fi fr fi fi fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en et da fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi en fi da fi fi eo fi fi fi fi id fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en eu en fi fi fi fi fi fi en fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi nb fi fi fi fi fi fi fi fi fi en jbo nb fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi nb fi fi fi fi fi fi fi en fi fi en fi ja de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi eu fi fi jbo fi fi fi fi fi fi fi ms en en
maaliskuuta 2013 - K U J E M I E L E N
Pieni 12 viikkoa. 3kk taapertanut tässä maailmassa, kuukauden Suomessa. Apua!
Pääsiäiseksi pääsi laumamme kasaan takaisin. Minä hurjana maailmanmatkaajana rymistelin bussiteitse Turun satamaan luokkaristeilyn merkeissä, ja koirani hylkäsin hoitajilleen siksi aikaa. Nauru matkusti Nurmijärvelle toisen omistajansa Lauran luokse, Kidasta ja Tarasta Oona kiltisti piti rakastavasti huolta. Nauru rikastutti kuulemma elämää olemalla hirmuisen hauska pieni aussienpoikanen. Ensimmäiset minuutit pentu oli hieman kummissaan paikasta, mutta minun suljettua oven se painatti jo menemään Hoppu-aussien kanssa pitkin asuntoa ja pihamaata. Sain perääni tekstarin, jossa pennun ilmoitettiin muunmuassa olevan "sopivasti sekaisin" - niin se kyllä onkin, osuvasti sanottu!
Lauran luona Nauru seikkaili niin treeneissä kuin kylissä. Se osoitti varsinaista terrieriluonnetta matkallaan, ja minua nauratti kuunnella sen seikkailuja, kun nappasin tyypin omaan autooni lopulta perjantai-iltana. Olikin ollut hassun hiljaista elämä, kun koirat eivät olleet pyörimässä jaloissa tai ulkona täytyi käydä haukkaamassa kylmää meri-ilmaa iltalenkkeilyn sijaan.
Lauantaina otimme yhdistetyt toko-ja agilitytreenit lauman kanssa. Aina yhtä mukavaa seurassa tehdä oikein kunnon treenit pitkän kaavan mukaan, yksin se on niin tylsää. Alla videomateriaalia aussietyyliin - pieneksi jäi tarjonta, ja noutaja missattiin kokonaan, sillä kameran akku oli toista mieltä kuvausideasta.
Agilityosuus oli kivaa ja simppeliä. Eteenlähetystä, tiukkoja kurveja. Kepeillä oli ohjurit sisääntuloilla. Kidan kepit oli kyllä tosi kivoja - treenasin takaaleikkauksia, ja Oona sanoikin, että nyt huomaa, ettei K enää katsele perääni, sillä se alkaa pujotella itsenäisesti huolimatta siitä, että leikkaan ihan takana. Vielä itsenäinen meno on arkaa ja hidasta, mutta paranee kokoajan oikeilla opetustavoilla. Mieleni on kovin hilpeä asian johdosta! Tara teki töitä Oonan kanssa, koska maanantaina on kisat Purinalla, joissa Oona toimii salama-noutajan kuskina. Tara oli kiihkeä, muttei liikaa, sillä sen korvat pysyivät hyvin päässä. Kepit olivat myös oranssilla tosi kivaa katsottavaa, takaaleikaukset onnistuivat hyvin. Ohjaajan pitää vaan muistaa antaa Taralle tilaa kepitellä, liika ääntely saa sen munaamaan koko osuuden tykkänään.
Nauru sai taas hengata radanpurun, ja päätimpä tutustuttaa sen mustaan putkeenkin. Normiputkihan on tuolle ihan parasta ikinä, putkihulluus kaivelee jo nyt. Mustan putken pistin lyhyeksi, vaan eipä tuo stressiä pennulle aiheuttanut. Parin palkkauksen jälkeen kakara olisi suoritellut sitä itsekseenkin, ja kun olimme viimein saaneet putket varastoon paikoilleen, päätti Nauru leikkiä niissä itsekseen sitten siellä. Ihan pöljä, ihana kakara.
Tokossa Oona liikkuroi minulle ja Kidalle. Seuruussa palkkailin naksulla ensin niin kauan, että saatiin hiljainen, keskittynyt, vuotamaton lähtö. Liikkeestä istuminen oli tosi kiva, samoin luoksetulossa reagoi nopeasti käskyihin. Kaukoissa tuo otti häiriötä Oonasta takana, ja ensin teki tuttua "oho, missaanpa tästä ensimmäisen vaihdon"-vammausta. Kolmas kerta taisi toden sanoa, ja saimme sitten erittäin kivat vaihdot. Minulla pitää kyseisessä liikkeessä olla pientä "nyt vittu perkele!"-asennetta, sillä terävät ja hieman pahankatkuiset käskyt saivat Kidan tekemään vaihdokset lennossa. Uhkasin tosin ennen viimeistä suoritusta, että teemme liikettä vaikka maailman tappiin syömättä niin kauan, että tehtävä onnistuu, joten Kida saattoi ottaa siitäkin pientä ilmaa perssulkiin...
Nauru teki vähän perusasentoa ja eteentuloa, palkkailin kutsusta luokse tulemisesta ja lisäksi heitsattiin sitä kiitämään namikipolle. Pienelle lapselle pienet treenit, ja paljon leikkiä! Väsymys alkoi lopussa näkyä, kun tyyppi keskittyi niin kovasti komentamaan minua ihan kesken tavallisen kävelemisen. Lisäksi tuli testattua Naurun suhtautuminen vähän jännittävään, outoon asiaan - kepit, joita raahasin perässäni, aiheuttivat haukkumista, vaanimista, hyppelehtimistä ja tassulla läpsintää.
Voisinpa loppuun sanailla pienen sinisen ruokavaliosta. Pieni sai Ruotsista mukanaan säkin Specificiä, jota on syönyt. Nyt olen sekoittanut joukkoon Acanaa, josta kaavailen kakaralle ruokamerkkiä tulevaisuudessa. Nappulat tuo popsii turvotettuna lisukkeiden kera. Penska on maistellut kaikenlaisia lihoja - sikaa, nautaa, broileria, lohta, poroa - ja myös lihaisia luita se on pureskellut hyvinkin innoissaan. Palkkana saa laajasti (hyvin pieniä määriä) nakkia, lihapullaa, omia nappuloita tai laadukkaampaa lihapalkkaa. Puristeluita tykkää kovasti nakerrella unitekemisenä pesässään. Ahne tyyppi on tämä pentu, motivoinnissa ei ainakaan ole ongelmaa. :D
Nyt Kidan kanssa juoksemaan, jes! Huomenna nollien metsästykseen!
Tämän päiväisen postauksen lisäksi vielä haaste, jonka Laura meille ojensi.
