fi fr fi fi en nb fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi it fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi tr fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en sv da fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi da fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi en fi fi fi fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
elokuuta 2013 - K U J E M I E L E N
Loma, siis. MINNE katosi kolme kuukautta? Minne?!
Huomenna alkaa positiivinen ravaaminen Lahteen ja iki-ihana opiskelu. No, tekee ihan hyvää työttömän löhöilyn (=treenaamisen) sijaan.
Loman viimeisen viikon kulutimme paitsi hommia tehden, myös seurustellen. Kidan kanssa kävin mitä mahtavimmalla pyörälenkillä alkuviikosta, ja napsin pokkarin täyteen materiaalia villistä seikkailustamme. Jonkinlaista pyörävideota voikin syksyn pimeydessä väsätä, kun muistelee haikeudella lämpimiä ja vehreitä kesäpäiviä. Koko pyörälenkin hauskin osuus oli kuitenkin palaaminen takaisin nurkille, kun törmäsimme kameliin.
Ja itseasiassa pariin laamaan ja pikkuponeihinkin.
Voin myöntää, hetken aikaa sitä jumitti paikallaan ainoana ajatuksenaan, että mitä... kummaa. Sitten muistinkin (ja aistejani käytettyäni jopa havaitsin silmilläni) sirkusteltan. Luoksemme saapui papparainen puhumaan mukavia ja päivittelemään, kuinka tavallisella päiväkävelyllä voikin joutua ihan vieraaseen maahan. Kidakin katseli eläimiä vähän oudoksuen, mutta tyytyi sitten lepäilemään ruohikolla lähinnä tympääntyneen näköisenä. Mukava setä pääsi silittelemään Kidan olematonta, karkeaa turkkia (ukko pitää varmaan Kidaa luomakunnan rumimpana otuksena...), eikä paimenen elämä värähtänyt ennenkuin utelias laamaeläin tunki naamansa varsin lähelle Kidan omaa yksityisyyttä. Yrittää siinä sitten pieni paimennin miettiä, onko tuo tuossa lammas vai lehemä.
Olemme tosiaan suorittaneet edistyksellisesti sosiaalisuuden harjoittamista. Ensin kamelinpäivänä saapui Essi ja Fox luoksemme lenkkeilemään, ja tiimitäni otin Naurun ja Taran mukaan. Fox on kiertolaispolo, tosin nyt jo vuosia Essin rakkaudella ja taidolla hoivaama sekarotuinen herrasmies, jolla on varsin vähäiseksi jääneet sosiaalisuudet koirien kanssa. Paitsi koska Kidalla oli rankka päivä takana (ja edessä), jätin sen pois, ettei vain punaeläin olisi liian tulista seuraa jänniin maisemiin saapuneelle herraskoiralle. Tara ja Nauru pitivät hyvin huolta kaverista, vaikkakin leikit jäivät vähäiseksi helteisen kelin takia. Lenkillä aikaa kului kuitenkin parituntinen, ja kolmikko sai myös hetken ihastella kummallisen eläintarhan asukkaita. Tara lähinnä olisi mielellään kiljunut tyypeille, Nauru taas toljotti silmät pyöreinä, ennenkuin päätti apinoida noutajan erittäin esimerkillistä esimerkkiä...
Pari päivää myöhemmin lähdin koko poppoon voimin Kirkkonummelle tapaamaan Siljaa ja hänen viehättävää Kina-neitiään! Voi, Kida varsinkin ihastui tähän seropineitiin voimakkaasti. Nämä kaksi ja Nauru pilistivät pellolla kuin tärähäneet, Tapsa sai nauttia menosta omaan tahtiinsa. Pariin kertaan tuo utelias oranssieläjä tekikin omat retkensä metsän siimeksiin, ja hetken sai huhuilla, jotta tyyppi jolkotti takaisin luoksemme hitusen pöyristyneen näköisenä. Pari tuntia tässäkin lenkissä meni, ja maisemat olivat ihanteelliset! Itse nautti niistä (seuran lisäksi), ja koirat väsyivät hyvin leikeissään ja tutkiessaan maastoa.
Jotta saisin vielä yhden lenkkikertomuksen, turinoinpa vielä eilisestä iltalenkistämme ihan oman lauman voimin. Sipoonkorpi on hittituote, varsinkin nyt, kun on vielä valoisaa, mutta viileämpää. Metsässä rämpiessä yksikäänhirvikärpänen ei onneksi eksynyt lippalakin alle, ja aikaa saimme jälleen kulutettua pari tuntia. Kuka pelkkiä polkuja pitkin kävelee, kun umpimetsässä rämpien ja kallioilla kiipeillen voi askarrella ihan omannäköisen lenkkireitin...
...Tähän loppuun piti tulla kuvia Kirkkonummen-lenkiltä, mutta koneeni päätti kaatua. :D Ensi kerralla, siis, kun jaksan aloittaa muokkausrumban uudestaan.
Koiraharrastus on valintoja. Sitä minä mietin samalla, kun luuttusin lattiaa lämpimän löysästä paskasta, jonka Nauru oli vääntänyt lattialle yksin ollessaan. Lauantaisten maalla popsittujen kanankakkojen kosto.
Valinnat eivät kuitenkaan tällä kertaa liity kanoihin tai ulosteisiin, vaan Kidaan. Kävimme sunnuntaina HSKH:n seuramestaruuksissa tokon puolesta, kokeilemassa voittajaluokkaa tauon päätteeksi. Epiksiähän oli tuossa kesän mittaan pari kappaletta, ja treeneissä on mennyt aivan hemmetin mahtavasti. Olotila nukkumaan mennessä oli ristiriitainen, mutta päätin, että tämä on kokeilu. Ihan sama, mitä sieltä tulee.
