fi fr fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi en nl fi fi fi nl fi en fi nb fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
elokuuta 2014 - K U J E M I E L E N
Tänään ulkoiluttaessani kameraa tapasimme ylläolevan tyypin. Se oli melkoisen taitava maastoutuja tai sitten minä olin liikaa omissa ajatuksissani. Kuljimme hiekkatietä pitkin tyylikkäästi koko tilan valloittaen, kun huomasin edestä lähestyvät ratsastuskoulun hevoset, jotka kuuliaisesti pudottivat laukan käyntiin havaitessaa meidän lähestyvän. Kutsuin koiria luokseni ja sillä samalla hetkellä kuulin äänen - varoittavaa, vihaista sähinää ja aivan jalkojeni juuressa. Hyökkäsin tarttumaan kiinni uteliaisiin koiriini, jotka luonnollisesti olivat tunkemassa kasvojaan kobran lailla pystyasentoon nousseen, nuoren kyyn naamalle. Matelija oli onneksi armollinen ja osoitti todeksi taas sen, ettei iske jos ei koe tarvetta siihen: sain koirani vedettyä ojaan ilman hampaanjälkiä ja huusin ratsastajia olevaan varovaisia ohittaessaan meitä, sillä hevosen sivuaskel kohti nuorta kyytä voisi saada ikävät seuraamukset. Hevoset ohittivat käärmeen kauniisti ja pienen valokuvaustuokion jälkeen käärme pääsi jatkamaan matkaansa, kuten myös me.
Vaikka olen käärmeen omistaja ja matelijoiden ystävä, täytyy myöntää, että tunsin väreilevää kunnioitusta tuijottaessani tätä viirusilmää suoraan silmiin.
Viikko ei osaltamme ole ollut järin onnekas. En halunnut puhua asioista kamalasti etukäteen, koska halusin hallita jännitystäni ja samalla varautua pahimpaan mahdolliseen pettymykseen. Vaikka yritin helpottaa iskua, se tuntui silti musertavalta. Seisoin kaatosateessa, vaatteet vettyneinä ja ukkosen jyristessä ja nojasin eteenpäin kännykkäni ylle, jottei pisarat saaneet näyttöä täysin vauhkoontumaan. Auki oli sähköposti, joka ilmoitti, ettemme ole tokojaoksen silmissä kyllin potentiaalinen koirakko päästäksemme nuorten koirien tokoringin jäseniksi. Edessäni oleva pistesaldo oli onneton eikä sanallinen palautekaan kohottanut hymyä huulilleni.
Koko Naurun elämän ajan olen tähdännyt tällaiseen mahdollisuuteen päästä kunnon treeniin, valmentuakseni tokokouluttajana ja jotta koirani valmentautuisi tokokoirana. Haluan kilpailemaan! Niin korkealle kuin mahdollista! Nyt meillä on kuitenkin ongelmia ja tarvitsisimme tavoitteellisen tiimin resursseja ja apuja ongelman selättämiseen - mutta emme pääse niihin osallisiksi, koska tämä ongelma sattuu olemaan kisanomainen tilanne.
Tällä viikolla sama kisatilanne käytiin kahdesti, mutta ensimmäisestä treenipaikasta vastausta ei ole vielä tullut. Harmistuneena ja hetkellisesti luovuttaneena en usko vihreän valon syttyvän sielläkään, vaikka tiistain tilanne oli vähän parempi. Nauru jaksoi tutulla kentällä olla huomattavasti reippaampi. Se laamaantui vasta seuraamisen keskivaiheilla, mutta palautui niin hyvin että suoritti luoksetulon oikeaoppisesti laukalla. Noutamista en uskaltanut lähteä kokeilemaan vaan pelasin varman päälle, näyttäen ainoastaan pidon. Vapaavalintaiseksi uskaliaana valitsin voittajan ruudun lyhennetyllä matkalla, joka toimi ihan hyvin. Lähti vasta toisella käskyllä suorittamaan, mutta suoritti liikkeen oikeaoppisesti ja tuli iloisella laukalla mukaan seuruuseen.
Lauantain vastaava olikin täysi katastrofi. Vaikka Nauru oli vielä paikkamakuussa ihan messissä ja juuri ennen kehään menoa sen silmissä paloi innokkuus, kuoli moinen tunnetila kun astuimme kehään. Seuruu oli alusta loppuun säälittävän näköistä, kuin koira olisi hakattu kehään. Nauru vastasi sosiaaliseen palkkaan siedettävästi, mutta luoksetulonkin se lönkötti tylsästi ravaten. Riskipelillä päätin suorittaa koko noudon, jonka se teki laiskanlaisesti. Kirkkaus katseeseen syttyi ennen ruutua, ja vaikka vauhti ei senkään kohdalla ollut huimaava, suoritti se liikkeen kivasti. Ringin tilanne oli kuitenkin erittäin tiukka, en edes osannut odottaa sellaista pilkunviilausta, kun kyseessä on kuitenkin nuorien koirien tilaisuus. Ja heti samana päivänä ilmoitus tulikin hylkäävästä päätöksestä: eihän koetilanne sisältänyt edes haastattelua, jossa olisin voinut avautua suurimmasta ongelmastamme. Jotta olisin voinut avautua siitä, että meidän piti ongelmalla päästä sisään ryhmään, jotta saisimme apua siihen.
Kidan kanssa toko on onneksi noususuhdanteessa: toki viilenevä ilma aiheuttaa lisähankaluuksia metallinoudon suhteen, sillä kylmettynyt metalli suussa on huomattavasti ällömpi kuin lämpimämpi versio. Kida närisee, äyskii ja murrailee kapulalle, luo samalla apua anovia katseita minuun, mutta loppujen lopuksi harmistunut ilme naamallaan palauttaa kapulan vierelleni. Tämä vaatii kuitenkin paljon toistoja, jotta uskaltaudun lähteä kokeisiin kokeilemaan. Ruutu on hyvällä mallilla, vaikka en olekaan tyytyväinen kohtaan, johon Kida siellä asettuu. Se on kuitenkin ruudun sisällä ja imu paikalle on kova, joten en ole (ainakaan vielä) uskaltanut lähteä turhaan nillittämään asiasta. Viimeksi treenasimme ruutia mudimaisella häiriöllä, kun toinen koirakko suoritti ohjattua noutoa samalla kentällä, eikä ongelmia ollut.
