru on päässyt Pikin tultua vähemmän kunnon lenkeille juoksemaan vapaana, mutta luulen, että Viirun mielessä ollaan vahvasti plussan puolella: on ihan oma leikkikaveri ja ruokaa saa kolme kertaa päivässä.
Lähettänyt Satu klo 22.13 3 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Elämää hullerin kanssa, Tolleri-lehti 4/2006
Elämää hullerin kanssa 2, Tolleri-lehti 4/2013
Vaikka eihän Topi ollutkaan hulleri vaan hieno tolleri. Tämän saimme tietää, kun me - aluksi koiran kanssa kädettömät - kasvatimme itsellemme kädet, joilla koiraa kohdellaan.
Välillä tulee ikävä Topin kanssa puuhailua, Topin herttaista sähellystä, päälaen kanelipullan tuoksua ja lämmintä punaista turkkia. Pikku ukko.
Onkohan kaarnan koloon piilotettu nami?
Kiitos Tolleri-lehdelle, että jutut julkaistiin ja että sain pdf-tiedostot blogiin linkitettäväksi.
Lähettänyt Satu klo 15.51 5 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
keskiviikko 11. joulukuuta 2013
Pikin toinen ja kolmas päivä
Eilen, Pikin toisena päivänä Joensuussa oli kireä pakkanen, joka iltaa kohti lauhtui. Muttei oikeastaan helpottanut, koska alkoi tuulla ja tuiskuta. Piki oli kotosalla ja käväisi välillä kotipihalla pissalla ja riehumassa. Pikiä kävi moikkaamassa Heidi, mutta Viiru taisi sosiaalistua enemmän, koska suurimman osan ajasta Piki joko telkkusi Viirun kanssa tai nukkui. Piki myös tarkkaili pesukoneen korjausta lähietäisyydeltä. Huh, nyt on toimiva pesukone ja pääsee pennunpissapyykille.
Pari loisteliasta otosta eiliseltä:
Piki etsii sohvan uumenista muinaisia murusia ja Viiru komentaa takaisin riehumaan.
Katso, kun mä loikkaan!
Illalla Viiru käväisi Viia-siskon kanssa agilitya treenaamassa. Keskityimme kontakteilla siihen, että Viiru juoksee täysillä oikeaan pysähdyspaikkaan. Kokeilin eri vaiheissa sanoa "koske" ja myös sitä, että olen hiljaa. Kyllä koske pysähtymistä tai ainakin hiljentämistä tarkoittaa. Ja A:lla ja keinulla olen kisoissa antanut käskyn hyvinkin aikaisin, jotta Viirulla olisi aikaa jarrutella... Välillä oli kosketusalusta, välillä ei. Palkkana oli pallo jonkin matkan päässä. Sujui vallan mainiosti. Mutta miten osaan käyttäytyä, kun tehdään rataa?
Tänään keskiviikkona on lauhaa, suvikeli kuten täällä sanotaan. Soitin Pikin pissaviljelyn tulokset: höh, siellä oli jotain kasvustoa. Koska Piki tuntuu reippaalta ja terveeltä eikä pissaaminen tunnu sitä vaivaavan, vein vielä uuden näytteen. Nyt keitin kauhan ja huuhtelin pakasterasian kiehuvalla vedellä. Enkä jättänyt näytettä huoneenlämpöön muhimaan tunneiksi, vaan hurautimme heti eläinlääkäriin viemään pissan tutkittavaksi. Pikatesti oli ihan puhdas, ja huomenna saa tietää viljelyn tuloksen.
Emme lähteneetkään kaupungille asioille, jottei Pikille tulisi turhaa odottelua viileässä autossa, vaan teimme parit pikkulenkit lähiympäristössä. Päivällä Piki kummasteli suuresti pyöräiljöitä ja hiihtäjiä, mutta illalla ne eivät enää olleetkaan niin outoja.
Mörkön heijastinliivi on Pikille just passeli. Ja manttelikin pysyy päällä, kun Heidin neuvosta tein siihen muutamia solmuja ja kiepautuksia.
Mäyräpartio on saapunut. Partion johtaja Mäyrämatami on vielä komennuksella Etelä-Suomessa.
Riehunnan jälkeen jäähylle possunkorvaa jyrsimään
Lähettänyt Satu klo 19.28 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
maanantai 9. joulukuuta 2013
Tänään oli Pikin ensimmäinen kokonainen päivä uudessa kodissa. Aamupäivällä vietiin pissanäyte eläinlääkäriin. Pikatestissä näyte oli puhdas, mutta pyysin vielä viljelyä. Saara soittaa tulokset huomenna. Terveeltähän tuo tuntuu mutta juo kyllä tosi paljon verrattuna Viiruun, joka ei juo juuri lainkaan. Aika jänskää oli odotushuoneessa, ja potilaina oli myös partainen koira ja jättiläiskoira. Painoa Pikillä oli mantteli päällä runsaat 7 kiloa.
Aamulla pakkasta oli kymmenisen astetta, illaksi kiristyi jo lähemmäs pariakymmentä astetta. Siirsimme Annelin kanssa tokotreenit perjantaille. Päästäänköhän huomenna kontaktejakaan treenaamaan uuden suunnitelman mukaan? Tai ei se oikeastaan ole kovin uusi. Palkka jonkin matkan päähän alastulosta. Palkka vain nopeasta suorituksesta. Vapautus nopeasti, yleensä. Selvä vapautus. Kosketusalustan käyttö, ainakin välillä. Ja ehkä kosketusalustan muistuttelu ihan muuallakin. Eikä ainakaan palkkaa siitä, että Viipo omine lupineen kiepauttaa itsensä tiettyyn paikkaan alastuloa ja jää odottamaan "koske"-käskyä ja palkkaa.
Puolen päivän aikaan tulivat Miimi ja Unelma kylään. Nyt uskalsin Miimin rohkaisemana päästää Viirunkin mellastamaan ihan vapaana. Hyvin sujuu Viirulla ja Pikillä leikki ja yhteiselo muutenkin. Leikki on kyllä välillä rajun näköistä, ja olenkin välillä vienyt telmijät jäähylle. Viiru haluaisi jatkaa, vaikka toista jo väsyttäisi.
Hytisyttävän pakkasen vuoksi Piki ei vielä käynyt lenkillä lähikaduilla. Kunhan vähän lämpenee, ja kunhan ollaan varmoja, että pissatulehdus ei enää vaivaa. Ja muutakin ohjelmaa olisi tiedossa.
Lähettänyt Satu klo 19.28 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
sunnuntai 8. joulukuuta 2013
Piki ja muita ihmeitä
Paljon on sattunut ja tapahtunut, ja moni juttu ansaitsee oman postauksensa. Lyhyt katsaus:
Piki tuli taloon. Syntymäkoti jäi Tuusulaan. Katsotaan, millainen tyyppi se on. Naama on söpö, ja tassut isommat kuin aikuisella Susulla.
Ihme: Viiru ei lähtenyt jäniksen perään, kun kutsuin; miettiköhän, että nyt kyllä kannattaa olla emännälle mieliksi?
Itsenäisyyspäivänä olin agilitykisoissamme vastaava koetoimitsija. Loistavan talkooporukan ja mukavien tuomareiden ansiosta kisat sujuivat erinomaisesti. Aamulla ei tuntunut lupaavalta, kun paljain käsin erotin toisistaan leveän liukuoven kumi"tiivisteen" ja betonikynnyksen, jotta saisimme oven auki.
Yritin itse kisata - olimme päivän kolmanneksi viimeiset lähtijät.  Matalalla olleet odotukset eivät ainakaan ylittyneet. Vika ei ollut Johanna Nybergin radoissa - ne olivat tosi kivoja ja aivan tehtävissä... En enää koskaan ole samana päivänä vastaava koetoimitsija ja kisaaja.
Tästä pääsee vain ylöspäin ;) Kontaktit huononevat huononemistaan. Mutta ei hätää: Pikin-hakureissulla suunnittelimme personal trainerin kanssa korjaussarjan. Ja seuraaviin kisoihin on aikaa.
Viiru myös irtosi hyvin. Ja tuomari sanoi kyllä kivasti: Viiru on taitava koira, joka tarjoaa oikeita ratkaisuja. Anna sen mennä!
