fi fr fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en vi en fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi vi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
syyskuuta 2014 - K U J E M I E L E N
Mulla oli tänään huikein kisapäivä koskaan. Oikeasti.
Viimeisten viikkojen aikana olen joutunut katsomaan elämää taas aivan uusista näkökulmista. Ikävät tilanteet on pitäneet kääntää siedettäviksi, jottei pääkupoli mene tykkänään nurin. Onnistuminen on vaatinut melkoista ajatuskelkan kääntämistä jyrkkään u-käännökseen. Olen ihminen, joka pyrkii oppimaan jokaisesta virheestään ja kehittämään opilla itseään - näköjään tämä ominaisuus on auttanut minua agilityradoillakin.
Tänään lähdin sitten aussieiden kanssa Tampereelle Best In-areenalle kilpailemaan ensimmäiset kolmosten radat. Kieltämättä ennakko-odotukset olivat olemattomat, kilpakumppanit olivat melko huikeita ja lähtönumerommekin oli huonoin mahdollinen: neljänneksi viimeinen suurinpiirtein viidestäkymmenestä koirasta. Ajellessani yksin moottoritietä, auringon paistaessa, hanhien lentäessä valtavana aurana tien yli ja musiikin pauhatessa alkoi fiilis kuitenkin parantua ja muuttua rennoksi, suorastaan nautistelevaksi. Kisamatkoissa on vaan se oma juttunsa, se kun syö tylsästi patonkia suoraan kääreestä ja laulaa suomiartistien mukana niin, että koirat pitelevät korviaan.
Ensimmäisellä radalla alkoi flow. Flow, joka kesti koko kisan ajan. Rataantutustumisessa en tuntenut jännitystä tai kilpailuviettiä, vaan puhdasta riemua. Radat tuntuivat hyviltä, sopivasti haastavilta (ja haasteet lisääntyivät ratojen edetessä) ja tunsin palavaa intoa päästä kokeilemaan niitä. Kida on hypännyt tapissa olevia rimoja ongelmitta ja suorittanut kanssani esteitä hyvällä otteella, eikä minua näin ollen koirankaan puolesta huolestuttanut ollenkaan. Nauru oli mainio turisti ja odotti hissukseen häkissään ja kilpailupuitteet olivat mitä mainioimmat.
Esteet eivät ole välttämättä oikeiden välimatkojen päässä tai juuri oikein aseteltuna, rata on suuntaa antava.
Minua harmittaa syvästi, ettei mahdollisuutta taltiointiin ollut. Haluaisin jakaa radat kaikille ystävilleni ja tuntemattomillekin. Ensimmäisellä radalla kaikki sujui täydellisesti aina toiseksi viimeiselle esteelle saakka, jossa onnistuminen vei minut liiaksi mukaansa: unohdin vallan ohjata Kidan takaakierrolle ja kiltti punainen syöksähti esteestä ohi. Korjaus ja porhalsimme maaliin tuloksen kera, vitonen! Hehkutin puhelimeen radan jälkeen hysteerisesti onnistumistani, sillä tunne radalla oli ollut totaalisen kitkaton. Olimme edenneet, minä en juminut, sössinyt, ollut epävarma. Minä ohjasin. Ja se oli ihan niinkuin viittä vaille (heh) nolla. Oli ihan hyppysissä.
Toinen rata vaan parani. Olin entistä hiljaisempi, keskityin entistä enemmän ohjaamiseen. Rata eteni kauniisti ja ongelmitta, mutta keinun jälkeen havaitsin pienen epävarmuuden koirassani. Se teki turhan suuren kaarroksen kepeille, koska kävi vilkaisemassa aitaan nojailevaa henkilöä. Pelasin varman päälle enkä irronnut niin kauaksi kepeistä kuin oli tarkoitukseni, joka kostautui muurin jälkeen. Jäin jälkeen, en ehtinyt työntää Kidaa takaakierrolle ja pieni punainen loikkasi esteen väärään suuntaan. Mutta ei haitannut! Kida oli hallinnut epävarmuutensa, suoritti kepit loppuun saakka hyvällä otteella. Saksalaiset ja muut onnistuivat odotetunlaisesti kuitenkin, joten hylätystä huolimatta fiilis oli huikea. 12 ja 13 jännittivät minua eniten, sillä väli oli kovin tiukka (vaikka kuvassani ei olekaan, heh) ja pelkäsin jääväni liikaa eteen, jolloin Kida pudottaisi riman. Onneksi näin ei käynyt!
