fi fr fi fi fi nb fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi eu fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi en fi zh fi fi fi fi fi fi fi en fi nb fi fi fi fi fi en fi nb fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en de en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi eu fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
heinäkuuta 2013 - K U J E M I E L E N
Halusin kokeilla animaation tekoa. Siinä nopea tekele. Kida, jolta kysytään, "mennäänkö agilityyn?"
Kirjoitin eilen pitkän sepustuksen treenatuista asioista, tänään taas päätin vastata kysymyspostauksen kysymyksiin. Valitettavasti kysymyksiä tuli niin vähän, etten innostunut mitään suurta palkintoa laittamaan jaolle, mutta ehkäpä ensi kerralla! Ellei tuo helle pehmennä aivojani, ja sitten teenkin jotain kivaa vähän jälkijunassa. Annan kuitenkin kunniamaininnan Katariinalle, joka oli selvästi käyttänyt mielikuvitustaan! :D Ihan mahtavaa, kiitos kysymyksistä.
Siiri Saukko kysyi: Miten päädyit ottamaan Naurun? Mikä on ensimmäinen asia joka sinulle tulee mieleen sanasta koira?
Naurun ottaminen olikin kovan miettimisen, harkinnan, pähkäilyn ja jopa pelon alla. Juttelin monien kanssa asiasta, valvoin öitä miettien ja homma oli kariutua pariin otteeseen. Loppujen lopuksi itse tilanne oli niin lupaava, etten yksinkertaisesti voinut sanoa "ei". Yhdistelmäkin oli mitä mainioin, sijoittaja yksi parhaista ihmisistä, joita olen tavannut, ja koko kuvio muutenkin niin maukas, että lähdin uteliaana ja riemunsekaisena mukaan. Onneksi!
Ensimmäinen asia, joka minulle tuli mieleen sanasta "koira", oli Kida. Hmmmm. Johtunee varmaan siitä, kun tuo yllä oleva animaatio aukoo päät--- suutaan nokkani alla. Mutta siis, yleisesti minulle tulee sanasta koira mieleen eläin, lemmikki, agility ja ystävä.
Jenna sen sijaan tuumasi: Kuvitellaan tilanne että olette todella myöhässä jostakin tärkeästä, niin kuka koiristasi stressaisi eniten kiire lähdöstä? Jos joku koirista pitkittäisi lähtöä edelleen kuka se olisi ja miksi? :D
Kida. Ehdottomasti Kida. Se imee joka ikisessä tilanteessa minusta kaiken tunnetilan, ja jos minä kiirehdin ja stressaan, niin taatusti stressaa sekin. Tara on niin lunki, että venyttelisi vasta takakinttujaan, kun minä olisin juossut huoneessa sen kolme kertaa. Nauru taas innostuu lähinnä syömään Kidan lähtötilanteessa, ja uskoisin, että Kidan hermoilu saisi sen painihalut heräämään, eikä minun paineensietokyvyttömyyteni.
Ja kyllähän noilta huonoja tapoja löytyy. Kida tykkää pistää taskut uuden näköisiksi, jos sellaisia jättää hänen armoilleen yksin ollessa. Nauru on oppinut käyttämään äänilahjojaan ja Tara taas nauttii roskiksien kaivelusta, jos yksin ollessa sellaisen tutkimiseen jätettäisiin mahdollisuus.
Kuvittelen tilanteen niin, etten olisi koskaan ottanutkaan koiraa. Vastaus silloin on nimittäin helppo: olisin jäänyt kiinni heppamaailmaan. Mitä luultavammin minulla silloin olisi yhä oma hevonen, olisin varmasti valmentautunut enemmän ratsastusrintamalla ja mahdollisesti kilpailisinkin. Hevosharrastukseni joutui turmiolla lähinnä koirien takia (aika ja raha ei riitä kumpaankin, eikä edes motivaatio). Tyhjää taatusti olisi, sillä perheessämme on koiria ollut aina. Minulla on ollut koko elämäni ainaka yksi (1) koiraton kuukausi, kun Emma-vainaa lopetettiin ja Taran luovutusikään oli tämä maaginen kuukausi aikaa.
Jos eläisitte keskenänne jossakin mökissä keskellä korpea, niin kuka tulisi ensiksi mökkihöperöksi, sinä vai joku koirista?
Apua, paha kysymys. Epäilen tässä, että joko minä tai Kida. Naurulla ja Taralla ei olisi hätää niin kauan, kuin on vettä missä polskia ja lelu jota retuuttaa. :D Minun harmaat aivosoluni taas turhautuvat hyvin nopeasti tasaiseen tahtiin, ja varmasti parikin viikkoa mökillä saisi treenijalat vipattamaan astetta vikkelämmin. Kida on koirista se, joka ajattelee samalla tavalla kuin emäntä, mutta uskoisin sen kestävän tylsyyttä minua kauemmin selväjärkisenä...
Mikä on lempitarinasi koiristasi? Se yksi, mitä kerrot kaikille uudestaan ja uudestaan etkä ikinä kyllästy siihen itse? Vai tuovatko koirasi elämääsi niin monia tarinoita päivittäin ettei mikään niistä ehdi jäädä pyörimään kasvaakseen legendaksi?
Tästä on aikaa parisen vuotta. Vuokrasin työnantajani kahta hevosta: puoliveriruunaa ja nuorta suomenhevosoria. Suokkiorin tarha oli keskellä pihaa. Hevonen itsessään oli ihan kiltti, mutta nuorena miehenä ei juurikaan sietänyt tunkeilijoita henkilökohtaiselle alueelleen. Työnantajani lähti laivalle, ja lupauduin menemään hoitajaksi mestoille koirieni kera. Tara ja Kida kumpikin ovat vedenkestäviä tallikoiria, joten mitään ongelmia niiden käytöksessä ei ollut...