On käyty viime viikolla agilityn normitreenissä sekä Viian kanssa ihan omalla ajalla.
Lähettänyt Satu klo 19.06 9 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
tiistai 3. joulukuuta 2013
Urku auki ja liinat kiinni
Sunnuntai-illaksi lumimyrsky keräsi uudelleen voimia, ja Pärnällä kävi kova puhuri. Viiru, Sisu ja Arvo juoksivat koko hallin mittaista vauhtisuoraa. Kyllä olikin hauskaa - paitsi, että ohjaajankin piti mennä niin kovaa kuin pääsi. Ohjaaja lähti pinkomaan, jonkin ajan päästä avustaja päästi koiran, joka sai ohjaajan kiinni, ohitti ja jatkoi täyttä vauhtia syöksymistä palkalle. Homman nimi oli se, että koira ei piitannut ohjaajan liikkeestä eikä asemasta. Kaikilla meni huippuhienosti. Kelpeillä oli aivan hurja vauhti, mutta ei aussikaan hissutellut. Ensin epäilin Viirua, mutta katin kontit, Viipo liisi poikki hallin uusi vihreä pallo tähtäimessään. Heidin blogissa on kuva "radasta".
Ennen vauhti-ilottelua treenasimme Viirun kanssa tokoa ja keppejä. Vähän seuraamista. Liikkeestä seisomisen Viiru oli unohtanut, mutta saimme kyllä sen palauteltua mieleen. Luoksetuloa pysähtymisellä ja ilman, mutta nyt ilman kiertämistä. Viiru on tosiaan fenomenaalinen stoppaaja. Hiekkaan jäi pitkät jarrutus/liukumisjäljet, kun Vipstaaki nykäisi nanosekunnissa liinat kiinni. Voi kun se olisi hieno tokokoira, kun vain osaisi ja viitsisi ;)
Ja taas tokoiltiin! Maanantai-iltana mentiin Annelin, Vivven, Anin ja Utun kanssa Niittylahden koulun parkkipaikalle. Pakkanen oli aika kireä, joten tehtiin vain vähän mutta hyvää. Viiru teki ruutua niin, että siellä oli lelu valmiina tai että Anneli heitti lelusen, kun Viiru oli juossut ruutuun. Kapulan noutoon haettiin lisää iloisuutta. Utun kanssa yhdessä tehtiin jälleen seuraamista ja luoksetuloa häiriössä. Kyllä me edistytään (eikä vain niin, että huononnumme yhä hitaammin... )
Jossain Reijolan taajaman liepeillä vähän soisessa maastossa kävelimme lenkin. Siinä tuli jo hiki, ja pakkanenkin alkoi lauhtua.
Lähettänyt Satu klo 22.05 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
sunnuntai 1. joulukuuta 2013
Pyryttää sakeasti ja pitkään. Hakuharkat peruuntuivat. Voi olla, että Viiru haukkuu ukkoja maastossa seuraavan kerran vasta ensi keväänä. Kun ei ollut hakua, päätin lähteä agilitymölleihin. Keli oli kamala. Puolessa välissä matkaa tulin järkiini/sisu meni kaulaan/mukavuudenhalu voitti ja käännyin takaisin.
Pysäköitiin auto mukavasti omalle kotipihalle, ja lähdettin lähimetsiin ja Pyhäselän rannalle nauttimaan tuiskusta ja tuulesta.
Rannalla meinasi pipo lentää päästä. Sama paikka, Honkaniemen uimaranta, eri vuodenaikoina ja eri koirakokoonpanoilla. Jos kaikki sujuu suunnitelmien mukaan, viikon kuluttua Viirulla on taas seuraa ihan omassa laumassa.
Rannalle oli unohtunut talveksi penkki.
Viiru käy aina istumaan, kun se huomaa minun kaivavan kännykkäkameran esille.
Sunnuntai-iltapäivän herkuksi Viiru kaluaa hirven luuta. Viiru pysyy kuuliaisesti pyyhkeiden päällä.
Lähettänyt Satu klo 18.28 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
perjantai 29. marraskuuta 2013
Kyllä olikin jo kahden viikon tauon jälkeen kaipuu ohjattuun agilitytreeniin. Kivaa! A:n jälkeen valssaus oli Viirun mielestä vieläkin oudompaa kuin persjättö, joten sitä piti harjoitella kosketusalusta apuna. Osan kontakteista tehtiin kisanomaisesti, osa palkaten. Kepeillä yritin käyttää suoraa kättä, ja siitä oli apua, ainakin minulle. Keppien sijainti oli kuulemma suunniteltu ihan meitä varten. Aloitus sujui, koska nyt oi tarpeeksi tilaa kääntymiseen. Kepeiltä lähdön harjoittelun jätimme toisen kertaan.
Kotiläksyksi saimme taas hypyillä kääntymisen - Viiruhan ei siis osaa lainkaan kääntyä hypyn päällä - mikä Topille oli pikkuperunoita.
Pärnällä kävi kova puhuri, ja välillä tuiskusikin. Vaatii taas henkistä totuttelua tarpoa lumessa, pimeässä, otsalampun valossa. Agilityn jälkeen oli vielä tokotreenit, ja olin melkoisen jäässä lopuksi, vaikka vaatetta oli vaikka muille jakaa.
Tokossa aluksi oli ryhmäpaikkamakuu, jota ensimmäistä kertaa kokeilin avoimen luokan tyyliin piiloutumalla. Kyseessä oli siis voivoi-kurssi, mutta eivät muut sen kummoisempia tehneet. Hyvin makoili Viiru - BH-kokeen jälkeen on taas minullakin luottoa pysymiseen. Maija-kouluttaja muistutti aiheellisesti, että vinosta perusasennosta seuraa vino makuuasento. Maahanmenon nopeus vaatii muistuttelutreeniä.
Kurssin viimeisellä kerralla tehtiin vapaavalintainen liike. Ainoa kurssin liikkeistä, jota olemme edes kerran hetken kotona treenanneet, oli luoksetulo, joten teimme sitä. Taas tuli Viirun pysähtymisestä erittäin myönteistä palautetta, joten en ole onnistunut sössimään ihan kaikkea.
Tottelevaisuudella jatkettiin perjantaina. Annelin kanssa kokoonnuimme pimeällä ja liukkaalla koulun parkkipaikalla; muut eivät päässeet. Saatiin aikaan erinomaiset treenit eikä kukaan loukkaantunut. Viirulla vähän tassuja rupesi palelemaan kiristyvässä pakkasessa. Viiru teki leluruutua - mutta voi kauhistus, olen unohtanut, miten piti edetä. Keksin sitten oman sovelluksen, joka todennäköisesti on tie tuhoon. Mutta kivaa oli.
Noudossa Anneli antoi hyvä neuvoja, mutta mikä parasta, myös innosti Viirua heittelemällä ja potkiskelemalla kapulaa. What a feeling! Jo Junton Tytin neuvoilla päästiin siitä, että Viiru kävi nokkimassa kapulaa ja komentamassa minua yhteisnostoon. Suuri edistys on Viirulla hakemisessa ja viemisessä sisälähetin hommissa. Ne ovat hauskoja eikä niissä ole mitään turhia tokopaineita.
Sitten vielä pariseurattiin ja luoksetultiin Utun kanssa. Viirullehan muut koirat ei ole mikään erityinen häiriö, kun hommissa ollaan.
Olin saanut parsittua sen Tokolelun (inhoan käsitöitä). Mutta se repesi taas. Etsinkö samanlaisia nettikaupoista vai kokeilenko, olisivatko jotkin muut lelut vähintään yhtä hyviä? Ajattelenko, että kyse on leikkijästä ja yritän tehdä muista leluista yhtä hyviä? Vai palaanko entiseen ajatteluuni, että koiralle pitää kelvata lelun kuin lelun?
Säälittävä eloton otus taas parsittavana
Tokotreenin jälkeen lenkkeiltiin pimeällä ja liukkaalla pikkutiellä. Vieressä kohisi kuutostie, sen verran kuin se aivan hieman Joensuusta etelään kohisee.
Näin työhuolet unohtuvat ja mieli laskee viikonlopun viettoon.
Lähettänyt Satu klo 22.25 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
sunnuntai 24. marraskuuta 2013
Tämä ei ole kiiminkiläis-, oululais- eikä murrejuttu, vaan otsikko kuvaa Viirun katsetta tänään hakutreeneissä.