Viimeisenä oli hyppärin aika. Päästyäni kepeille alkoi minua naurattaa, eikä tilanne helpottanut pituuden ja hypyn jälkeen, jossa putki odotteli pahaa-aavistamatonta koirakulkijaa. Rata tuntui kuitenkin hirvittävän mukavalta ja innoissani jäin vuoroani odottamaan. Ehdin välissä treenata Naurun kanssa tokoa ulkona nurmella, eikä aussien asenteessa tosiaan ollut moitittavaa. Ja lämppälenkillä Kidan kanssa sain eräälle bortsuomistajalle vastata, onko Kidan sukutaulussa kenties jenkkiläistä bordercollieta. Ei ole.
Monen matka tyssäsi joko keppeihin tai tähän kuiskuttelevaan putken päähän. Pidin kuitenkin itseni hyvällä mielellä ja lähdimme radalle - ääneti. Oikeasti, keskityin pitämään suuni supussa ja kroppani liikkeessä. Minut valtasi niin hyvä olo kun etenimme keskittyneesti radalla rima ja putki toisensa perään. Ja kepit, ne onnistuivat täydellisesti. Käänsin Kidan putken jälkeen pois päin-käännöksellä kepeille ja tein takaaleikkauksen, kun Kida oli pari keppiä eteenpäin ottanut. Ja se ei välittänyt, kepitti kannustuksitani loppuun asti. Olin niin hämmentynyt onnistumisesta, että sekunnin ajaksi vain jäädyin tuijottamaan koiraani, joka kostautui luonnollisesti heti: ohjaaminen loppui, Kida joutui päättämään esteen hyppysuunnan itse ja valitsi väärin. Hylätty, mutta sanoin koirallekin "ei haittaa" ja jatkoimme menoa.
Väärä putken suu ei imaissut koiraani sisuksiinsa vaan punainen varjoni ohjautui täydellisesti sinne, minne kroppani sitä osoitti. Pelkäsin kyllä kompastuvani hyvin lähellä olevan renkaan tukijalkoihin, se olisi jotenkin sopinut tyylilleni. Kida teki täydellisen putkijarrun suoran putken jälkeen ja sylivekki kolmanneksi viimeiselle hypylle onnistui mallikkaasti. Maaissa kehuin koiraani vuolaasti ja metsässä kyyneleenkin tirautin onnellisuudesta. En ole koskaan tuntenut tuollaista tunnetta radalla, eikä hylätty tulos näinollen haitannut lainkaan. Koko kroppani oli aivan tärinöissä onnistumisen tunteesta.
Kyllä kiitos, haluan kisoihin pian uudestaan. Täytyykin availla kisakalenteria samantien.
Tapsa vietti viikon maalla. Kotiin päästyään se samantien kapusi sängylle, piehtaroi hetken ja vaipui sitten syvään uneen. Rankkaa tuo maalaiskoiran elämä!
Satu teki tytöilleni superkivat agilitypannat kilparatoja varten. Ai että! Pakkohan motivaation on nousta, kun vermeet on kohdallaan. ;)
Tämä teksti on lojunut luonnoksena jo useamman päivän. Nyt vihdoin julkaisen sen (koska muistan!), mutta kovin kuvattomaksi se jää, kuvien pönöttäessä kotokoneella. Treenejä on päivityksen jälkeen jo tehty useampi lisää alle, mutta menköön silti ilman kerrontaa niistä.
Vähän syksyisempää ilmettä blogiin, kun kerran ympäristökin on tykkänään keltaisen ja punaisen eri sävyissä. Vaikkakin tuumailin itsekseni tänään päivälenkillä, että kovin vehreää ja kesäistä on, vaikka eletään syyskuun puoliväliä. Asia kojaantunee ensi viikolla, mutta 19.9 aamupäivällä, heinäsirkkojen siritys ja muutama kukkiva voikukka toivat ihan alkukesän fiiliksen pintaan.
