fi fr fi fi fi eu fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi en fi eu fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi nb fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi eu fi fi fi fi fi pl fi fi fi fi fi fi fi fi en fi eu fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi eu fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi nb fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
toukokuuta 2013 - K U J E M I E L E N
Enpäs kerrokaan vielä houdinitarinoita, vaan tämän päiväisistä tokoepiksistä. Ohjaajan fiilis oli huomattavasti leppoisampi ja rennompi, ja asiaan varmasti vaikutti se, kun paikalla oli niin monta tuttua ja hauskaa juttuseuraa. Lisäksi sekä tuomari että liikkeenohjaaja olivat tuttuja, niin saattoi mennä hyvillä mielin kehään - varsinkin tuomari nimittäin tietää Kidan tilanteen ihan täysin. Cupin osa-alueen järkkääjänä toimi tällä kertaa VAU ry.
Pisteet eivät vieläkään huimanneet päätä, mutta edistystä on havaittavissa muutamassa osa-alueessa! Ensinnäkin Kida oli paljon varmempi ja rennompi. Sillä oli oikeanlainen, ns. treenien asenne, ja sillä oli selvästi varsinkin kokeen alussa erittäin hauskaa. Virittelin koiraa tarpeeksi, en yhtään liikaa, ja oikealla tavallla.
Paikkamakuu 10 - Perusvarma Kida
Seuraaminen taluttimetta 9 - Aivan tosi jees! Hyvä kontakti ja meno. Sivuaskelissa neiti yritti tehdä eteentulon taakseni. Öh? No, vain Kida voi tietää.
Istuminen 9½ - Wau ja jee! Se oli nopeampi!
Luoksetulo 5 - No, pitihän tämän vahvankin liikkeen joskus kusahtaa, jotta muistaisi treenata. Pysähtymisen jätti kokonaan välistä, mokomakin hiipijä. Maahan ja perusasentoon tuli ok.
Ruutu 5 - Oli muuten vaikea ruudun paikka, moni koira meni sekaisin. Ruutu oli oranssin verkkoaidan vieressä, verkkoaita meni juoksusuunnan suuntaisesti. Lisäksi aidan vieressä oli isoja kiviä pienten tonkkien päällä, ilmeisesti tukemassa aitaa. Ne häiritsivät Kidaa suuresti, ja neiti menikin ensin tarkistamaan kivet, ennenkuin pongasi ruudun ja juoksi sinne. Meni tosin ruutuun sivusta?? Tätä neiti yritti eilen treeneissäkin monta kertaa. Miksi kummassa? Asiaan pitää puuttua heti.
Hyppynouto 10 - Noniin! Nyt oli nopea ja kiva.
Metallinouto 0 - EDISTYSTÄ! E-d-i-s-t-y-s-t-ä! Kida tarttui metskuun! Otti sen suuhun! Nosti ilmaan! Kantoi vähän matkaa! Miten superia ja mahtavaa! Vaikka se kapula putosikin matkan varrelle, niin ihan sama! Jotain on tapahtunut! Aaaaaaaaaa!
Tunnari 0 - Joo. Tätä on ehkä pakko treenata. Viime kerralla neiti ehti maistaa väärää, mutta toikin oikean. Tällä kertaa se nuuski oikeaa, mutta toikin väärän. Otin niin monta hakua, että oikea palautuisi, ja hakuammunnalla punainen niitä kapuloita maasta nosteli.
Kauko-ohjaus 0 - Ilmeisesti kaksi epäonnistumaa teki kuitenkin tehtävänsä. Meni miten sattuu, m-s vaihdot olivat todella makeat. Tein kehän jälkeen kaukot vielä uudestaan pienen leikityksen jälkeen, ja sitten Kida teki ne mainiosti. Ei ole helppoa pehmeän koiran ohjaajalla.
Seuraava yritys viikon päästä! Ja sitä ennen treenataan muunmuassa luoksari ja tunnari...
Olen ollut tosi onnekas ko. seurasta. Ihana, ihana porukka, joista moni pysyy mukanani toivon mukaan hamaan loppuun saakka niin kisakavereina kuin juttutovereina. Nina oli ihana kouluttaja ja antoi minulle niin paljon oppeja, itseluottamusta ja mahdollisuuksia edetä. Hän antoi vastuuta ja näytti, mihin minusta on ja mitä haluan tehdä. Ikuisesti kiitollinen olen hänelle.
Tänään tosiaan Kida pääsi viimeistä kertaa agittamaan viikkotreeneissä maneesiin. Rata oli tosi kiva. Leijeröinti oli taas Kidalle vaikeaa, ja sitä piti treenata. Ihan putken takaa en voinut ohjata, esteen takaa (putken edestä) kyllä, samoin keinun vierestä. Näitä täytyy harjoitella lisää, lisää ja lisää.
Keinun kontaktit oli hyviä, samoin kepit! Välimatkaa sai olla, kunhan käsi pysyi antamassa tukea, että neiti varmasti kepittää loppuun. Lisäksi estekuvio toimi hyvin - ensimmäisellä kerralla 9-10 levähti löysäksi, mutta se korjattiin sylkkärillä ja puolivalssilla.
Hyvällä mielellä sai jättää Asikkalan taakseen, vaikka vähän autossa itkettikin. Hienot kaksi vuotta tuli oltua, koettua jos jonkinlaista. Huomenna luvassa on Kidan epistelyt voittajaluokassa, pääsee vielä kerran tällä viikolla tutun liikkurin ja tuomarin arvosteltavaksi.
Ennen agitreenejä käytiin aussieiden kanssa uimassa. Nauru on ihan vesipeto, se rakastaa hakea lelua vedestä kaukaakin. Merrasjärvi on ihanan tyyni paikka muksulle uiskennella, ja tänään kun mentiin treenien päätteeksi polskimaan vielä Kelmi-aussien ja tollereiden Edla ja Minni kanssa, aallot yllättivät pienen. Vesikin oli kylmempää, mutta silti urheasti sininen polskutteli isompien kepinnoutajien perässä.