Meitä oli neljä normiryhmäläistä ja vierailevana tähtenä Kerttu-rotikka. Rottistytön treenistä keksinkin, että kokeillaan palkattomuutta. Ai miten niin treeni pitäisi suunnitella etukäteen ja suunnitelmassa pitäisi pysyä? Ai miten niin ei kannata tehdä tuollaista uutta juttua lumitreenissä, joka ehkä jää kauden viimeiseksi?
Yöllä oli tosiaan satanut ohut lumihuntu; pakkasta oli pari astetta. Sää kirkastui iltapäivää kohti.
Viirulla oli neljä pimeää ukkoa:
Oikeassa etukulmassa maalimies haukutti 30 haukkua ja palkkasi sitten. Viiru haukkui hyvin, mutta aivan selvästi tasan kymmenen haukun sarjoissa. Ukko löytyi toisella lähetyksellä.
oli se palkattomuuden kokeilu. Vasemmassa etukulmassa Viiru haukkui, kunnes tulin paikalle. Pyysin Viirun sivulle. Viipo katsoi hölmistyneenä: Ookko nää pölijä? Sekoitatko lajit? Ei tää ole tokoa! Minähän tässä haukkua paukutan ja parannan vain tahtia! Show me money! Kolmannella sivu-käskyllä Viiru hoksasi, että on se tosissaan. Avustaja komensi maalimiehen ylös, ja Viiru sai käydä tarkastamassa tapauksen.
oli palkattomuden korjaus. Ukko palkkasi ekasta haukusta. Tämäkään ei tainnut löytyä ekalla lähetyksellä, mutta into ei ollut vähentynyt.
Tarkoitus oli yhdistää se, että minä menen ukolle ja nyt ukko palkkaa kunnolla. Maalimies oli sama vieras mieshenkilö kuin kakkosen ei-palkkaaja. Tämä ukko löytyi kolmannella lähetyksellä.  Viiru haukkui paremmin kuin kakkosella.
Ukoille vaadittiin useampi lähetys, pari-kolme. Vaikuttikohan lumi ja silloin tällöin puhallellut heikko tuuli? Kakkosukolle mentäessä sain palautetta, että kun Viirun haukussa tulee tauko, pysähdyn, ja lähden liikkeelle jo yhdestä haukusta. Pitää odottaa useampi haukku, ja vasta sitten jatkaa lompsimista.
Jälleen ihan erinomainen treeni! Olin myös ostanut uusia leluja, kun vanhat olivat kuulemma säälittäviä repaleisia raatoja. Pitää myös parsia se paras tokolelu - nyt sain ehkä ihan oikeasti tokoseuraa! Jee! Sääntökirja esiin ja avoimen sekä voittajan liikkeitä opettelemaan!
Treenin jälkeen Arja tarjosi pullakahvit, ja sitten mentiin lenkille rennossa bc-belgi-schipperke-seurassa. Tästä ei iltapäivä paljon parane.
Lähettänyt Satu klo 19.58 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
lauantai 23. marraskuuta 2013
Edellisestä kirjoituksessa unohtui kertoa, että Viiru kävi toistamiseen Helillä hierottavana, ja onneksi jumit olivat lievenneet ja lihakset pehmenneet. Otin kuitenkin vielä yhden käsittelykerrran ensi viikolle.
Voimia ja ketteryyttä tarvittiin lauantai-illan huumassa Pärnävaaran rinteillä ja hallissa. Alku- ja loppulenkkejä ei voi kutsua lämmittelyksi ja jäähdyttelyksi. Meno oli niin hurjaa, että heikompaa hirvitti. Viirun mukana rallasivat vuosikkaat sisarukset Nikke, Ulpu ja Jontte. Rauhallisemmin jolkottivat Tara, Asta, Sina ja Saimi.
Hallissa kukin treenasi makunsa mukaan agilitya tai tokoa/tottista. Meidän makuumme oli agility. Edellinen treenaaja Tuomas oli rakentanut kivan radan, jonka hän esitteli meille. Siinä sai harjoitella juuri niitä asioita, joita halusinkin, eli kontakteille jättöä ja sokkaria (kontakti ja persjättö kuulostaa kuulemma törkeältä agilitya harrastamattomien korvissa), vaikeampaa keppikulmaa ja keppien jälkeistä ohjausta. Kepeillä olen kokeillut suoran käden käyttöä, ja se toimii ainakin niin, etten ala hamuta lelua taskusta liian aikaisin ja näin sabotoi Viirun kepitystä.
Kontakteilla himmailu jatkui, mutta hiekkaan peitellyt kosketusalustat auttoivat. Mutta ensi kerralla pitää tarkkaan suunnitella kontaktiharjoitus ja palkkaus.
Radalla oli myös suoria posotuspätkiä. Ja lopuksi mentiin hyppyeste-putki-rallatus.
Taas on aussinaattori väsytetty :)
Lähettänyt Satu klo 20.28 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
perjantai 22. marraskuuta 2013
Treenaamisen suhteen viikko on ollut kovin hiljainen. Torstain agilityyn ei päästy pikkujoulujen vuoksi. Pimeässä käveleminenkään ei innosta - mutta onhan sinne mentävä. Onneksi hyvä seura tekee otsalampun valon kirkkaammaksi. Nuuskun, Rapsun ja Sisun kanssa käveltiin tänään Pärnällä lenkki.
Viiru ehti vähän treenatakin ennen kuin illan ohjatut tokoryhmät alkoivat. Keppejä ja kontakteja. Kepeillä ajoitan palkkauksen väärin, ja Viiru kääntyi jo toiseksi tai kolmanneksi viimeisessä välissä katsomaan minua. Heitto on tehtävä eri tavoin. Jos palkka jätetään loppuun, pitää olla avustaja eikä ole hyvä itse kieltää ottamasta palkkaa. Minähän haluan, että koira kiinnittää huomionsa palkkaan. Kiitos, Heidi, hyvistä neuvoista! Kontakteja tehtiin kosketusalustalla. A on taas/edelleen vaikea, ja samoin persjättö kontaktin jälkeen.
Selvästikin minulla olisi enemmän aikaa koirien kanssa puuhailuun.
Lähettänyt Satu klo 20.13 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
sunnuntai 17. marraskuuta 2013
Tänään hakuharkoissa oli tarpeeksi tuulta, kun Eino-myrsky pyyhkäisi yli Pohjois-Karjalan. Viirulla oli
tyhjä oikeaan etukulmaan vastatuuleen
ukko vasemmassa etukulmassa kevythäkissä + parikymmentä haukkua
ukko suunnilleen samassa paikassa kuin ensimmäinen tyhjä + parikymmentä haukkua
ukko vasemmassa takakulmassa + haukkuja kunnes kävelin ohi
ukko oikeassa takakulmassa + haukkuja kunnes kävelin ohi
Eka tyhjä vaati kaksi lähetystä, mutta kyllä Viiru sitten upposi tarpeeksi syvälle ja kaarsikin oikeaan suuntaan. Ja "kolmoselle" Viiru säntäsi eikä yrittänytkään väittää, ettei siellä äskenkään ketään ollut - kiitos navakan vastatuulen. Ja Viiru haukkui tosi hyvin, vaikka kävelin ohi.  Miten voikin treeni mennä niin hyvin! Eikä edes oltu mukavuusalueen ytimessä.
Lähettänyt Satu klo 21.27 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
lauantai 16. marraskuuta 2013
Viirun aamulenkki käppäiltiin kotona käymässä olevan tyttären kanssa lempeässä säässä. Ihan tuli hiki kalsarit jalassa. Puoliltapäivin ajeltiin Miimin luokse Liperiin käyskentelemään maalaismaisemissa. Vaikka siskokset Viia ja Viiru ovat erinäköisiä ja -kokoisia, juoksennellessaan ne ovat niin samanoloisia tutkija-metsästäjä-keräilijöitä. Mutta vain Viiru kunnostautuu kakan syönnissä. Kuinkahan monen eri lajisen eläimen kakkaa se tänäänkin kietaisi huiviinsa?