Haaveilen myös Taran viemisestä alokaskokeeseen, mutta äänenkäyttö ja huono seuruu hidastavat minua. Löysällä ja kaukaisella seuruullaan se voisi vielä jotkin pisteet raapaistakin, mutta ääntey tehtävien välissä ja niiden aikana ärsyttävät myös jo valmiiksi. Taralla kuitenkin liikkeet ovat hallussa ja varsinkin luoksetulo ja hypyt ovat priimaluokkaa. Lisäksi Tara nauttii työskentelystä ja on pää viidentenä jalkana nykyisin hinautumassa tokokentälle, vaikka ennen agilitykenttä veti luonnollisesti enemmän puoleensa. Tara on terhakka ja sillä on hyvä vire, mutta tosiaan ääntely ja seuruu eivät vain luonnistu ja tuntuisi tyhmältä laittaa rahaa kokeeseen, jossa tietää numeroiden olevan alhaisempia näiden vikojen takia. Taraa ei kuitenkaan ole koulutettu tätä lajia silmälläpitäen...
Naurun kisatuloksien parantamiseksi (ja takaamiseksi) minun pitää tehdä uudenlaisia suunnitelmia. Kunhan kuulen ensin lopulliset tuomiot ja nuolen hetken haavojani...
Onneksi viikonlopulle sattui kivat ilmat, koska paljon kivaa tekemistä oli tiedossa! Meinasin jo jossain vaiheessa unohtaa mätsärit, joinne olin lupautunut lähtemään lauantaina. Laiskana istahdin autooni, vaikka mätsärit olivat melkein naapurissa - puolustelin tekoani suurella häkillä, jonka raahaaminen kahden koiran kanssa on aivan kammottavaa, hyvä kun sitä yksinkään saa järkeväsi kuljetettua.
Jos pieni aussie tahtoo syliin, pienen aussien on päästävä - vaikka syli olisikin jo varattu.
Kyseessä oli Kulkurien järjestämä tapahtuma, jossa olimme myös viime vuonna! Tällöin Nauru koppasi koko potin kotiin ollen BIS1. Tällä kertaa ensimmäisinä esiintyvien meno ei ollut menestys. Nauru oli hitusen malttamaton (tai ärsyyntynyt) kehämeiningeistä, se otti vähän laukkaa juoksuttaessa, mutta seisoi tyypilliseen tapaansa paikallaan kuin jähmettyneenä. Ansaitsimme sinisen nauhan ja melkein myöhästyin sinisten kokoonpanosta, koiria oli vähemmän kuin olin odottanut ja ehdin uppoutua pikku-pommien esittämiseen. Kehässä Nauru oli aivan täydellinen - näyttelyhihna oli mennyt katki ja esitin sen vapaana, pieni narunpätkä kaulasta roikkuen, eikä se likkaa haitannut. Neiti seisoi kauniisti piittaamatta ympärillä hääräävistä koirista. Ehdin jo olla varma, että tämä käytös vie huipulle (koska omassa mielessäni vapaana täydellisesti esiintyvä, nuori koira sinisissä on melkoista voittaja-aineista), mutta tuomari vilkaisi meitä ja passittikin sitten jo ulos kehästä. Huonon häviäjän puhetta, ehkä, mutta hieman kummallista kuitenkin.
Rosa esiintyi kuten aina, hyvin itsevarmasti ja reippaasti ja saikin punaisen nauhan. Siskoni esitti sen nauhakehässä, eikä siinä seisotettu lainkaan: koirat juoksivat kuusi kierrosta ja tuomari nappasi välistä muutaman koiran jatkoon. Rosan liike vielä on hyvää, vaikkei se jatkoon päässyt, mutta Mimmillä ei ollut mitään saumaa. Se sai sinisen nauhan, koska oli hitusen malttamaton tättähäärä kehässä, juoksuttaessa siitä loppui vallan puhti eikä sen liike muutenkaan ole kaunista, niin uloskanto kehästä oli lopputuloksena.
Ehdimme tukea tapahtumaa Taran ja Naurun osallistumisella nakinsyöntikisaan, jossa niiden vauhti ei päätä huimannut. Yllättävää, melkoisia possujahan nuo osaa kuitenkin olla! Oli kuitenkin loppupäivä tarkoituksena pyhittää Taralle, koska senioreiden luokka oli viimeisten joukossa ja mahtui sekaan yksi temppukisakin! Temppukisassa teimme yksinkertaisesti jalkojen pujottelun, Taran special-tempun (joka näkyy mm. ulkoasussa :D) ja kierimisen. Oli hauskaa antaa vaan mennä kuin lapsi konsanaan, myös Taralla oli kivaa kun kaikki kannusti! Kolmas sija meille lohkesi tällä esityksellä, mikäs sen hauskempaa!
Senioriluokkaa oli tuomaroimassa Maria Guzenina ja henkilö osoittautui oikein mukavaksi, rupattelimme niitä näitä jo kehän laidalla ennen tapahtuman alkua. Kaikki veteraanit menivät yhtä aikaa kehään, josta seurasi liikkeiden esittämistä, seisottamista ja liikkeiden esittämistä uudelleen. Tara käyttäytyi hienosti, esiintyi kokeneesti ja liikkuikin hyvin - minä nautin suuresti sen kontktista, vaikkei se näyttelymaailmassa olekaan kovin hyvä juttu! Tuomari ihaili yhteistyötämme ja Taran itsevarmaa, mutta huumorintajuista esiintymistä ja viittelöi meidät voittajan paikalle! Senioreiden ensimmäinen oli siis tuloksemme ja kiikutimme pokaalin, pienen ruokasäkin, lelun ja lahjakortin lepopisteeseemme!