Kisa-aamumme oli mitä mahtavin. Kävelimme Kidan kanssa Ojankoon kirpeän viileässä syysilmassa, joka myöhemmin muuttui paahteisen kuumaksi. Kida oli iloinen, energinen ja motivoitunut. Kisapaikalla se oli intoa täynnä ja itsekin olin rennompi kuin koskaan. Minua jännitti vähemmän kuin agistarteissa, joka on jo aika erikoista. Kai minä vihdoin löysin jonkinlaisen zenin ja levollisuuden, sillä oman vuoron odotus oli lähinnä tylsää. Kidan kanssa naksuttelimme, hauskaa pidimme.
Hyvä energia jatkui kehänauhoille saakka. MIKÄÄN ei muuttunut. Ei minun asenteeni, ei ympäristö, ei mikään. Mutta Kida muuttui. Tein 2 minuuttia ennen kehään menoa liikkeestä istumisen, joka oli täydellinen. Nappisuoritus, sen totesi Oonakin, joka tarkkaili menoamme vähän kauempaa. Paria vaivaista minuuttia myöhemmin oli aika toistaa sama liike kehän sisäpuolella, ja kuinka kävi? Kida jäi seisomaan sekunniksi, ja alkoikin sitten hiipiä perässäni pää painuksissa, äärimäisen epävarmana.
Monella varmasti tulee mieleen, että se johtuisi minusta. Epäilen sitä. Tuomari lopussa kehui hurjasti olemustani, ohjaustani ja tsemppaustani, tukea, jonka annoin koiralle. Hän sanoi näkevänsä Kidassa pontentiaalisen, lahjakkaan koiran, joka ei kuitenkaan epävarmuudessaan kyennyt näyttämään taitojaan hänelle. Pirkko Bellaoui oli äärimäisen mukava, ymmärtäväinen ja hieno tuomari, joskin äärimäisen tarkka. Perustelee kuitenkin pisteytyksensä hetimiten. Kokeessa tuli onnistumisiakin kuitenkin, harmi vaan, etteivät nekään tsempanneet neitiä tarpeeksi.
Kidan reaktio oli lopulta samanlainen kuin luonnetestissä konsanaan, ja keskeytin kaksi viimeistä liikettä. Vire putosi tasaista tahtia, välillä neiti tsemppasi, mutta sitten taas laantui. Lopulta se vaan tuijotti pois, ja vapautuksissa olisi halunnut lähinnä mönkiä ulos. En tiedä, onko Kidalla a) mielessä jokin negatiivinen muisto tokokisoista, joka vaikuttaa edelleen (mikä? miltä ajalta?) vai b) vaikuttiko keskiviikkona pieleen menneet agilitykisat niin paljon, että kisamotivaatio oli tiessään? Pohdiskeltavaa kerrakseen.
Parasta kaikessa oli minun fiilikseni kisan jälkeen. Olin helpottunut. Olin levollinen, jopa iloinen. Tuntui hyvältä, kun vihdoin sai tehtyä ratkaisuja koiran mukaan, otettua kaikki dead linellä hönkivät tavoitteet alas talvivarastoon ja miettiä, että hei - maailma ei kaadu. Meillä on joka sormelle lajeja, ei yhden kisaamattomuus olekaan maailmanloppu. Näin sanoo Maija, aika älyttömän kilpailuviettinen ihmisyksilö!
Ajattelin tosiaan korkata Kidan kanssa rallytokon joka tapauksessa, mutta nyt niiden rento, kannustusmielteinen kisafiilis tulee tosiaan tarpeeseen Kiidulle! Ja agility, sitä paahdamme entiseen malliin, täysillä. Toki tokotreenaamme myös, koska Kida tykkää treenaamisesta. Voi Kidan riemua, kun illalla hyyyyyvien päiväunien päätteeksi menin Järvenpäähän suorittamaan talkoopisteitä ja pientä agilitytreeniä. Kida suorastaan räjähti radalle, se oli älyttömän innoissaan, älyttömän taitava ja niin iloinen. Kyllä näkee, mistä Kida tykkää, ja missä se on hyvä! On se tokossakin, tietenkin, mutta kyllä sen ilo päästessään agiesteille sai minut vähän niiskuttamaan liikutuksesta. Nyt kisanomaisien tilanteiden lavastusta, EVL-liikkeiden treenaamista. Hauskanpitoa.
... Minulla on tällä hetkellä vielä parikin päivitysluonnosta odottamassa. Kaikkea tapahtuu niin paljon, ettei päivitystahtini pysy tässä mukana! Laitan loppujuttuja siis vähän perässä, tai muuten tästä tekstistä tulee "Taru sormusten herrasta"-trilogialle hyvä vastustaja romaanin pituudessa. Itse olen juuri lähdössä pitkälle pyörälenkille Kidan kanssa, ja sen jälkeen tapaamaan Naurun ja Taran kanssa Essiä ja Foxia, ja sen jälkeen vielä Kidan kanssa agilitytreeneihin. Niistä romaanisoin kuitenkin tuonnempana lisää.
Tiistainen treenaus yhdistettynä eiliseen voisi ansaita ihan oman postauksensa. Mainittakoon, että päivitys on hyvin paimenkoirapitoinen, sillä Neiti Noutaja ei päässyt osalliseksi lainkaan tiistaisista  karkeloista. Sen selkä on edelleen mietityttävän värisevä, ja koska viimeviikkoinen hierojatapaaminen peruuntui loukkaantumisien takia, hieronta siirtyi tälle torstaille.
Kaikkihan alkoi tiistaina kello 15:00, kun huristelin autolla tämän hurjankin pitkän, kävellen 20 minuuttia vievän, matkan Ojankoon. Siellä minun oli tarkoitus tekaista voittajan liikkeitä yhdessä uskollisen punaiseni kanssa, mutta kah, eipä ollut Kidalla kummoistakaan otetta tekemiseen. Kidassa oli itseasiassa kaksi vaihetta: 1) korvat luimussa typerä virne naamallaan ja täysiiiiii tai sitten 2) korvat luimussa ahdistunut ilme naamallaan jumiutuneena paikalleen. Siinäpä sitten kultaista keskitietä hakemaan, ja lopulta meno alkoi sen verran nakertaa, että luovuin leikistä aika lyhyeen.