1. Mikä on kilpailemisessa hauskinta? Jos et kisaa, niin harrastamisessa sitten.
No, menestyminen on aina hauskaa..... Kuitenkin pieleen menneetkin kisat voivat olla mitä mainioimmat, jos seura on hyvää. Siksi vastaankin kanssaihmiset ja -koirat. Matkustaminen, väliajat, menestyminen ja häviäminen, kaikki tuntuu hyvältä, kun on mukavia ympärillä, joiden kanssa jakaa kokemus.
Koirallani on aika rumia pantoja kaikki. En saa koskaan aikaiseksi tilata niitä unelmieni kaulapantoja.
3. Mikä on ollut suurin ahaa-elämyksesi koirankoulutuksessa?
Varmaan se, että kaikki lähtee pitkästä pinnasta, joka taas ei muodostu ilman sen erillistä treenaamista ja oman mielensä hallintaa. Kun osaa satunnaisesti laskea sataan ja vielä useammin kuitata ikävyyden huumorilla, koulutus on ollut huomattavasti nopeampaa ja antoisampaa.
Taralla on ihana elämänasenne! Olen pitkään harkinnut kirjan tekemistä, jonka täyttäisin Tapsamaisilla elämänohjeilla. Sillä on aina hyvä fiilis, sen päivä pelastuu jo sillä, kun saa maata selällään kevätauringon lämmittäessä vatsaa.
Kida on niin uskollinen! Se ei lähde viereltäni ei ulkona, ei sisällä. Se lohduttaa, ilostuttaa, raivostuttaa, naurattaa ja tuo ylpeyttä elämääni.
Nauru on mahtava pentu! Tasapainoinen luonne, ja sen pentumaisen huumorintajuinen asenne hymyilyttää minua silloinkin, kun se on tosi ärsyttävää.
Olen kehittynyt aivan huimasti viimeaikoina! Minusa on potentiaalia! Minussa on tietoa! Olen edennyt harrastuksessani jo nyt pidemmälle, kuin vuosia sitten edes villeimmissä aatoksissani ajattelin!
6. Kerro joku koirasi hauska tapa
Kida on ihan hillitön pussailija. Se nuolisi kaiken valveillaoloaikansa, jos vain saisi siihen luvan. Pentuna kun tätä opeteltiin, Kida turhautui hurjasti, jos kielsin sitä pussaamasta tai en huomioinut sitä. Se makasi rintani päällä ja tuohtuneena huitoi löysästi kasvojani pehmoisella tassullaan. Minusta tilanne oli niin suloinen, että nauroin katketakseni, jolloin pentu innostui "tempusta" entisestään..
Lopputulos: Kida ei saa huomiota. Kida haluaa huomiota. Kida ottaa keskittyneen, vakavan ilmeen ja huitaisee tassulla.
7. Mikä on ollut vaikeinta opettaa koirallesi?
Kidalle ehdottomasti metallinouto. Se vihaa metskua, ja jollakin tavalla olen kussut liikkeen opetuksen pohjan. Taralle esineen pitäminen suussa paikallaan: liikkeessä ja vastaan vetäessä sillä on mitä parhain puruote. Naurun kanssa ei mitään tällaisia vastaan ole tullut, tietenkään.
8. Mitä sinun pitäisi tehdä, muttet ole tehnyt?
No tällä haavaa pitäisi olla jo treenaamassa, mutta jämähdin kylpyammeeseen niin pitkäksi aikaa, etten ole vielä saanut aikaiseksi. Heti tämän tekstin jälkeen olen valmiina nauttimaan valosta!
9. Omasta mielestäsi hauskin koirasi koirakaveri?
Vastaan äidin pomeranian-trion, koska he sopivat koko poppoo tähän. Paroni (6v) eli pentuaikansa kaksin Taran kanssa, ja yhä edelleen Tara on hänen lempityttönsä. Rosa (3v) on pieni agilityliitäjä, joka rakastaa Kidaa, mutta aina heittäytyy selälleen alistuneena, kun Kida yrittää leikkiä. Leikkiminen onkin hieman köyhänlaista: ensin Rosa pinkoo pakoon innoissaan, ja kun Kida on saamassa kiinni, se jarruttaa äkisti ja heittäytyy selälleen. Lopputuloksena Kida toljottaa selällään makaavaa karvakäärylettä hölmistyneenä, lähtee lampsimaan pois, ja sitten Rosa lähtee taas vallattomaan juoksiin karkuun. Tara on Rosan idoli, kaksikko istuu aina rinnakkain pihamaalla pallovahdissa. Mimmi (6kk) sulatti Naurun sydämen, ja pentukaksikko leikki hyvinkin villisti hippaa keskenään viime perjantaina ja lauantaina.
10. Minkä arvelet olevan kesän kohokohta?
Juhannuskisat kuumottavat minua ajatuksena. Muuta en osaa vastata, kesä kokonaisuudessaan on aika kohokohta vuodessa.
11. Söpöin kuulemasi koiran nimi?
Tykkään kaikista suomalaisista sanoista niminä, siksi Naurukin sai tuontyyppisen nimen. Tähän asti parhaimpia ovat mm. Riesa, Hätä ja Kiusa.
Olen tehnyt samanlaisen kyselyn itsekin aikanaan, joten en tällä kertaa jaksa vaivautua kysymyksiä keksimään. Ehkä myöhemmin!
Nauru pääsi ensimmäistä kertaa yökylään perjantaina. Lähdin Helsingin yöhön tanssahtelemaan, ja koska pikkupentu ei yksinoloaikaa yöaikaan varmastikaan suorittaisi kunnialla, ajelin viemään pikkusinisen äitini luokse yökylään. Kuuleman mukaan pentu oli käyttäytynyt erittäin esimerkillisesti. Se rakastui varvaskarvojaan myöten äitini nuorimpaan pomeranianiin, 6kk ikäiseen mustaan Mimmiin, ja meno oli ollut varsin railakasta kaksikolla. Äitini iski ensimmäisen matokuuritabletinkin Naurun vatsaan, joka aiheutti tavallista enemmän tavaraa varsinkin takapäästä. Etupäästäkin tuli, kun olimme matkalla Keravalle uusia ystäviä tapaamaan.
Alku oli varsinaista säätämistä yhdistelmällä tuntematon paikka + Maija + auto, mutta lopulta selvitin reittini miittiläisten luo. Porukkaa oli mukavan paljon, eikä Nauru ollut edes nuorin. Pieni sininen sai hurmaavan leikkikaverin topakasta, 10 viikkoisesta mittelipojasta. Leikki suoritettiin lähinnä ihmisten jalkojen välissä, josta pieni, musta piraija sai komenneltua paimenkoiranalkua, välillä painittiin valokuvausta yrittäneen allekirjoittaneen sylissäkin. Hurjan reipas Nauru oli, vaikka se oli juuri oksentanut aamiaisensa, tilanne vieraine koirineen oli ihan uusi ja varmasti olokin oli hieman huono. Leikkiä riitti tunnin verran, ja voin taata, että väsymys oli sen mukaista miitin päätteeksi.