... paitsi, että Tara on kovin rakastava hevosia kohtaan. Se halusi köpötellä niin lähellä aitaa, kuin mahdollista. Nuori ori ei pitänyt tästä, ja se aina syöksähtikin aitaa kohti korvat niskassa. Taran mielestä tämä oli älyttömän hauska leikki, joka lopulta meni siihen, että Tara juoksi aidan viertä ja hevonen juoksi perässä. En ehtinyt kieltää, enkä muutenkaan kissaakaan sanoa, kun vauhdin hurmassa Tara juoksikin tarhaan. Se ei edes tajunnut virheliikettään. Se pysähtyi keskelle tarhaa, ja valehtelematta sen ilme oli perin hämmästynyt. Nanosekunnissa kasvojen ilme muuttui huolestuneeksi, sillä hevonen oli tajunnut vieraan päätyneen tarhaan. Ori veti päänsä alas, sen korvat melkein upposivat niskan lihasta läpi, ja se lähti rynnimään turpa maata viistäen kohti Taraa. En ole IKINÄ nähnyt koiran silmien laajenevan niin, enkä varsinkaan tollerin lähtevän niin kovaan vauhtiin paikaltaan. Savupilvi vaan pölähti, kun Tara pinkoi ketarat suorina pakoon etujaloillaan kauhovaa hevosta, ja äkkijuoksulla pieni oranssi pinkoi aidan ali turvaan. Orii jäi korskumaan portille, Tara toljotti silmät suurena huohottaen vaaraa kohti ja minä nauroin kippurassa vatsaani pidellen.
Nettan kysymyslista tulee tässä:Miksi juuri auspai?
Kuinka korkea Nauru on tällä hetkellä?
Auspai kiinnosti rotuna monestakin syystä. Lapsukaisena ihailin bordercollieita, ja koiralajien alettua kiinnostamaan ,akipasin sen tyyppistä koiraa. Bortsussa säpäkkyyttä ja maanisuutta on makuuni kuitenkin liikaa, ja tutustuin aussieen. Ulkonäkö kolahti persoonan lisäksi, enkä kokenut vahti-ominaisuuttakaan lainkaan huonona asiana, joten päätös oli nopea. Enkä kyllä kadu. Ihan mun tyyppisiä koiria.
WIPOE:n lyhensin tunnuslauseestamme "with positive energy". Aloin hokea sitä itselleni, kun kävin turhan kyyniseksi, vaativaksi ja tiukkapipoiseksi lajeja ja menestystä kohtaan. Tästä nimestä kaavailen ihan virallista kasvattajanimeä, mutta nyt se toimii tiiminimenä mm. blogissa ja treeniliivissä (kunhan saan sen teetettyä loppuun).
Kyllä, tulen mielelläni treenaamaan. :D
Nauru oli viime mittauksella (6kk) 50cm korkea. Pitäisi mitata, onko senttejä tullut lisää...
Koiraharrastuksista agility on kiinnostanut aina, ja se tulikin tutuksi Taran kanssa alunperin. Nälkä kasvaa syödessä, ja erilaisten ihmisten ja koirakoiden ansiosta moni muukin laji on tullut tutksi ja lopulta vienyt mennessään. Olen oikeasti älyttömän helppo ylipuhuttavaksi toimintaan jos toiseenkin, eikä koiraharrastukset ole poikkeus, varsinkaan jos koirat heti näyttää hommasta pitävänsä.
Loppuun vielä Sonjan tiedustelu: Miten kokoot ittes treeneissä, jos joku asia ei vaan onnistu ja alkaa ketuttaa iha pirusti? :D Ja sit kans et miten tota kisäjännistystä oikeen taannutetaan!
Yritän saada kisoihin seuraa, joille/jolle voin höpöttää hermostuksissani, kikattaa tyhmiä juttuja ja vaikka antaa koiran, jos jännitykseni käy sietämättömäksi. :D Sitten liikun, tärisen, vapatan ja nakerran kynsiäni.... Okei, kyllä kokemus vaan tuo sellaista jännityksen rauhoittumista kokoajan enemmän. Yritän miettiä mahdollisimman selkeästi ja huolettomasti, olla kasaamatta valtavaa painekasaa, jotta olisin mahdollisimman normaali.
Ketutus onkin joskus vaikeampi hallita. Olen nyt jo aika hyvin oppinut, että jos alkaa *ituttaa, niin koirat sivuun. Heti. Sitten voi paiskoa palloja, potkia kiviä ja hakata seinää niin paljon kuin vain lystää. Mahdollisimman nopasti yritän kuvitella koirien fiiliksen (Kida herkkiksenä näyttää kyllä ahdistuksensa mäkätyksestäni...), ja viimeistään omatunto pakottaa parantamaan mielen mahdollisimman nopeasti. Tai sitten pitää vain tehdä kivoja, söpöjä juttuja, jotta olo paranee. Tai täytyy ostaa suklaata.
Hyvä on, blogi, sinä voitit! Minä kun ajattelin päivittää vähän myöhemmin, mutta ei. Jokin voima minut kuitenkin veti näpyttelemään tänne!
Meidän treenitahti on näin kesällä ollut ihan päätähuimaava - muistan varmaan toitottaa sitä n. joka kolmannessa viestissä, vähintään. Agility, toko ja jälki ovat olleet lajit, joissa olemme kunnostautuneet. Tekeminen on ollut huomattavan paljon hauskempaa siksikin, kun on niin mainiota treeniseuraa: vieraita tuttavuuksia ahkerasti ovat olleet Rebecca Cecilin kanssa, Jenna Delian kera ja pari kertaa myös Satu Colhu-seropin kanssa. Ihan mahtavaa!
Jälki on ennenkaikkea Naurulle ajateltu ja Naurun kanssa aloitettu. Aika vikkelästi olen päässyt sisään ko. lajiin, tiedonjanoisena tietenkin imeskellyt jokaisen tiedonmurun itseeni kehittyäkseni mahdollisimman nopeasti. Kuten kaikki tietää, minulle kaikki mieluummin heti kuin kohta....
Pari kertaa tässä otettu jälkeä, yksi pellolla (Oona teki) ja yksi metsässä (Sadun käsialaa). Metsässä Nauru on ihan superi: se on tarkka, rauhallinen ja huolellinen. Pellollakin se tsemppaa, mutta saattaa useammin häiriintyä tuulen tuomista tuoksuista, eli toisesta jäljestä meidän tapauksessamme. Alle laitan Rebeccan kuvaaman videon Naurun jäljestyksestä viime keskiviikkona firan metsissä.
Kida teki jäljen myös tässä taannoin, mutta edelleenkään se ei punaisen leipälajiksi olisi. Nenäänsä käyttää kyllä, mutta ei kestä, jos minä käännän sitä menosuuntaan tai muuten estän kääntymisen/poikittamisen. Liinan antaminen auttaa, mutta sitten taas jäljestä tulee sotkuisempaa ja malttamattomampaa.