Naurulla oli havaittavissa enemmän tuota ykkösvaihtoehtoa. Oona kuvaili meille kiltisti jäävät videolle, lupaan laittaa ne esille seuraavassa postauksessa. Se tuleekin varmasti varsin pian, sillä huomenna on luvassa agilityepiksiä isolla porukalla. Joka tapauksessa, itse jäävät sujui tosi näppärästi, istuminen tekee vähän heikompaa kuin makuu ja seisominen. Hypyn tekeminen onnistui myös näppärästi, nyt neiti muistaa jo, että hypyn jälkeen kuuluu kääntyä hypyn takana, ei hypyn viereen. ;) Seuraamisissa havaitsin neidin jäävän taakse, varsinkin juostessa, joten korjasin asian heti seuraavana päivänä tekemällä seuruuharjoitukset hihnassa. Tämä oli oikein näppärä ratkaisu, sillä sain naksuteltua tiheästi oikeaa paikkaa, ja Nauru alkoikin tarjota sitä sitten juostessakin huomattavan paljon tehokkaammin.
Vielä takaisin tiistaihin. Ojankosessioiden jälkeen ajelin Järvenpäähän ryhmätreeniin. Olin itseasiassa tosi iloinen Kidan työskentelystä. Kontakteilla tuo kerran possuili, muuten teki tosi hyvin, keinujen kontakti osui nappiin aina. Suurin ilonaihe oli kuvio13-16. Katsoessani kuvaa koneelta pohdiskelin saksalaista sopivaksi tuohon kohtaan, mutta rakennettuna valutin idean pikaisesti vessanpönttöön. Liikaa juostavaa, helpommallakin pääsee. Päätin tehdä viskileikkauksen kolmellatoista, ja neljällätoista vastakäännös, jotta minimoin mahdollisuuden koiran päätymisestä väärälle esteelle. Epäilin tätä kuviota, mutta kah, se onnistui joka kerta! Kidalla viskileikkaukset sujuu kuin vettä vain.
Kirjoitin itselleni muistiin seuraavanlaiset kotiläksyt:
Keppien viimeiset välit on maltettava tehdä siinä missä muutkin
Ratalähtö rauhalliseksi (nykyisin liikkuu levottomasti, ja itseasiassa tällä treenillä oli todellinen sika, nousi ja hiipi ihan pokkana. Ei käy!)
Edelliset läksyni radalla jäätämisen minimoimisesta ovat menneet perille, jei!
Naurun otin treenin päätteeksi kentälle. Päivi kiltisti avusti, niin sain otettua Naukulaisen kanssa pussin. Joopa joo, eipä tuo kakara siitä(kään) välitä, pieni valoreikä oli tunnelin päässä, mutta vauhtia ja rohkeutta oli niin paljon, että umpitunnelistakin olisi taatusti rykinyt läpi. Ensi kerralla täytyy kokeilla.
The Juttu oli kuitenkin se, kun ryhmäläiseni kantoi mukanaan kuukautta vanhemman lapinkoiran kentälle! Teimme häiriötreenin, eli kumpikin treenasi radalla yhtä aikaa. Heti alkuun Naurun mielenkiinto oli kaverissa, mutta kun muistutin töiden tekemisestä, kiinnostus jäi siihen. Oikeasti, kaveri juoksee siivekkeiden läpi ja putkeen ja haukahtelee, ja Nauru siitä huolimatta teki keskittyneesti kontaktiharjoituksia. Otin eteenmenoakin lelupalkalla, ja sininen meni ihan täysiiiiii. Kaveri tekee rataa vieressä, ja silti ei herpaantunut! Super-Nauru! Pari kertaa toveri lappalainen tuli Naurua moikkaamaan, kun revitin lelua sinisen kanssa, mutta Naurulla ei ollut aikaa rupatteluun. Työt, ja varsinkin palkkahetki, on seriouss business, joihin täytyy keskittyä sataprosenttisesti.
Eilen, keskiviikkona, olikin Ojangossa epikset. Niistä ei sen enempää. Voin kertoa, ttä turhauttavimmat kilpailut ikinä.
Tara pilisteli kuitenkin putkiradan mallikkaasti, vaikkei aika sijoituksille riittänyt mitenkään. Sillä oli kuitenkin hauskaa! Putkirata oli oikeasti haastava, tutustumisessa olin silmät pyöreänä kuljetuksien ja hyvin lähellä olevien väärien putkensuiden kanssa. No, hyvin Tapsa ongelmista selvisi, haukkuen pilisti menemään. Söpöläinen.
Naurun kanssa tein päivän päätteeksi häiriötreeniä niin tokon kuin aginkin merkeissä. Tokossa tein jo aiemmin mainittua hihnaseuruuta ja palauttelin taas hyppyä mieleen. Ei siitä sen enempää, tarina on jo kuultu.
Sen sijaan agikentällä kuskasin teinini pentukentälle, jossa odotti pentupuomi. Kaikille tiedoksi, että kyseessä on hyvinkin loiva, matala ja leveä este, eli pennun rikkomisesta ei nyt ole missään tapauksessa kyse. Ensiksi mentiin puomi yhdessä, humputeltiin. Laitoin sitten kontaktin vierelle siivekkeet varmistamaan, ettei kaverin takapuoli hösötyksissään tipahda alas, ja päristin itse rinnalla varmistamassa, ettei koko tyyppi muksahda maahan, vaikkei korkeutta olekaan. Naurulla oli ihan mieletön vauhti - onneksi este tosiaan ON leveä! Täysillä vaan ottamaan on-off, johon jäi kauniisti odottamaan niin pitkäksi aikaa, kun sai vapautuksen. Super. Naksuttelu rulaa. Ylläolevassa videossa näkyy suoritus ilman siivekkeitä, sitten olikin kuvaaja jo palkkausapuna.