Isommille ei kuulu mitään uutta. Nyt pennun saavuttua sitä osaa arvostaa kaksikon hyväpäisyyttä ja käyttäytymistä. Ulkona on niin kaunis sää, että pyhitän tänään pitkän tuokion tokotreenailulle. Varsinkin Kida ilahtuu siitä, se on aina niin iloriemulla tekemässä tokoa.
... ja ne eivät pissi lattialle, toisin kuin eräät. ;) Ei muuta kuin rätti taas suihkimaan.
Kevät sen toi, treeni-ilon!
MINÄ jaksoin havainnoillistaa radankin. Ainoa vaan, etten ole lainkaan varma, onko tuossa mitkään esteet oikeissa paikoissa. Kuvitelkaamme kuitenkin, että se on kutakuinkin oikein.
Tuolta kuitenkin näytti tiistainen rata. Koska meni oli yhtä mainiotakin kuin yleensä, en ala seikkaperäisemmin kirjoittamaan kertomusta liitelyistämme. Vihkoon olin käsin kirjoitellut tapani mukaan muistiin tapahtumia treeneistä.
Kidalla oli todella hyvät kepit, ohjurit apuna. Hyvä asento ja innokas tekeminen. Loppuun itsenäisempää tekemistä, oli hitaampaa.
Energinen ja vilkas, hyvin kuulolla.
Ensimmäinen kontakti todella nopea, sitten hidastui (vaatii tehotreeniä)
Huolimatta siitä, että olin välillä edessä, pysyi kokoajan samanlaisessa vireessä
Todella täpäkkänä, mutta kuulolla. Pari kertaa kiehui yli.
Kepit todella hienot, kesti takaaleikkaukset hyvin, haki itse keppiväliä.
Oikeanlaiset kontaktit heti alkuun.
Nauru tapansa mukaisesti saapasteli rataantutustumisen ja ratapurun ajan maneesissa. Edelleenkään ei vierasta ketään, leikkii ja ottaa rapsutukset vastaan kaikilta. Se myös tutki jälleen ihanaa putkea ja mönki sitä läpi. Tutustuimme myös keinuun niin, että paukuttelin rauhallisesti sitä hiekkaa vasten. Pienen sinisen reaktio oli heittää etutassut keinun päälle ja pitää se maassa ilkikurisesti...
Keskiviikkona alkoi raakaruokinnan uusi valtakausi perheessämme. Löysin myytävän olevan arkkupakastimen halpaan hintaan ihan läheltä, ja kävin noukkimassa kapineen parempaan kotiin. Siellä se nyt hurisee paikallaan odotellen lihaisaa täyttöä itseensä!
Keskiviikkona myös tokoilimme ärhäkkäässä pakkasessa. Vieläkin puistattaa muistella kylmää tuulta, joka meinasi viedä ruudunkin mennessään. Oli hauska tokoilla pitkästä aikaa taas harrastavan kaverin kanssa, ja tuli taas ihan uutta energiaa kevään myötä tehtävien tahkoamiseen.
Kida teki liikkuroidun seuruun, ja äänisgaala oli taas varsin rauhatonta, kunnes pääsi kunnolla töihin. Naksuttelinkin hiljaisia lähtöjä, ja opettelin itse liikkeessä erottamaan vasemman ja oikean. Meille liikkuroitiin myös liikeestä istuminen, joka oli näppärä - Kida ei jään enää puoliasentoon, vaan istuu kunnolla. Liikkuroitiin myös luoksetulo, jossa ei vikaa ole ollutkaan. Ruutua treenasimme myös täydellä mitalla niin, että välillä avustaja vei lelun paikalle, välillä sitä ei ollut. En vaan käsitä, miten Kidalla on vieläkin niin suuria vaikeuksia hahmottaa ruudun paikkaa... Merkki kyllä onnistuisi. ;)
Tarakin pääsi tekemään juttusia. Ensiksi jääviä peruuttaen, tarjoaa oikein niin istumisen, seisomisen kuin maahanmenon. Makuu on kaikista vahvin ja nopein.
Seuruissa edelleen meteliongelma, noutaja kun tykkää purkaa kiihtymystään korkealta ja kovaa. No, pääasia on hauskaa, sanoisin. Noudosta naksuttelin kunnollista otetta kapulaan, ja loppuun tein jäävät ihan seuraamisen yhteydessä. Luoksetulo oli myös näppärä. Ja noutajalla oli niiiiiiin hauskaa, kuin vain voi kuvitella.
Valitettavasti tällä kertaa hyvin kuvaton päivitys. :( Söpö Kida loppuun, koska... söpö Kida. Lauantaina kuvasaastetta pukannee, kun on luvassa pentutreffailua pääkaupunkiseudulla!
"Nyt on ihan tarpeeksi kevät!" minä kuulutin peilille tarkistellessani pöhöttynyttä olemustani. Alunperin suunnittelin crossikautta avattavaksi vasta kulkureittien sulattua, mutten voinut vastustaa kiusausta auringon huudellessa minua ja punapaimenta. Alkulämmittelyn ajan minä kirosin ideaani, toivotin talvelle mitä haisevimmat eritteet ja olin kääntymässä kotiin moneen kertaan. Juoksuhousuissa oli kylmä, tuuli nipisteli poskia, kengänpohjat tuntuivat liukkailta. Kida kuitenkin oli onnessaan, se kantoi vetovaljaita päällään kuin kuningatar eikä meinannut alkulämpän aikana pysyä (olemattomissa) pöksyissään.
Päästyämme juoksun makuun ei meno tuntunutkaan enää niin hassummalta. Aloitimme kunnonkohotuksen rauhassa. Alkulämmittely + vajaa 2km reipasta juoksua + pitkä loppuverkka. Oli itseasiassa ilo huomata, että kumpikin olisi helposti juossut pidempäänkin - kunto on pysynyt yllä läskeilystä huolimatta - mutta maltoin mieleni. Se tästä puuttuisi, jos vaatisin niin itseltäni kuin koiralta liikaa heti alkuunsa ja motivaatiomme kusahtaisi siihen. Juoksua on kuitenkin viimeksi harrastettu viime syksynä. Huomenissa ajattelin juosta uudestaan vähintään samanlaisen mokoman, jos ilma niin sallii. Kida veti koko matkan hyvin edellä ja suorassa.
Ennen lenkkiä naksuttelin hieman Naurun kanssa ja yritin saada videokoostettakin aikaiseksi. Pahoittelen, toisinaan naksautukseni tulee myöhässä, eikä pokkarivideoni tehokkuus varmasti paranna kuvaa osumistani laisinkaan. Pentu on kovin innokas tekemään tällaisia juttuja. Ja oppinutkin hyvin, mokomakin fiksu pieni pirpana.