Viime perjantaina oli tarkoitus taas raahata akka kentälle ja treenata, kunhan sain ensin ryhmäni koulutettua. Oli hauskaa laittaa ryhmäläiset ohjaamaan rata ilman käsiä ja näyttää, miten mitätön merkitys niillä loppujen lopuksi on. Allekirjoittanut testasi asiaa itsekin Naurun kanssa, aiemmin olen harrastanut "kädettömyyttä" (sanan joka merkityksessä..) vain Kidan kanssa. Merlellä ei ollut mitään ongelmia vaan se ohjautui oikein nokkelasti saksalaisista lähtien! Keppien kanssa meinasi minulla palaa käpy, mutta kun löysin verkkoja avuksi saimme mörön selätettyä ja onnistuneita 12 kepin kepittelyjä. Meinaan olla vähän malttamaton, kun koira muuten alkaisi olla kisakunnossa...
Extrasupertyytyväinen olin Kidan tokotyöskentelyyn. Aloitin tekemällä voittajaluokan kisanomaisen ruudun heti kärkeen, joka sujui hyvällä vauhdilla ja rutiinilla. Heti perään tekaisimme muutaman kerran EVL-version samaisesta liikkeestä, eikä siinäkään ollut moitteen sanaa. Tunne oli aivan mieletön kun koira paahtoi merkille iloinen ilme kasvoillaan, odottaen innokkaasti seuraavia käskytyksiä. Hyvä fiilis jatkui myös kaukokäskyihin - ne eivät vieläkään vastaa täysin mieltymystäni, tykkään enemmän Naurun kaukoista, mutta Kida suorittaa ne pitkälläkin matkalla hyvällä ilmeellä, se on pääasia. Kokeessa tilanne voi olla toki toinen...
Metallikapulakin palautui, vaikkakin vain ravilla ja perusasento jäi kurjaksi. Ne ovat kuitenkin silmissäni pikkuasioita, kun miettii, mistä tähän on rämmitty. Hyppynoudon puukapulalla tekaisin viimeiseksi eikä paukut enää riittäneet ihanteelliseen vauhtiin (laukkaan kuitenkin), mutta etenkin Kidan palautus perusasentoon on hirmuisen näppärä. Pylly pyörähtää niin kovin sukkelasti.
Tara teki taas palkatonta tokoa ja siltä vuoti ilo pahemmin läpi kuin vesi ämpäristä, joka on isketty täyteen reikiä. Kaikki muu toimii edelleen paitsi se pirun seuraaminen, joka on niin siistiä mahtavaa ja upeaa, ettei siinä voi hiljaa olla. Saatika oikeassa paikassa. Kyllä tuostakin muutama piste irtoaisi, ei se niin katastrofaalista ole, mutta mukavahan sitä olisi mennä hakemaan oikeasti hyviä numeroita kokeesta.
Ja silti minä selaan koekalenteria ja mietin, että mihis sitten.
Kida täytti 21.9 5-vuotta! Käsittämättömän hurjaa! Ja silti muutaman menneen päivän aikana kaksi ihmistä on erehtynyt luulemaan Kidaa pennuksi...
Rohkeana kansalaisena kipitin maanantaisena kauniina iltana tokoilemaan Claudian ja pyrrikansalaisten kanssa. Itse ajatus tuntui tuhoontuomitulta tällä motivaatiolla, mutta jos kerran treeniä hullunkurisesti nimitettiin "toivottomien tokoilijoiden tapaamiseksi" oli sinne ihan pakko raahautua. Eikä sillä, Kidan puolesta työskentely oli ihan sairaan kivaa ja koko koiran asenne oli hyvä. Se teki paikkaistumisen ilman ongelmia, välittämättä siitä, että Claudia kävi koiraansa palkkailemassa. Lisäksi se suoritti paikkamakuun hieman alkuun porsastellen, mutta suorittipa kuitenkin. Ruutu suoriutui kuin vanhalta tekijältä melkoisella formulavauhdilla ja kaukotkin olisivat voineet olla huonommat. Ja niin, Tarallakin oli kivaa siinä viimeisellä pätkällä mitä se sai tehdä, Claudia kiljui käskyä viedä iloluontoinen noutaja viralliseen kokeeseen, mutta häiriötreeniähän tuo vaatisi. Tavattoman paljon. Ja sen seuruu on aina yhtä hulvatonta (=kammottavaa) katsottavaa kuin aina ennenkin.