Tara taas tykkää jäljestämisestä hurjasti, mutta kuten muissakin lajeissa, se on niin kovin menevä. Jalkojen välissä kun pidin sen, malttoi noutaja tehdä tekemäni jäljen kunnialla loppuun saakka, häntä iloisesti heiluen. Tara teki ihan vaan suoraa, tiheään palkattua namijälkeä, kun taas Kidalla tuli pientä kaartoakin mukaan. Kummallakin oli keppi lopussa, samoin Naurulla keppi on jäljen päässä.
Nauru on opiskellut ilmaisua (=maahanmeno) myös siviilissä, lähinnä sisätiloissa. Hyvinhän se toimii, kun kakara muistaa, että niitä keppejä ei syödä. Kuten ei tunnarikapuloitakaan. Ja kaikenmaailman roskia ja palloja ei tarvitse ilmaista.
Agilityssa taas kunnostauduttiin tänään VAU:n järkkäämissä kisoissa Nastolassa. Kida tykitti kaksi starttia helvetillisessä helteessä, mutta eipä se sen menoa haitannut.
Ensimmäinen rata hävettää minua suunnattomasti, koska - gah, millaisen aloittelijan virheen voi ohjaaja tehdä! Kolmannella esteellä, putkella, en ottanut tarpeeksi kiinni ja kas, sinne piliti väärään päähän. Hylkyhän se sieltä. Koko loppu rata oli ihan superi, paitsi keppien jälkeen säädin hypyllä jotain omaa, mutta enpä minä ohjaukseen enää keskittynytkään. Ei tullut lentokeinua ja rengas suoritettiin puhtaasti leikkauksista huolimatta, ja ennenkaikkea kepit oli ihan holtittoman mahtavat, eli en valita turhia.
Tokalla hyppärillä neiti muistutti saaneensa luonnetta ja kipakkutta, ja ettei ole enää "se maailman kaatumista pelkäävä kainalossa itkijä", ei ainakaan agilityradalla. Kepit oli sijoitettu ennen edessä siintävää putkea, ja puolessa välissä Kida vain.. lopetti kepittelyn. Ja ärjäisi minulle. Että "ohjaa mut putkeen, bitch". Sain ottaa kepit KOLMESTI, ennenkuin teki kunnialla loppuun. Se ei paineistunut, ei ahdistanut, ja tuijotti tasan sitä putkea- ja räyskähti minulle perkeleen joka kerta, kun en antanutkaan sen mennä oman mielensä mukaan. Sika. Joskin ihan kiva, että uskaltaa tehdä noin. Entinen treenikaveri Tuuli sanoi, että "en minä tuollaista Kidaa ole kepeillä tottunut näkemään, vaan sellaisen varovaisen, hitaan kuikuilijan."
Tara oli tänään ihan superkiihkeä, kun pääsi tekemään. Harjoittelin sen kanssa irtoamista, ja hyvinhän se irtosikin, kun virtaa oli niin paljon. Ympyrän malliin asetettu putki - hyppy - hyppy - hyppy - hyppy - putki oli himu hauskaa, mutta noutaja keskittyi niin, ettei kiljuakaan ehtinyt. Lisäksi se kunnostautui tänään kepeillä huomattavasti. Viimeksi kentillä opettelimme sen kanssa astetta itsenäisempiä kepittelyjä, ja tänään harjoitellessani kepeille leikkaamista alkoi se itsenäisesti suorittaa keppejä. Viivana minä menin mukaan (ja koiran ohi), ja nopealla tahdilla ponteva porsaani eteni estettä. Hirmu paljon malttia noutaja on saanut, kunnioitettavassa seitsemän vuoden iässään.
Nauru taas... no, putkeen menoa opiskeltu jos minkäkinlaiesta kulmasta. Samoin sitä ensimmäistä keppiväliä. Otin uutena harjoituksena myös eteen-menon, joka hoidettiin kätevästi etupalkan avulla. Myös kontakteja naksutetu ahkerasti: laitoin avuksi kaksi siivekettä, jotta pentuinen tarjoaa taatusti kontaktin suorassa ja oikeassa kohdassa (ei esim. liian reunassa).
Ja toko! Muhun on iskenyt taas ihan valtava tokokärpänen. Johtunee siitä, että päätin ilmoittaa sen taas viralliseen kokeeseen tässä.. mahdollisimman pian. Että niin. Varmaan VOI3 sieltä maksimissaan tulee, mutta tulkoot. Minä HALUAN taas kisoihin, eikä Kidan kisaepäröinti hälvene kehänauhojen ulkopuolella peukaloita pyöritellen. Taralla toko on edelleen vain hauskaa puuhastelua mielen ratoksi. Oppi se jotain uuttakin. Vuosien raadannan tuloksena se oppi pitämään_kapulaa_suussaan_istuessaan_paikallaan. Mieletöntä! Fantastista! Vielä kun sen saisi vahvistettua varmaksi ja yhdistettyä noutoliikkeeseen, niin hyvänen aika, yksi avon liike kaukojen lisäksi sujuisi mallikkaasti. Siihen se sitten jäisikin. ALO sinällään ei tuota Tapsalle ongelmia, mutta se sen mekkala on jotain niin... kimakkaa ja ei-toivottavaa, ettei sellaisen kanssa kehiin pötkitä.  Lisäksi seuruu on onnettoman väljää, eikä minulla ole intressejä lähteä hinkkaamaan sitä. Niin kauan kuin Tapsalla on hauskaa, niin olkoot. Sen perusasentoja kyllä rakastan, pyörähtää noutajan takamus niihin niiiiiin vetreästi.