Tara sai erikoishuomiota nenänkäytön muodossa, kun piilotin sille takapihalle evästä etsittäväksi. Vaan ei huolta, illalla niin noutaja kuin punapaimen pääsevät agiliitämään. Huomenna mitä ilmeisemmin on luvassa myös tokotreeniä iltasella.
Oona nappasi pokkarilla kuvan Naurusta ~9 vko
Torstai-iltana pääsi Naurukin mukaan ensimmäistä kertaa Hakunilaan. Matka sujui mukavasti nukkuen, mutta ensimmäinen ilta ja yö uudessa paikassa olivat hieman levottomia. Ei niinkään hereillä ollessa, tyttö oli reipas ja iloinen itsensä, mutta yöllä nukkui huonosti niin pentu kuin omistajakin (jälkimmäinen lähinnä ensin mainitun takia). Onneksi seuraava päivä oli jo ihan normaali yöosuudellakin.
Perjantai ei sinällään sisältänyt mitään erikoista, paitsi Oran ensimmäiset kiinnostuksen osoitukset pientä sinipalloa kohtaan. Aiemmin siihen on suhtauduttu hieman kuivasti, mutta nyt mudi keksi, että tyypin kanssa voi leikkiä. Painiottelut sohvalla olivat hurjanlaiset (sohva on niin matala, että jopa pieni sininen pääsee omin avuin sille) ja milloin päällä istuu mudi, milloin aussie, ja milloin sohvatyynyt lentää ja matot ruttuuntuu hepuleiden tahdissa. Näistä leikeistä on videomateriaaliakin, laittelen sitä myöhemmin esille.
Hauskempaa oli tänään lauantaina, sillä meillä oli treffiy sovittuna Windedosin toisen kasvatin, n. viikon vanhemman aussiepennun Inarin ja tämän omistajan kanssa. Päivämme alkoi pienellä kakkaepisodilla - pienen masu oli ollut yöllä sekaisin, ja huolimatta ulkona käymisestä, oli yksi läjä päätynyt lehdelle. Ei siinä mitään, mutta koska pieni oli yön aikana päättänyt nukkua läjän päällä, oli sotku (ja tuoksu!) vallan mehukas. Pienellä kylvyllä asiasta selvittiin, ja tulipahan tutuksi niin kylpyamme, pyyhkiminen kuin hiustenkuivaaja. Viimeiseksi mainitulle kiljuttiin teatterimaisesti, mutta varsinkin kuivauksen loputtua asenne olikin: "Oho. No eihän tuossa mitään pahaa ollut."
Takaisin pentuaiheeseen. Tyypeillä oli aika hauskaa keskenään! Pienet leikkivät toisensa väsyksiin tehokkaasti. Ohitimme lenkin aikana hienosti niin hiihtäjiä, sauvakävelijöitä kuin koiriakin, eikä pienillä otuksilla ollut mitään ongelmaa kulkea vapaana kanssamme. Lumi pöllysi ja toisinaan närinä kävi, yhden pienen maitohammasvekin sai Nauru etujalkaansa Inarin sapelimaisesta purukalustosta. Vaan eipä mitkään näpsäisyt, korvassa roikkumiset tai päällä makaamiset menoa haitanneet. Nauru olikin aivan puhki pyörimisen jälkeen, eikä paljoa maailman menoon reagoinut, kun kannoin sen nukkumaan. Sain ihan huoletta käydä isompien kanssa lenkillä nauttimassa lämpimästä auringon paisteesta.
Lisää kuvia niin Naurusta kuin Inarista löydät kuvasivustoltani: http://wipoe.kuvat.fi/KOIRAT/
Yritin saada Kidalle tokokoepaikkaa (VIHDOIN!) 30.3 Ojangossa pidettävään kokeeseen, mutta heikolta näyttää. Varasijat 6 ja 7 eivät pahemmin mieltä lämmitä, mutta peukkuja voi tietenkin pitää pystyssä, ja varpaat voi rutistaa tiukasti yhteen. Seuraavia kokeita katsomaan, ja onneksi huhtikuussa alkaa seutumme epäviralliset tokokokeet, joissa voi turvallisesti käydä kokeilemassa, miten ne liikkeet tositilanteessa sujuukaan.
Tähän loppuun voisin listailla vielä, mitä olen Naurun kanssa tehnyt. Tapanani on joka päivä yksi ateria käyttää naksutteluun. Ei toki koko sapuskamäärää, vaan alkuun vähän tehtäviä, jonka jälkeen loput saa syödä rauhassa. Tähän mennessä pienen kanssa on mietiskelty (myös Lauran kanssa):
naksuttimeen ehdollistaminen - penikka reagoi naksautukseen lopettamalla toiminnan nostamalla päänsä ylös ja seisahtumalla aloilleen, joten se selvästi on tajunnut äänen merkitsevän ruokaa.
katsekontakti - on muuten epelillä vahva keskittymiskyky ja tuijottaminen, mikä on oikein positiivista
kaukot, eli istu, maahan ja seiso - namivedätyksellä tottakai, naksuttimella merkkaus
pientä ja vaatimatonta perusasennon ja eteentulon hakemista
paikallaolo - kakaralla on hirvittävä kiire kupille, joten olen hakenut maltillisuutta. Pieni on oppinut nopeasti, sillä tällä hetkellä se pysyy vaatimani ajan istuen/maaten, kun asetan ruokakipon maahan. Aika, jonka vaadin, on pari hassua sekuntia. Palkkioksi naksautus ja kupin siirtäminen nokan alle
... naksuttimen lisäksi harrastan hyvinkin laajaa sosiaalista palkkaa, kosketuksia ja ääntä. Varsinkin jälkimmäinen on (kuten voi olettaa) hyvin tärkeässä roolissa. Sitten ympätään tietenkin kaikki peruskäytös: lenkillä vahvistellaan luoksetuloa, ohituksia ja muiden huomioimattomuutta (paitsi luvan saatuaan), tarpeidenteosta ulos kehutaan kovasti jne.
Ensi kerralla taas mietiskellen,
Eilen laitoin ensimmäistä kertaa nauhoituksen, jotta pääsisin kärryille, kuinka kakara aikaansa kuluttaa minun ja kämppiksen ollessa pois nurkista. Tyypillähän on oma alue keittiössä, Kidan ja Taran taas ollessa makkarissa. Kannoin siis läppärin pöydälle, asetin nauhurin nauhoittamaan ja valmistauduin järkyttymään! No, en minä kyllä edes järkyttynyt. Odotin jotain tämänsuuntaista, vaikkakaan tätä kuuntelukertaa ei vielä aivan pätevänä voi pitää, koska koneeni oli päättänyt katkaista nauhoituksen kahden tunnin jälkeen sulkemalla itsensä.