Hetken odottelimme (=pakoilimme ampiaisia) ennen BIS-kehän alkamista. Voittajakoirat asettuivat kehään, enkä lainkaan kadehdi tuomari Kanan tilannetta, sillä melkoisia kehäkettuja olivat kaikki! Neljä koiraa pudotettiin pois ilman sijoittumista, seitsemän pääsi palkintopallille. Tara esiintyi samaan tahtiin, välillä pidimme pieniä taukoja high fiveja läpsien, jottei homma käynyt liian puuroiseksi. Kun neljä koiraa oli enää jäljellä, alkoi minua suorastaan jännittää. Yksi toisensa jälkeen sijoitettiin ja lopulta Kana lähti kävelemään kohti viimeistä vastustajaamme. Olin jo huokaisemassa tyytyväisenä toisesta sijasta, kun tuomari kääntyikin ympäri ja leveästi virnistäen ojensi ykkösruusukkeen meille. Ja siitäkös alkoi Taran ylistäminen (kahdella kielellä!), sitä kehuttiin aina mahtavasta persoonasta hyvään kuntoon, turkkiin (mitä) ja huumorintajuun asti! Minua kehuttiin hienosta koirasta ja seisoin itse puulla päähän lyötynä, toljottaen noutajaa, jonka suupielet ylettyi melkein korvasta korvaan. Jo oli aikakin sen saada kunniaa!
Hauskaa, että Tara ansaitsi tänä vuonna saman tittelin samassa kisassa, kuin Nauru edellisenä vuonna. BIS1 on aina hieno saavutus mätsärissä - varsinkin, kun Naurun ruoka oli loppumassa ja saimme uuden säkin ruokaa katoavan tilalle...
Koko päivän ihan hymyilytti Taran puolesta! Illan kuitenkin kruunasi se, että Silja oli koirineen ja avopuolisonsa kera myös paikalla ja Nauru pääsi hetkeksi purkamaan viimeiset energiansa yhdessä Kinan kanssa. Kakan syöminenkin on paljon hauskempaa, kun on kaveri seurana. ;)
Ja kun näyttelyhuumasta olimme palautuneet, ajelimme tänään seuramestaruuksiin Järvenpäähän, agilityn merkeissä. Radoissa ei ole paljoa positiivista sanottavaa, vaikka oli niissä hyviäkin pätkiä. Minun ajatus oli se, että pitää muistaa juosta! Kun kerran tätä jalkaa on, niin pitäisi sitä herranjestas muistaa käyttääkin!
Mölli - kisaavat - seniorit. Radat Ville Liukan käsialaa, joka toimi tuomarina. Ratapiirrokset eivät ole oikeissa mittasuhteissa ja esteet ovat varmasti tykkänään väärään suuntaan vinossa.
Möllimakseissa Naurun asenne oli hyvä. Erittäin energinen ja itsevarma - ja sitten tulin minä! Tein alun pakkovalssin aivan liian myöhään, jonka vuoksi Nauru otti putken väärän pään. Ohjaus jatkui puomille, jossa Nauru valitettavasti kompuroi eikä saanut tasapainoaan korjattua ja se loikkasi alas kesken kontaktin suorittamisen. Kammoja ei jäänyt ja uudella yrittämällä suoritti kontantin mallikkaasti. Se pudotti riman (ehkä puomilta aiheutuneen epävarmuuden takia?) ja kurvasi putken jälkeen hypyn ohi, koska en ollut auttamassa sitä vaan jotenkin oletin, että kyllä se sen hypyn itse ottaa. Kilpailuasenne koiralla oli kuitenkin kohdallaan loppuun asti, ja virheistä huolimatta pääsimme palkintopallille! Surullista ehkä, mutta palkinto on aina palkinto: 20 virhepistettä, sijoitus 3/5.
Kidalla ounastelin jo valmiiksi kisaavien alkaessa, että retkemme tulee loppumaan keppien jälkeen. Kävin kuivaharjoittelemassa persjättöjä ja valsseja keppien jälkeen ja ne onnistuivat, jos tein ne täydellisen oikealla ajoituksella. Kuten arvata saattaa, radalla en onnistunut vaan myöhästyin valssissani nanosekunnin ja Kida oli ehtinyt lukita putken väärän pään. Eipä siinä, suoritimme radan kunnialla loppuun asti. Se teki kepit itsevarmasti ja otti kummankin kontatktiesteen kontaktipinnan ilman epäröintiä! Saksalainen sujui hyvin, takaakierto sen sijaan aiheutti huonon hypyn, jonka takia rima tuli alas. Takaaleikkaukset treeniin! Muutoin rata eteni kauniisti loppuun saakka ja minäkin muistin spurtata välillä, joten hyvä mieli tästäkin jäi kytemään.
Viimeisenä oli senioreiden rata, jonne Tara pääsi puksuttamaan! Itse radassa ei murheita ollut, mutta jätin sen turhan lähelle malatalla olevaa rimaa (20cm), eikä Tapsa sitä edeshuomannut, ryykäsi läpi ja rima tupsahti ruohikon sekaan. Muuten simppeli rata sujui joutuisasti. Ohjasin tarkoituksella suoran putken vasemmalta, jolloin jouduin juoksemaan täysillä, jotta ehdin tehdä persjätön putken ja hypyn välissä. Ja onnistuin, haa! Vitosesta huolimatta sijoittui Tara kolmanneksi ja sai tuhottavakseen ihanan, pehmeän Ikea-pupun!
Minulla oli mukavan levollinen asenne kisoissa, vaikka matkalla kisapaikalle jännitys yrittikin pyristellä kutittelemaan vatsaani. Kuittasin sen laulamalla kovaan ääneen radion soittamien biisien tahdissa ja kisapaikalla mukava seura ja puuhastelu muistuttivat, ettei tilannetta pidä ottaa liian raskaasti vaan huumorilla! Kun käytin koiruudet uimassa vielä ennen kotimatkaa, hymyilytti ihan aidosti.
Kiitos kuvien ottajille (mätsärikuvat c: Laura Willgren), ihanaa kun sai muistoja kisapäivistä!
Keskiviikkona oli "kevyt" palailu aktiiviseen arkeen, jonka syksyn saapuminen tuo mukanaan. Aivan käsittämätöntä, miten syksyistä luonnosta tuli ihan yhtäkkiä, huomaamatta. Keltaisia lehtiä näkyy siellä täällä ja ilmassa on se viileä raikkaus, jota loppukesässä niin kovasti rakastan. Kesän loppuminen ei kuitenkaan masenna, arki tuo osanaan rutiinia, johon voimakkaasti sisältyy aktiivinen, tavoitteellinen treenaaminen!