Mutta Nauru. Voi Nauru, sinä pieni hankala siniotus. Liian rankka taisi kesä olla koiran mielelle, eikä tokossa ole sen mielestä enää mitään hauskaa. Kaukoja tehdessä leikin varjolla sen silmissä oli palava katse, mutta muuten se vaikutti hyvin tyytymättömältä ja haluttomalta. Ja minun valitukseni ei varmasti paranna asiaa, pahentaa entisestään ja Claudia sai tehdä monta tarkkaan sihdattua potkua ahteriini saadakseen minut ylös onnettomuuden kuopasta, jonka itselleni kaivoin ja jonne kippuralle asetuin. Melko kylmä siellä kuopassa olikin.
Tiistain agilityssa oli reippaalla merle-eläimellä kuitenkin hauskaa. Sen varmasti kiteyttääkin päivitys, jonka nakuttelin facebookkiin heti treenien päätteeksi:
Nauru oli niin täynnä rakkautta, että se meinasi poksahtaa! Se pussasi kaikki tutut - ja vähän tuntemattomiakin, jos vaan ylettyi - ja olisi leikkinyt jokaisen koiran tai koiraa muistuttavan kanssa. Rataa tehdessä se suoritti ensimmäiset 7 estettä täysin moitteetta, kunhan itse pidin itseni kontrollissa. Törkeän hyvät putkijarrut tuolla elikolla ainakin on muistissa! Vasta esteellä 11 alkoi tulla ongelmia, kun päätin suorittaa kohdan vippaus-treeninä. Siinä kohdassa alkoi Naurua kiinnostaa kouluttaja-Heini huomattavasti enemmän ja loppuaika olikin koiran passittamista töihin haaveilun ja hännänheiluttelun sijaan...  Kyllä se tehtävät teki, kun vähän kävin kannustamassa (=muksimassa ja ottamassa mustelmia käsivarteni täyteen) ja keinu oli niin supermakea, että melkein pahaa teki. Sen sijaan kepeistä oli jäänyt paha maku suuhun, kun ne viimeksi menivät niin pieleen ja pikku-merle sitten siinä tuumaili, että hän ei mitään pujotteluja tee, kun ei omistaja-akka osaa pitää itseään ruodussa. Hmmph.
Loppusuorassa meinasi koiran liitely olla jo suorastaan utopistista (kyllä, tuota sanaa voi käyttää missä tahansa), mutta komensin haaveilijan duuniin ja sittenhän homma menikin ilman mitään ongelmia. Treenin jälkeen hihnanpäässä jolkotti koira, jonka kasvoja koristi 8D-hymiö, kun omistajalla D-kirjain taisi naamalla olla totaalisen toisinpäin. Nyt on kuitenkin treenit T-ryhmässä taputeltuna. Huomattavan haikeaa, treenissä oli paras henki mihin olen aiemmin törmännyt ja kouluttajat olivat huipputyyppejä, harmittamaan siis pistää!
Jaaaa mikä tarkennus, missä?
Minua jäi kalvamaan maanantain epäonnistunut toko niin paljon, että nostin tänään kissan pöydälle. Itseni ruohokentälle. Iskin ruudun paikoilleen ja sanoin itselleni, että koska enää ei ole minkäänlaisia paineita, pidämme hauskaa ja teemme pohjatyötä vaikka herran tappiin asti, tähtäimessä tokokokeet vuonna 2055.
Nauru teki kahdessa pätkässä. Ensimmäisessä sessiossa otin kouraani naksuttimen, passivoin itseni ja halusin, että Nauru itse tarjoaa kaunista seuruuta ja perusasentoja, vaikka olen täysin lamaantunut. Ensin ongelmaa aiheutti ruutu, jonne Nauru oli säntäämässä hyvinkin kaukaa - se on kovin ehdollistunut ruudun paikkaan ja tehtävä on sen mielestä paras ikinä. Hieman kauemmaksi siirtymisen jälkeen paimentypy väläytteli kaunista seuruuta ja itsenäistä perusasentoihin hakeutumista naksautuksen ja palkan toivossa, joten tavoite saavutettu! Myös toisella puoliskolla oli hauskaa, teimme vauhtinoutoa niin, että ensiksi heitsaus heitetylle kapulalle ja heti, kun kapula nousi maahan, lensi palkkapallo vastakkaiseen suuntaan palautusnopeuden maksimoiseksi. Tokihan tämä toimi ja Nauru vaikutti hyvin tyytyväiseltä treenien kulkuun. Minä ainakin olin.