Tämän päivän video aiheutti minussa suurempaa hämmennystä. Pennun ääntely yksinollessa on ihan normaalia, enkä sitä kavahda. Pieni kitinä ei tarkoita eroahdistusta, enkä muutenkaan lukeudu ihmisiin, jotka tekevät yksinolosta jotenkin suuren numeron. Ai miksi sitten harrastan näitä nauhoituksia? Uteliaisuudesta, ollakseni rehellinen. En ole koskaan äänittänyt koirieni möykkäämisiä, ja on erittäin kiehtovaa seurata, miten pentu elelee minkäkinlaisen rasituksen jälkeen. Eilinen videohan oli aamuisen taapertamisen jälkeen, yksinolo alkoi klo 8 aamulla. Takaisin tämänpäiväiseen. Pitkän päivälenkin jälkeen (josta lisää myöhemmin samassa postauksessa) neiti oli hyvinkin väsynyt, joten oli oiva tilaisuus painua määräajaksi pois. Siispä pentu loossiinsa aterian jälkeen ja pissityksien ollessa kunnossa, nauhuri päälle ja emäntä ulos ovesta. Neljä tuntia viivyin, jonka jälkeen oli aika tutkia videota. Vaan missä on möykkä? Ei yhtään missään. Pienet satunnaiset äänet tulivat lähinnä kopsahteluista pennun leikkiessä. Kahden tunnin kohdalla pentu päästi muutaman kysyvänsävyisen piippauksen ja vikinän, jonka jälkeen mekkala loppui taas. Yksi aivastus, rapinaa, mutta ei mitään muuta. Häh? 9 viikkoinen pentu?! Mikä mikrosirulapsi minulle oikein onkaan siunattu! (tähän paljon sydämiä, kuvitelkaa, koska en harrasta niiden laittoa blogijulkaisuissa)
Nimensä veroinen pikkueläin kylässä, katso viimepostaus.
Eilinen agility oli sekin aika menestys. Yksi ainoa kerto jäi väliin viimeviikolla, ja olo oli kuin ei olisi ikuisuuteen käynyt. Pikku-Nauru pääsi ensiksi ilahduttamaan treeniystäviäni. Se sai hurjasti kehuja ja hämmennystä sosiaalisen, tasapainoisen ja mukautuvaisen luonteensa ansiosta. Vieraat ihmiset se meni pusuttamaan ensimmäisenä, ja kaksi vierasta, kilttiä koiraa pentu otti avosylin vastaan. Tervehtelyjen jälkeen pieni keskittyi hepuloimaan maneesissa itsekseen, käyden välillä tarkistamassa porukkaa ja hakemassa minulta palkkaa kutsuttuani sitä. Kyllä sitten maistuikin iltaruoka ja unet autossa. Isompien suorituksien, jäähdyttelyjen jne. jälkeen otin Naurun vielä hillumaan maneesiin. Jutustelimme ja purimme rataa, Nauru taas viiletti hiekalla. Sitten se havaitsi paikallaan pötköttävän, täyspitkän mutkaputken, ja ilmaisesti muisti viime lauantailta, miten kiva juttu se on. Havaitsin sivusilmällä pennun suuntaavan putkea kohden ja lopetimme jutustelun koutsin kanssa. Nauru seisahtui putkelle. Nuuhkaisi vähän. Mietiskeli. .... ja sitten se olikin kömpinyt sisään. Läpsäisyt kaikuivat putken sisästä, kun tyyppi tuli tyytyväisenä ulos toisesta päästä. Kyllä meillä hämmennys ja riemu raikasivat, kun palkkasin pikkutytön! Kida oli kiva. Ainahan se on. Tokoilin ensialkuun töhinät hyödyntäen maneesin ulkopuolella. Hyppynouto oli ihan mahtava, likka on iskostanut hyvin päähänsä perusasentoon palauttamisen, aiemmin kuin otin sen ensin eteen. Turhan usein tuo meni vinoon, ja koska PK-juttuja sen kanssa ei ole luvassa, päätin luopua koko liikkeestä. Seuraamisissa neiti on yrittänyt edistää johtuen ahkerasta koiratanssi-treenaamisesta kaikkine loikkineen ja pujotteluineen, mutta hyvin pian punainen kasasi itsensä oikeanlaiseen menoon. Todella intensiivistä ja kivan oloista seuraamista oli kyllä. Luoksetulossa ei ollut ongelmaa, kaukoja on myös jumpattu ihan ruohonjuuritasollakin. Agilityssa oli kiva rata, ja kepit peräti kolmesti. Olen nyt vaihdellen pistänyt ohjureita, verkkoja tai jättänyt kokonaan pois. Olen itse rennompi ja Kidan paineistuminen on vähentynyt, tekniikka ja palo taas parantuneet. Kontakteilla olen huomannut hidastelua, mistä en pidä lainkaan. Paikan tietää, mutta haluan sen siirtyvän on-offiin vieläkin terävämmin, ja aion panostaa nyt siihen. Hypyt olivat hyviä, kepitykset (!) hyviä. 6-9 sylkkärillä Kida jostain syystä lukitsi kokoajan putken väärän pään, mutta palkkasin sen käteeni pari kertaa kasihypyn jälkeen, jolloin meno sitten parani.
Tarasta huomasin, että se on HYVIN kiihkeä. Iltaruoka oli selvästi aivan liian myöhässä, koska jo lämmittelyssä se reagoi käskyihin samantien ja vähän suurennellenkin. Luvassa on äänekästä meno, totesin jo siinä... ja olihan se aika.. vauhdikasta. Mekkalaa noutaja tarjosi jo alkumetreillä, mutta silti se työskenteli tosi kivasti, ja piti päänsä kasassa. Puomin otin suoriltaan ja noutajani suoritti kontaktin hienosti! Pätevä! Toiseen suuntaan tehtävä oli jostain syystä epävarmempi. Hypyt olivat hyviä, käännökset tiukkoja. Kepeillä pysyi päänuppi yllättävänkin hyvin mukana, pari kertaa toinen vain kuumeni yli äyräidensä. Loppuun teimme koko radan, nappasimme 5vp kepeiltä, joissa luottamukseni koiran itsenäisestä keppihausta osoittautui huonoksi ideaksi. Halauksen arvoisia olimme silti! Sain paketin pysymään kasassa ja ohjaamaan oikeilla ajoituksilla.