Kolmelta alkoi Jari Suomalaisen koulutus. Alkuradalla 1 - 10 olisi pitänyt etsiä oikeat linjat, ja sehän minulta ei lainkaan onnistunut. Ihan hävettävää sähellystä. Kolmosella vastakääntö oli hyvä ohjaus. Pituuden jälkeen takaaleikkaus, ennen hidastus. Sitten piti 8-hypyn valississa vaatia tiukka käännös. 9-hypylle linjaus, jotta linja putkeen tulee oikeaksi ja ohjaaja pääsee säntäämään hypyn 12 takaaniertoon.
Loppurata meni jo vähän paremmmin. Kyllä näiltä guruilta aina viisautta oppii. Kukaan ei ole aiemmin sanonut, että Viiru tykkää hypätä vinoon. Tai en ainakaan ole ymmärtänyt. Siinähän se on! Isot kaarrokset, mutta helpot takaakierrot (yhdistettyinä persjättöihin, sylkkäreihin, takaaleikkauksiin tai vaikka mihin).  Kun/jos opettaa hyppäämään suoraan pienin kaarroksiin, ei saa hukata tätä etua.
Ekassa setissä tehtiin kepeille 21 saakka, tokassa loput. En tosin ollut opetellut loppua juurikaan, kun en uskonut että päästään niin pitkälle. Mutta siinähän oli niitä meille helppoja vinoja hyppyjä. Kepeillä Viiru ei kestänyt lainkaan sivuttaisetäisyyden kasvattamista, mutta tämä kouluttaja ymmärsi sen hyvin - niin kuin monet muutkin asiat. Ja olenko kuullut ennenkin aika monta kertaa: luota myös itseesi, sinä osaat. Luotanhan minä, se kunnon tosissaan-ohjausasenne vain pitää saada päälle jo ensimmäisellä kerralla, ensimmäisellä esteellä. Sääli, ettei huomenna päästä jatkamaan.
Kun radalla tehdään puomia, Viiru saattaa jäädä himmailemaan. Kun heti perään tehdään toisella kentällä, vauhti on hyvä ja pysähtymispaikka selkeä...
Lämmittely- ja jäähdyttelylenkit päälle. Näin jopa aussinattori väsytetään. Saati emäntä. Mainiota.
Lähettänyt Satu klo 20.37 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
perjantai 15. marraskuuta 2013
Torstain ohjatussa treenissä rata ei tuntunut niin vaikealta kuin viimeksi, johtuikohan omasta vireystilasta. Ennen treenejä Viiru sai lisää poikia shelttihaaremiinsa lämmittelylenkillä ;)
Viiru irtoaa keilaamalla hyvin hypyille, myös takaakiertoon. Hypyllä 18 lähettäminen ja oma liike toiseen suuntaan ei kuitenkaan onnistunut. Peruspyöritys pelitti kuitenkin hyvin. Keppikulmia saatiin kotiläksyksi. Eihän me noin vaikeita osata. Kontakteilla pysähtyminen on edelleen hakusessa. Pitäisi keksiä jokin strategia kisoihin, vaikeisiin ratatreeneihin ja kontaktitreeneihin. Kaarrosprojektikin pitäisi aloittaa pian. Lopuksi ehdittiin vetää vauhtipyöritystä.
Agiltyn jälkeen oli vielä tokon voivoi-treeni ja aiheena luoksetulo. Taas olimme ihan aloittelijoita ja aloitimme alkeista. Pallon heitolla pysäytystä, välillä ei pysäytystä, välillä kiertäen, välillä suoraan. Sitten pieni väli käsimerkin ja heiton väliin, siinä kehu. Maahanmenon treenausta lelun avulla.  Voivoi-treeneissä on ollut tietty kaava: Ensin Maija-kouluttaja sanoo: sehän on ihan luonnonlahjakkuus/tästä tulee teille näyttävä liike/sehän todella nauttii tästä. Treenin edetessä, minun sählätessäni ylisanat vähenevät. Mutta joka liikkeessä on saatu selvät neuvot siitä, miten edetään.
Perjantai-iltana käväistiin niitä keppejä ja kontakteja treenaamassa itseksemme. Kontakteja tehtiin vauhdilla ilman erillistä palkkaa ja välillä palkkaamalla. A on vaikein. Hyvin meni kuitenkin, myös kepit. Irtoamistakin harjoiteltiin.
Halilla on ihan ruuhkaa perjantai-iltaisin.
Lähettänyt Satu klo 20.48 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
1. Julkaise kuva koirasi viiksistä.
2. Haasta vähintään kolme ystävääsi tekemään samoin.
Viirulla on tosi pitkät viikset, osa valkoisia, osa tummia. Niistä löytyisi Sirkun ottamia kuvia vaikka miten paljon.
Topin kuvassa eivät tarpeeksi hyvin erotu ne muutamat ylöspäin kihartuneet Poirot-viikset.
Haastan Riitan, Heidin ja Sirkun.
Lähettänyt Satu klo 19.14 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
sunnuntai 10. marraskuuta 2013
Hakuryhmämme kokoontui kolmen naisen ja useamman koiran voimin isänpäivän aamuna jo kymmeneltä. Oltiin Tukholminlammilla samalla alueella kuin viimeksi; emme edes tallanneet tällä kertaa. Viiru treenasi taas vaihteeksi innokasta haukkumista. Sitä mukaa kun vire nousee, haukku paranee. Kaikki ukot olivat haamuja. Kakkoselle, kolmoselle ja neloselle Viiru säntäsi yliheittona. Viipo jäi odottamaan jonkin matkan päähän keskilinjasta, kutsuin ja lähetin vauhdista.
Maalimies palkkasi hyvien haukkujen jälkeen. Nelosella oli tarkoitus haukuttaa, kunnes olen kulkenut ohi. Se ei toteutunut, mutta hyvät olivat haukut sielläkin. Helppo, hauska, motivoiva hyvän mielen treeni. Ensi kerralla taas vaikeampaa.
Käytiin bortsujen kanssa vielä lenkillä. Ihan parasta ovat rennot kimppalenkit, jossa koirat jolkottelevat ja tutkiskelevat yhdessä, välillä nuoremmat yltyvät hippasille. Kenenkään ei tarvitse jännittää eikä jäykistellä häntä pörhöllä.
Lähettänyt Satu klo 17.54 1 kommentti:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
lauantai 9. marraskuuta 2013
Pitkästä aikaa oltiin mökillä. Marraskuun rauha, pysähtyneisyys ja hiljaisuus. Pikku pakkanen puuttui ihan täydellisestä tunnelmasta.
Ensimmäinen kerta mökillä ilman Topsukkaa. Tarkoitus oli pitää Topin ja Mörkön ripottajaiset, mutta minä onneton unohdin tuhkat kotiin. Lähdin mökille suoraan töistä, jottei tarvitsisi ajaa koko matkaa pimeässä.
Mökillä ulkona oli sysipimeää ja hipihiljaista. Ei valo- eikä melusaastetta. Paitsi meidän pihavalot ja grillinuotio.
Saunassa oli lämmintä ja vähän hämärää.
Viiru vilvoittelee vaarin vanhan kylpytakin päällä.
Lauantaiaamuna nukuttiin pitkään ja tehtiin pieniä pihahommia. Lenkillä Viiru ehti kieriä kakassa ennen kuin huomasin ja ehdin kieltää. Tämä olikin Viirun eka kakassakierimiskerta. Viirun (ja minun) onneksi saunan padassa oli jäljellä haaleaa vettä. Muuten kakkamaatti olisi saanut kylmän kylvyn hyisessä Herajärvessä.
Hiukset: Kakka, Garnier Fructis Shine and Volume, kuolleet koivunlehdet, kylmä järvivesi
Iltapäivällä käytiin itseksemme treenimässä keppejä ja kontakteja. Kontakteilla varmisteltiin oikeaa pysähtymispaikkaa ottamalla kosketusalustaa esittävät hiekkaanhaudatut paperinpalaset taas käyttöön. Viiru hieman hätkähti keinun paukausta, joten syöttelin sille riistakuutioita ja paukuttelin keinua. Kepeillä harjoiteltiin vaikeampia kulmia ja etäisyyttä. Lopuksi hurviteltiin putkirallia.