Kidan kanssa ottelin hieman, että vaikka toko on kivaa, pitää asiat silti suorittaa hallitusti. Ruutu onnistui ensimmäisellä yrittämällä nappiin, mutta sitten punainen piraija yritti päästä helpommalla ja lipsua paikasta, johon paneuduttiinkin suurella hartaudella. Myös kaukokäskyissä piti keskittyä, jotta ne suoritettiin loppuun asti oikeilla hetkillä, mutta lopulta se teki täydellisen näppäriä vaihtoja pitkälläkin välimatkalle. Tavoite saavutettu toistamiseen.
Taran kanssa kokeilin sen kykeneväisyyttä työskentelyyn palkattomana. Ongelmaa ei tästä ollut, pienessä noutajassa on kyllä intoa suorittaa vaikka kolme koetta peräkkäin! Seuruuhan on edelleen kammottavaa, onnellinen kiljunta tärähtelee korvakäytäviin, mutta muut liikkeet neiti tekee täydellisen loistokkaasti. Varsinkin luoksetulossa takapuoli pyörähtää perusasentoon niin ketterästi, ettei uskoisi koiran selässä mitään vikaa olevan. Ajatus kokeesta alkoi kutkuttaa entistä enemmän, joten kai sitä on pakko tarttua tuumasta toimeen.
Voisi sitä rahansa huonomminkin käyttää, luulen.
Pallon heittäminen käy taitolajista
Ai taivas minä rakastan syksyä. Hehkutan sitä aina ja joka kerta syksyn saapuessa, kuten hehkutan jokaista muutakin vuodenvaihdetta. Syksy on kuitenkin suosikkini. Auringon ja viileän tuulen yhdistelmä saa minut hymyilemään ja tekee koko kropastani ja mielestäni kovin reippaat. Vaikka kaikenlaista ajatustyötä on pienen ihmisen täytynyt tehdä viimepäivinä, ulkoilu syysilmassa tekee aina yhtä hyvää.
Entäs sitten, vaikkei treenaaminen tällä hetkellä hyvältä maistuisikaan. Kesällä minä en muuta tehnytkään. On ehkä ihan hyvä nollata aivoja välillä, jotta jaksaa taas pakertaa talvikauden.
Nari-pehko tuli tosiaan meidän luoksemme kyläilemään ja mikäs sen hauskempaa, kuin fiksu ja viisas söpö pieni puikkonokkainen! Pienimuotoisia treenejä olen tehnyt yhdessä parhauspennun kanssa ja se on osoittautunut kamalan potentiaaliseksi ja vauhdikkaaksi harrastuskoiran aluksi. Torstaina pikkupehko ilahdutti tekemällä suoraan putkeen irtoamista ja vähän siivekkeen kiertoa ja perjantaina se teki taitavasti este - putki - este - suoran, ilman rimoja luonnollisesti. Odota-käsky toimii 5kk ikäisellä pikkutrikillä mainiosti ja myös perusasentoja sen kanssa on hauska käännellä, kun paikka on hyvin puikkolaiselle hahmottunut.
Torstaina kentällä myös totesin, että Nauru on viittä vaille kisavalmis. Se vaatisi enää treeniä kisakorkeuksilla ja keppien viimeistelyn (haluan ne vielä varmemmiksi ja nopeammiksi), niin alkaisi näyttää aika hyvältä. Aika pelottavaa! Nauruhan voitti 3kpl lahjakortteja ensi vuoden seuramme kisoihin, joten muutaman startin on merle-eläin ehtinyt itselleen tienata.
Perjantaina taas totesin, että Kidalla on edelleen kauhean rumat kaarrokset, enkä vain osaa pienentää niitä. Vekillä tilanne paranee, mutta makuuni ei todellakaan tarpeeksi. Tein Kidan kanssa rataa jonka teetätin sekä torstain että perjantain ryhmilleni ja itse työskentely Kidan kanssa sujui niin hyvin, että päätös kisoihin lähdöstä vahvistui taas. Japanialaista tehdessä kuitenkin linjojen levähtäminen pisti suorastaan ärsyttämään ja taas aloin laskea, koska minulla olisi varaa kipittää osaavamman valmentajan silmän alle.