Parina päivänä pitkän lenkin olemme suorittaneet lempireitilläni. Ihan läheltä lähtee metsäpolku, jota pitkin pääsee rikkoutummattomaan rauhaan puiden siimekseen. Puikkelehdimme puiden katveessa, ja päädymme lopulta suurelle pellolle. Näin talvellakin pellolla on onneksi mahdollisuus kulkea, sillä sinne on vedetty kulkureittejä. Kida varsinkin rakastaa pelto-osuutta, ja intoutuu aina innokkaisiin pinkomisiin. Yleisestiottaen punapaimen rakastaa laajoja, tilavia, tasaisia alueita, joilla saa päästellä kavereiden kanssa ilman huolen häivää. Tara näillä alueilla nauttii lähinnä selällään kieriskelystä... Lenkki oli antoisa, vaikka "Suomen kevään" alati vaihtelevat sääilmiöt alkavat napata hermooni. Hetken tuiskuttaa lunta, sitten paistaa aurinko, lopulta alkaa armoton pakkanen. Paimenet intoutuivat ensi kertaa kunnon painiin keskenään, aiemmat yritykset ovat olleet hyvin varovaisia ja keskittyneet lähinnä juoksemiseen. Vielä Kida loistaa kirkkaasti edellä, mutta odotas vain, kun Nauran kintut kasvavat...
Loppuun video lenkiltämme. Suosittelen katsomaan HD:na. Postauksen kuvat olivat taattua Nikonin pokkarilaatua, heh! Ikuistin kaksikon painiakin loppuun.
Kaikki postauksen kuvat ovat © Suvi Koskela
Leppoisana sunnuntaina lähdimme Naurun kanssa kylään ystäväni luokse keskustaan. Pienen pennun ensimmäinen kaupunkireissu, ja minulla oli tunne, että reissu olisi menestys. Niinhän se olikin. Nauru on tyyppi, jota elämä ei turhaan stressaa, ja siksi tällaiset uudet asiat se ottaa varsin lunkisti vastaan.
Tällä kertaa turhat vikinät jäi pois auton käynnistyessä. Typy nousi varsin tuttavallisesti etupenkille, asettui sievälle kerälle ja aloitti nukkumisen. Siinä neiti tuhisi aloillaan, kunnes pienen hetken päästä olimme perillä. Uusi paikka hieman kummastutti kengän kokoista koiranpentua, mutta kohta oltiinkin jo niin rentoa tapausta, kun astelimme oven kautta hissiin.
Ystäväni pentu otti vastaan kuin vanhan ystävän. Vieraassa paikassakin se oli kuin kotonaan. Pussailujen, sylissä nyhjäämisien ja rapsutuksien jälkeen oli aika hepuloida ympäri yksiötä ja leikkiä innokkasti leluilla, joita olin ottanut mukaan viihdykkeeksi. Yksi pissi tuli vahingossa matolle, mutta kakka suoritettiin oikeaoppisesti ulos. Hepulointien ja virallisten toimitusten jälkeen pieni asettui kenkieni päälle nukkumaan, jotta me tylsät ihmiset saimme hetken istua rauhassa teekupposten äärellä.
Unien jälkeen hieman unenpöpperöinen pentu pääsi torille. Bussit, autot, pyörät ja koiranulkoiluttajat... kaikki olivat ihan ok pienelle sinisilmälle. Sosiaalistamisen puolesta reissu oli oikein onnistunut: ensiksi lupaa silittää pyysi tuttavallinen, keski-ikäinen mies, ennenkuin ehdimme edes torille asti. Torilla paijaamaan pääsi luvalla kaksi tupakalla ollutta naishenkilöä, sekä yksi koiria jännittävä naishenkilö. Tämän jälkeen saapuikin kaksi naista kahden lapsen kera, kolmannen istuessa lastenrattaissa. Kyllä pientä koiraa rakastettiin! Ja Nauru rakasti takaisin. Ja maisteli vähän takkeja sekä korvalehtiä.
Lopuksi vielä - ehkäpä ihan pienesti - juopunut mies kävi silittämäsä pentua tiukan valvontani alaisena. Tulipahan pennulle kokemusta vähemmän skarpeista henkilöistäkin.
Lenkkeily hyvin eritahtisen kolmikon kanssa sujuu hyvin. Aamulenkki suoritetaan yhdessä, samoin päivälenkki. Kakara palloilee hienosti porukan mukana, ja jos väsy iskee, se on helppo napata kainaloon. Vieläpä ei tehottomuus ole iskenyt, vaan energisesti muksu juoksee isompien perässä. Hihnassakin pentu toimii ikäisekseen mallikkaasti: se on tosin keksinyt helpon tavan liftata. Taran tai Kidan hihnasta kiinni vain, ja sitten raahaudutaan!
Tänään aamulenkillä Kida ensimmäistä kertaa keksi, että sinisen kanssa voisi leikkiäkin. Kyllä minä sain makeat naurut metsätiellä, kun lempeästi nörisevä punapaimen palloitteli päänsä kokoista pentua, joka lähinnä heitti kuperkeikkaa painiottelun sijaan.
Iltaisin on sen verran pakkasta, etten raaski muksua ottaa mukaan. Se saa jäädä unia näkemään tai luun äärelle, kun minä painelen isompien kanssa säätä uhmaten. Aiemmin Nauru on jäänyt ihan rauhallisesti itsekseen, mutta tänä iltana oli poikkeus. Energiaa oli tuhottomasti, ruokaa masu täynnä, ja vaikka tarpeilla oli juuri käyty, nököttäminen omassa yksiössä ei kiinnostanut tuon taivaallista. Luukaan ei ollut yhtään hauska juttu. Kämppis kertoi, että lähdön jälkeen Nauru oli kiljunut täyttä huutoa hyvän tovin. Sittemmin se rauhoittui, päästi muutaman, surullisen piip-äänen, ennenkuin hiljeni kokonaan.
Itseasiassa tänään oli myös ensimmäinen Naurun kunnollinen yksinolo-päivä. Aamulenkin jälkeen ja ruoan saatuaan pieni oli niin uninen, että jäi rauhassa unten maille. Tulin käymään kotona klo 11, ja pieni unenpöpperöisenä odotti paikallaan. En koskaan tee  suurta numeroa paluustani/lähdöstäni, kävelen vain pennun luo, otan kainaloon ja kannan ulos pissille. Tämän jälkeen pieni sai pyöriä hetken isompien kanssa, kun tein ruokaa itselleni ja suoritin pennunhoito-puuhat. Kun kaikki oli kunnossa, pentu palasi paikalleen namietsinnän kera. Se jäi tuhisemaan herkkujen perään, eikä piitannut poistumisestani.
Kakalla pieni ei malttanut käydä aamuruoan jälkeen, eikä myöskään aamupäivällä. Arvasinkin, että kotona odottaa haiseva yllätys. Tottakai kakkaläjässä oli uitettu lelu jos toinenkin, joten pesukone pääsi laulamaan railakkaasti illan ratoksi. Noin muuten lapsi oli ihan rauhallisen oloinen, joten hyvä fiilis jäi pikkumuksun ensimmäisestä olopäivästä. Huomenna ajattelin uteliaisuuttani laittaa ääninauhurin pyörimään, niin saan käsityksen otuksen mölytasosta silloinkin, kun kämppis ei ole minua informoimassa.