Ensi kerralla voisin turinoida pikku houdinin seikkailuista...
Katsokaa se. Se on kiva.
Minulla on ilo myös laittaa esille taannoisen episvoittajan koostevideo, kiitos Sussu!
HUOM2! Video täytyy katsoa youtubessa: http://www.youtube.com/watch?v=xO0SAssjO9c&feature=youtu.be
Ollaan oltu taas viikonloppu Vantaalla. Ensi viikonlopusta eteenpäin olemmekin siellä pysyvästi. Tervetuloa tutustumaan, kaikki pk-seudulla treenaavat tai muuten koirailevat, sillä Lahden pölyt karistan melko lailla jaloistani, mitä koirien kanssa tekemiseen tulee. Tiistaina luultavasti itken suolaisia, valtavia krokotiilin kyyneliä viimeisissä ohjatuissani täällä, mutta näyttää siltä, ettei hassummin tule menemään muuallakaan. Kesä kuluu HSKH:n koirakentillä tyyppien kanssa, JAU:n koejäsenyys on päällä ja toivon, että minun nähdään olevan jäsenyyden arvoinen! Hihat pitää kääriä ja alkaa aktiiviseksi - tosin siinä minä olen hyvä, tykkään antaa itsestäni seuroille.
Lauantaina kävi ensimmäiseksi murhetapahtuma. Yön aikana sängylle ja lattialle oli mystisesti ilmestynyt tummia veripisaroita. Pienen tutkiskelun jälkeen paljastui Taran sotkuiset persvillat, ja pesun yhteydessä havaitsin veren vuotavan emättimestä. Eläinlääkärin vastaanotolla ultrassa selvisi kohdun pinnan tulehdus, joka hoitunee täysin kuntoon sähäkällä antibioottikuurilla. Lääkäri tuumasikin, että on hyvä, kun tavara tulee ulos, ettei se aiheuta mätävaaraa luomalla luonnon oikeaa miinapommia koiran sisään tukkeuttaessaan kohdun. Pieni, rakas toipilaani siirtyi äitini luokse ensiviikolle, jossa sen on leppoisampi viettää sairaslomaa. Minun viikkoni kuluu niin viuhasti muuton ja koulun parissa, etten millään ehtisi antamaan toipilaalle sen tarvitsemaa rauhaa ja leppoisuutta. Onneksi äitini on ihana ja huolehtii oranssista mielellään - ongelmani on vain ikävä möyrivää noutajaa kohtaan.
Kuten arvata saattaa, kesällä odottaa Taraa kohdunpoisto.
Luantaina treenasin myös sekalaisella seurakunnalla. Äiti toi nimittäin kentille suosikkityttöni, 3-vuotiaan pomeranianneidin Rosan. Tyyppi on kyllä vinha tapaus agilitykentillä. Se on innokas, rohkea ja nopea! Palkkautuu jo itse tekemisestäkin, vaikka tosi makupalojen eteen homma on hyödyllisempää. Rosan kanssa kokeilimme, mitä kaikkea pikkukoira muistaa, ja hyvin oli mielessä niin kontaktit, takaaleikkaukset, pimeät putken kulmat, välistävedot ja pituus. Kepitkin palautui hieman mieleen pienen tekemisen jälkeen. Kyllä siitä kisakoiran saa - minun pitää vaan muistaa hölkätä radalla täysiä pinkomisen sijaan....
Nauru teki lauantaina vauvan pikkujuttuja. Se paukutteli keinua, joka on sen mielestä vain hauskaa. Kontaktia opeteltiin vauva A:n alastulolla ja matalalla pöydällä. Pussin läpi mentiin mallikkaasti, kun nostin pussin suun ylös. Putket vetää puoleensa kuin imevä pölynimuri. Kaiken kaikkiaan Naurulla on aina hurjan hauskaa treenikentällä, eikä se malttaisi lopettaa ollenkaan. Kun poistumme, se jää toljottamaan minua typeränä. Tokoilu on myös hyvällä mallilla, vaikka pieni osoittaakin uppiniskaisuuden merkkejä. Korvat ovat toisinaan vain ja ainoastaan koristeena, rumastikin joutuu joskus toteamaan, kun kakara vain aukoo suutaan ja testailee teräviä hampaitaan tehtävien ollessa aivan liian tylsiä toteutettaviksi. Luoksetuloa hauskempaa on mm. roikkua kaverissa kiinni, ja kontaktin sijaan olisi mukavampaa vain vilahtaa karkuun, vaikka siihen ei koskaan tilaisuutta olekaan annettu. Kaikenkaikkiaan otus on kyllä erittäin hauska ja vaivaton. Se ei tuhoa mitään, Lahdessa se on sisäsiisti, Vantaalla vielä hakee. Leikkisä, iloinen ja ahne. Perusasentoa hakee itse, istuminen onnistuu hyvin, paikka-käskyt mainiot missä asennossa tahansa. Maahanmeno on hankalampi, mieluiten se laittaisi etujalkansa rinnan alle tai heittäytyisi lonkalleen...
Kidan kanssa treenasin sille vaikeita asioita. A:n alastulo on jostain syystä todella epävarma ja hidas. Kaukopalkka hidasti entisestään, heittopalkka yhtä aikaa koiran noustessa esteelle nopeutti lopulta vähän. Nämä vaativat kuitenkin paljon tekemistä ja mieleen palauttelua. Keinulla ja puomilla alastulo on paljon reippaampi, vaikka niidenkään kohdalla kertaus ei tietenkään ole pahitteeksi.