Nauru taas tekee kaikkea sekaisin, kaikkian pohjia. Seuruissa olen päässyt jo parin askeleen ripauksista pidemmälle, ja naksuttelen oikeaa paikkaa, tahtia ja kontaktia myös liikkeessä. Käännökset vaativat paljon viilaamista, ja juoksuseuruiden kanssa odottelen ihan rauhassa. Seuruun opetus on minulle kuin ydinfysiikkaa, tarkkaa hommaa, jossa ei niin vaan hoppuilla. Ruutua on tehty heitsaten (haettu kiihkeyttä) ja naksuteltu paikkaa (jota hakee tosi kivasti itsekin). Naurulla naksuttelu on tosi antoisaa, sillä se tarjoaa mielellään asioita ja miettii tosi paljon. Lisäksi Naurulla on tehty luoksareiden heitsausta (haettu kovaa vauhtia ja siitä jarrutusta), opeteltu perusasentoa eri kulmista. On nosteltu kapulaa, on pidelty kapulaa, on nosteltu metallikapulaa, lusikkaa, veistä ja tikkua. Jääviä harjoiteltu peruuttaen (siis minä peruutan), paikkamakuuta ja-istumista tehdään monessakin eri paikassa ja monenlaisella eri häiriöllä. Apua, mitähän vielä. Kaikenkaikkiaan oltu ahkeria, ja Nauru on myös antanut parastaan. Paras kertomus Naurun tokoiluista liittyy eiliseen, perjantaihin. Kesken tekemisemme alkoi jumalaton ukkonen ja sade, mutta huolimatta äänihäiriöstä ja hieman.. kosteasta olotilasta, jatkoimme treeniä vielä vähän. Nauru ei ole koskaan ollut kummoinen sateen ystävä, mutta kyllä se hommia teki sateesta huolimatta. Joskin istuminen oli ihan kamalaa Naurun mielestä. Alla video Naurun tämän päiväisistä tekemisistä. Ihan hämmentävän hyvin tyyppi jaksoi, vaikka takana oli muutaman tunnin turistina olo agilitykisoissa, äidin luona maalla myhjääminen ja retiisillä leikkiminen maaseudun rauhassa, kävely kentille kotoa ja vielä älyttömän lämmin keli päälle. Näin yöajasta voin sanoa, että pentu nukkuu _hyvin_ sikeästi.
Kidan kanssa taas hinkkaamme voittajaa esityskuntoon. Kaikkia liikkeitä parannellaan (mm. ruutua tehty niin, että ympärillä on kapuloita häiriönä. Oli yllättävän vaikeaa aluksi...) ja heitsaamalla ajattelin hakea vielä lisää potkua niihin. Metallinoutoa teen periaatteella "yksi onnistuminen, ja heti lopetetaan" jotta Kida oppisi suoriutumaan tehtävästä kunnialla heti ensi yrittämällä. Palautuksia on kyllä tullut, ja niistä on palkittu superisti, kun hakatun näköinen, luimisteleva paimen hilautuu heikosti pidellen paikalleen vasemmalle sivulleni... Havaitsin Kidan motivaation heikkenevän huomattavasti seuruun pitkittyessä, ja ajattelin tähän(kin) puuttua elämättömänä ihmisraasuna. Hirveästi EVL-liikkeitä en jaksa ajatella, ennenkuin sinne pääseminen on konkreettisempaa. Zetaa tehdään vaan usein jääviä harjoitellessa.
NYT riittää tältä erää. Huomenna luvassa kisatalkoilua, joten uni kuulostaa hyvältä idealta.
Kysymyspostaukseen on tullut harmillisen vähän kysymyksiä. Tähän on pakko laittaa hymiö: :(
Tänne niitä voi kuitenkin lisäillä!
Sain idean tehdä videopostauksen koirien päivästä. Tästä videosta tuli valitettavan Nauru-painotteinen harrastuksien osalta, mutta uskon, että näitä on tulossa lisää. Ainakin, kun nimesin videon nimellä "koirapaiva1".
Nauttikaa! Tai sitten älkää.
Tiistaina ja tänään, torstaina, on huomioitu muitakin koiria enemmän kuin tarpeeksi. Tiistaina myös Kida ja Tara pääsivät jäljelle, ja tänäätein supertokotreenit kaikkien kanssa. Huomenna on luvassa käynti Ojangossa. Näistä treeneistä raapustelen lisää kuitenkin myöhemmin, kun on kuvasaastettakin laitettavaksi tylsiä kirjaimia koristamaan.
Lauantaina Kida kisaakin vielä. Iiks.
Välillä väliin vähän hupia
Olipa muuten outoa piirtää merle. Noita punaisia tullut sutattua enemmän...
Oletko aina miettinyt, mikä mahtaa olla Naurun paras nukkuma-asento? Tai mikä on Tapsan hullunkurisin tempaus agilityradalla? Tai kenties, miten minä yritän hallita jännitystäni ennen agilityrataa?
Ai et ole? No ei se mitään! Kysy silti, mitä mieleen juolahtaa! Vastailen koiramaailmallisiin kysymyksiin, ja jos oikein villiksi ja energiseksi heittäydyn, saatan tehdä yllätyslahjaa sille, kenen kysymykset omasta mielestäni ovat nokkelimmat, hauskimmat tai muutoin sykähdyttävimmät!
Meidän arkemme on edelleen hurjaa treenitekemistä hurjalla kesäteholla. We looooooove summer! Raapustelen niistä kuitenkin myöhemmin lisää, nyt on aika huvitella täällä blogissa.
"Sosiaalinen olento kaipaa kaltaistensa seuraa!"
Jotain otsikonsuuntaista taisin heittää tänään, kun pönötin Naurun kanssa ihmislauman keskellä ihanien aussieiden ympäröidessä meitä.
Pyyhälsimme riemumielellä nimittäin Sinisen Unelman kanssa Wirneen kasvattitapaamiseen, jonne saapuikin lopulta erittäin kunnioitettava määrä aussieita rakastavia ihmisiä, ja monen monta kovasti rakastavaa aussieta! Kokoontumispiha meinasikin olla valtavalle koiralaumalle aivan liian pieni, piti välillä vilistää naapureidenkin piha-aidan vierestä. Pupuhäkkikin meinasi saada kyytiä, kun kunnioitettava lauma pilisti ympyrää, ja ilman täytti niin kimakat kiljahdukset (kiitos Raiku) kuin matalat mylvinnät (kunnia Naurulle).