Huomenna on agilityä, jes! Samaa mieltä asiasta on myös Kida:
Lauantai. Yksinäinen lauantai. Normaalisti minä olen viikonloppuisin kaikkea muuta kuin yksin tyttöjeni kanssa. Nyt kuitenkin kävi näin. Mikäpä olisi parempi tapa viettää rentoa päivää, kuin menemällä maneesille treenaamaan? HD:na, kiitos. :)
Naurulle kyseessä oli ensimmäinen matka Asikkalaan. Kuten aiemminkin, auton lähtiessä käyntiin se kiljahti kerran, yritti itsepintaisesti kavuta penkille, lopulta luovuttaen ja nukahtaen niille sijoilleen. Se nukkua tuhisee koko matkan nätisti, ja herää vasta, kun auto on paikoillaan ja ovet aukeavat. Ihan ensimmäiseksi pieni sininen pääsi tutustumaan maneesin menoon - ja voi pojat, siellähän oli elämää! Laura ja Tiina olivat treenaamassa koiriaan, joten mekkalaa, hyppelyitä, kijahduksia ja puheensorinaa oli heti vastassa. Nauru oli hyvinkin tyyni tyyppi, eikä sitä hetkauttanut meno ollenkaan. Utelias se oli, tiiraili katsomosta muiden menoa, mutta teki silti näppärästi kanssani katsekontakteja, istumisia ja maahanmenoja.
Näin rennolla fiiliksellä matkustettiin maneesille. Takaisin tultiin vähintään yhtä väsyneenä, mutta käpertyneenä pelkääjän paikalle.
Itse maneesinhan Nauru keksi ihan superpaikaksi, josta ei olisi halunnut lähteä ollenkaan pois. Alkulämmittelyissä se aiheutti minulle hieman pohdintapähkinää, sillä nätin kävelyn sijaan pikkuaussiesta oli hauskempaa milloin roikkua Kidan BoT-takissa, milloin isompien hihnassa. Lämmittelyjen jälkeen neiti pääsi juoksemaan sylistä syliin, kun Tiina ja Laura tulivat sitä moikkaamaan. Yhtään tyyppi ei arastele ihmisiä, vaan kapuaa syliin maistelemaan poskipäitä. Myös erittäin arvokas ja lempeä sekarotuinen uros "Arvi" päästettiin tervehtimään pientä lasta. Arvi on hyvin kohtelias pikkupennuille, ja nytkin se heilutti kakaralle iloisesti häntäänsä, ynisten pystykoirahurinaansa samalla. Vaikka Naurua vähän jännitti, se käyttäytyi tosi reippaasti, ja lopulta se olikin läpsimässä maassa makaavaa setää ihan tuttavallisesti. Suoritin treenit niin, että ensin Kida teki agilitya, sitten Tara. Agien jälkeen Kida teki vielä tokoa, sitten Tara, ja loppuun Nauru pääsi maneesiin tutustumaan juttuihin ja purkamaan rataa kanssani. Omaa vuoroaan pentu vietti nätisti nukkuen etupenkillä: sosiaalisuus veti veronsa, joten päiväunet tulivatkin tarpeeseen.
Kida oli oma, innokas itsensä. Jumppasarjan se suoritti oikein saman tien, eikä toistoja monia tarvittu. Kepeillä - kuten videollakin huomaa - meno oli tosi laimeaa. Kerran se tykissi oikein superteholla, mutta tietenkään en kuvannut juuri sitä pätkää muistikortin tilan loputtua. Pääasia kuitenkin, että se suoritti kepit ilman vilkuiluja suuntaani. Tokossa tein sillä ruutua putken kautta (tulipahan muuten vauhtia, kun sai suorasta putkesta luvan pilistellä ruutuun!) ja vielä eri matkoilta vieden joskus palkan ruutuun, joskus en. Hyppynoutoa teki myös tosi näppärästi, paitsi kun hiekkaa tuli kapulaan liiaksi ja neiti oli sitä mieltä, ettei hiekkakapulaa voi suuhun ottaa. Tämän ansiosta ylimääräisenä naksuttelin kapulaan tarttumista pihalla lumessa. Kaukokäskyt menivät myös näppärästi, kun otin ne viimeiseksi. Pelkäsin vähän, että likka olisi sen verran väsymys, ettei niistä tulisi mitään, mutta tulihan sentään. Koska Kida. Sydän.
Tara oli kovinkin energinen. Etupalkka teki siitä vieläkin kiivaamman ja äänekkäämmän, mutta onnistuipa neiti pitämään päänsä kasassa lukuunottamatta viimeisiä keppilähetyksiä. Jumppasarjalla se yritti ensin ottaa turhan askeleen ensimmäisellä välillä, sitten viimeisellä. Pienellä hienosäädöllä tuli lopulta myös nappisuoritukset, joihin oli hyvä lopettaa. Kepit sujui myös mallikkaasti, vaikka loppua kohden väsymyksen lisääntyessä tahti muuttui hutiloivammaksi. Tokossa Tarakin teki ruutua namikupilla (ja se oli iiihanaa, sanoo Tapsa) ja alokkaan estehyppyä. Jos ei lasketa turhaa äänenkäyttöä alokasluokan tehtäviä suorittaessa, olisi noutaja hyvinkin valmis korkkaamaan viralliset tokokentät. Ehkäpä lämmön lisääntyessä misä innostun ja ilmoitan sen kokeeseen...
Nauru pääsi tosiaan purkamaan rataa kanssani ja tutustumaan maneesiin. Alkupuhdeissaan lähettelin neitiä namikupille hyvin lyhyen välimatkan päästä, jonka jälkeen neiti sai palloilla lähitienoolla. Keksipä sinimerle sitten putken, jonka olin jo laittanut lyhyeksi varastoon siirtoa varten. Putki oli tietysti mitä ihanin, eikä pennulla ollut mitään ongelmaa tassutella kapistuksen sisään. Kehuin ja palkkasin pentua vuolaasti sen kiinnostuksesta putkea kohtaan, ja kas, siitähän tuli nopeasti mitä mahtavin leikki. Lopulta pieni tyttö juoksi tottuneesti pienen putken läpikin, ja pääsen palkkaamaankin sen huippusuorituksesta. Tainnut agilitykärpänen puraista tätä pientä koiraa hyvinkin varhain...
Monkey see, monkey do..
Minusta on hauska katsoa, miten älykäs ja miettiväinen voi noinkin pieni koira olla. Iltaruoalla minulla on ollut tapa naksutella leikkimielisiä tehtäviä pennun kanssa, ja minusta on ihailtavaa, millaisella ilolla se mietiskelee. Eriparisilmien katse on hyvin keskittynyt, ja eilen illalla pentu selvästi yritti tarjota tehtävää naksautuksen toivossa: eri asia, yrittikö pentu tarjota istumista vai maahanmenoa, koska lopputulos oli hyvinkin puolivälissä. Aussiepainotteisia kuvia. :( Anteeksi Tara. En päässyt muokkauksissa noutajakuviin asti.