Kepit olivat hyvät, leijeröinnit suorastaan erinomaiset, vaikka kuumuutta riittikin auringon alla ja se näkyi koiran menossa. Miksi, voi miksi, Kidan täytyykään kasvattaa tuo uljas, valtava pehkonsa aina keskelle helteitä? En haluaisi sitä ajella, kun nakuna huitelee joka tapauksessa kahdesti vuodessa.
Tänään oli Naurulla vuorossa ennen Lahteen paluuta miitti, jonne saapui monen väristä ja -ikäistä aussielasta! Tuomarinkylän pelto täyttyi iloisista paimenkoirista, olipa mukana yksi vääränrotuinenkin. Tämä 14 viikkoinen lapinporokoira ihastutti minua suuresti pippurisella luonteellaan - tyyppi vain suuttui, kun sen yli juostiin, ja Pikku Myyn lailla se kirmasi muita kiinni ja painikin sitten vanhempien pentujen kanssa. Ihan huippu kaveri!
Naurun ihana Inari-ystävä oli paikalla, ja vaikka kaksi merleä onkin nähnyt vain pari kertaa, ne muistivat toisensa hyvin. Painia ja juoksua riitti parin punaisenkin tuttavan kanssa, mutta kahdella sinisilmällä oli ihan omat juttunsa ja tekemisensä. Pennut tulivat kaikki mainiosti toimeen, jokainen sai omantasoista seuraa ja pienten paimenien menoa oli ilo katsella! Hauskaa oli nähdä myös muita saman rodun harrastajia. Ehdottomasti uusimisen arvoinen seikkailu!
Kuvat on ottanut Mari Lustig, suurkiitos!
Perjantaina oli seikkailu. Olen vahvasti sitä mieltä, että nimiini laitettua koiratanssi-kurssia seuraa huonon onnen pilviverho, sillä ensin avainselkkaus onnistui peruuttamaan tunnin, ja seuraavalla kerralla syyllisen viittaa kantoi oranssi, reipas novascotiannoutaja.
Ennen Renkomäkeen suuntaamista lähdin hyvissä ajoin pesäkallion metsiin lenkkeilyttämään koiramaiset eläimeni. Pellolla kulkiessani ja kaivellessani puhelinta esiin mietiskelin, miksi ojan takana sijaitsevasta tehtaasta kuului voimakkaita, ryskääviä ääniä. Ehdin juuri saada puhelimen korvalle, kun havaitsin äänien aiheuttajan: hirvi. Ja nuori sellainen.
Tara meinasi pilistää pellon yli otuksen perään, mutta terävä huuto palautti oranssin luokseni. Puhelimeen hehkutin hirven näkemistä (minä RAKASTAN hirviä), ja vitsailin, että menemme etsimään eläimen toisenkin kerran.
Pelto vaihtui metsätieksi. Suuntasimme metsärantaan, Tara jolkotti edellä, sillä reitti oli sille tuttu. Se oli veden äärellä, minä taaempana paimenien kanssa, kun Nauru seisahtui. Korvat tötteröllä, vartalo jännittyneenä. Se pinkaisi haukkuen jalkoihini, ja Kida myös suuntasi nopeasti luokseni. Syy tähän selvisi pian: samainen nuori hirvi loikkasi metsästä vain parin hassun metrin päähän meistä. Se ei kauaa jäänyt pälyilemään suuntaamme, vaan jatkoi matkaansa kovan mekkalan saattelemana metsikköön, vaikka itse jo mietin kuinka kuuluu toimia, jos sattuu pönöttämään hirven pakenemisreitillä. Siinä missä paimenet fiksuina pysyivät kaukana, Tara sai myötätuulta häntänsä alle. Vesi hävisi juoksevalle metsän kuninkaalle 10-0, ja sinne Tara hävisi metsään.
Ja minä huusin. Odotin, vislasin, kutsuin. Ei mitään. Äänet kaikkosivat, pelkkä lintujen vaimea laulu kuului ilmassa. Harhailin lähimaastossa, palasin takaisin, kutsuin. Kuljin, vaelsin, vein lopulta paimenet autoon ja jatkoin etsintöjä. Löysin hirven jäljet pururadalta, se oli suussannut syvemmälle metsään.
Tunnin sitä kesti. Peruuntui kurssi, ja lopulta soitin etsijäkoiraliitosta lisäohjeita. Tarinan kerrottuani, turruttuneena itseni mahdollisuuteen, että nuori hirvi on voinut sorkallaan sohaista koiran hengiltä, näin yhtäkkiä jotain yllättävää. Minun rakas Tapsani mönki metsästä kieli maata hipoen, yltä päältä mudassa ja ravassa. Nappasin sen kiinni ja onnellisena huusin puhelimeen koiran löytymisestä. Kiitos mukavalle naiselle puhelimen päässä, oli rauhoittavaa puhua loppumetrien paniikin laannuttamiseksi.
Eilen, tiistaina, ajelimme sitten autot takapaksissa ihan uusiin kuvoihin. Ilmoitin Taran kuukausi-kaksi takaperin hetken mielijohteesta möllirallytokokisoihin, jonka järjesti Päijät-Hämeen kennelkerho. Minun tietämykseni lajista on aika lailla 0,5%, eikä Tarakaan ole treenannut kertaa kummemmin. Mieli oli kuitenkin iloinen ja emme ottaneet turhia paineita. Kokeilemaan ja hauskaa pitämään olimme menossa.
Rata sisälsi mm. maahanmenot, kaksi eri spiraalia (toinen juosten), pujottelun, muutamat eteenmenot (mm. peruuttaen), parit perusasennot. Minulla tuotti vaikeuksia pitää hihnan kokoajan löysällä ilman, että mentiin siihen solmuun kumpikin. Radasta selvisimme kuitenkin hengissä. Tara oli älyttömän äänekäs - se kiljui innokkuuttaan ihan hullun lailla, loppua kohti parani. Muunmuassa kolmas tehtävä, maahanmeno, meni ihan myttyyn sen takia, kun noutajainen keskitty ääneensä niin kovasti. Perusasentojakaan ei meinannut malttaa, mutta minä keskityin lähinnä hymyilyyn ja siihen, etten vahingossakaan ala tiukkikseksi.