Lähettänyt Satu klo 19.57 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
torstai 7. marraskuuta 2013
Viiru oli käynyt aiemmin fysioterapeutilla kauan sitten Topin seuraneitinä. Keskiviikkoiltana Viiru oli ensimmäistä kertaa itse hierottavana. Mitään vaivaahan Viirulla en ollut huomannut, joten ihan huoltomielessä mentiin. Toisella puolella alaselässä oli jumia, samoin vastakkaisella puolella kankussa. Toinen hoitokerta parin viikon päästä, kotona venyttelyä, kunnon lämmittelylenkit, BOT-loimen käyttö treenitauoilla. Pari jälkimmäistä on ollutkin käytössä. Viiru makoili rauhallisesti Helin käsittelyssä, alaselän timakoissa kohdissa teki tosin mieli pungeta pystyyn.
Torstain treenissä oli turkasen vaikea rata.
Toistoja tuli turhan paljon. Keinulta ja puomilta piti keilata koira hypylle ja saada etumatkaa jatkoon. Varsinkin puomilta keskityin liikaa hypylle lähettämiseen ja vauhtiin ja unohdin kontaktin kriteerin. Ohjaajan päähän mahtuu vain yksi treenattava asia kerrallaan.
Lähettänyt Satu klo 21.56 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
sunnuntai 3. marraskuuta 2013
Suoria pistoja, varmoja löytöjä
Hakutreeneissä jälkihoidettiin aussiehakuleirin vaikean treenin ja lukuisten tyhjien pistojen aiheuttamia traumoja. Tai eihän siitä mitään tramoja tullut. Viipo pinkoi ukoille yhtä innokkaasti kuin aina. Halusin kuitenkin palautella Viirun uskoa siihen, että kannattaa mennä sinne, minne minä näytän. Jokainen ukko löytyikin täsmällisesti suoran piston päästä.
Ykkösellä ja kakkosella Viiru haukkui, kunnes olin ohittanut ukon. Viiru kyttäili minua ja haukku oli katkonaista. Kahdella viimeisellä ukko palkkasi parinkymmenen haukun jälkeen. Vasta vikalla ukolla haukku oli hyvää, kun Viipo tajusi, etten tule - turha kytätä. Eli näitä pitää vaihdella. Ensi kerralla aloitetaan niin, että maalimies palkkaa.
Treenin jälkeen käytiin lenkillä bortsujen ja hovawartien kanssa. Pimeä tuli jo paljon ennen viittä. Viiru oli rauhallista tyttöä, kun yksi vanhemmista nartuista piti kuria ja järjestystä.
Tarjosin Tolleri-lehteen jatko-osaa vuonna 2006 kirjoittamaani Elämää hullerin kanssa -juttuun. Saa nähdä :)
Lähettänyt Satu klo 19.53 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
lauantai 2. marraskuuta 2013
Selasin blogeista, että viime vuonna pyhäinpäivänä olimme Elina Jänesniemen agilitykoulutuksessa ja toissa vuonna Popekon rauniokoulutuksessa, joka vieläkin on muistossani varmaan paras koirakoulutus, jossa ikinä olen ollut. Tai minulle mieluisin. Tämäkin pyhäinpäivä meni onnistuneesti.
Aamulla treenasimme Miimin ja Viian sekä Hilkan, Kirin ja Valon kanssa agilitya. Viipon aiheena olivat kontaktit ja niiltä lähteminen vauhdissa sekä vauhtisuoran päässä oleva suljettu keppikulma, joka tuotti viime treeneissä vaikeuksia. Harjoitus meni rutiinilla, ensi kerraksi luovempaa. Mutta oikeastihan vain halusin Viirulle parasta lenkkiseuraa ;) Eli treenin jälkeen neljä koirasukupolvea kirmaili Pärnän rinteillä.
Torstaina oli koiraharrastusta. Työmatkan vuoksi myöhästyin agilitytreeneistä todella pahasti, joten ei niistä sen enempää. Kompuroimme esteelle 17 saakka.
Ilta jatkui tokon voivoi-treeneillä. Ja nyt löytyi Viirulle ihan mieluisin tokoliike, jolle tuskin mikään vetää vertoja. Tunnistusnoudon alkeet! Pimeällä hallin pihan reunamalla hajustettu kapula piilotettiin pusikon aluskasvillisuuteen. Sen lisäksi, että Viipo säntsäsi pöpelikköön nenä auki, se myös palautti kapulan pureksimatta käteeni. Nyt jo tuotiin kapulakasaa lähemmäksi, mutta sitä sitten jatketaan. Toisena liikkeenä harjoiteltiin siivekkeen kiertämistä ensi kerran luoksetulon pysäytystä varten. Viiru kiersi hyvällä vauhdilla yllättävän kaukaa = kentän puolestavälistä. Samoin pysähdyksistä toiseen suuntaan kiertäminen sujui kerran kokeiltaessa.
Miksi se on niin pulska? Kettiössä odottelemassa herkkuja.
Lähettänyt Satu klo 19.57 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
tiistai 29. lokakuuta 2013
Miimi oli kirjoittanut Viirun MH-luonnekuvauksen aussiefoorumille. Kiitos! Kopioin sen tähän.
Viiru eli Patchcoat Viviane
1 a KONTAKTI Tervehtiminen: 4 Ottaa itse kontaktia tai vastaa siihen
1 b KONTAKTI Yhteistyö 4 Lähtee mukaan halukkaasti, kiinnostuu testinjohtajasta
1 c KONTAKTI Käsittely 3 Hyväksyy käsittelyn
2 a LEIKKI 1 Leikkihalu 3 Leikkii, aktiivisuus lisääntyy/vähenee
2 b LEIKKI 1 Tarttuminen 2 Ei tartu, nuuskii esinettä
2 c LEIKKI 1 Puruote ja taisteluhalu 1 Ei tartu esineeseen
Viiru leikkii mielellään myös vetoleikkiä, ja leikkiminen on paras palkka - nimenomaan leikkiminen eikä lelu ja sen kanssa itsekseen rallattelu.
3 a TAKAA-AJO 1. kerta 1 Ei aloita
3 b TARTTUMINEN 1. kerta 1 Ei juokse perään
3 a TAKAA_AJO 2. kerta 1 Ei aloita
3 b TARTTUMINEN 2. kerta Ei juokse perään
Toivottavasti sama siirtyy oraviin, jäniksiin ja muihin pakenijoihin.
4 AKTIVITEETTITASO 3 Tarkkailevainen ja enimmäkseen rauhallinen, yksittäisiä toimintoja
Viiru kieri lumessa suuren osan ajasta. Lopussa se tyypilliseen tapaansa istahti vinoon eteeni ja tuijotti naamaan: Mitäs sitten tehtäisiin?
5 a ETÄLEIKKI Kiinnostus 3 Kiinnostunut avustajasta, seuraa ilman taukoja
5 b ETÄLEIKKI Uhka/aggressio 1 Ei osoita uhkauseleitä
5 c ETÄLEIKKI Uteliaisuus 1 Ei saavu avustajan luo
5 d ETÄLEIKKI Leikkihalu 1 Ei osoita kiinnostusta
5 e ETÄLEIKKI Yhteistyö 1 Ei osoita kiinnostusta
Minusta tuntuu, että tässä osiossa tuli koulutuksen haittaava vaikutus eniten näkyviin. Koira pitäisi viedä testiin nuorempana. Luulen, että Viiru oli todelle ylpeä itsestään, kun se ei lähtenyt ukolle ilman lupaa, vaikka miten houkuteltiin. Viiru nökötti paikallaan kuin tatti ja tarkkaili avustajaa.
6 a YLLÄTYS Pelko 3 Väistää kääntämättä pois katsettaan haalarista
6 b YLLÄTYS Puolustus/aggressio 1 Ei osoita uhkauseleitä
6 c YLLÄTYS Uteliaisuus 4 Menee haalarin luo, kun ohjaaja on edennyt puoliväliin
6 d YLLÄTYS Jäljelle jäävä pelko 1 Ei minkäänlaista liikkumisnopeuden vaihtelua tai väistämistä
6 e YLLÄTYS Jäljelle jäävä kiinnostus 2 Pysähtyy, haistelee tai katselee haalaria yhdellä ohituskerralla
7 a ÄÄNIHERKKYYS Pelko 3 Väistää kääntämättä pois katsettaan
7 b ÄÄNIHERKKYYS Uteliaisuus 3 Menee räminälaitteen luo kun ohjaaja seisoo sen vieressä
7 c ÄÄNIHERKKYYS Jäljelle jäävä pelko 1 Ei minkäänlaisia liikkumisnopeuden vaihteluita tai väistämistä
7 d ÄÄNIHERKKYYS Jäljelle jäävä kiinnostus 1 Ei osoita kiinnostusta räminälaitetta kohtaan
Kolmesta osiosta (yllätys, ääniherkkyys, aaveet) tämä vaati eniten tukea tutustumiseen eli minun piti mennä laitteen viereen. Myös ampumiseen Viiru reagoi mutta jatkoi leikkimistä.