Tämän jälkeen suunnistin vielä superleveälle pentukeinulle, imutin nuorikon sen keskelle ja ihan vaan kääntelin keinua ylös-alas, jotta kakara tottuu liikkeeseen. Eipä tuo piitannut, imeskeli nakkiaan ja myötäili keinun liikkeitä. Paukuttelua olen tehnyt tutuksi naksuttelemalla sitä, kun Nauru käy lyömässä keinun pään pamahtaen maahan. Ja Nauru osoitti, että kontaktioppi on tosiaan mennyt perille, sillä ottaessani sen pois keinulta jämähti tyyppi itse kontaktille minua toljottamaan palkkionsa toivossa. Palkkion myös sai hän. Oli hyvä fiilis päättää treeni vielä ensimmäisen keppivälin naksutteluun vaikeista kulmista, ja suunnata kisahuumaan, jossa tyyppi sai vielä toimittaa turistikoiran virkaa hurjassa hulinassa.
Kohta suunnistaminen kohti Lahtea alkaa, ja valmistautuminen tokoviikonloppuun. Iiks.
No näin pääsi käymään! Kaikkea kanssa. Tuo lähinnä siksi, koska minua inhottaa raapustella blogijuttuja tilapäivityksiini, niin FB-ryhmä on vaihtoehto, jossa tiedän kaikkien kiinnostuneiden olevan. Vapaa pääsy, joten ihmeessä kiinnostuneet lukijat myös seuraamaan. Laitan tuonne lähinnä ilmoitusta päivityksistä, mainosta mahdollisista aktiviteeteista tai gallubbeja, jos sellaisia tulee mieleen. Ei mitään mahdottomuuksia, toisinsanoen, asiat pysyvät vaan poissa tilapäivityksistäni henkilökohtaisella seinälläni.
Mistähän minä tämän päivityksen aloittaisin. Vaikkapa kertomalla, että elämme varsinaista kilpailukautta, joka kestää huimat.. kaksi viikonloppua. Eilen kujeilimme Kidan kanssa I-HAH:n järjestämissä agilitykisoissa Helsingissä. En tajua, mikä kirous minulla on tuon paikan suhteen, sillä vuosi sitten kun kisasin samassa paikassa, oli hirmuinen myräkkä: ja kah, tälläkin kertaa vettä satoi niin maan pirusti! Eka rata oli hieno, mutta valitettavasti kepeiltä tuli yksi vitonen, jonka takia sijoituimme kolmansiksi. Toiselta radalta otin itse hylyn, kun sössin ohjauskuvion ihan täysin ja en sitten viitsinyt kympin kera jatkaa enää maaliin asti, märkä kun oli ja palelikin. Melkoiset radat olivat kyllä, perin mielenkiintoiset. Ensimmäisellä radalla vain yksi koirakko sai nollan, toisella radalla yksikään ei selvinnyt virheittä. Voittaja kruunattiin kymmenen virhepisteen kera!
Halleluja, sain saksalaisen onnistumaan aika näppärästi! Halleluja, Kidan kontaktit eivät pissineet! Mut ehhehe, mikä kaarre ennen A:ta. Ja tuo keppimoka ärsyttää, miksen vaan ottanut paremmin kiinni (miten niin paremmin? enhän ottanut kiinni sitä laisinkaan) ja suoristanut koiraa?
(masensin tähän väliin laskemalla, miten monta kisaa kisasimme ennen nousemista kakkosiin. Voi... itku.)
Eilisissä kisoissa jännittävää oli sekin, että kilpailin ensi kertaa uuden seuran nimissä. Tosiaan, minut julistettiin JAU:n viralliseksi jäseneksi! Hieman haikeaa oli kuulla uuden seuran nimi ennen radalle lähtöä, mutta onneksi vain hieman. Tänään pääsinkin kisaamaan JAU:n seuramestaruuksiin yhdessä Kidan kanssa, ja alun jännityksen jälkeen minulla oli hirmuisen mukava päivä. Onneksi ei satanut, loppuajasta oli jopa kuuma.
Hurjasti sain juosta, sillä radan mitta oli huimat 190 metriä. Hapottamaan meinasi alkaa! Esteitä ruhtinaalliset 21, ja ainoat virheet nappasimme kepeiltä. Kyseessä oli puhtaasti typerä ohjaajamoka: kuljetin Kidan todella huolellisesti kepeille, mutta käännyin liian aikaisin, jolloin Kida nappasi kepin kakkosvälin. Kun muistin pidää rintamasuunnan hetken kohti koiraa, ja vasta ykkösvälin löydyttyä käännyin, ei ongelmaa ollut. Taran kanssa tämän pitäisi olla hyvässä muistissa, vaan gah, eipä ollut. Loppurata meni kuitenkin tyylikkäästi, eikä ainoastaan minun mielestäni, mikä oli tietenkin mieltä reipastuttavaa.
Ratapiirroksessa kusee mm. kaikki, mutta saa siitä ideasta kiinni. Kuva lauantailta, kiitos Oona!
Ensi viikonloppuna lauantaina Tara (!!) starttaa möllitokossa nakkiluokassa, ja sunnuntaina Kida menee vihdoin viralliseen voittajaluokkaan. Luonnollisesti olemme treenanneet hurjasti koitos mielessmme, ja varsinkin metskuun olen viimeaikoina ollut  harvinaisen tyytyväinen. Olen vihdoin uskaltanut käyttää sitä suurinta kamaluutta Kidan elämässä, sillä se ei tunnu enää ahdistuvan metskusta, vain ällöksyvän sitä. Olenkin siis lopettanut työnteon heti, jos kapula jää matkalle. Aidalle takaisin odottamaan, kun minä suoritan treeniä toisen koiran kanssa hetkisen. Sitten taas radalle ja uusi yritys. Täysiä palautuksia (joskin joskus vinolla perusasennolla) onkin tullut useita, ja silloin hurjan palkkauksen jälkeen työnteko jatkuu. Olen tehnyt nyt paljon palkattomia VOI:n suorituksia, viilannut pilkkua ja toivon persvillat ristissä, että sunnuntaina tulisi edes VOI3. Mikä tahansa muu, paitsi nolla!