Lopullinen tuloksemme oli 80/100p ja sijoituksemme neljäs! Jaoimme saman pistemäärän kolmanneksi tulleen kanssa, mutta koska olimme hitusen hitaampia, kävi näin. Kaikki miinukset oli oikeastaan haukkumisesta. Ei taida olla Tapsasta rallyyn eikä viralliseen tokoon, kun rakastaa äänihuuliaan tuollaisessa niin kovin... Nenä käyttöön metsässä mejän parissa ja agilitya niin hyvin, kuin vain sen kroppa tulee antamaan myöten. Tosin, ehkä me koitamme työstää ääntelyä ja uskaltaudumme virallisiin rallatteluihin tulevaisuudessa!
Videota tulee pian! Ehkä saisin ne yhdessä Kidan voivoi-videon kanssa....
Uudet seikkailut, uudet haasteet
"JEEEEE! HYVÄ TE! ONNEA!!! Tuli kylmät väreet kun luin tän. Oot niin paljon puhunu tästä. Superia." - Jenny
Kauan se tosiaan vei! Ja monta, monta kertaa meinasi iskeä epätoivo ja lannistus. Vihdin Hiiden Haukkujen kisoissa olin jo sitä mieltä, että jos nämäkin kisat menevät päin honkia, minun on pakko joko a) pitää luova tauko kisaamisesta, jotta saan oikeanlaisen asenteen tekemiseen ja b) hankkia itselleni lobotomia, jotta minkään valtakunnan kesto tai epäonnistuminen ei tulevaisuudessa haittaa.
Kisa-aamu alkoi seikkailullisesti. Olin onnistunut sammuttamaan kellon omia aikojani. Näin unta, jossa ajoin autolla Tikkurilassa, ja minun oli tarkoitus hakea siskoni asemalta. Tie vain jatkui, jatkui ja jatkui, ja unessa mietin, että "tämä vie nyt aivan liian kauan". Jotenkin siitä onnistuin heräämään ja toteamaan, että lähtö kisoihin on 10 minuutin päästä. Brilliant!
Perille päästiin seikkailun jälkeen ajoissa. Ei aikaakaan, kun oli aika mennä radalla ensimmäisen agilityradan merkeissä. Se oli hienoinen pettymys. Koko rata oli mahtava, kepit hyvät ja meno noin muutenkin, mutta sitten keinulla vienti... Vieressä oli A, ja koska edellisenä päivänä olin käynyt Ojangossa treenaamassa ennenkaikkea A:n alastulokontakteja, tykitti neiti punainen kyseiselle esteelle ilman huolta huomisesti. Kurja HYL, sillä loppuratakin meni aivan mainiosti purkkiin.
Toinen agilityrata oli kaaos. Jälkikäteen puimme videoilta tapahtumaketjua ja emme lopulta päässeet siitä ihan yksimielisyyteen. Joka tapauksessa kepeillä tapahtui jotain, niiden korhaus vei jo pasmat sekaisin, ja lopulta koko juttu levisi käsiin niin pahasti, että keskeytin radan. Puoleen väliin pääsimme sentään!
Viimeisenä hyppäri. Olin tähän jo onnistunut saamaan itselleni "ollaan paskoja, mutta ei se haittaa"-olotilan, ja siksi rataantutustuminen oli oikeastaan rentouttavaa. Radan ihanneaika oli 35 sekuntia, joten koirakot vaihtuivat nopeasti. Kida oli hirmuisen hyvässä vireessä radalle mennessä, ja sen kanssa oli hauska juosta. En ajatellut mitään sen kummemmin, ohjasin vaan, ja sitten tajusinkin meidän suorittaneen viimeisen esteen puhtaasti. Ääneni oli aivan maassa perjantaisen episodin jäljiltä (josta kerron teille seuraavassa päivityksessä), mutta kyllä minusta silti ääntä lähti, kun huusin nollan kunniaksi ja koppasin Kidan syliini. Voi pientä paimenta, hän ei arvostanut rutistavaa otetta ja pussailua (paitsi kun se itse sai naamaa nuoleskella). Ajallisesti emme olleet kuitenkaan parhaimmistoa, vaan lopullinen sijoituksemme oli kolmas.
VIHDOIN. Uudet seikkailut, uudet radat! Uudet haasteet, joiden kanssa repiä hiustuppoja päänahasta, jotka inspiroivat ja jotka masentavat!
Nauru ja Tara olivat äitini luona la-su, jotta pääsimme Oonan kanssa vähän helpommalla kisatohinoissa. Kaksikko oli ollut nätisti. Nauru vähän toimi puutarhurin apulaisena omin nokkineen kasvimaalla ja partioi kanoja hienosti, Tara toimitti lähinnä pallovahdin virkaa. Etenkin pieni sininen oli hyvin väsynyt päästyään kotiin. Ennen pitkiä yöunia kävimme vielä Oonan kanssa ongella, jonne Naukuvainen pääsi mukaan. Siihen tarttui kyllä kalastuksen "jännitys" totisesti, laiturilla se kipitteli väliämme, tiiraili kohojen suuntaan ja ihmetteli molskahduksia, joita kalat aiheuttivat loikkiessaan. Vedestä narrattu särki aiheutti pienelle paimenelle varmaan painajaisia, sen verran se päätään ravisti nuuskittuaan ja väisteli suomuotuksen sätkiessä laiturilla. Kaikki narraamamme kalat päätyivät kuitenkin takaisin järveen, niin kovin pieniä ja epäruokaisia ne olivat.
Vajaa vuosi sitten, 17.6.2012, kävimme viimeksi virallisessa tokokokeessa.