8 a AAVEET Puolustus/aggressio 2 Osoittaa yksittäisiä uhkauseleitä
8 b AAVEET Tarkkaavaisuus 4 Tarkkailee aaveita, lyhyitä taukoja
8 c AAVEET Pelko 2 On enimmäkseen ohjaajan edessä tai sivulla, pientä välimatkanottoa
8 d AAVEET Uteliaisuus 5 Menee katsomaan ilman apua
8 e AAVET Kontaktinotto aaveeseen 4 Ottaa itse kontaktia avustajaan
Tämä oli minusta ihan huippu. Mielestäni välimatkanotto oli todella pientä. Viiru oli edessäni ja haukkui aaveille. Ja sitten se meni katsomaan ihan ilman apua. Kyllä se oli rohkea!
9 a LEIKKI 2 Leikkihalu 3 Leikkii - aktiivisuus lisääntyy/vähenee
9 b LEIKKI 2 Tarttuminen 2 Ei tartu, nuuskii esinettä
10 AMPUMINEN 3 Kiinnostuu laukauksista, mutta palaa leikkiin
Tästä päätellen Viiru ei kuormittunut testissä lainkaan.
Viiru on nyt ekaa kertaa elämässään ainoa koira - aluksi niitä oli neljä, sitten kolme ja kaksi. Nyt kun harrastuksetkin ovat syksyn myötä harvenneet, kuvittelen että Viiru kaipaa seuraa. Tänä iltana lyöttäydyimme kadun isojen pentujen kanssa lenkille. Olipa mukavaa, ja Viiru sai juosta sydämensä kyllyydestä. Viiru tapansa mukaan aluksi kurmotti itseään nuorempia, mutta nämä eivät tuntuneet olevan moksiskaan. Mutta aina omistajat eivät taida uskoa, kun sanon, että Viiru ei ole vihainen. Ja vaikeahan se on uskoa, kun koira ajaa takaa, juoksee päin, puree kaulasta ja ärisee. Mutta ei se ole yhtään vihainen.
Lähettänyt Satu klo 20.57 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
sunnuntai 27. lokakuuta 2013
Viiru on aika kätevä emäntä, eilen BH, tänään SERT agilityssa. Mika Moilanen tuomaroi ACElla. Nolla tuli jo ekalta radalta. Rata oli kiva, juostava. Viirun kaarrokset olivat jättimäiset. Kontaktit menivät hyvin, kun niillä ei tarvinnut ottaa etäisyyttä. Nyt päästiin runsaat 14 s alle ihanneajan, mutta 32 koiran joukossa sijoituttiin vasta viidensiksi. Nythän onneksi vauhti ei ole kiinni koiran hermoista, vaan helpommin korjattavista asioista. Acelaiset tekivät kivasti ja palkitsivat kaikki viisi nollan tehnyttä.
OK, en enää ota tämmöisiä ruusukepönötyskuvia.
Jäätiin vielä kokeilemaan kakkosia yhden radan verran. Lupasin Viirulle, että nyt pidetään hauskaa ja mennään kovaa ja korkeelta. Olisikin pitänyt juosta kovaa, tosi kovaa. Mutta ei kuitenkaan rynniä ;) Otin A:lta reilusti etumatkaa - ja mitä tekee hän: suorastaan loikkaa melkein puolestavälistä alastulokontaktia. Virheen tein, mutta lupaus mikä lupaus: jatkettiin kovaa menemistä eikä korjattu kontaktia ja menty radalta pois. No, minähän tästäkin epäjohdonmukaisuudesta tulevaisuudessa kärsin... Tuloslapusta näin, että jostain tuli kielto. Ja sitten hylky. Tämä on tapahtunut jossain selkäni takana... siis rynnin enkä edes katsonut mitä koira tekee. Kauniisti sanottuna luotin koiraan. Toinenkin hylky tuli vielä väärästä putken päästä. Hauskaa oli ja kovaa mentiin! Kontakteja taas sitten korjaillaan.
Oli kiva tavata Eeva ja Lykky ihan livenä.
Tämän vuoden viralliset tulostavoitteet on nyt saavutettu: näyttelyssä H, tokossa ALO1, pk-puolella BH ja agilityssa nousu kakkosiin. Nyt asetutaan pitkäksemme ja syljeskellään kattoon.
Lähettänyt Satu klo 20.46 5 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
lauantai 26. lokakuuta 2013
Viiru läpäisi käyttäytymiskokeen tottisosion "kirkkaasti" Jari Kokkosen tuomaroimana. Viiru siis oli hallinnassa ;) Viipo pysyi paikallaan, mutta seuraaminen oli ihan karseeta. Edellisten treenien perusteella oli varautunut siihen, että Viiru tepastelee paikkamakuussa luokseni ja kysyy Mitä siten tehtäisiin?, mutta en haahuilevaan seuraamiseen. En siis ollut alunperinkään kertonut Viirulle, mitä täällä ollaan nyt tekemässä ja millä tavalla. Hämmentynyt ohjaaja unohti laskea askeleet, mutta osuudet olivat tarpeeksi pitkiä. Myös pari kaksoiskäskyä piti antaa.
Kaupunkiosuus oli lyhyt, ja Viiru käyttäytyi oikein hyvin. Olen monta vuotta kouluttanut itseäni omien tavoitteiden asettamiseen ja omien kriteerien mukaan aidosti riemuitsemiseen, että on hieman vaikeaa iloita suorituksesta, joka on hyväksytty mutta itsestä huono. Mutta hei! Nyt tiedetään, mitä treenataan! Viiru pysyi paikallaan! Viiru oli minun kanssani! Treenataan ainakin: valmistautumista, liikkeiden välejä, seuraamisen kestoa, virettä. Eli treenattavat asiat ovat siellä henkisellä puolella - niin kuin yleensä. Eikä pidä unohtaa sitä parsimista odottavaa lempilelua kotiin. Sitä, jota aina käytetään tottiksessa.
Ja taisimme saada tottisseuraa talveksi!
Viiru seuraa Maaningalla. Kuva Paula Toivola.
Viiru tuijottaa Maaningalla. Kuva Paula Toivola.
BH-koe oli IPO-kokeen yhteydessä niin, että tuli nähtyä sitäkin lajia. Aika kaukaista meille.
Torstain agilitytreeneissä oli yksi vaikeampi kohta. Mutta ykkösteemana olivat jälleen kontakteilta lähdöt ja kakkosena kaarrokset. Kohta alkaa olla aikaa käydä niitä treenaamassa erikseenkin. Onnistuin viestimään Viirulle, että kontakteista saa juosta läpi. Korjattiin. Saa nähdä, miten käy huomenna. Käännöksissä muistin viimekertaista paremmin suhista.
Se vaikein kohta oli putkien väli 12 - 17. Omalla tuurilla onnistui, mutta kouluttajan ohjeiden mukaan siirryttiin puomin puolelle, jolloin 14:lle tuli päällejuoksu ja heti perään persjättö. Se toimi hienosti. Alun pyöritykset olivat ajoituksesta ja suhinasta kiinni, ei niinkään tekniikasta (peruspyöritys, niisto+persjättö, ranskalainen joku, joka oli luontevin).
Lähettänyt Satu klo 19.03 2 kommenttia:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
perjantai 25. lokakuuta 2013
1. Mieleenpainuvin koira, sellainen joka on aiheuttanut suuria tunteita. Ei tarvitse olla oma koira.
Paljon on tavattu kivoja koiria, mutta kyllähän omat koirat ovat aiheuttaneet ne suurimmat tunteet. Lapsuudenkodissa olivat paimenkoiramix Roi ja beagle Pepi. Sitten tulivat Topi, Mörkö, Susu ja Viiru. Topin ja Mörkön kanssa on koettu raastavaa epätoivoa, voimaanuttavaa toivoa, iloista onnistumista, hulvatonta huumoria ja pakahduttavaa kiintymystä. Susun kanssa tavatessamme pussailemme molemminpuolista läheisyyttä. Viirun kanssa vallitsevin tunne on elämän ja tekemisen riemu.