Naurulla taas pissii seuruu. Syy tähän on ihan yksinkertainen: jäävät on paljon hauskempia! Olen päässyt tekemään jääviä nyt sivusta peruuttamisen sijaan, ja kekseliäs pieni Naukuvainen tekisi näitä hauskoja liikkeitä paljon mieluummin, kuin tylsää seuruuta. Hmm, noh, tietääpähän mitä treenata.
Kaikenkaikkiaan pienen sinisen treenit sujuvat mallikkaasti. Se on metskulla tehnyt paljon pitoja ja palautusharjoituksia, joten toista metallivammaista en usko saavani!
Taran tokoilussa ainoa miinut on sen ääni. Ja okei, väljäksi leiskahtava seuruu. Sekuitenkin on hirveän innostunut puuhaamaan lajia, ja on siinä aika haka, kun vain keskittyy. Eränä päivänä tein sen kanssa agilitya, vaikka olin tokoillut sitä ennen kummankin aussien kanssa Tara teki töitä kyllä, mutta ei samanlaisella palolla kuin aikaisemmin. Vapautettuani sen juoksi pyöreä noutaja suoraan tokokentälle minua odottamaan..... joten ei siinä auttanut kuin alokasluokka tekaista läpi.
Vastapainoksi kaikenlaiselle "vakavalle" touhuamiselle, yritämme toki rentoutua metsissä ja mannuilla mahdollisimman paljon. Syksy lähenee, mikä jossakin määrin on oikein ihana asia, sillä minä pidän hurjasti syksyn väriloistosta, hiljaisesta viileydestä ja painavasta tuoksusta ilmassa. Toisaalta on ikävää, että talvi taas lähenee, vaikka tietenkin siinäkin on hyvät puolensa.
Kävimme mm. korkkaamassa vihdoin viimein  Sipoonkorven metsät, jotka ovat melkein naapurissamme.... Siellä saimme kaksi tuntia kulutettua tehokkaasti. Suurilta eksymisiltä vältyimme, kiitos älypuhelimien karttapalvelun, ja koirilla oli hurjan hauskaa pinkoa umpimetsissä, ihmisten kituuttaessa pienillä poluilla. Vaikka lenkkiseura onkin hurjan hauskaa (olemme olleet paljon tekemisissä mm. aiemminkin mainittujen Colhun ja Delian, sekä luonnollisesti heidän omistajiensa, kanssa), joskus on kivaa vaan rämpiä oman porukan kanssa, nauttia niiden yhteisistä leikeistä ja jutuista.
Koristavat kuvat taitavatkin olla kaikki Oonan nappailemia. Minun kuvani ovat aika vähissä, sillä armas kamerani kaipaisi kiireellisesti kameralääkärin kosketusta....
Iltalenkillä pohdiskelimme syvällisiä. Jotenkin mieleemme putkahtivat lapset ja niiden kasvatus, ja täytyy myöntää, että aihe meidän kahden kohdalla on erittäin kummallinen. Ehkä pääasiallinen syy aiheen syntymiseen oli eräs näkemäni uni, jossa Oona oli pyöräyttänyt maailmaan kuusi kappaletta lapsukaisia, jotka möyrivät pentuaituksessa kuin pennut ikään, purivat toisiaan korvista ja yrittivät teurastaa viattoman jalkapallon olemattomilla kynsillä ja hampaillaan. Unessa(kaan) en ollut järin ihastunut ihmisten jälkikasvusta, mutta ehkä se ei nyt ole tämän tarinan pointti.
Aloin toden teolla miettimään lapsenkasvatusta ja vertaamaan sitä koirien käsittelyyn. Tietämykseni lapsista puhaltelee likipitäen nollan tienoilla, mutta olen silti usein saannut kuulla olevani "hämmästyttävän järkevä lapsenkaitsija, vaikka sitä ei minusta uskoisikaan". Lapsenvahtina en ole suosittu juurikin olemattomien mieltymyksieni takia, mutta pakko myöntää eräs asia. Olen huomannut, että ne, jotka suhtautuvat fiksusti ja johdonmukaisesti koiriensa kouluttamiseen, ovat usein (tai ainakin joskus) hämmästyttävän mestarillisia lapsenkaitsijoita.
Mietitäänpä vaikka Naurua. Sille on lapsesta asti ollut selvät säännöt. Jotkin asiat ovat hyväksyttyjä, jotkin eivät. Raja on varsin mustavalkoinen, vaikka aina välillä huomaamatta lipsumista saattaakin tapahtua, muttei ainakaan järin radikaalissa mittakaavassa. Kiukuttelulla ei eteenpäin pääse, hyvästä käytöksestä palkitaan. Jos maanantaina ei nousta pöydälle ilman lupaa, sitä ei tehdä myöskään tiistaina, ei keskiviikkona, eikä muinakaan viikonpäivinä. Koiran syy-seuraus-suhteen ymmärrys on varmasti hieman alkeellisempi kuin kehittyneemmällä ihmislapsella, mutta jos lelusta tulee riitaa, lelu lähtee pois. Lelulla saa jatkaa leikkiä myöhemmin, kun tilanne on ohi, jos tilanne pysyy hanskassa ja kaikilla on kivaa.