Alkuviikko meni lähinnä pennuntuoksua nuuhkutellessa, kun Nari oli meidän ilonamme hoidossa. Oli ihanaa puuhailla taas pennun kanssa ja menin lupaamaan itseni pentupäivän vetäjäksi tuossa suurinpiirtein kuukauden päästä. Ihan supermahtavaa, odotan innolla. Treenit olen pitänyt pitää hauskoina, mutta silti tavoitteellisina: mitään turhaa kukkoilua ei hyväksytä, mutta onnistumisista palkataan sitäkin innokkaammin. Kidan kanssa on varsinkin saanut olla tarkkana, koska sillä ylitsepursuava innokkuus kostautuu helposti aivan aivottomana toilailuna, kuten juuri tuona keskiviikkoisena iltana. Aika rumaan sävyyn Ojangossa keskustelimme siitä, saako hän tulla luvatta ulos autosta tai saako hän äksytä muille, joita autosta otetaan ulos.
Tiistain agitreeni oli siirretty ja vietimme päivän maalaistolloja leikkien - pääsi pieni pehkopentunenkin tapaamaan paitsi kanoja, myös kummallisia pomeranianpörröjä! Keskiviikkona tsempattiin sitten senkin edestä, kuten jo aiemmin vihjailin. Ajelin aamulla yhdeksältä kyytiini Lauran, sekä hänen aussiet Hopun ja Nessan sekä hoidossa olevan kasvatin, iki-ihanan Ihmeen. Auto meni hitusen täyteen, kun köörin lisäksi (joihin sisältyi omasta porukasta Nauru ja Nari) haettiin kyytiin vielä Tuuli ja Raiku. Matka metsään ei onneksi ollut pitkä, sillä jälkihommiin lähdimme! Naurun viimeisestä jäljestä on hävyttömän kauan, mietin jo osaako se edes duunia tässä lajissa enää paiskia.
No, olihan se jälki vähän kuin juosten kustu. Pysyi jäljellä ihan hyvin, mutta nokka oli aivan liian korkealla ja ilmavainut meinasi viedä mukanaan. Koska Nauru ei keskittynyt tarpeeksi, meni se parista kepistäkin ohi ja sain palauttaa sitä maan pinnalle. Löydettyään kepit (muutama purkilla, muutama ilman), ilmaisi ne kyllä erittäin hienosti! Puolessa välissä tapahtui pieni eksyminen, mutta kyllä me loppuun asti kiltisti rämmimme. Kirjasin pieneen muistilappuun pääni sisällä kuitenkin yhden opetuksen: jälkeä kannattaisi treenata vähän useammin, jos mielii joskus kisaamaan päästä....
Myös Nari sai tehdä pienen namijäljen ja voi pientä puikkonokkaa, kun hän yritti olla niin pätevä! Treenin kruunasi tietenkin aussielauman villi ja äänekäs juokseminen pitkin metsää, Nauru löysi oitis yhteyden Ihmeen kanssa. Ja kun ihmiset oli pudoteltu takaisin lähtöpisteisiin, raahauduin minä lataamaan koirieni kanssa akkuja ja valmistautumaan illan treeneihin.
Illalla porhalsin kaikki neljä koiraa mukanani rauniotreeneihin. Päätin, että Nauru saa treenata ilmaisua, koska sen etsimisessä ei ole mitään vikaa. Tosin tuli todettua, että pitäisi treenata enemmän ilmassa/maan alla olevia ukkoja, sillä maan alle kaivoon kätkeytynyt henkilö aiheutti suurta päänvaivaa pienelle merle-eläimelle. Muihin piiloihin piiloutuneet löytyi helposti ja rullankin se toi kannustettuna tottelevaisesti. Asia, jota pitää harjoitella, on rullan pito, sillä tällä hetkellä ote on löysä ja se putoaa ennen käskyn saamista. Näytön idean on kuitenkin hoksannut ja rymistää reippaasti palkkaa maalimieheltä noutamaan.
Raunioradan laidalla pidimme hetken pentupäiväkotia, kun Nari sai tutustua muihin ja syödä vähän lihapullaa. Sitten kaahasimmekin Ojankoon, josta Essi rakkaan pienen eläimensä tuli noutamaan. Ehdimme kuitenkin pitää mainiot yhteistreenit! Kidan kanssa perus voittajan säätämistä: metalli palautui tasaisella ravilla, hyppynouto oli taas ihan mukavaa katsottavaa. Ensimmäisellä treenillä neiti oli kuin ruutua ei olisi kuullutkaan, mutta pienen autossa mököttämisen jälkeen tuli kentälle aivan uusi koira, joka tykitti ruutuun suoraan hetkeäkään epäröimättä. Kidan asenne tokoiluun on ihan fantastisen tuntuinen silloin, kun se oikeasti antaa itsensä työlle. Aivan ihana koira silloin ohjata ja kouluttaa, ai että.
Naurun kanssa kokeilin ruudun tilannetta ja superhan se oli. Oonakin näki liikkeen toiselta kentältä ja kehaisi, miten hyvältä näyttää jo nyt. Myös kapulan pitoa treenasin seuruuttamalla, eikä siinä ollut moitteen sanaa. Naurun tekeminen jäi kuitenkin lyhyeksi, olihan kahdet treenit jo takana ja en halunnut pilata hyvää virettä väsyttämällä koiraa liikaa.
Tara on kuitenkin päivän yllättäjä. Jos ei lasketa lukuun sen onnettoman hataraa ja vuotavaa päänuppia ja erittäin rumaa sekä väljää seuruuta, se on täydellisen valmis tokokoira alokasluokkaan. Jäävät, luoksetulo ja hyppy ovat supertopakoita! Taralla on kentällä hauskaa ja se selvästi nauttii työskentelystä. Myös nouto on hyvässä vaiheessa, kun Tara vaan oivaltaisi, että hän ihan oikeasti voi istua samaan aikaan, kun kapula on suussa... Ehkä sitten kymmenvuotiaana.
Narin kanssa teimme pienet treenit kimpassa, esitin Essille vähän mitä likka touhuili niinä parina päivänä, kun juoksi mukanani kentillä. Pientä collieta oli ilo katsella, se oli niin tohkeissaan päästessään kentälle. Miten ihana ominaisuus pehkocolliessa!
Viimeiset kuvat c: Essi. Kiitos!