Hyvinkin seikkailullisen matkan jälkeen kello yhdeksän aikaan tiistai-iltana saapuminen kotiin tapahtui pienen, merlen käärön kanssa. Nauruhan se tupsahti paikalle päivää aikaisemmin, kun alunperin suunniteltiin. Tiistaiset agilitytreenit sai jäädä, jotta pikkutyyppi pääsi tutustumaan kotiinsa ja siellä asuviin koirakavereihin. Pakko myöntää, että minua hieman jännitti varsinkin Kidan suhtautuminen naskalihampaiseen neitiotukseen, mutta sainkin kotona huomata, ettei syytä stressiin ollut.
Kieltämättä alku vaikutti kaoottiselta, kun sisältä saapui kolme energistä ja hyvin nukkunutta koiraa iltapyörähdykselle. Lenkillä kaikki olivat kuitenkin todella nätisti. Nauru tepasteli töppöjaloillaan perässä, välillä asettuen istumaan maahan tiukan protestikitinän kera. Ei huvita, väsyttää, jännittää. Kida kävi haistelemasa kaverin läpi, mutta keskittyi sittemmin lenkkiin. Tarakin taisi nuuhkaista, mutta sen mielestä ulkoilu tuoksuineen on noin yleisestikin paljon kiinnostavampaa kuin mikään muu (jos palloja, nakkeja, keppejä ja agilityesteitä ei lasketa).
Sisällä kaikki sujui hyvin. Nauru saapasteli emännän lailla sylistä syliin, kanniskeli leluja aarteinaan. Pienellä kauhulla odotin "yötöntä yötä", sillä Laura jo varoitteli pentuhenkilön omaavan laajan kyvyn argumentoida esimerkiksi tylsyyttään. Puolenyön aikaan neiti kuitenkin simahti ja nukkui hyvin autuaasti puoli neljään aamulla. Heräsin itse asiaan X, joten päätin käyttää pienen samantien pissalla pihalla. Pissatuksen voimin kuorsasimmekin vielä puoli kahdeksaan, ennenkuin vilkkaus vei voiton ja oli aika siirtyä aamulenkille yhdessä Taran kanssa. Tara osoittautui varsin kivaksi aamuseuralaiseksi, häntäkarvoja saattoi metsästää ihan rauhassa, sillä noutaja lyllertää juuri sopivaa tahtia pienkansalaiseen nähden. Kida sen sijaan juoksi aamulenkkinsä yhdessä Oran kanssa, niin sain itsekin vähän nautiskella menosta sen sijaan, että piti tarkkailla minne pikkutyyppi jäi toimittamaan omiaan.
Heilahtaakseni aivan eri aiheeseen näin loogisesti ilman aasinsiltoja, metsästämme yhä viimeistä LUVAa Kidan kanssa. Sen ei luulisi olevan vaikeaa, mutta silti se ei vain tahdo tulla. Maailma ei halua meitä kakkosiin. Kisasimme viimeksi Janakkalassa saaden yhden kauniin hyllyn ja yhden ruman. Kisoista jäi kuitenkin hyvä maku (osittain mainion seuran takia), sillä Kidassa oli aivan erinomaista vietikkyyttä ja tutinaa, jota olen sille kaivannut radalle. Se oli vauhdikas ja varsinkin ensimmäisellä radalla kepitteli aivan törkeän hienosti. Ensimmäisellä radalla Kida otti väärän pään putken, koska satuin olemaan sen puolella (videolta katsoessa juoksin kyllä osoitellen päin toista päätä, mutta Kida nyt oli toista mieltä), toisella radalla taas Kida lukitsi heti putkessa aivan väärän hypyn, eikä lotkauttanut korvaansakaan - silmäkulmasta puhumattakaan - minun korjausyrityksilleni. Ensimmäisen radan juoksimme kauniisti loppuun, mutta toinen rata jäi tylysti kesken. Hieman liikaa possuilun makua minun mieleeni.
Kidan treeneistä videota ennen jokavuotista nakuuntumista. Voin kertoa, että tuntuu tosi hassulta katsoa tätä nyt, kun jaloissa kuorsaa lähinnä broileria tai sileäkarvaista australianpaimenkoiraa muistuttava eläin. :D Kida <3
Tara haki kaksi hylkyä samoilta radoilta Oonan kanssa. Niin tai näin, herkullinen fiilis jäi noutajalle siitä huolimatta varsinkin viimeisestä. ;) Tara on kyllä mainio agilitykoira. Se on kiihkeä, mutta oikeanlaisella ohjauksella nuppi ei kolahda aivan kumoon, vaan se purkaa menonsa juuri tehokkaaseen etenemiseen. Kepit ovat edelleen sille vaikeimmat, mutta kontakteilla se on edistynyt huomattavasti. Tiimi O&T on erittäin kivaa katseltavaa katsomosta.
Palatakseni vauva-asiaan: onhan tuo muksu aika ihana. Se on avoin, sosiaalinen, rohkea eikä stressaa elämästä turhia. Se on myös hyvin oppivainen. Muksun ehdollistin naksuttimeen, eikä vaatinut montakaan hetkeä, kun idea oli hoksattu. Iltapuuhina on harjoiteltu kaukoja (istu, maahan, seiso), katsekontaktia ja kirjan päälle nousemista etutassuilla - hyvinkin lapsenmielisesti. Muksu on kovin ahne ja leikkii myös hyvin. Se osaa hienosti pyytää ulos muuta mia pikkuvahinkoja ajattelematta, esimerkiksi suihku on pikkuvesselin mielestä hänen pissipaikkansa. Nimensä pentu tunnistaa todella hyvin, lenkillä se lyllertää iloisesti muiden mukana ja saapuu vauhdilla kutsusta hakeakseen palkkionsa. Viimeyö (to-pe) nukuttiin todella pitkään. Yksi pissatus neljältä, sitten saikin nukkua rauhassa puoli kymmeneen asti!
Eilen (torstai) nappula oli mukana tallilla. Isot elukat alkuun jännittivät, mutta myöhemmin niistä ei jaksettu enää piitata. Monta rapsuttajaa ja söpötteijää löytyi tallilta, ja pääsipä Nauru tapaamaan ison aussien ihan nokikkain! Se oli paljon isompi kuin Kida, ja aivan iihana. Nauru oli hienosti autossa itsekseen kuorsaamassa etupenkillä sen ajan,mikä kului puuhaillessa hevosen kanssa. Tai ainakin alkuun oli, koska loppuvaiheessa pieni oppi kapuamaan takapenkille, ja kun isot tytöt haettiin hevosen kanssa lenkille, oli pieni sininen onnistunut saamaan itsensä takakonttiin saakka!
Lisää turinointia ensi kerralla!
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Kevät sen toi, treeni-ilon!
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.