Niin siistiä kun joku heittää palloa. Siis joku muu kuin minä - sihtini on kammottavan huono.
Lauantaipäivä kului mukavasti nuorison kanssa mätsäreissä Vantaalla. Alunperin lupasin viedä Narin sinne, mutta hetken pähkäilyn päätteeksi tempaisin mukaan myös Naurun. Paimenkoirille retki ei ollut järin suotuisa, kaikista kehistä BIS-luokkaan pääsi vain kaksi shetlanninlammaskoiraa, muiden koirien edustaessa muita roturyhmiä. Tärkeintä olisi kuitenkin hauska tapahtuma Narilaiselle! Pieni collie esiintyikin kamalan hurmaavasti ja suorastaan yllätti minut järkevyydellään. Takkujen (= Naurun kuolan) harjaaminen karvapeitteestä aiheutti lievää paheksuntaa, mutta itse kehässä pentu seisoi kamalan maltillisesti, entoi tuomarin tutkia kiltisti ja ravasikin ilman hyppykoikkaloikkia. Se nappasi ansaitusti punaisen nauhan ja pääsi pian kehään uudestaan kiertämään. Jälleen esiintyminen oli 5kk ikäiselle tikkaa muistuttavalle pitkäkuonolle erittäin kaunista, vasta loppua kohden väsymys alkoi painaa ja mielikuvitus siirtyi jalkojen juureen näkymättömien nakinpalojen muodossa. Muut pennut olivat huomattavasti vanhempia ja kehittyneempiä, eikä palkintopallit kutsuneet tälläkään kertaa. Ehkäpä seuraavissa sitten!
Nauru nyt oli oma itsensä - sehän pönöttää ja sehän ravaa, bla blaa miten tylsää ja helppoa. Sinistä nauhaa kummempaa emme karkeloissa saaneet, vaikka tuomari kehuikin koirani käytöstä. Tekaisin vähän tokontapaista kehien laidalla esiintymisien päätyttyä ja vaikka seuruussa mielenkiinto meinasikin lopahdella, suoritti se ihan näppäriä pätkiä. Paikkamakuunkin pönötti yksinään hylättynä asvaltille, kun minä menin tekemään muutamat pyllyn pyöritykset Narin kanssa ennen Naurun vapauttamista ja palkkaamista. Kuulemma muutama tuntematon oli Naurun menoa kovasti kehunut, joten ihan hauskaa, että edes joku sai silmäruokaa, vaikken itse täysin tyytyväinen olekaan.
Ihana Sara lähti kanssani nuuskimaan mätsärihuumaa ja räpsi yllä olevat kuvat pikku showpuudeleista. Kiitos kamalasti!
Nuoriso väsähti mukavasti reissun aikana, loput patterinsa ne purkivat toisiinsa makuuhuoneen lattialla painiskellen. Kida ja Tara pääsivät nauttimaan laatuajasta yhdessä kahden kumipallon ja itseäni huomattavasti paremman pallonheittäjän kanssa. Oli hauska räpsiä kaksikosta kuvia ihan rauhassa, kun joku toinen suoritti niiden saamisen liikkeeseen. Täytyy ehkä lirkutella toinen viskomaan pyöreitä esineitä myös sänkipellolle ja ottaa Naurukin mukaan...
Huomenna olen reipas, lenkkeilen kentille ja treenaan kunnolla ennenkuin palautan pikkutrikin takaisin emäntänsä Essin rakastavaan huomaan. Onneksi minun ei koskaan tarvitse kamalan kauaa erossa tästä mahtavasta pikkueläimestä olla!
Allekirjoittaneen treenimotivaation olemattomuus jatkuu edelleen. Ei ole ollut energiaa (puhumattakaan kiinnostuksesta) kysellä porukkaa treenaamaan, enkä sinne juurikaan ole itseksenikään mennyt. Pääasiassa olen keskittynyt elämäni uomilleen asetteluun ja ihmissuhteiden ylläpitoon. Ja musiikkiin.Tokolle on ole luonut pienintäkään ajatusta, mikä saattaa olla hyväkin asia - Nauru varsinkin väläytteli aika kaunista seuruuta lenkillä ollessaan varma, että minulla oli fresbee takataskussa. Ei muuten ollut.