Viiru tykkää eniten fleecelelusta, jolla leikitään vain toko- ja tottistreeneissä. Jos Viirulla olisi jokin kunnolla karvainen vetolelu, se varmaan hullaantuisi siitä.
3. Jos koira on mielestäsi pidättyväinen, millainen se silloin on?
Pidättyväinen koira ei halua olla vieraiden lähellä. Topi ei viihtynyt fyysisessä kosketuksessa omankaan lauman jäseniin.
4. Jos voisit muuttaa yhden asian koirassasi mikä se olisi?
Viiru ei lähtisi jänisten perään.
5. Jos voisit muuttaa yhden asian itsessäsi suhteessa koiraan mikä se olisi?
Hmm, tää on vaikee. Koirathan ovat ihania just siksi, että ne ovat kuin Bridget Jonesin Mark Darcy: ne rakastavat sinua juuri sellaisena kuin olet. Ei laihempana, hiljaisempana, isotissisempänä, nopeampana. Kouluttamisessa olisi varmaan hyötyä johdonmukaisuudesta.
6. Unelmakoirasi. Millainen se olisi?
Viirun luonne, Topin koko, Susun turkki, Mörkön... hmm... sitkeys.
7. Mieleenpainuvin muisto koirista?
Kyllä on tämäkin vaikea. Suurien tunteiden pieni koira vie voiton. Uteliasta Mörköä pistivät useat maa-ampiaiset. "Onneksi" Mörkö söi jo muutenkin kortisonia. Tässä tilanteessa - niin kuin monen muunkin kivun hetkellä - Mörkö sai turvaa ja lohtua ihmisten sylissä eikä jäänyt yksinään kyhjöttämään nurkkaan sängyn alle ahdingossa.
8. Mikä olisi unelmiesi täyttymys koiran kanssa?
9. Unelmapäiväsi koiran kanssa?
Mökillä tai jossain muualla vapauden valtakunnassa oleiltaisiin ja vaelleltaisiin.
10. Jos koirasi saisi päättää lajin jota harrastaa mikä se olisi?
Onko sellainen laji kuin metsästys-keräily? Se olisi Viirun laji. Virallisista harrastamistamme lajeistä Viiru tykkää eniten  (pk-)hausta. Topillekin nenälajit olivat ne mieluisimmat, varsinkin vanhemmiten.
11. Mikä on mielestäsi tärkein asia kasvattajassa?
Miimin vastaus kasvattajan rehellisyydestä itselleen on hyvä. Ei-kasvattajasta tuntuu, että joskus kasvattajiin iskee useamman pentueen jälkeen vauhtisokeus. Tässä itselleenrehellisyys on oiva vastalääke. Ei-kasvattajana odottaa tietysti myös, että kasvattaja on rehellinen myös muille kuin itselleen. Ja tarvitaan myös älliä ja sivistystä seurata esim. ajankohtaisia terveysasioita.
Haastan kaikki vastaamaan halukkaat lukijat!
Lähettänyt Satu klo 19.24 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
sunnuntai 20. lokakuuta 2013
Mä tykkään susta niin et mä halkeen
Enpä typerämpää otsikkoa enää jaksanut keksiä ;) Loppuviikosta on puuhattu ihan hirveästi. Torstaina haettiin Topin tuhka. Topi ja Mörkö saavat yhteiset hautajaiset mökillä. Lääkärin odotushuoneessa punnittiin läskipossu-Viiru: 16 kg. En osaa ruokkia vain yhtä koiraa. Tottisteltiin hieman Linnunlahden kentällä.
Illan agilityssa erityishuomio oli kontakteilta lähdöissä. Olin niihin tyytyväinen. Lukkarisen Jarin rata:
Neloshypylle oli vaikea ehtiä. Vitoshypylle toimi Sanskulta apinoitu ohjaus, olisiko jokin vastakäännön tapainen(?). Keppejä Viiru ei olisi malttanut tehdä loppuun asti putken imuroidessa edessä, jos yritin ottaa etäisyyttä. Tämän sain kotiläksyksi. Putkisysteemit olivat parasta Viirua. Mutta voi kun muistaisin suhisemiset ennen kääntymisiä ;) Illan päätteeksi vielä tokon voivoi-treenit. Tehtiin ruutua niin, että vietiin sinne lelu. Näitä jatketaan ja saadaan hyvä vauhti. Ihan hieman myöhemmin aletaan naksuttelemalla opetella oikeaa paikkaa - sitten kun Viipolla on jonkinlainen käsitys ruutuun menemisestä.
Koko perjantai oli töistä vapaa. Talvi tuli. Pärnävaarantiellä lyhyellä matkalla oli aamulla hallille mennessä kaksi ulosajoa. Tehtiin keppi- ja kontaktikotiläksyjä Miimin ja Viian kanssa hallilla, lenkkeiltiin vähän myös mummojen kanssa. Sitten Viirun kanssa siirryttiin tarpomaan räntäsateessa ja loskassa Heidin ja Sisun kanssa. Säästä huolimatta lenkki oli vallan rentouttava, ja jaksoinkin ruveta pakkaamaan Maaningan reissua varten.
Olin ajatellut mennä Maaningalle aussieyhdistyksen haku- ja tottisleirille vasta lauantaiaamuna, mutta sattuneesta syystä pitkin ajella jo perjantai-iltana.  Onneksi keli ei ollut niin kamala kuin aluksi ennustettiin. Tiellä pysyttiin koko matka, eikä ehtinyt tulla kovin pimeäkään ennen kuin kaarsimme Haukkumajan pihaan. Kouluttajina olivat Tytti ja Samuli Juntto. Lauantaiaamupäivän tottiksessa uusi oivallus ja treenin kohde olivat liikkeiden välit. Olenhan kuullut niistä puhuttavan - aivan samoin kuin vireestä aiemmin - mutta nyt hoksasin, että asia koskee minuakin. Uusi vanha oivallus oli myös kentälle tulo ihan treeneissäkin: jossain menee raja, jonka jälkeen ohjaaja ei kulje takki auki - eikä koirakaan. Muuten tehtiin kivoja BH-kokeeseen liittyviä juttuja, kuten ilmoittautumista, odottamista (tai se ei ehkä ole kivaa), lyhyttä seuraamista, jäävät, vauhtiluoksetuloa. Erittäin hyödyllinen treeni!
Iltapäivän haussa maassa oli ihan kunnolla lunta, tuuli ja välillä pyrytti. Neljä ukkoa, joista viimeisen piti olla ohjeideni mukaan haamu, mutta kaikki olivat pimeitä. Ekalle ja tokalle piti haukkua, kunnes tulen paikalle. Tokalla toteutui ajatellusti, ekalla maalihenkilö palkkasi vähän etuajassa. Kolmannella olisi riittänyt haukun aloitus ja vikalla 20 haukkua - nämäkin menivät väärinpäin. Eipä haittaa! Viiru taas kyttäili milloin tulen, mutta Sampan mukaan oli kuitenkin parannusta heinäkuulle. Myötätuuleen piti lähettää toinenkin kerta. Pitää tarkkailla, onko tämä ongelma.