Sen jälkeen taisimme käydä yhdessä epävirallisessa, jos oikein muistan.
Tauko on sisältänyt treenaamista, ohjaajan pohdintaa, uudenlaisia tapoja, tekniikoita. Malttia, kokeilua, vireen etsimistä. Ja eilen, 15.5 keskiviikkoiltana, me palasimme kehän nauhojen sisäpuolelle Jokimaalla tokocupin merkeissä.
Kisanomaisia treenejäkään ei ole juurikaan vedetty, ja tässä kokeessa meillä oli selvä tavoitteet:
Koira ei paineistu, vaikka jokin/jotkin liike/liikkeet menisi mönkään
Ohjaaja ei vaivu epätoivoon ja säilyttää iloisen asenteen
Kummallakin on hauskaa, koe vedetään kunnialla loppuun asti
Pisteet eivät paperilla päätä huimanneet: tulos jäi saamatta parin hassun pisteen puuttumisen takia. Kuitenkin itse suoritus kertoo tässä tapauksessa huimasti enemmän, ja olenkin iloinen, kun Sussu oli seurana paitsi kuvaamassa, myös pitämässä minut aisoissa. Laitan videomatskua näkymään myöhemmin, kun saan sen kätösiini. Hermostuneisuuteni ennen koetta veti vatsani umpisolmulle, ja tulipahan ainakin testattua, kuinka Nauru suhtautuu hyvin stressaavaan ihmiseen remmin toisessa päässä (voin kertoa, että ei mitenkään..) Toukokuun lopussa pääsemme onneksi uudestaan epistelemään!
Paikkamakuu: Vaikka Kidalla on hyvin vahva paikkamakuu, minua jännitti. Hyvinkin menneisyydestä tuttu vieressä makaaja aiheutti Kidan osalta pientä kuikuilua, mutta se ei siltä häirinnyt suoritusta loppujen lopuksi. Ei Kida liikahtanutkaan, vaikka ko. koira nousi paikaltaan. 10
Seuraaminen: Kidan kisaseuruu tuppaa olemaan aina lahnailua. En ole keksinyt, miten minun pitäisi viritellä koiraa, tai mitä tehdä ennen suoritusta, jotta seuruu olisi priimaa. Tosin viimeaikoina kontaktinhaku on muutenkin ollut laiskaa ja seuruu ei lainkaan mieleeni, joten en voinut odottaa supertulosta kehässäkään. 8½
Liikkeestä istuminen: Alun seuruu hieman levoton, ja istumaan käyminen hidas. Vahvistelua, siis jotta nopeutta saataisiin lisää. Olen ollut laiska perfektinistisuuden osilta ko. liikkeen kanssa. 9
Luoksetulo: Omaan makuunikin turhan hitaat siirtymiset. Eiköhän pieni stressikärpänen Kidaa kehässä pureskellut, kun ei 100% itsestään antanut.  8
Ruutu: Olen tästä niin_onnellinen.
Alun "missä ruutu" harjoitus on tosiaan tehnyt tulosta, ainoa vaan, että mokasin sen itse. Koira katsoi väärään suuntaan, ja minä idiootti kehuin siitä. Fiksua, eikö? Luulin sen vilkaisseen ruutua kohti, mutta jälkikäteen ajateltuna voin todeta, että paskanmarjat. Kun lähetin Kidan ruutuun, se meni sinne, minne oli katsonutkin (ja mistä olin kehunut) - kehänauhan ylitse. Hopsis. Uusi yritys: missä ruutu --> Kida katsoi oikeasti eteenpäin --> Valmis, ja lähetys ruutuun. Ja tulos oli täysi kymppi. Ruutunauhojen sisäpuolelle, maahan vasta kun käsky kävi, pysyi siellä, kunnes sivulle huudettiin. Olin niiiiiin iloinen suorituksesta, ettei harmittanut, vaikka alku menikin mokani vuoksi pieleen, ja paperille numeroksi iskeytyi 0.
Hyppynouto: Hirmuisen hidas. Vaikka Kida on todella innostunut kapulasta, metsku on selvästi vienyt sen innokkuutta noudon palauttamiseen. Kaikenlaiset vauhtitreenit palautuksissa ovatkin nyt tervetulleita! Ja lisäksi tässä kokeessa neiti näyttää olevan sitä mieltä, että perusasento voi olla aivan vino palauttaessa. Juu, ei voi. Voin tosin syyttää tästä(kin) itseni, en ole tarpeeksi syvälle paneutunut naksuttimen kanssa sivulle palauttamiseen, kun tein vaihdon eteentulosta perusasentoon. 7.
Metallinouto: Odotettu nolla. Meni metallille (oikein vapisi lupaa odottaessaan, joka on lupaavaa!), mutta havaittuaan esineen vieraaksi, ei ottanut suuhun. Pitäisi treenata vierailla metskuilla. Lupasin jo ennen kehää, ja itseasiassa jo eilen, että jos Kida ei lähde palauttamaan metskua, keskeytän liikkeen heti ja teen tilanteesta niin iloisen, ettei se vain pilaa loppusuoritusta epäonnistuneen fiiliksen takia. Katsojat pitivät minua ehkä sekopäänä, kun kehuin ja ylistin väärin toiminutta koiraa, mutta iloni ei ollut turhaa. Koe jatkui korvat hörössä. 0
Tunnistusnouto: Krhm, liikettähän olisi ehkä voinut treenata ennen kilpailemisia, vaikka sanonta kuuluukin "lahjattomien treenaamisesta". Kida lähti hyvällä innolla kapuloille, mutta kas vain, yksi asia on unohtunut. Niihin vieraisiin kapuloihin ei tarvitsisi koskea. Väärä kapula kävi suussa ennenkuin neiti lähti palauttamaan oikeaa, jonka vuoksi liike nollaantui. Ja perusasento oli vino, jälleen. Sitä olisi voinut kutsua etuasennoksi. 0
Kauko-ohjaus: Koirani näytti pupujussilta! Istumaan nousut olivat hyvät, samoin nousut seisomaan, mutta seiso-istu ja seiso-maa vaihdot olivat rumia. Ei mitään riemuloikkia, mutta eteenmenoa tuli vähän kuitenkin, vaikka kurtistin kulmiani rumasti pönöttäessäni muutaman metrin päässä. 8
Yhteensä 187½p (VOI0), ruudun kanssa olisi ollut 227½p, eli VOI2. Kyllä neiti nytkin kolmanneksi sijoittui, haha!