Agility on ollut ainoa laji, joka vaeltelun ja lenkkeilyn lisäksi on jaksanut inspiroida. Tiistain treeneissä tehoharjoittelimme pakkovalsseja, saksalaisia ja sylivekkejä, joista kaksi ensimmäisä liikettä ei niin putkeen menneetkään. Tajusin tehneeni saksalaisen täysin virheellisesti, mutta koska Kida on ultainen koira, se on suorittanut liikkeen täydellisesti huonosa ohjauksestani huolimatta. Nauru ei antanut armoa, varsinkin kun se oli vieläpä väsynyt ja moottori oli tyssätä alkuunsa. Tapaus laittoi ärsyttämään ja lupasin itselleni treenata liikettä kummankin aussien kanssa jo samalla viikolla. Piristystä toi ennenkaikkea sylivekit, jotka toimivat Naurulla kuin unelma ja Tomi suosittelikin käyttämään liikettä radalla, kun tiukkaa kurvia kaivattiin.
Tallustin siis torstaina vähän aikaisemmin Ojankoon ja treenasin Kidan kanssa perustreenit (kepit ja kontaktit) ja aloin vääntämään saksalaista oikeaoppisesti. Kidan kanssa tämä sujuikin kuin rasvattu, pääsin helposti liikkumaan eteenpäin ja olin ehtinyt samalle puolelle estettä koiran kanssa, kun Kida vasta valmisteli hyppyään. Tästä jäi kelvollinen fiilis ja koutsattuani huippumukavan agilityryhmäni, otin saman treenin Naurun kanssa. Aloitin tosin tekemisen kepeillä (12kpl), jotka sujuivat etupalkalla kovin näppärästi! Naurulla oli asenne kohdillaan ja se tuntui saavan vain lisää puhtia minun itsevarmuudestani ja iloisuudestani. Koska ohjaukseni oli tällä kertaa kohdillaan, eivät saksalaiset tuottaneet ongelmia. Palkkasin sen pari kertaa oikeaoppisesta linjasta sen lähtiessä takaakiertoon, mutta hyvin nopeasti otin liikkeen kokonaisena. Fiilis oli tosi hyvä, eikä tiistai harmittanut enää pätkän vertaa! Naurullekin selvästi teki hyvää pitää pari lepopäivää ja sulatella päähän ahdettua informaatiomäärää.
No, rentoutuminen Sipoonkorvessa ihanan Essin ja ihanan Narin kanssa ei ollut lainkaan hassumpi päätös viikonlopulle. Vaikka kameran kanssa ei ollutkaan flowta, tuli napattua pari muistoa tältäkin taaperrukselta ja ne koristavat tätä päivitystä (laiskasti suoraan bloggeriin ladattuna). Nari on ihastuttava ja fiksu koiratyttö, Essi on sitä hyvin pitänyt ja hienosti kouluttanut! Yhä edelleen pikkutrikki ja Nauru ovat kuin paita ja peppu ja tuttuhan pentu on myös Taran ja Kidan keskuudessa. Ensi viikolla tirriäinen tuleekin hoitoon, maltan tuskin odottaa!
En ole avannut tietokonettani moneen päivään. Internetissä surffailu on tapahtunut tabletilta käsin, mutta pidemmän tekstin luominen aiheuttaa ärsyyntymistä, eikä vaiva ole siksi sen arvoista. Raportoitavaakaan ei valtavia määriä ole, sillä ohjaajan motivaatiosta kertova puhallusmittari näyttää luvuksi nollaa ja tällä hetkellä olen keskittynyt enemmän ihmismaailman suhteiden asettamiseen oikeisiin uomiinsa. Hain kameran rungonkin takuuhuollosta, mutten ole saanut aikaiseksi lähteä sitä vielä ulkoiluttamaan. Lukuunottamatta tänään, kun kaunis syysilma suorastaan pakotti antamaan duunia uskolliselle kameraystävälle.
Potkikaahan vähän, että saisin itseni taas aktivoiduttua. Yritän reipastua.
Tämän postauksen vesileimattomat kuvat ovat kaikki Essin ottamia, kiitos!