Turhat uhkailut, ne ovat minusta jotain outoa. Turhan uhkailun nään vähän samana kuin juurikin sen, etteivät samat säännöt päde. Lapsi, jolle sanotaan, että rumasta kauppakäyttäytymisestä joutuu autoon, saa lällättelyistään huolimatta jatkaa riekkumistaan julkisella paikalla ilman sanktioita. Mitä etua tästä on? Turhasta uhkailusta? Siinähän menettää vaan kasvonsa lapsukaisen silmien edessä. Vähän sama kuin koira, joka päättää lähteä omille teilleen, ja jota omistaja kiltisti odottaa takaisin samalla viivalla ja kohta taas eläimen kadotessa katsoo kaihoisasti perään sormi suussa. Ihan sama, vaikka omistaja kuinka vannottaisi, että "ensi kerralla, ensi kerralla sinä päädyt hihnaan". Koira saapuu, tsekkaa tilanteen, toteaa ettei mitään tapahtunut, joten tämän täytyy varmasti olla ok. Ei koira millään tavalla havainnut tehneensä millään tavalla typerästi. Se voi jatkaa elämäänsä rennoin ottein. Herkempi koira ottaisi taas itseensä jo siitä, jos menet piiloon ja et olekaan odottamassa sitä siellä, missä aiemmin olit. Muistaako ihmiset sen pelon, kun menee kauppaan äitin kanssa ja tajuaakin jossain vaiheessa, että äiti on hävinnyt? Ou, mai, gaad. Samantapaisia ajatuksia varmaan sillä hätääntyneellä juniorikoiralla on, kun se poukkoilee ympäriinsä, emännän hihitellessä puskassa.
Suurimpana vaikeutena ja erona nään kehittyneemmän ihmislapsen. Ihminen on niin pirun monimutkainen kokonaisuus, saattaa toimia vastoin luontoa ja kiukutella ihan vain siksi, että haluaa niin. Koira ei kiusaa tahallaan, se yleisimmin tavoittelee puhtaasti omaa etuaan ja omaa hyvää fiilistään, eikä kuluta aikaansa pohtien keittiön pöydän äärellä, miten saisi ympärillään olevat mahdollisimman ärtyneiksi (ei, ei se koira tee niin, vaikka niin usein sitä miettii itse ihan muuta). Koira ei ole kostonhimoinen, ei laadi monimutkaisia kostotoimenpiteitä siksi, että päätyi eläinlääkäriin kesken kivan hippasleikin pellolla (ei, se ei tosiaan tee niinkään, vaikka tätäkin saa toisinaan epäillä). Mietinpä vain, että kehittyykö sellaiselle ihmislapselle tällaisia valtavia kaunoja ja tarvetta testata ympäristöään, jos se "koulutetaan" elämään mahdollisimman johdonmukaisesti selvillä säännöillä, samaan tapaan kuin pörröinen Muffe. Jos jo lapsena opetetaan syy-seuraus-suhde, osoitetaan, ettei tässä maailmassa turhia uhkailuja anneta ja että parhaiten pääsee etenemään kuuliaisuudella ja kohteliaisuudella, ja että kiukku ja äksyys vain lamaannuttavat ympäristön. Pessimistinen mieleni tosin muistuttaa, että ihmismaailma on niin kiero, ettei mikään ihmisten keskuudessa ole mustavalkoista.
Nämä yölliset turinoinnit tarjosi lapseton koirankouluttaja. Valitan, jos tällaiset päivitykset eivät miellytä. Perinteiset treenipulinat palaavat pian keskuuteemme, ja harvemmin jaksan tällaisia ympäripyöreitä filosofisointeja jakaa ihmisiä... tuota, hämmentämään.
Kaikki kuvat ovat btw minun (Maija Piippo) omia ottamiani, vaikka vesileimat niistä puuttuukin!
Oh god, en varmaan jälkeenpäin edes uskalla lukea, mitä silmät ristissä tänne olen raapustellut.
Muistelen joskus lukeneeni keskustelua koirien mörkö-ja murkkuiästä, ja muistan, miten moni naureskellen kirjoitti, että ne ovat pelkkää urbaanilegendaa. Sanoivat, että moiset vaiheet ovat ihmisten oma juttu, eikä koirille (niin kuin ei heidän ukaansa muillakaan nisäkkäillä tällaisia kasvuvaiheita ole). Monet olivat eri mieltä asiasta, ja niin olin minäkin. Minun päähäni ei vaan sovi kyseinen ajatusmaailma, ja olen itsekin ollut huomaavinani erilaisuutta Kidassa ja Tarassa niiden eri ikä-ja kasvuvaiheissa.
Joo, no. Nauru on kyllä ihan omaa luokkaansa. Tässä kuukauden verran on ollut ilmassa leijumassa niin valtava mörköiän löyhkä, että meinaa paha olo tulla.
Ihan viattomastihan homma lähti liikkeelle. Iltalenkillä pimeässä puskassa pönötti Herra Kivi, joka nyt sattuu pönöttämään siinä samalla paikalla joka ikinen aamu, päivä, ilta ja yö. Jostain syystä juuri tällä iltalenkillä Herra Kivi oli harvinaisen epäilyttävä. Pöhinät sille oli päästettävä häntä tötteröllä, enkä tietenkään ottanut kakaraa tosissaan, vaan naureskellen kävimme Kive taputtamassa ja jatkoimme tyytyväisenä matkaamme. Seuraavaksi lenkeillä alkoi kuitenkin tipahdella korvat, uppiniskaisuus juurtui silmien toljotukseen kuin banaanikärpänen roskapussiin ja Muumien Mörkö vaanii pieniä, onnettomia, sinisiä australianpaimenkoiran pentuja puskissa ja puiden latvustoissa.
Onhan tuo viattomia koiranpentuja kiusaava Mörkö tullut treenikentillekin. Tästä hyvä esimerkki viime torstailta, kun Ojangossa iltasella tokoilin pikkuneidin kanssa. Kaikki sujui hyvin ja Naurukaisen tekeminen oli todella iloista ja hyvää. Siinä aloitetiin luoksetulotreenit, kun Nauru pongasi sen. Mörkö. Ihan varmasti Mörkö! Vaanimassa naapurikentällä! Näin ulkopuolisena voin huomauttaa, ettei siellä kentällä ollut kuin ne samat, treenaavat koirakot, jotka olivat siellä olleet treenimme alusta saakka. Nyt kuitenkin pöhinä alkoi ja korvat painuivat lysyyn, ja koko pennun olemus karkasi käsistä kuin vauhkoontunut nauta. Kun tilanne saatiin kuitenkin kasaan, se Mörkö olikin lähtenyt yhtäkkia paikalta. Ihan varmasti säikkyi noin.... urhoollisen paimenkoiran selkäpiitä karmivaa pöhinää (*köh*).