Näin, missä on petrattavaa, mutta ennenkaikkea pääsimme tavoitteeseen. Kidan ilme oli iloinen kokoajan, ja vaikka sitä selvästi jännitti (näin kertoi haahuilu), se teki työt kunnialla. Minun jännitys otettiin aisoihin ennen kehää, ja kykenin olemaan tsemppaava, iloinen, kannustava ohjaaja alusta loppuun asti. Tavoitteenani voisi olla hymyillä aina koko kokeen ajan, jotten vain muuta olemustani millään muotoa negatiiviseksi. Minulle jäi hyvä mieli, ja ehkä jopa optimistinenkin. Jopa tällä tuloksella (ja tällä treenimäärällä) pisteet olivat paljon premmat, kuin vuosi sitten.
Joskus kannattaa vain ottaa aikaa ja katsoa asioita uudestaan. Ja uudestaan. Ja uudestaan.
Käh! Olen tuskastellut jo ties kuinka monelle samaa asiaa: ensin oli talvi, ja sitten yhtäkkiä onkin kesä. Mihin se kevät jäi?! Ei sillä, kesän lähestyminen suurin harppauksin on aina iloinen asia, mutta tällainen pieni ihminen menee ihan sekaisin vähemmästäkin.
Viime lauantaina aurinko porotti niinkin paljon, että onnistuin polttamaan hartiani pahasti Ojangon agilitykentillä. Koska HSKH:n jäsenyys napsahti sähköpostiin, piti tästä ottaa hyöty irti jo samana viikonloppuna. Toppi oli kelillä huono valinta, mutta sainpahan riipaisevan muistutuksen siitä, ettei aurinkorasva ole lainkaan hassumpi keksintö.
Nartut olivat jotenkin haahuja. Kyllä ne teki, muttei ollut ihan samaa skarppisuutta kuin yleensä, johtuneeko säästä - tai omistajan liian vähäisestä asenteesta. Tara oli vähän hösö, eikä esimerkiksi layerointi (puomi välissä, putkelta rengas ja suora putki) onnistunut alkuunkaan, vaan piti helpottaa tehtävä ihan perustasolle. Olen tosin tarkastellut Taran selkää ja epäilen, että siellä on jumi. Ainoa paha, että hieronta-aikaa piti siirtää alkaneiden juoksujen takia.
Kida oli kuitenkin hyvää perustasoa, ihana agikoira. Kepeillä se oli laamempi, mikä on ärsyttävää, kun ennen juoksuja päästiin niin hyvään tilanteeseen. Noin muuten kaikki sujui mainiosti, leijeröinneistä aina putki-puomi erotteluihin asti. Väsymystä kyllä pukkasi, vaikka juomassa käytin koiraa hyvinkin tiuhaan tahtiin. Vierestä löytynyt mutaoja antoi onneksi apua helleasioissa...
Naurukin pääsi touhuamaan kentälle. Putket imevät sitä puoleensa kuin mehutilkka banaanikärpäsiä, ja tuota voisi lähetellä niitä oikein rohkeastikin sinne. Muutamia perusasentoja otettiin, eikä muksu häiriöstä piitannut. Lisäksi otimme uutena kierrä-käskyä, jossa kierrettäväksi objektiksi nappasimme esteen siivekkeen. Hyvin tuo tehtävän hoksasi muutaman toiston jälkeen, kun muistin itse ylläpitää vauhtia. Jos yritin vain käsillä avustaa, se kohotti katseensa aavistuksen kummastuneena silmiini.
Äitienpäivän vietimme maalla, kuinkas muuten. Päivä kului mukavasti lötkötellen auringossa, ja tytöilläkin näytti olevan aika vallan leppoisaa. Niiden vatsat eivät taatusti tulleet niin täyteen kuin minun (ÄHKY), mutta onneksi nurmi oli vihreää ja aurinko keltainen. Ja pomeranianit jaksavat olla aina yhtä ihastuttavia.
Tänään, maanantaina, olikin vaihteeksi vipinää. Kävimme merrasjärvellä lenkin, jossa oli mukava näpsiä kuvia, ja ottaa vähän videotaltiointia tyyppien uimameiningeistä. Nauru rohkaistuu vedessä kokoajan, ja nyt se käy jo polskuttelemassa itsekseen. Sillä on aika hyvä uimatyyli. Ei räpiköi, vaan kulkee rauhallisesti ja hyvin vedoin.
Kun kuivattelut oltiin suoritettu maassa ähisten pyörien ja napaten jokaikinen roska kiinni turkkiin, oli aika ajella Asikkalaan. Pikaiset treenit ehdin tekaista kaikille.
Kidalla kokeenomainen ruutu (tosi hyvä!), metskua (PALAUTTI! Vaikka ote löystyikin lähestyessä ja ilme oli perusasennossa kituva, niin silti!), liikkeestä istuminen (vieläkin hidas makuuni, mutta jees) ja perusnouto, joka oli ok. Neidillä oli muutenkin tosi hyvä vire tekemiseen, autosta kaivelemani lelu osoittautui yllättävän ihanaksi ja tavoittelemisen arvoiseksi.