Tokorintamalla asiat menevät entistä huonommin. Myös tehiksestä näytettiin kieltävää vastausta, vaikka koiran työskentely oli vähän parempaa kuin nuorten ringin kokeessa ja vaikka haastattelussa kerroin syyt koiran huononlaiseen motivaatioon. En jaksanut murehtia asiaa enää niin suuresti, sillä pessimistinä olin valmistanut itseni uuteen iskuun. Treenimotivaatioon epäonnistuminen kolahti kuitenkin niin voimakkaasti, etten ole edes harkinnut kentälle siirtymistä tottelevaisuutta treenatakseni.
Agilityssa sen sijaan asiat ovat paremmin, onneksi. Vaikka senkin saralla treenaus oli alkuun masentunutta ja kokeilevaa, piristyin oitis oivaltaessani koirieni pätevyyden. Tiistaina Naurun ryhmätreenissä rata oli täynnä japanialaisia ohjauksia ja pakkovalsseja ja minulla oli hihnan päässä kovin innokas, haukkuva akilitikoira. Koutsikin suorastaan hämmentyneenä ihmetteli Naurun syttymistä tekemiseen kesän aikana, niin kovin turbona toimiva ja meluisa koira oli radalla. Koska Naurun kestävyys on kuitenkin vielä lapsenkengissä, onnistuin uuvuttamaan sen liiaksi jäämällä jankkaamaan japanilaista, johon jalkani ja älykkyyteni ei pitkästä aikaa taipunut (viimeksi ko ohjausta Kidan kanssa tehneenä vuonna kivi ja peruna).  Kyllä Nauru väläytteli vauhtia vielä ottaessani helpompaa valssiharjoitusta, mutta totesin itselleni jälleen kerran, että malttia on oltava.
Torstaina tein kentällä pikaisesti Kidan kanssa kontakti-ja japsiharjoitusta ja olin kamalan innoissani. Kida on ollut ihan superhyvä. Eräänä päivänä tein sillä keppilähetyksiäkin niin, että lähetin sen eteenmenolla yksin kepeille, kun minä tein takaaleikkauksen esteiden välissä. Leijeröin esteen ja juoksin jo hyvissä ajoin vastaan seuraaville esteille ja siitä huolimatta Kida a) haki oikean välin itse ja b) kepitteli yksin vauhdilla loppuun asti. Olin superylpeä, minun ex-keppimörköinen! Nauru ehti tehdä keppitreeniä muutamalla verkolla ja keinun harjoittelua, kunnes oli aina minun siirtyä treenaamasta ryhmääni kouluttamaan.
Perjantaina koulutettuani treenasin samaa rataa kuin tiistaina. Ilokseni totesin, että Naurun kanssa agility tuntui vallan agilitylta! Vieläkin pari kertaa jalat meni solmuun japsin kohdalla, mutta saatiin onnistuneet liikkeet ja koiran vauhti pysyi kokoajan kovana ja mieli virkeänä. Myös Kida teki ko rataa onnistuneesti ja huomasin sen keinun nopeutuneen valtavasti. Tapsa sai ihan vaan putkeilla ja treenata saksalaista (ilman rimaa), mutta runsaasti hupia se näytti siitäkin saavan.
Lauantaina meillä oli tiedossa match show, sillä sovin Essin kanssa jo aikaa sitten meneväni esittämään sinne iki-ihanaisen Narin. Narin osalta mätsäri menikin hienosti: rapiat 4kk ikäinen puikkonokka viis veisasi muista esiintyjistä! Se keskittyi minuun (ruokaan), seisoi todella kauniisti ja punaisten ryhmäkehässä malttoi myös ravata, parikokoontumisessa kun pomppunappula meni on-asentoon vielä ajoittain.
Nauru oli omasta laumastani mukana karkeloissa ja hienostihan sillä menikin. Perusesiintyminen, jolla parikilpailussa ansaittiin sininen nauha (vastassa irlanninsusikoira ja valinta oli kuulemma haastava!) ja sinisten kehässä kipitettiin näppärästi hopealle! Mätsäreissä parasta on ehdottomasti seura, se menee kaikenlaisten kehähehkutuksien ohi ihan 10-0.
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Pallon heittäminen käy taitolajista
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.