Alkuisen turinoinnin ja herkkujen maistelun jälkeen kävimme pellolla taapertamassa hepuleiden toivossa, mutta alun rällätys ja kuuma ilma olivat imeneet koirista voimat niin tehokkaasti, että ainoa asia, jota kävelystä irtosi, oli hullujen koiranaisten maine. Aussieiden kansanvaellus. Treenikentälläkin kuumuus verotti kamalasti, mutta töitä tehtiin siitä huolimatta. Aloitimme tohinat Musti-aussien "tottiskokeella", jossa annettiin roolit tuomarista ja yleisöstä lähtien. Nauru 6kk sai tehtäväkseen olla "toinen kilpaileva koira". Olipa huvittavaa käydä tekaistussa tuomarin esittelyssä, ja imuttaa sitten pieni sininen paikkamakuupaikalle pönöttämään, jotta Musti pääsee tositoimiin. Ei sillä, Nauru oli erittäin hienosti ja ryhdikkäästi, ja palkkailin sitä usein kivasta käytöksestään.
Treenituokio sisälsi myös paikkamakuun kahdeksan koiran porukassa, Naurun paikka oli reunasta katsottuna toinen. Makasi yhä hirvittävän rauhallisesti ja luottavaisesti, mutta loppua kohden sain korjata lonkka-asentoa, johon maan vetovoima väsähtävää blue merleä kiskoi. Tauon päätteeksi tekaisimme myös vähän ruutua lelupalkalla, luoksarin heitsausta (kiitos Jenny avusta!), vähän perusasentoja ja jääviäkin olisin mielelläni vääntänyt, mutta pikku haskisilmä ei enää jaksanut. Kapulan maisteluakin vähän naksuteltiin, vaikka häiriöä ja lämpötila olivat voimakkaasti negatiivisia haittatekijöitä väsyneen pikkupaimenen mielestä.
Mahtavin osuus koko päivästä taisi olla se, että Naurulle kokeiltiin ampumista ensimmäistä kertaa. En odottanut valtavaa reaktiota, enkä sellaista saanutkaan. Mustikkavarvut ja metsän tuoksut olivat huomattavasti kiehtovampia kuin kolme laukausta. Nauru palkkasi vielä itsensäkin testin päätteeksi, kun vilisti tuulispäänä kentän laidalla sijaitseville pasteijoille haukkaamaan itselleen yhden, ennenkuin hullu omistaja pääsee läksyttämään. Sikapossu.
Kuvat otti Minna Karjalainen, kiitos!
Ennen päivän päättymistä kävimme vielä vähän seikkailemassa Röykän sivuteillä mukamas-oikeiden ajo-ohjeiden turvin (;)), jonka jälkeen otettiin oikeassa paikassa vielä jälkitreeni. Tuuli sen metsään reippaili samalla, kun minä kävin työstämässä vaihtoehtoisesti SuperNenä-Raikulle oman jäljen toisaalle. Nauru oli huomattavan hyvä taas hommassa. Se oli hyvinkin tarkka ja nenä pysyi kivasti maassa, venkslausta ei ollut ja keppikin ilmaistiin autettuna, vaikka se olikin joutunut kiukkuisten muurahaisten pesän päälle.
Näin kaikenkaikkiaan olin hirmuisen tyytyväinen pentuun. Lisäksi minulla oli h u r j a n hauskaa, kiitän täälläkin paikallaolleita mukavasta päivästä! Kelpasi painua kulmapizzeriaan puimaan, jutustamaan ja hihittämään yhdessä Jennyn ja Jennan kanssa päivän päätteeksi, hyvillä mielin.
Eilinen treenipäivä ei ollut ihan yhtä hyvä. Tai oli ja ei, 50/50. Iltapäivän lenkki osoittautui erittäin mukavaksi, ellei erästä ikävää ruokakätkön paljastumista oteta laskuun. Kutsun tätä mystistä jemmojen laittajaa "oravanaiseksi", sillä joku ystävällinen sielu on päättänyt, etteivät kaikenmaailman terhojemmarit ja linnunlaulajat pysty elämään ilman hänen leipä-ja nakkipanostustaan. Voin kertoa, että kyllä ne pärjää. No, Naurun ja Taran ylimääräisten herkkujen maistaminen ei aiheuttanut kuin pakkojuoton kotona lenkin jälkeen. Anyways, hävitin punaisen langan.
Lenkki siis sisälsi yhden jäljen Naurulle, jonka tallasin jalkapallokentälle, hyvin samanlaiselle alueelle kuin viime keskiviikkona. Tällä kertaa se sujui paremmin, tuulikin oli armollinen. Tytöt kävivät vähän molskimassakin, jonka jälkeen kuvasin niiden hurjia ralleja ja nautiskelin lämmöstä.
Tapsasta on tullut hurja tarmotassu. Se paini ja mölisi kuin harmaakarhu jahdatessaan Naurua, ja kolmen koiran kimppa kieri kukkulaa alas kuin villiintynyt lumipallo. Lisäksi noutaja harrastaa pitkästä aikaa hihnan retuuttamista innostuessaan kovin, ja treeneissäkin se on kovin vauhdikas ja äänekäs. Taspsu on ihana!
Illalla (yöllä) minun piti vielä treenata aikuisia Ojangossa, mutta suunnitelmat muuttuivat. Ehdin Taralla ottaa muutamat hiljaiset kepit, jota häiritsi tosin Kidan kiihkeä, kimakka haukunta. Minulla ei todellakaan ollut energiaa päästä palkitsemaan kaistapäistä punapaimenta moisesta käytöksestä, varsinkaan kun kiukkuinen "Kida HILJAA"-komennus ei auttanut tuon taivaallista. Siispä kiukkuisena lampsin hihnoille, nappasin koirat mukaan ja poistuimme suorinta reittiä paikalta. Paimen oli _hieman_ häpeävän oloinen, jos koira sellaisia tuntemuksia voi tuntea...
Tein kuitenkin Hakunilan pellolle Kidalle namijäljen pitkästä aikaa. Alku oli hieman haahuuta, kunnes tajusin luomalla ihan liikaa koiraan painetta. Ihan kuin Kidakin olisi pentu, joka ei hommaa koskaan ole tehnyt. Nolona lisäsin hihnan pituutta, ja homma alkoi sujua paremmin kuin hyvin. Sai taapertaa ihan hiljaa itse perässä, ja antaa koiran suorittaa rauhassa...
Tänään minun piti lähteä vielä tekemään treeni Kidalle ja Taralle, mutta en sitten kuitenkaan jaksanut. Huomenna on taas uusi päivä, onneksi Oona kiltisti hoiti koirien lenkitykset. Kiitos <3
Ai niin, vielä loppuun: Naurun treenailuja heinäkuulta!