Nauru taas teki ruutua lelupalkalla - hyvin se pirulainen on keksinyt, että ruutu-käskyn kuultua saa pinkoa esineelle niin kovaa, kuin kintuista pääsee.
Samoin aloitin sillä projektin nimeltä 2x2. Keppitekniikka tuolla tavalla kiehtoo minua, ja koska ykkösvaihetta voi alkaa tekemään jo ihan pikkupennun kanssa, aloitin tehtävää. On erittäin kiehtovaa tarkastella, miten Nauru oivaltaa ja toimii uuden tehtävän kanssa. Palkitsin sen aina, kun se kulki kahden kepin välistä (kävelin itse vierestä), ja neljännellä kerralla se osasi vähän yhdistää paikan liittyvän jotenkin lelun saamiseen. Saatoin jättäytyä kauemmas, ja pentu silti lyllersi keppien välikköön odotellen lentävän esineen ilmestymistä. Myöhemmin Nauru pääsi vielä leikkimään ikäisensä labukan ja 8kk vanhan bortsun kanssa, ja yllättävää kyllä, Nauru oli hieman.. varautunut. Egoistinen, häntä pystyssä. Isojen koirien seura on selvästi tehnyt jotain, sillä loppujen lopuksi ikäaveri ei kiinnostanut yhtään, mutta bortsun kanssa tyyppi rallatti menemään iloriemulla.
Sain viime torstaina yhden agilityhypyn eräältä kurssilaiseltani, ja sen avulla Tara pääsi treenaamaan erilaisia ohjauskuvioita kanssani lelupalkalla. Saksalainen, japanilainen ja viskileikkaus tuli tehtyä molempiin suuntiin, ennenkuin minun oli aika siirtyä pätemään kentän keskelle ilman koiruuksia.
Kuten lukijatkin varmasti ovat ymmärtäneet, sieluni ei ole näyttelyille menetetty tapaus. Voin silti myöntää, että mätsäreissä viihdyn yleensä hyvin, jos on hyvä sää ja hauskaa seuraa - kehässä ympärijuoksun takia en jaksa nyhjätä yleensä itsekseni, vaan sosiaalisena otuksena kaipaan pölötysseuraa puuduttaville odotusjaksoille. Äidin pomeranianit ovat usein hihnani päässä kehäkettuilujen merkeissä, ja minä nautin niiden pikkuhöpsöjen kanssa kaikenlaisesta touhuamisesta. Tänään kuitenkin hihnaan päätyi joku ihan muu kuin pikkuinen pystykorva.
Joks on meidän vuoro??? c: Merja Laaksonen
Aamulla heräsin itsekseni aikaisin, ja päästäessäni pentua huomasin senhetkisen sääilmiön: vettä satoi taivaan täydeltä. Naurullakin oli pieni tekeminen, että se sai pienen hienostopyllynsä siirrettyä märän vesisuihkun alle. Olin jo aikeissa päätyä takaisin peiton alle, mutta pieni ääni päässäni sanoi, että mätsäreihin lähtö olisi oikeasti hyvä ajatus. Muistutin itseäni, että olisin siellä luultavasti yksin koiran kanssa, ja totesin mielessäni, ettei parituntinen vesisade tee kovin hyvää fyysiselle terveydelle.
"Saa siitä ainakin hyvän tarinan kerrottavaksi", minä sitten kuitenkin tuumasin. Lisäksi sade lakkasi käyttäessäni Taraa ja Kidaa aamupissillä, joten jos olisin enteisiin uskova ihminen, olisin voinut perustella sadettomuuden vihjaavan onnistuvaa reissua. Isot koirat saivat suosiolla jäädä menkkailemaan keskenään lämpimien sängynpeitteiden joukkoon.
Jos mä vaan jäisin karvaamaan tätä sohvaa vähän lisää...
LBY järjesti tapahtuman Nastolan Robinhoodin parkkipaikalla. Hidastusta toi yhden tuomarin poisjäänti, mutta pennut pääsivät alkamaan heti lapsi&koira-kehän jälkeen. Nauru oli kisapaikalla oma itsensä: utelias, kaikille avoin, fiksu ja filmaattinen, ja purkkien suhteen kovin nälkäinen. Huomasin sen ällöksyvän märkää pohjaa, ja sade aiheutti oitis pään ravistelua ja nyrpistelyä.
Alkuun kaikki pennut otettiin ravaamaan kehään, eikä Nauru ollut moksiskaan. Meillä on näyttelyharjoituksia nolla - tapoihini ei kuulu sen kummallisempi treenailu asian kanssa, uskon perus käytöstavoilla päästävän pitkälle -, mutta kakara ei silti piitannut, vaikka koiria oli edessä, takana, sivulla. Myöskin pariesiintymisessä Nauru oli erittäin itsevarma ja mukavasti käyttäytyvä pentu, joka sai tuomarin suuren ihastuksen osakseen. "Se on niin pentumainen, niin vauva, mutta silti niin järkevä!" Nauru nappasikin punaisen nauhan.
Ravissa Nauru käyttäytyi satunnaisesti hassusti. En vieläkään osaa päättää, oliko syy siihen ällöttävä, mutaava, sotkuinen asvalttipinta, vai aiheuttiko näyttelyhihna kutinaa kaulanseudulla. Sen liikkuminen oli kuitenkin hyvin nihkeää kehässä. Heti kun menimme nurmikolle pissalle, otti pentu hurjia spurtteja itsekseen ja syöksähteli hakemaan leikkiin. Totesinkin siitä ollessani, ettei odottelu kaksistaan pennun kanssa ole lainkaan hullumpaa. Meillä oli oikein mukavaa istuessamme punaisella huovalla, leikkiessä samalla vinkuvalla hämähäkkipehmolla.