#5 Tavoitteena reipastahtinen noutoliike
näin minä teen 18.47
Nouto! Tuo ajatuksena yksinkertainen, mutta kouluttaessa niin kovin monta osaa sisältävä tottelevaisuusliike. Vaikka itsellänikin liikkeen opetus on vielä vaiheessa, ei se estä kertomaan, kuinka minä olen asiaa lähtenyt koirille opettamaan. Taas muistutan, että tapoja on hyvin monenlaisia ja asiat, joista minä höpötän, ovat vain yksi näkemys asiasta, vaikka suhteellisen laajasti yritänkin aihetta käsitellä. Tärkeintä on löytää tapa, joka on sekä itselle että koiralle mieluisin ja joka tuo toivottua tulosta.
Noutoliike suoritetaan avoimessa luokassa seuraavanlaisesti: koira otetaan perusasentoon ja ohjaaja heittää kapulan. Käskystä koira lähtee hakemaan kapulaa ja palauttaa sen joko a) suoraan ohjaajan sivulle, josta se luovuttaa kapulan käskyn saatuaan ohjaajan käteen tai b) ohjaajan eteen, josta se luovuttaa käskyllä kapulan ohjaajalle, jonka jälkeen se siirtyy käskyllä ohjaajan vierelle perusasentoon. Näin ollen tavassa b on yksi vaihe lisää, jonka takia tokoa ajatellen onkin järkevämpää opettaa koiralleen palautus suoraan sivulle, jottei pisteitä mene "turhan takia" (= esim. vino eteentulo) Pk-puolella eteentulo on ehdoton, joten sekin kannattaa opettaa koiralle, eihän koira koskaan liikaa voi osata. Itse opetan kummankin palautustavan eri käskyillä.
Noutoliikkeen koulutuksessa on karkeasti seuraavat osat:
Kapulan pito. Koiran pitää osata nostaa kapula maasta, pidellä sitä mälväämättä suussaan ja pystyä liikkumaan kapulan kanssa.
Vauhdikas haku-ja palautus. Koiran pitää spurtata innokkaasti heitetylle kapulalle, kuitenkaan läpsimättä (tai muutoin leikittäen) sitä. Vauhdin pitäisi säilyä myös palautuksessa.
Kapulasta luopuminen. Koira ei saa jäädä taistelemaan kapulasta, mutta se ei myöskään saa irrottaa otettaan ilman käskyä.
Koska osia on useampi, pitää tämä huomioida kouluttaessa liikettä. Kyseessä ei ole mikään yhden päivän prosessi! Koiralla voi harjoitella useita osa-alueita omina treeneinään ja kun osa-alueet ovat siistissä kunnossa, aletaan ne yhdistää kokonaiseksi, toimivaksi liikkeeksi.
Pidon opetus on helppoa sellaisille koirille, jotka nauttivat asioiden ottamisesta suuhunsa noin muutenkin. Niiden kohdalla kapulan antaminen johtaa yleensä siihen, että sitä on ihan pakko vähän kokeilla purukalustollaan - ja tässä vaiheessa koiralle merkataan toiminto oikeaksi ja se palkataan. Naksutin on paras ystäväni opettaessani koiraa tarttumaan kiinni kapulaan, sillä se on erinomainen vempele merkkaamaan hetki huomattavasti tarkemmin, kuin mihin suullisesti pystyisin. Aluksi riittää, että koira innoissaan tarttuu kiinni kapulaan tai jopa nostaa sitä: se saa irroittaa otteensa heti, kun see merkin onnistuneesta suorituksesta ja ruokaa naamariin.
Kukaan ei sano, että harjoitukset pitäisi aloittaa suoraan kapulalla. Koiran voi opettaa nostamaan/pitämään mitä tahansa! Itselläni on käsky pitämiseen ja vaikka tarjoaisin niiden suuhun kännykkää (tai kuvan tapauksissa hampurilaista..), tietävät koirani, että esinettä täytyy pidellä, kunnes toisin ohjeistetaan. Pito-opetuksen voikin siis aloittaa vaikkapa lelulla, mikäli koira hanakasti tarttuu suullaan kiinni ihanaan leluun! Kapulasta voi myös tehdä "lelumaisen" käyttämällä vaikka saalisviettiä hyödyksi: viettelevästi luikerteleva ja maata vasten viistävä kapula innostaa usein varsinkin pennut iloiseen leikkiin ja lopulta kun "saalis" lennähtää kauemmas, tartutaan siihen kiinni jo melkein vahingossa. Koirat, jotka vieroksuvat esinettä, saavat palkkion ensin jo siitä, kun ne ylipäänsä kiinnostuvat asiasta! Vaikeimmissa tapauksissa pelkkä esineeseen katsominen riittää aluksi palkkioon, sitten kosketus, lipaisu, lopulta nappaaminen suuhun!
PS. Kapuloita on erilaisia, kannattaa kokeilla mikä on juuri sinun koirallesi sopiva harjoitus-ja kilpailukappale! Kukaan ei kiellä etteikö avoimen luokan kokeeseen voisi marssia ohjatun noudon kapulan kanssa.
Kesto on usein asia, joka saa ihmiset raastamaan viimeisiä hiuksia päänupistaan. Pakote onkin yksi keino: kapula hampaiden väliin ja kuonosta kiinni. Ei järin koiraystävällistä, mutta saattaa toimia. Taran kohdalla pieni pakote oli toimiva ratkaisu, esimerkiksi istuminen kapulan kanssa tuntui Tarasta mahdottoman vaikealta ja autoin sitä tukemalla kädellä leukaa samalla, kun annoin Taralle istumis-käskyn. Tämä auttoi, kahdella treenillä Tara oppi, että voi pitää kapulaa hampaissaan asentoa vaihtaessa (putkiaivo). Pahinta pakotetta on tietenkin pitää voimakkaasti koiran kuonoa kiinni.