Treenin loppu oli kuitenkin kaikkea muuta kuin kivaa ja hyvää, sillä ensin unohdettiin, että käsky "sivu" tarkoittaa, että perseensä voi nostaa tantereesta ja tulla sivulle. Sitten taas unohdettiin, että se "odota" tarkoittaa, että pidä se perse tantereessa. Ja sitten koko juttu olikin ihan tyhmää. No kun tehtiin ihan alkeistasolla, niin oli se sittenkin ihan kivaa. Paitsi että niin mitä se sivu tarkoittikaan? Pitiks silloin pysyä paikallaan? Ai ei? No odota tarkoittaa ainakin liikkumista!
Onneksi kotona ei oo petoja näkynyt!
Lenkillä korvattomuus on joskus jotain ihan uskomatonta. Tai ehkä se tuntuu uskomattomalta siksi, kun tuo on aina ollut niin helppo, kuuliainen, näppärä ja nöyrä. Nyt kuitenkin se saattaa jäädä nuuskuttamaan heinänkorsia, vaikka kokonainen lihapullapaketti huutaisi saapumaan luokse. Karkuun saa tämä emäntä pinkoa usein, kun sininen jäätyy toljottamaan vastaan tulevaa ihmistä, kuin ei olisi ennen kaksijalkaisia (tai ylipäänsä mitään muutakaan liikkuvaa) nähnyt. Kaikkea voi testata ja kokeilla, tai käskyjä voi jättää noudattamatta, ihan sama vaikka ne samat jutut olisivat olleet olemassa ihan vauvaiästä lähtien. Esimerkiksi juuri sekuntti sitten muistutin, että eteisessä ulospääsyä odottavaan roskikseen ei kosketa. Ei ihan oikeasti. Siihen ei koskaan ole saanut koskea, eikä se sääntö ole mitenkään yhtäkkiä häipynyt keskuudestamme. Nauru katsoi minua niin yllättyneenä, ettei näköjään ole eläissään moisesta asiasta edes kuullut.
Oona sanoi eilen iltalenkillä, että "eikö olekin kiva, kun joskus koirat antaa vähän haastetta?". Joo. Onhan toki. Harmi, kun Tara elää ikuista teini-ikää ja sen lisäksi jotain herännyttä keski-iän kriisiä, ja se on tuollainen mörköikäläinen ehkä 98% arjesta. Tai no, ei se turhia pöhise tai Herra Kiville ryttyile, mutta jotenkin tuo kuulo reistailee. Tai on vain valikoiva. Oli syy mikä tahansa, sitä käskyä voi toitottaa viisikin kertaa, ennenkuin niiiiiin raihainen ja niiiiiin särkyinen noutaja raahautuu jalkoihin hakatun näköisenä. Jännästi kaikki raihnaiuus kuitenkin katoaa, kun hihnan laittamisen sijaan suusta kajahtaa "vapaa"-sana.
Torstaina illalla Naurun korvat kuitenkin pelasivat, kun rusakko lähti pentusen vierestä ryskäämään metsiin pakoon. Nauru juoksi typerä iloisuus ilmeessään muutaman askeleen, mutta puskan saapuessa se pysähtyi, käänsi katseensa minuun. "bliiiiis äiti anna mun tämän kerran jooko mä niiiin haluisin" se minulle katseellaan inisi, mutta saapui kuitenkin luokse ja antoi pupuraasun painella menemään.
Ylistyshuuto Kidalle. Siksikin, kun se ei harrasta tällaista mörökölleilyä ja on lenkeillä vaatimattomasti huipputyyppi (vaikkakin jestas miten se jaksoi näyttää hihnan päässä keskaria naapurissa asuville Elli- ja Milla aussieille, joita Nauru sai mennä moikkaamaan), mutta ennenkaikkea siksi, että Kida teki puhtaan ja täydellisen metallinoudon viime treeneissämme. Ihan sama oliko syy se, että se joutui ensin katselemaan 1,5h kun opastin Sadulle agilitya ja Jennalle tokoa, tai se, että vihdoin yli vuoden kestänyt työ palkitaan. Kida on paras.
Huh_huh. Elossa ollaan. Meidän viikonloppu oli hitusen railakas ja tapahtumarikas!
Ensinnäkin ilmoitin Kidan voittajaluokkaan pitkästä aikaa. Kuun lopussa skabaillaan HSKH:n seuramestiksiä, ja ajattelin tehdä kevyen paluun tutulla treenikentällä. Tässä kuussa siis lähinnä kisanomaisia tekemisiä ja pientä pintaviilausta, jännittää kyllä jo nyt.
Minulla on Kidan tokouran varalle suunnitelmia. Olen päättänyt, että mikäli Kidan tokoura ei vaan ota enempää ilmaa siipiensä alle, menemme kokeilemaan rallytokoa. Laji virallistuu pian, ja se on hirmuisen hauskaa tekemistä, jossa Kida voisi olla hyvä. Ei ärsyttäviä metallinoutoja! Rallytokokisoihin ajattelin rykäistä kokeilemaan jo tämän vuoden puolella, ihan uteliaisuuttanikin, jos vain sopivalta etäisyydeltä kisa löytyy.
Perjantaina Jenny tuli meidän luoksi viikonloppua viettämään. Mitään kysymättä raahasimme hänet katsomaan koiriemme puuhaamisia kentille. Oli kyllä tosi jees treenit, joskin Tara pääsi juoksemaan vain putken mielenvirkistykseksi. Sillä on takapää ollut ikävän juntturassa, enkä halunnut tilannetta pahentaa.