Sadetta ropisi niskaan punaisten kehässä, ja jos ilme voisi tappaa, Nauru olisi saanut minut hengiltä. Se näytti kiukkuiselta naapurilta, jonka ikkunan läpi on juuri viskattu kivenmurikka. Kyllä pentu vaan silti seistä pönötti aloillaan, ja yksi kerrallaan katosi kilpakumppaneita ympäriltämme. Lopulta oli lisäksemme vain kolme koiraa, mutta kehumiseltani en meinannut tajuta, miten tilanne eteni. Lopulta kuitenkin kuulin tuomarin ihastelevan "nuorimman pennun käytöstapoja" ja tulokseksi napsahti PUN2. Ykköspaikka meni kyllä oikeutetusti vanhemmalle, todella hienolle keskikokoiselle snautserille.
Kehien jälkeen takakontissa näytti tältä...
Hieno pikkuneiti! Illalla minun oli vielä tarkoitus treenata koko poppoo kentällä, mutta metsälenkki Merrasjärven metsiköissä vei voiton. Kun metsään lähtee, sinne vaan jää. Onneksi minulla oli aikarajoitteena vedettävän kurssin alkaminen, niin en tykkänään pystynyt unohtumaan korpikuusien sekaan.
Tara ja Kida pääsivät tosin kumpikin auttamaan ohitusharjoituksissa, joissa ne toivat omalla vuorollaan omaa häiriötä "vieraan koiran" roolissa. Kumpikin taapersi hihnanjatkeena tottuneen tyylikkäästi, eikä niitä lainkaan häirinnyt arkitokoilijoiden touhuaminen ympärillä.
Lahjapussin sisältöä. Olikohan joku kannellut pussittajalle, että täll pennulla tuppaa menemään maha sekaisin kaikenmaailman purkkalöydöksistä... :D
Onnistuneina päivinä väsymys ei häiritse
Tänään oli jokin jokaviikkoinen "tänään KAIKKI menee putkeen"-päivä. No joo, ihan kaikki ei ehkä mennyt, mutta pääasiassa. Sen lisäksi, että koulussa huhkin hiki hatussa onnistuneesti ja tunsin siitä suurta riemua ryhmäni kanssa, jatkui ahkeroinnista ansaittu kiitos myös koirien kanssa treenikentällä.
Kidan kanssa pikatreeni ennen ryhmäni saapumista. Nappasin metskun ja virtaa hehkuvan koiran autosta, ja painelin nurmialustalle vähän syrjempään kokeilemaan, miltä metalli maistuu. Alaspäin viettävällä alustalla kapulan lentäminen oli kuin leikki: se kieriskeli viekottelevati eteenpäin, ja pieni punainen töpöhäntä syöksähti esineelle kopaten sen suuhunsa. Ja palauttaen sivulleni. Ja me biletettiin.
Seuraavalla yrityksellä Kida koppasi metskun uudestaan hampaisiinsa, josta naksautin ja palkkasin. Ja juhlistin.
Kolmannella kerralla se taas ravasi minua kohti kapula otteessaan. Lähempänä ote hieman löystyi, mutta koira ei irrottanut. Se tuli perusasentoon, odotti, ja kun naksautin ja palkitsin otuksen, kehuin, silitin, rapsutin ja halasin sitä enemmän kuin ketään vähään aikaan.
Kidan kanssa ei sen erikoisempia, kaukojen jankkausta ja pikku tehotreenipätkiä seuraamisessa. Sen sijaan Naurulle tein pienen namijäljen. Vähän turhankin lyhyen, aikani vain loppui kesken, joten täytyi tyytyä siihen mihin kykenin. Tapaus jälki meni pienen sinimerlen kanssa kutakuinkin näin:
Nauru: "NAMI namnamnamnam nyt otan kontaktia saanko lisää"
Minä: "Öö jos haistelisi sit maata, siellä on."
Nauru: "Ai missä muka KAPPAS NAMI nomnomnomnom otan kontaktin annatko lisää"
Minä: "Niin edelleen siellä maassa on.."
Nauru: "Mä pidän kontaktin anna namia"
No joo, loppujen lopuksi se hoksasi idean ja teki homman kunnialla loppuun. Mutta kyllä on kakaralla vahva kontakti, sen voin sanoa. Remmilenkitkin on silkkaa helppoutta, kun pieni sininen taapertaa jalkani vieressä napottaen ylöspäin kohti kasvjani maukkaiden palkkioiden toivossa. Sen äärettömän ahneuden takia olinkin ihan varma, että se olisi täydellisen haka jäljittämään illallistaan ruohonjuuritasolta. Pidemmällä jäljellä meno olisi toki vain parantunut kokoajan.
Kentällä perusasentoja (joita tuo hakee kokoajan paremmin, wau!). Pieniä käännöksiäkin otettuun tehtävän puitteissa, leikimme vinkuvalla hämähäkkipehmolla, eikä pieni häiriintynyt lainkaan lähellä treenaavasta bokserihäiriöstä.
Illan kruunasi ryhmäläisten kommentit ja sanat kurssista. Ei tosiaankaan haitannut, vaikka illalla oli lopulta niin väsynyt, ettei siideri puistossa luokkakavereiden kanssa napannut. Koti, tietokone, musiikki, jalkoja lämmittävät aussiet ja sänkyä valloittava tolleri veivät voiton.
Agility peruuntui, kun äitini ei päässyt ajelemaan Rosaa paikalle.
Olin aika varma, ettei päivästä tule mitään. Tuli onneksi sittenkin.
Koirapuolelta illan kruunasi kolmen kilometrin tehokas juoksulenkki Kidan kanssa (+ lämppä ja jäähdyttely) ja tunnin lenkki kolmikon kera laskevan auringon alla peltoja samoillen. <3
Oonan räpsimiä ihania kuvia. Kiitos.
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Hyvänmielen epikset, osa 2
Uudet seikkailut, uudet haasteet
Onnistuneina päivinä väsymys ei häiritse
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.