Oikean etenemisrytmin löytäminen on keston kannalta tärkeää. Ei saa edetä hätiköiden, mutta liiallinen jumitus kahdessa sekunnissa ei hyödytä ketään. Idea on opettaa koiralle, että se ei saa irrottaa otettaan ennenkuin käsky on annettu. Aussieiden kohdalla tein asian niin, että salamannopeasti niiden nostettua kapulan suuhunsa nappasin siitä kiinni ja sanoin käskysanan - koira olisi irroittanut otteensa joka tapauksessa, mutta nytpä se tekikin sen käskettynä, koska olin nopea! Jos koira pudotti kapulan ilman lupaa, kuittasin asian tokaisemalla "ohhoh" ja uusi yritys. Tämä homma se vasta vaati tarkkuutta! Pikku hiljaa aikaa pidennetään, kun koira oppii, ettei se yksinkertaisesti saa palkkiota jos pudottaa omin nokkineen. Lopulta kun kapula pysyy suussa, aletaan tehdä häiriötä, että käsi lähestyy kapulaa, jopa koskee siihen, mutta käskysanaa ei tule. Koira usein irroittaa otteensa tässä vaiheessa, mutta jälleen asia kuitataan oho:lla ja otetaan uudestaan. Vain sanalla on valta irroittaa ote kapulasta!
Video eiliseltä: 17 viikkoinen Nari opettelee reipasta palautusvauhtia!
Vauhtia voi harjoitella pennun kanssa myös ennen/yhtäaikaa pitotreenien kanssa. Esimerkiksi yllä olevalla videolla esiintyvä Nari ei yhtäkään pitotreeniä ole eläissään tehnyt. Pikkuneidille opetetaan kuitenkin jo hyvässä vaiheessa, että kapulatehtävällä saa (pitää) juosta!
Kapulalla (tai miksei muukin esine kävisi) leikitetään ensin pentua, heitsataan kunnon juoksumoodiin. Esine heitetään ja samalla heitsattu koira päästetään irti esineen perään. Kun koira tarttuu esineeseen, aloitetaan hurja kehuminen ja otetaan samantien lelu esiin: koira saa pudottaa esineensä kesken matkan, mutta sen pitää lähteä innokkaasti juoksemaan takaisin ohjaajan luokse saadakseen ihanan repimisleikkipalkkion! Tai ruoan, mikäli se innostaa koiraa enemmän. Näitä harjoituksia itse teen Naurun kanssa erilaisina variaatioina, sillä haluan sille kunnon superlaukan sekä hakuun että palautukseen. Yleensä pitkä matka parantaa ottamaan kovemman vauhdin ja palautusvauhtia voi vauhdittaa esimerkiksi juoksemalla itse karkuun!
Kidan kohdalla metallinoutoon haetaan vauhtia itsevarmuuden kautta. Tässä vaiheessa Kida saa varastaa kapulalle, siihen jopa kannustetaan! Haluan koiralle innokkuutta hakemiseen ja yksityiskohtia on aikaa hioa sitten, kun ollaan viimeistelyjä vaille valmiita. Tykkään myös käyttää esimerkiksi agilityputkia osana vauhtitreenejä, Kida esimerkiksi nauttii kun saa suoraan putkesta syöksyä kapulan perään ja usein palautuksessakin kannustan sitä putkeen minun luokseni saapumisen sijaan.
Myös hyppynouto voi innostaa joitakin koiria reippaaseen hakemiseen!
Palautusta kannattaa harjoitella myös omana palanaan. Kun koira hallitsee kapulan pitelemisen, voi kapulan kannon ottaa osaksi muuta treeniä - kokeilepa vaikka seuruuttaa koiraa samalla, kun se kanniskelee kapulaa!
Itse harjoittelen aluksi palautusta niin, että annan koiralle kapulan ja avustan sen palautuspaikalle, josta se saa palkkion. Seuruussa perusasentoon laskeutuessa saa kehuja, tullessaan perusasentoon kapulan kanssa kehuja. Jos kyseessä taas on eteenmeno, otan koiran oikealle paikalleen, annan kapulan, kehun ja pyydän luovutusta. Laitan myös koiran istumaan, kapulan n. askeleen päähän ja minä toisen askeleen päähän, jolloin koiran pitää napata kapula ja tulla samantien palautusasentoon. Vahvistelu on tärkeää, liika kiirehtiminen voi aiheuttaa kapulan mälväämistä, pudottelua ja heikentää itsevarmuutta. On kannattavampaa olla johdonmukainen ja selkeä ja selkeyttä luo, kun ohjaaja itse miettii, mitä milläkin tehtävällä haetaan. Jos esimerkiksi haluaa harjoitella palautusasentoon siirtymistä, miksi osana sitä pitäisi olla pitkä noutoväli? Silloinhan harjoitteeseen sisältyy pakosta myös vauhdin harjoitteleminen, eli yhden sijasta kahden asian treenaaminen.
Kaikenkaikkiaan nouto on hauskaa! Hermostuminen ei yleensäkään tuo tokossa hyviä tuloksia, eikä noutoliike ole lainkaan poikkeus. Ei kannata pitää kiirettä, ja jos jokin tehtävä alkaa pissimään, on viisasta palata perusasioihin. Itse vahvistelen aikuisella koirallakin pitoja ja nostoja naksutellen olohuoneen lattialla.
Kannattaa katsoa koiraansa silmiin ja miettiä, millainen harjoite olisi juuri sen mielestä erittäin hauska. Kun koira pääsee tekemään opettelua ihan huomaamatta, sen itsevarmuus ja innokkuus tehtävää kohtaan kasvaa, jolloin se sietää "vakavemman" liikkeen treenaamisen paremmin ja hyvällä moottorilla!
Ensimmäinen ja viimeinen kuva c: Sussu, palkintokuvat ja noutovideo c: Maija, Kidan noutokuva c: Oona
Miten mainio viikonloppu takana! Kaikkein parasta on kun saa viettää aikaa samanhenkisten ihmisten kanssa tekemällä sitä, minkä parhaiten osaa: minun tapauksessani treenaamalla ja koutsaamalla. Eikä tarvitse ahdistua siitä, tunteeko toinen olonsa epämukavaksi kun puheenaihe pyörii lähinnä nelijalkaisissa karvakavereissa, sillä ne sattuvat olemaan vastakkaisenkin puolen intohimon kohde!
Sussu saapui Linkki-bordercolliensa kanssa perjantaisena iltapäivänä Tikkurilaan, josta hänet autolla kävin noukkimassa. Epäonnistuneen tuulettimen metsästyksen jälkeen ajelimme meille, jossa aterian jälkeen lähdimme koirinemme lenkkeilemään treenikenttiä kohden. Linkki muisti Naurua palavalla rakkaudella ja kaksikko sai melkoiset leikit keskenään juostuksi! Kida keskittyi lähinnä pitämään nuoren pojan nuhteessa ja Tara - noh, oli kuin mikään ei maailmassa olisi muuttunut.