Sen sijaan Kida teki ensin agilityjuttuja, varsin vähän kylläkin. Keppejä lähinnä, niiden itsenäisyyttä. Jotenkin tyyppi oli kovin haahu, mutta lämpällä huomasinkin, että seKIN on taas jumissa. Voi hyvää päivää. Pieni jumppatuokio jäähdyttelyllä auttoi onneksi jo kovasti. Viimeisenä teinkin Kiidun kanssa vielä tokoa - JA METSKU PALAUTUI! Yhdellä lisäkannustuksella, mutta kuitenkin. Tämä nosti vähän motivaatiota ja innokkuuttani. Kaukot sen sijaan olivat huonommat, otti häiriötä takana tarkoituksella rapistelevasta Oonasta.
Nauru taasen teki vähän agilityjuttuja, peruskauraa, josta ei sen kummempaa tarinointia ole. Sen jälkeen taas tokohömpötyksiä. Metsku nousi kauniisti, samoin estehyppyä haettiin hyvin huimalla yhdellä matalalla laudalla, eipä tuon ikäiseltä hyppäämistä pidä vaatiakaan. Seuruissa Nauru oli vähän moottoriton, mihin pitää heti kiinnittää huomiota.
Treenien jälkeen Nauru meni yhdeksi yöksi maalle äitini luokse, sillä ihmisporukka lähti Helsinkiin vähän musiikista nauttimaan. Äiti lauantaina kertoi palautetta pennusta. Nauru sai hirveästi kehuja, ylistystä ja halleluuja-huutoa, eli oletan sen olleen mallikelpoinen. Yönsä nukkunut kauniisti ja toiminut ihmisen mielen lailla äitini sanojen mukaan, joten ei tässä siedä kuin röyhistää hieman rintaansa. Sen sijaan tuoretta kanankakkaa oli neidin mahaan tainnut huomaamatta upota, sillä vatsa oli löysällä la-su välisen yön.
Lauantaina olikin sitten sosiaalipäivä. Minä kävin itse tutkimassa iltapäivällä ihania, ihania, pikkuruisia aussieita, ja kotiinpaluun jälkeen alkoi meille lapata porukkaa. Liikunta rajoittui peruslenkkeihin, mutta aivot sai kyllä työtä, sillä meille pakkautui yhteensä 7 koiranaista viettämään iltaa. Kida oli varsin rento mölyttyään ensin vieraat sisään, mutta lähinnä annoin sen olla omassa rauhassaan toisessa huoneessa, koska se ei välitä hälinästä ja hulinasta. Nauru ja Tara sen sijaan kapusivat sylistä syliin paijauksien toivossa, leikkivät vähän keskenään ja ennenkaikkea keskittyivät ruokien kerjäämiseen. Kyllä Kidakin kävi kaikki moikkaamassa, ei siinä mitään, mutta Naurun ja Taran tapauksessa sana "vieraanvaraisuus" on hyvin tuntematon käsitys, jos kainaloon punkemisesta puhutaan.
Sunnuntaita emme viettäneet vähääkään rauhallisemmin. Jenny lähti kotiin Tampereelle, mutta Sussu saapui kylään Linkki-bortsun kanssa. Vaelsimme yhdessä Ojankoon treenaamaan, sillä lupauduin opastamaan parivaljakolle sekä Sadulle ja Colhulle agilityn alkeita. Omistani treenasin Naurun ja Taran kanssa. Kida oli jotenkin sika koko päivän, varmaan viikonloppu verotti. Korvaton ja mölyävä, enkä halunnut palkita sitä huonosta käytöksestään, niin sai toimia radalla kiljumassa ihan vaan turistina. Kummasti se alkoi käyttäytyä, kun porsastelulla ei etuja tullutkaan, vaan päinvastoin vedin entistä tiukemman linjan. Nauru sai kuitenkin perustreeniä, vaikka se olikin niiiin hidas lähinnä luultavasti lämpötilan takia ja Taran kanssa tehtiin itsenäisiä keppejä verkkojen avulla. Ei ole selkä arkonut yhtään enää niin paljon, mutta huoltaa täytyy yhä tarkasti, ja hierojakin lähestyy. Aika hienosti sain tehtyä näin persjättöjä ja leikkauksia, eikä Taralla alkanut edes hätä ja kiljuminen.
Pennut myös leikkivät itsensä väsyksiin niin tulo-kuin menomatkalla. Kotiin päin mennessä Linkki vähän keksi Naurun ihanan naiseuden ja pikkupoikamaisella innolla nuuskutteli perässä, mutta varsinkin alkumatkasta Nauru, Linkki ja Ora pilistelivät pelloilla kuin pillastuneina! Harmi vain, etten kuvia tästä ole vielä Oonan kameralta saanut, mutta minulla on kyllä kuvapostaukseen aineksia muutenkin, joten laitan ne näkyviin myöhemmin.
Tänään, maanantaina, mentiin heittämään 2,5 tunnin lenkki metsään Sadun ja koiriensa kera. Ihan superkiva reitti oli kyllä, kauniita maisemia riitti, vettä ja sadunomainen kahluupaikka! Minulla ei kameraa ollut mukana, sillä mokomaan tuli vika, mutta onneksi meistä toisella oli pätevä peli mukanaan. Nauru juoksi Colhun kanssa niin mahdottomasti, ettei paljon tarvinnut kotona hereillä olla. Myös Kida oli vihdoin oma, ihana itsensä ilman mitään hösötyksiä: parin päivän tiukka linja taisivat tehdä tehtävänsä, olen tainnut antaa tuon vähän vedättää minua viimeaikoina, hmm. Oli niin ihana katsoa, miten koko poppoo nautti vapaasta kulkemisesta vaihtelevassa maastossa. Tapsakin samoili omia reittejään ja nautiskeli pyörimisestä mustikanvarpujen keskellä.
Tämän postauksen kuvat olivat joko minun, Oonan tai Sadun käsialaa. Kiitos!
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.