Olen päässyt tutustumaan tällä viikolla kunnolla uuteen lajiin Naurun kanssa. PK-puolen tekemiset ovat olleet minulle aina se harmaa alue, Jylhämaan varjopuoli, mutta onneksi kivalla, kannustavalla porukalla lähtee mielellään tutkimaan uusia tuulia tutun ja turvallisen lisäksi. Menimme siis Naurun toisen omistajan ja hänen kasvattien omistajien kanssa jäljestämään tiistaina.
Ennen ko. treeniä pieni sininen on tehnyt pari suoraa namijälkeä, eli ihan nollasta emme sentään liikkeelle lähteneet!
Tiistain jäljen teki Laura, pituutta oli n. 50m. Kakara sai ihan hirveästi kehuja ja suitsutusta työskentelystään! Olihan se kieltämättä hirmu mainio. Nokka meni ja pysyi maassa, Nauru oli maltillinen ja tarkka. Oli ilo katsoa pennun tekemistä, ja sain neuvoja ja vinkkejä jatkoa ajatellen. Lisäksi pääsin katsomaan vähän vanhempien koirien työskentelyä, ja samalla sain itselleni sanastoa ja välineistöäkin tutummaksi. Ei hullumpaa!
Nauru jäljellä. Kuvan otti Laura Lönnberg.
Keskiviikkona Laura teki jälleen jäljen, mutta tällä kertaa olimme nurmialueella. Tämä jälki olikin huomattavasti heikompi kokemus. Tuuli ja paikka ilmeisesti aiheuttivat suurta hämmennystä ja liian suuren vaikeustason, sillä Nauru ei pysynyt lainkaan jäljellä. Takajäljelle halusi tuon tuosta, ja lopulta lannistuikin pari kertaa ja heittäytyi maahan protestoiden. Tsempaten pääsimme lopulta loppuun asti, ja jäljen päässä olevasta kepistä kiinnostui hyvin maahanmeno-käskyn päätteeksi.
Kummankin lenkin puitteissa Nauru on päässyt painattamaan hullua kyytiä "puolisisarusten" kanssa. Tiistaina fira tarjosi myös jäähdytystä uinnin muodossa, ja Nauru oli tällöin villeydestä huolimatta hitusen kohtelias, vaikkakin hemmetin pahaääninen. Ei sentään riepotellut ketään niskavilloista, kuten esimerkiksi Kidaa. Keskiviikkona tosin kaikkosi sekin, sillä Hoppu pääsi kokemaan, miltä samanvärinen neitiversio tuntui painolastina kaulan seudulla.
Ojangossa olemme myös käyneet ahkerasti, kun se tuossa mukavan kävelymatkan päässä on. Kidasta mainittakoon sen vahvistunut, enemmän apinaa kuin koiraa muistuttava ääntely, joka kielinee hyvin vahvasta kiihkeydestä omia lajeja kohtaan... Mielipuolista. Treeneistä noin yleisesti voisin tiivistää pääasiat, jotka ovat ilostuttaneet viimeaikoina:
Kida teki metskun. Ensi yrittämällä. Sen innokkuus koitui voitoksi, kun agilityn sijaan suuntasinkin treenauksen tokolle. Myös ruutu ja hyppynouto ovat olleet hyviä, vaikkakin taas jäävät heikkolaatuisempia paikan ihanuuden ansiosta. Maahan ei ihan malttaisi mennä.
Tara on superonnellinen päästyään hitaasti taas töihin. Se juoksenteli lähinnä putkista koostuvaa rataa, ja irtosi erittäin hyvin, mikä on aina ollut Tapsalle vähän mutkikkaampi juttu.
Nauru harjoitteli pimeää putkea, joka lopulta olikin sille ihan helppoa kakkua. Samoin se hakeutuu kovasti keppien ensimmäisiin väleihin oikeaoppisesti ja hakeutuu takajalkojaan kontaktipinnalle. Kaiken lisäksi sen volyymitaso vuoroa odottaessa on tipahtanut varsin vahvasti äänettömäksi.
Loppuun vielä video Kidan eilisistä agsailuista, jonka kuvasi Rebecca. Kiitos kovasti! Lisään loppuun myös vähän Tapsan innokkuutta radalta, saman henkilön kuvaamana. Taralla on vielä pitkä matka siihen kuntoon, missä se oli ennen sairastelukautta.
On muuten kelejä pidellyt, niin. Ei sillä, tätä kesän pitääkin olla: aurinkoa, valoa, lämpö ja öisiä viileitä lenkkejä.  Treenattu on kuitenkin urheasti myös kuumassa säässä, eikä varsinkaan Kidalla ole ongelmia asian kanssa. Toki helteisyys vaikuttaa siihen, kuinka tosissaan ja täysillä se asiat ottaa, mutte tekee se kuitenkin. Nauru on vielä helteessä kuin jokien liukas lahna, vaikka kovasti sekin opittuja asioita tarjoilee herkkupalkkion toivossa.
Viime torstaina tekaisimme pienen tokotreenin (luit oikein!! toko! sitä ei ole unohdettu!) Jennan kanssa. Huvittavinta taisi olla Naurun "olen ihan yksin ja hiljaa odottamassa"-harjoittelu, joka lopulta kiljumisen myötä johti siihen, että pieni sininen kiikutettiin pusikon takana olevaan tolppaan tarkkailemaan ympäristöään. Neidillä oli häiriötä, sillä vierasta kulki hiekkatie, josta köpsötteli ohi mm. kaksi labukkaa omistajansa kera.... Joku herkempi olisi voinut tilanteesta ahdistua, mutta sen sijaan NauNau pönötti takamuksellaan piittaamatta ympärillä kulkevista häiriötekijöistä. Kerran oli se saanut päänsä pannasta ulos, ja aloin ihmetellä, miksi ohi hölkänneen miehen perässä hitaasti lopsotti pieni, sininen australianpaimenkoira...
Kida aloitti tunnarilla, joka oli ihan superjeeskiva. Se jaksoi kaikilla kolmella toistolla haistella hyvin keskittyneesti ja pitkään tunnarikasasta. Kahdella kerralla tarjosi ensin vääriä, mutta kolmannella se malttoi niin pitkään, että oikea osui heti ensimmäisellä kerralla. Tuollainen pitkäjänteisyys, joka nyt jo on lisääntynyt, on kyllä Kidalle hyvästä: vähän turhan helposti se vaan antaa periksi, luovuttaa ja menee sitten nurkkaan marisemaan "surkeuttaan".