"Pliis tehkää tolle jotain."
Ojangossa koutsasin ensin ryhmäni urhean jäsenen, joka ainoana saapui paikalle ja sitten keskityimme omiin treeneihin. Lyhyissä pätkissä, sillä oli kovin lämmin. Nauru teki hitaat, mutta onneksi varmat, kepit ja sai sitten muistella hieman helpotetun keinun suoritustapaa. Hyvin meni! Se nouti myös ohjattua puukapulaa putkesta vauhtia saaden (niin hakuun kuin palautukseen) ja kerran se päätti, että haistelu on mukavampaa kuin sääntöjen noudattaminen ja luovutti treenipätkänsä tykkänään toiselle. Lisäksi se teki loppuun aivan sairaan päheää eteen.lähetystä, josta puomilta lähetin putkeen, putkesta kaksi hyppyä suoralla, melkein samalla suoralla oleva rengas ja siellä vastassa odottava putki. Sairaan kovalla vauhdilla ja sairaan itsevarmasti, olin tavattoman ylpeä!
Kida teki vähän keppejä ja "hutiloidun ohjauksen korjausta", eli että sen pitää tehdä vähän omiakin ratkaisuja radalla. Kepit olivatkin lopulta oikein näppärät ja myös kontaktit ylivedot. Tarakin pääsi vähän hupsuttelemaan radalle, tekaisemaan putkia parin kappalein ja pätevänä näyttämään osaamistaan A:n alastulolla (kiipeämistä ei luonnollisesti tehty). Päätehtävä oli kuitenkin Sussun ja pätevän Linkin opastaminen agilitymaailmassa ja näppärästi kaksikko tekaisi persjättöä ja valssia ja Linkki opiskeli myös ensimmäisen keppivälin, renkaan ja kontaktien maailmaan.
Jostain syystä jonkun pitää aina istua korkeammalla.
Paluulenkille tarttui mukaan myös Ora, mutta nuorimmat paimenet keskittyivät sekoilemaan kaksistaan. Korvat olivat hukassa, sillä väsymys paistoi selvästi. Nauru päätti karata paikka-käskyn altakin, kun Tara lähti rusakon perässä muutaman kymmenen metrin. Nauru ei lähde jänöjen perään yksinään, mutta jos toinen koira lähtee, pitää sen liittyä takaa-ajoon siksi aikaa, kun toinenkin jahtailee. Kurinpalautuksenhan moisesta karkailusta sai, mutta muutenkin sain olla skarppina, koska väsynyt merlekansalainen painatteli menemään aivot suljetuiksi kytkettynä, riemuhymy nassuaan koristaen.
Lauantaina ajelimme jo aamusta möllitokoon! Sussu ja Linkki depytoivat ensimmäisen "kisastartin", hyvä treeni oli kaksikolle se! Nauru myös starttasi alokasluokassa, enkä yhtään ole tyytyväinen suoritukseen, kummankaan osalta. Luoksepäästävyys ja paikkamakuu olivat hyvät ja kympin arvoiset, vaikka minua vähän jännitti Naurun ysyminen maassa, sillä sitä tuli ahdistelemaan läheisyydenkaipuiset kärpäset... ja Naurun suhtautuminen pörisijöihin on kovin metsästysmäinen. Onneksi kakara malttoi, vaikka ilmaa kerran piti haukata ja pörräilijöitä tuijottaa intensiivisesti. Yksilösuorituksissa homma alkoi mennä penkin alle enkä ollut kovin auttavainen ohjaaja, vaikka jälkikäteen mietin, miksen välipalkannut sitä. Seuruissa tuli ihan kivojakin pätkiä, mutta lähinnä paikka oli turhan takana ja lähdöissä/käännöksissä jäi jälkeen. Liikkeestä maahanmeno minua kiukutti: möllitokon järjestäjät ottivat homman vähän turhan tosissaan (katsoivat minua lähinnä oudoksuen kun sanoin olevani paikalla treenin takia, en pisteiden, kun se huomauttivat minua koiraan koskemisesta kun herättelin sitä kuplastaan) eivätkä sanoneet minulle mitään, kun Nauru jäi seisomaan. Se oli niiannut ja luulin sen menneen maahan, mutta käännyttyäni minua odotti jaloillaan patsasmaisesti pönöttävä merleotus. Kiukutti, ilmoitin terävästi nollaavani liikkeen ja tekeväni sen alusta loppuun uudestaan. Sitten se sujuikin hyvin! Luoksetulossa tuli kyllä, mutta ravasi koko matkan, liikkeestä seisominen oli jees, vaikka Naurun iloinen tokoilme puuttui kokonaan. Estehypyssä paukut olivat loppuneet eikä Nauru suorittanut sitä, otin suosiolla nollan ja autoin koiraa, jotta liike onnistui. Uusia epiksiä/kisamaisia treenejä metsästelemään...
Mielipiteen ilmaisu. Kuvien joukossa oli myös erittäin pätevää seuruuta hihnan kanssa, joissa takajalat polkivat tehokkaasti alle ja ilme oli hyvä. En vaan halua julkaista sitä, koska oma ahterini ei ole kovin edustuskelpoinen. :--D Toisaalta kuvien joukossa oli myös tympääntyneen näköinen, laamaa muistuttava eläin, joka on kaukana siitä Naurusta jonka tunnen.
"Tuu ite tänne suorittaa kun kaikki tuijottaa sua. Ja et saa siitä edes palkkaa. Nii, läski!"