Päätettiin kokeilla seuraavaksi sitä, että kävelen ukon ohi. Ukko myös tarvittaessa houkuttelisi haukkumaan. En kuitenkaan ollut oikein tyytyväinen treeniin - opimmeko mitään uutta? Pyysin Sampalta seuraavaksi aamuksi vaikean treenin. Sitä saa mitä tilaa. Treeni oli suunniteltuakin vaikeampi. Oli ihana aurinkoinen pikkupakkanen, mutta lunta oli vielä enemmän kuin edellisenä iltapäivänä ja maasto oli muutenkin raskas ja mäkinen. Suunniteltujen tyhjien lisäksi oli suunnittelemattomia - ja paljon. Eikä meillä ole ennen ollut tyhjiä oikeastaan lainkaan. Lähetyksiä oli niin paljon ja löytöjä niin vähän, että Viirulta alkoi loppua usko kesken. Kannustettuna se aina kuitenkin lähti - ja lopulta kaikki neljä ukkoa löytyivät. Viipo oli päivän eka koira, mutta myöhemmin selvisi, että maasto, ukkojen sijainti ja pistoille lähtö oli monille muillekin kaikkea muuta kuin helppoa. Treeniin vaihtelua: seuraavaksi helppoa - ukot suorien pistojen päässä. Sitten taas jossain treenissä kaksi tyhjää ja sitten löytö. Nyt ei vaan niitä löytöjä tullut niin helposti ;)
Ekalle ja tokalle ukolle Viiru haukkui, kunnes oltiin menty ohi. Kaksi viimeistä palkkasivat parinkymmenen haukun jälkeen. Lopussa Viipoa väsytti ja varsinkin viimeisellä haukkumista piti avustaa. Loistava treeni! Mutta vaatii tietysti korjausliikkeitä seuraavissa oman ryhmän treeneissä.
Tottis tehtiin lyhyesti: oman mielenrauhani vuoksi lyhyenlyhyt varmasti onnistuva paikkamakuu lumella niin, että olin kaukana selin. Nyt varmasti onnistuva tosiaan onnistui, mitä tapahtuu harvoin.  Tytti keksi nopesti syyn siihen, että Viiru ei aina tuo kapulaa. Se haluaa, että menään yhdessä nostamaan sitä - niin kuin pitämisharjoituksissa kodinhoitohuoneessa. Ei pidä mennä, vaan esim. juosta jonkin matkaa sinne päin, mutta sinne kääntyä karkuun peruuttamalla. Tänään ainakin toimi. Eteenmenoa ei ole ennen tehty; nyt kaksi vauhdikasta lelulle juoksua hauskaksi lopuksi. Koira pitää kehua ja vapauttaa juuri ennen kuin se ehtii lelulle asti.
Mitä järkee? Ikää 50 vuotta, rämpii metsässä lunta nilkoissa, hämärtää, pyryttää ei meinaa nähdä mitään, krepit ovat korkealla puissa, pitää kurkotella ja hypellä, jotta ylettäisi niihin. Väsyttää kamalasti, jalat kantaa juuri ja juuri... Raitista ilmaa ja liikuntaa hyvässä seurassa.
Maaningalta kiiruhdettiin MH-luonnekuvaukseen Pärnävaaralle. Hieman yllätyin, että Viiru ei lähtenyt vieheelle eikä etäleikkiin. Odottiko lupaa vai eikö vain kiinnostanut? Viiruhan ei ole sinänsä kovin leikkisä. Onko se niin minun kumppani? Kuvauksessa Viiru oli vieläkin rohkeampi kuin oletin, varsinkin haamuilla. Ja palautui niin nopeasti kuin odotinkin. Laukauksia Vaapukka hätkähti, mutta jatkoi leikkimistä. Viiru ei näyttänyt kuormittuneen kuvauksessa oikeastaan lainkaan. Minulle Viirun luonne on täydellinen, ja saihan se muiltakin kehuja viikonlopun aikana :)
Lähettänyt Satu klo 20.07 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
sunnuntai 13. lokakuuta 2013
Paljon on tullut muisteltua Topsukkaa ja yhteistä taivalta. Kiitos kaikille kauniista sanoista, joita on tullut eri kanavia myöten (kiitos, Eeva, myös lohduttavista kuvista). Sirkku kirjoittaa kaipuusta ja Heidi yhteisistä hetkistä. Nuusku ja Rapsu olivat Topille ainutlaatuiset Kaverit. Lauantaina JoAn kisoissa lämmitti monien myötäelo. Näitäkään ihania ihmisiä en tuntisi ilman Topia.
Kun aamulla ajelin kisoihin - ekoihin kotikisoihini - surkuttelin, kun Topi ei ehtinyt kisaamaan omassa hallissamme, ja itkeskelin kaikkea muutakin. Toistan itseäni, mutta ei voi mitään: Taas kun näin Viirun ilon ja innon, en voinut muuta kuin yrittää itsekin tsempata ja edes näytellä iloista. Viirua kohtaan muu olisi ollut epistä, kun kerran kisoihin oli lähdetty. Ajattelin, että vedetään tolleriliivi päällä hyvällä asenteella Topin muistoradat.
Anne Saviojan radat olivat meille hankalahkoja. Kohtaloksi koituivat jälleen kontaktit. Ekalla radalla tuli hylky, kun liikkeeni vapautti Viipon A:n kontaktilta ja se ennätti putken väärään päähän. Loppusuoralla yritin puomin jälkeen perjsättöä, jotta olisin päässyt ulkoreunaan magneetiksi (kuten uusi kouluttajamme on opettanut), mutta unohdin ottaa itsensä kontaktilta vapauttaneen koiran mukaan.
Muuten rata meni tosi hyvin ;) Ja vielä sujuvammin meni seuraava rata. Siitä otin 30jotain sadasosaa yliaikaa, kun vaadin Viirun oikeaan pysähdyspaikkaan ja seisotin kontakteilla, varsinkin keinulla. Kepit menivät kummallakin radalla vallan mainiosti. Jälkimmäisella radalla törötin Viirun tiellä, mutta hienosti Viipo väisti ja korjasi.
Kaarrokset olisivat vieneet maatakiertävälle radalle, jos eivät hallin seinät olisi olleet esteenä. Treenaamme siis kaarroksia, mutta ennen kaikkea minun pitää nyt miettiä kontaktien treenaaminen ja kontaktien suorittaminen kisoissa. Johdonmukaisuus puuttuu. Uskon, että Viiru kyllä kisoissakin tekee kuten on opetettu, kun on opetettu oikein. Vinkkejä otetaan vastaan!
Äiti ja tytär pääsivät palkinnoille. Kiri juoksi nollan B-radalla ja sijoittui toiseksi. Onnea! Viipo oli ohjaajan yliajalla kolmas. Kuvittelen, että talletan yliajat pankkiin, ja kolmosissa nostan ne miinuksina... Onkohan näin? Ja onhan yliaikanollaaja-tuurikontaktoija-Topin muistokisoissa säilytettävä linja. Rimoja ei kuitenkaan ruvettu pudottelemaan.
Muuten on vietetty hiljaiseloa ja lenkkeilty. Torstaina oli hyvät aksatreenit. Tänään sunnuntaina Viirulla oli  seuraa, kun Unelma, Pami ja Viia lähtivät Pärnälle lenkkeilemään. Ihana sää. Kova, puuskainen tuuli riipi lehdet puista. Ensi viikolla kylmenee.
Lähettänyt Satu klo 20.23 Ei kommentteja:
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Uudemmat tekstit Vanhemmat tekstit Etusivu
Susu, Mörkö (7.8.2005 - 28.12.2012), Topi (4.10.2002 - 7.10.2013) ja Viiru
Piki, 10 kiloa hurjimusta
Ekoja kertoja ja toistoja
Pikkujoulut ja muuta kivaa
Sun kanssas katson maailmaa
Pikin toinen ja kolmas päivä
Piki ja muita ihmeitä
Urku auki ja liinat kiinni
Suoria pistoja, varmoja löytöjä
Mä tykkään susta niin et mä halkeen
Jatsin tahtiin, Hipan säestyksellä
Nuusku, Rapsu & Sisu
Pienestä Hupsusta iso Hupsu!
JK3 TK1 BH Of Gurrent Extreme Evita "Lily"
Pentulähetys saapui eilen =)
Tina FI AVA-H, Morriksella valiokello käyntiin
Onnistumisia etsimässä eli onko mitään, jos ei ole tuloksia
Gust TK4, Ruffe kolmosiin, itse telakalle
Aussiet Nemo ja Prada
Pallas 2017 - Hikeä, hampurilaisia ja yksille
Sitä, tätä ja tuota!
talventanssija – The wonderful world of dogs and other curiosities
Te pystytte just siihen
In the middle of everywhere
Tajikistan is [insert any word]
Kesä ja kärpäset...ja kuinka ne meni jo.
Seenan ja Noolan blogi - BLUE-BEACON aussietBH TK2 Ardiente Nena Labradora DNA-VP  "Seena"
Näytä 5 Näytä kaikki
Teema: Yksinkertainen. Sisällön tarjoaa Blogger.