Ruutukin löytyi, vaikka ensin ihan varmuudeksi lyhyellä matkalla palkkailin paikasta, sillä ruudun virkaa toimitti neljä rasiaa kengänkärjellä piirretyn hiekkaviivan sisässä. Kyllä treenitamineensa autoon unohtanut sisukas ja itsenäinen nainen konstit keksii. Edelleen Kidalla on hirveä hinku ruudun oikealle laidalle, tarkemmin sanottuna oikeanpuolimmaisen takakartion luokse. Miksi? Minä en tosiaankaan tiedä. Merkkiäkään emme ole treenanneet lainkaan, kun tajusin punaeläimen sekoittelevan ruutua ja merkkiä keskenään.
Seuruulle on tauko tehnyt hyvää, sillä se oli hyvinkin innokasta, rehtiä ja kivaa katseltavaa, ainakin voisin kuvitella niin. Myös kaukot ovat parantuneet, kun jätin tässä(kin) liikkeessä käsiavut tykkänään pois. Hus hiiteen ylimääräiset liikkuvat osat, sanoo Kida.
Tara oli liekeissä, kun pääsi pitkästä aikaa oikeasti hommiin! Delian paikkamakuun häiriönä tein sen kanssa perusjuttuja noutajapahan muistia virkistääkseen. Perusasentoihin se hulahti hyvinkin joutuisasti, ja seuruu oli jopa varsinaisen äänetöntä!! Piti nautiskella tästä harvinaisuudesta, uskon Tapsan pian olevan taas oma, kitinäpalloa muistuttava itsensä. Luoksarin perusasento jämähti vaihteeksi tappavan vinoksi, ja liikkeestä makuun maahanmeno ensin vajaaksi. Epäilen edellämainitun syyksi sitä, että edellisiltana keksin treenata kaikkia kolmio yhtäaikaa vasta sheivatulla pellolla. Leikatut, jämäkät ruohonkorret eivät varmaan tuntuneet hyvältä yhä varsin kaljussa masussa...
Tyypin paikkamakuu Delian toimiessa häiriönä oli vähintäänkin huvittavankatkuinen. Jotenkin mystisesti, huomaamatta, onnistui oranssi otus veeeeeeenymääään aina millimetrin kerrallaan eteenpäin. Maha pysyi kyllä maassa.....
Nauru pääsi sekin juoksemaan ruutuun (jota se kävi jälkeenpäin itsenäisestikin tutkimassa varmuuden vuoksi), treenasi perusasentoja entiseen malliin ja vähän pidemmillä, suorilla seuruupätkillä. Minulle "pidempi pätkä" tarkoittaa tässä vaiheessa sellaista askelta tai kahta enemmän. Halusin opettaa sille loppupalkkaa, joka oli tällä kertaa ottanut herkullisen kissanruoan muodon, kapulan pidolla ja palautuksella, mutta ongelmaksi tuli a) vanha kapula, joka päätti hajota kahteen osaan ja b) pentu, jota noutoalkeiden opiskelu ei päättänyt kiinnostaa tuon taivaallista. No, tehtiinkin sitten lisää perusasentoja ja jääviä. Jäävät toimii yllättävän hyvin harjoittelumäärään nähden, kun kuljen peruuttaen ja Nauru minua kohti. Se jää asentoihin hyvin, vaikka liikkeeni jatkuukin, vaikka vaihdot luonnollisesti ovat vielä kovin hitaita.
Kävimme vielä treenien lopuksi pelloilla lenkkeilemäsä yhdessä. Delia yhden kerran kilahti Kidan hyvin läheiseen leikityyliin, mikä on harmi. Koo leikkii niin kovin huonosti vieraiden kanssa, mutta nyt Delian kanssa se pöristi hyvinkin iloisesti! Onneksi on Nauru, sillä voin kertoa, että Kidan ja Naukuvaisen leikit on ihan mahtavia seurata. Ne painattavat, painivat, hyökkivät ja rallaavat niin iloisina, että huomaan aina vaan useammin kuvaavani pätkiä huonojen päivien varalle kämyisellä puhelimen kameralla, jotta voin joskus surullisena niitä katsella.
Perjantaina oli sitten luvassa hyvin helteinen agilitytreeni. Tuhoontuomittu yritys Kidan kanssa heti alkuunsa, Agirodun Open Class-luokka oli ratanamme (sen voi luntata agirodun sivuilta) ja minä olin sydänkohtauksen partaalla jo alkutekijöissä. Kepitkin menivät humahtamalla alaspäin, sillä tsempata ei jaksanut emännän lisäksi koirakaan. Keskinkertaisen lopputuloksen hälventämiseksi päätin, että tuplatreeni on otettava ennen sunnuntaita ja agirodun joukkuerataa.
Tara oli niin onnellinen päästessään agilityradalle! Eihän se kummoisia tietenkään saanut tehdä, juoksenteli riemuissaan putkia ja muisteli, miten kontaktien alastulot oikeaoppisesti suoritetaan. Neiti saa rauhassa palailla ja palautella kuntoaan, ennenkuin se saa tosissaan palata hypyille, kontaktiesteiden kipuamisille ja keppien pujotteluille.
Nauru jaksoi myös hienosti tsempata helteisessä pätsissä. Putket on edelleen ihan superjuttu, joihin voi mennä takaaleikkauksistakin oikein mallikkaasti. Jalkojen väliin asetutaan istumaan avulla ja lähtölupaa odotetaan kiltisti. Sen lisäksi neiti tarjosi kovasti kontaktien alastuloa, paha vaan, että pentu-estettä jyrkempi A olikin hieman vaikea, eivätkä tasatassut nousseet esteen pinnalle saakka. Sininen talsi kuitenkin sisukkaasti esteen eteen ja toljotti minua sitten happamasti. Missä viipyy palkkio niin hienosta.. esteen edessä seisomisesta?