Kida sen sijaan oli iloinen yllätys! Ilmoitin sen avoimeen luokkaan testatakseni, miten hermot pelittävät tokoradalla. Se oli ainoa koira kahden osallistujan peruutuksen takia ja paikkamakuussa olikin suhteellisen levottoman oloinen, pysyen kuitenkin paikallaan, ansaitsen pistevähennyksen vaan lonkalle tipahtamisesta. Seuruita tuomari kehui ja minustakin se oli hirmuisen täpäkällä asenteella. Vähän sählämäinen, mutta Kian kohdalla se on ihan plussaa. Liikkeestä maahan oli vähän hidas, mutta muuten hyvä, liikkeestä seisominen taas sai liikkurinkin aivan äimistyneeksi ja sillä napsahti ansaittu kymppi. Myös luoksetulo oli hyvin vauhdikas, pysähdys ei vain ollut tarpeeksi napakka, mutta toimi kuitenkin. Ennen noutoa Kidan asenne muuttui vähän poissaolevaksi ja se alkoi kytätä kehän laidalla olevaa Sussua. Nouto oli hyvä, meinasi juosta kapulan ohi kun ei nähnyt nurmikossa, mutta pongasi sen, mälväisi kerran (murr) ja palautti sitten ihan sairaan hienosti kiepsahtaen. Kaukoissa kolmas käskytys (m-i) teki kaksoiskäskyllä, muttei vaikuttanut millään tasolla ahdistuneelta. Estehypyn tyhmänä otin kohti Sussua, käskyn saatuaan syöksyi esteen yli ja oli ehtinyt ottaa laukan verran ennen kuin rääkäisin käskyn. Kääntyi minua päin kysymysmerkki ohimolla, kaksoiskäsky ja istahti, loppuun suoritti oikein pätevästi. Erittäin mallikas Kida, hyvä asenne ja paineensieto parantunut erittäin paljon! Nyt kun löytäisi jostain treenin jossa testata voittajan kulkua kisakentällä.
Kida ja iloinen ilme. ♥
Eipä tuota kapulaa meinaa huomata! Onneksi Kida spottasi sen ruohikosta.
Kilpailun jälkeen pitää luonnollisesti tankata roskaruokaan ja siirtyä lepäämään hetkeksi. Kyllä tuppasikin pää nuokkumaan! Juttelu piti hereillä siihen asti, kun Essi saapui pihaan Narin kanssa. Käväisimme kaupassa hakemassa illaksi ruokatarpeita ja parin kinkkisen uno-turnauksen jälkeen oli aika lähteä treenaamaan! Nauru ja Nari väsyttivät kyllä toisiaan koko yhteisolemisen ajan, mutta onneksi kaksikko malttoi myös torkkua välissä. Tokoilun ihmemaailmaan syvennyimme ruohokentällä, jonne saapui myös Linkin kasvattaja ja Linkin siskon omistaja.
Treenit olivat menestys! Ensinnäkin Kidaa ei hetkeäkään hetkauttanut vieraiden saapuminen paikalle tai treenaaminen vieressä, mutta eihän Kidaa normaalistikaan töissä moiset kiinnosta. Sillä oli kokoajan hyvä ilme, kun tehtiin mm. metallinoutoa ja koiratanssiliikkeitä, sekä kaukoja. Todella kivan tuntuinen ja työnteko oli hauskaa! Tara oli myös pätevä ja innokas ja treenasi noutoa niin puisella kuin metallisella kapulalla, meni paljon paremmin kuin osasin kuvitellakaan! Tara osasi myös kamalan pätevästi kiljua suoritusvuorojensa välissä häiriönä.... Naurunkin hyvä asenne oli taas palannut, tein seuruuta ja jääviä yhdisteltynä ja Naurun mielenkiinto oli todella hyvin minussa. Se oli kuulolla kokoajan ja suoritti vaaditut tehtävät hienosti. Noutoakin vähän tekaistiin, ikävää mälväämistä alkanut esiintyä kapulan palautuksessa, johon pitää syventyä paremmin. Kaukoissa sillä oli sairaan kiva asenne, pidän siitä aina vaan.
Essin kanssa autoin myös ihanan Narin treenaamisessa! Noudon palautuksen vauhtia pienen kapulan ja lelun turvin ja pieni collie keksi heti, että kapula on tosi kiva juttu! Lisäksi agilityputkea kaapistani löytyneellä pienellä kangasputkella ja muuta lapsiystävällistä. Hirmu hieno penikka! Ja luonnollisesti Linkki teki kaunista yhteistyötä emäntänsä kanssa! Treenailujen lopuksi tyypit saivat vielä rallittaa menemään valtavalla kentällä ja hauskaa näytti olevan. Lenkkiin mahtui myös mystinen episodi, kun lauma vauhkoontuneita teinejä juoksi koiriemme sekaan levittäen koko lauman, paikalle saapunutta poliisia mukulat pakenivat ja saivat peräänsä vielä koira-akkojenkin kiukkuiset huudot....
Saimme sopivan väsyneitä koiria kotiin, täydellisellä mielentilalla, jotta ihmiset saattoivat tehdä ja syödä pizzaa, kumota ehkä vähän siideriä alas kurkusta, ahtaa itsensä täyteen herkkuja ja pelata ratkiriemukkaita seurapelejä!
Näin hienosti osaa pätevä pieni collie!
"Joo mekin osattaisiin, olisko jo meidän vuoro?"
Sunnuntai kului puhtaasti Maailman voittaja-näyttelyssä ihmetellen. Muutamat esitykset tiirailimme, morjestin lukuisia tuttuja ja shoppailinkin hieman. Tarkoitus oli ostaa panta Kidalle ja uusi hihna Naurulle, mutta sen sijaan käteen tarttui lukuisten ilmaisnäytteiden lisäksi kauan himoitut Julius K9-valjaat sekä supersuuressa alennuksessa ollut Hurtan viilennysloimi! Tietenkin kävimme ahtamassa napamme täyteen herkkuruokaa kiinalaisessa ravintolassa rankan näyttelykokemuksen päätteeksi ja ihmisten juttu alkoi olla jo hieman väsynyttä. :D
Illalla ehti käydä vielä pienen yhteislenkin ennenkuin oli aika ajaa Sussu ja Linkki juna-asemalle. Laumaa rikastuttamaan jäi vielä Nari, sillä en suostunut antamaan sitä Essin matkaan. :D Omistaja saa rauhassa viettää rankat koulun- ja työntäyteiset päivänsä ja pikkucollie saa nauttia täysillä koirakavereiden seurasta! Hyvin täällä on mennytkin, pikkutrikki on erittäin simppeli ja mukava pentuasukas!
Vesileimattomat kuvat ovat Sussun nappaamia, kiitos suuresti niistä!
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Taran päivä ja seuramestaruudet
#5 Tavoitteena reipastahtinen noutoliike
Se päivä, kun pääsimme agilitytavoitteeseen
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.