Lauantaiyönä lenkin yhteydessä palasin kentille, ja otin Kidan kanssa vielä keppitreeniä. Sisäänmenojen naksuttelua, parit onnistumiset ja hyvää palkkauta. Nopeista kontakteista palkkaukset, ja naapurikentällä tokoruudun tekeminen johonkin väliin. Vähän oli pätevä likka, celsiusasteiden laskeminen auttoi huomattavasti motivaation palauttelussa! Nauru ja Tara toistivat oikeastaan samaa settiä kuin perjantaina, ja niidenkin meno oli tosi mainiota.
Suuntasimme sitten tänään, sunnuntaina, aussieneitojen kanssa Tampereen Ylöjärvelle. Siellä vietettiin agirotua, ja me pääsimme joukkuekisaan varakoiran paikalta tuuraamaan Maridaa ja Roosaa. Aamulla lämpötila oli vielä siedettävä, mutta voin kertoa, että takaisintulomatka iltapäivällä oli tuskainen. Ei haitannut ikkunoiden pitäminen avoimina moottoritiellä siinä vaiheessa, kun puhaltimet täysillä huutava ajokki muistutti edelleen enemmän saunaa kuin ajoneuvoa....
Mitä tulee itse kilpailuun, niin hauskaa oli! Tuttujakin oli kiva pongata! Joukkueellamme ei kaksisesti mennyt, mutta kokemuksena tämä oli hirmuisen hauska. Kidan rataan olen todella tyytyväinen. Minä ihan pursusin adrenaliinia, ja mietin jo, ettei Kida varmaan pysy lähdössäkään kun olen niin tärinöissäni. Pysyi se, ja suoritti radan vielä todella näppärästi. A:n jälkeisellä _erittäin_ tiukalla käännöksellä, jossa koira piti lähettää pimeään putkeen, nappasi Kida väärän pään liian hitaan ohjaukseni takia. Minä menin tästä ihan hämilleni, paniikkikuplani poksahti, ja unohdin oliko Kida ottanut hypyn oikeaoppisesti ennen mokaa vai ei. Onneksi tuomari vähän auttoi vinkkaamalla putken suuntaan, jotten uusinut hyppyä ja napannut näin toista hyllytystä heti perään. :D
Myös puomilla oli pieni härdelli, Kida oli kyllä ihan oikein menossa puomille, mutta minä luulin sen karkaavan A:lle ja pysäytin ja aaaaaaaaaaaaaaaa. Joskus pitäisi vaan luottaa koiraan. Ja mikä ihme superpuolivalssi tuolla loppupuolella on, ihan turhana sellaisena.
Illalla vielä vähän tokoa (ja ehkä agia...) Ojangossa. TERVE.
PS. Ei hätää, paalikuvia ei ole otettu luvatta!
HUOM1. Vasemman puolen koirasivut (tai lähinnä Kidan sivu...) poistuu siksi aikaa, että saan sivut kokonaisuudessaan valmiiksi. Aion tehdä pientä ulkoasun päivittelyä, kunhan piirtopöytäni kotiutuu.
HUOM2. Tulimme musch-kisassa toiseksi! Pitäisikö minun silti keksiä lukijoiden iloksi jokin arvonta tai vastaava? Pitäisikö? Mitä mieltä olette?
Päätin pyhittää tämän päivityksen haasteen muodossa, jonka pongasin Rebecan blogista. Sitä ennen kerrottakoon, että Kida (ja Ora!) kävi hieronnassa viime tiistaina. Takapää oli tavalliseen tapaan vähän juntturassa, mutta aukeni heti käsittelyn aikana, eli ei erikoista kummempaa. Töpöhännän kiroja(ko?). Huomenna pitäisi ottaa agirodun open class-treeni sunnuntaina varten, sillä Kida on aussiejoukkueessa liitelemässä.
HAASTE: Mitä oppisitkaan, jos koirasi olisi opettajasi?
Kerro kuvin ja tekstein mitä kaikkea sinä olet oppinut tai mitä tahtoisit oppia koirasi elämästä?
Elämä on oikeasti ihan rentoa. Haluaisin Tapsan pitämään minulle henkilökohtaisen luennon asiasta. Elämä koostuu yksinkertaisista tunteista, joihin voi vastata yhtä simppelisti. Aina ei tarvitse nakella niskojaan tai draamailla, vaan voi vaan kääntää vatsansa kohti aurinkoa ja todeta: LIFE IS GOOD.
Kun töitä tehdään, ne tehdään kunnolla. Puolivillainen tekeminen ja "kunhan se on tehty"-asenne ei edistä elämässä, opinnoissa tai harrasteissa yhtään mitään. Pitää omistautua, antaa itseään, mikäli haluaa oikeasti olla tyytyväinen tekemisiinsä ja sen jättämiin jälkiin.
Vaikka perhe joskus vituttaa, se on perhe. Kaikki ei aina suju suunnitelmien mukaan, mutta se ei koskaan muuta sitä syvintä tosiasiaa, että perhe on. Kaikkien ei tarvitse aina pelata yhteen ja tulla toimeen, mutta miksi ihmeessä perheensä olisi valinnut, jos se yhtäkkiä ei kelpaisikaan? Ihmisluonne etsii aina vihreämpää nurmea, vaikka useinmiten se vihrein onkin jo edessä, omien varpaiden välissä.
Ei pitäisi koskaan antaa ulkonäön pettää, eikä luoda johtopäätöksiä pelkän naamakertoimen avulla. Pienikin voi ponnistaa yllättävän korkealle, kun taas se, jota ihailee pelkän kauneuden tähden, voi olla sisältä mätä kuin loppusyksyn omena. Pitäisi muistaa, että teot kertovat huomattavasti enemmän kuin lukuisat puheet ja silmien räpsytykset.
Pelot pitäisi vain kokea. Vaikka joskus jännittäisi, tulisi vain sulkea silmät ja ottaa ratkaiseva askel. Se kannattaa, ja se jos mikä nostattaa ihmisluonnetta ja omaa sitkeyttä. Uudet kokemukset voivat tuoda uutta väriä ja kiinnostuksenaiheita.
Sotku harvoin on tappanut ketään. Lisäksi kun sotkua ei anna kertyä, sen siivoaa nopeasti. Koirat voisivat todellakin opettaa minulle vähän järjestelmällisyyttä ja säntillisyyttä: jos haluat kaiken olevan järjestyksessä, pidä ne sellaisessa. Ei siihen kauaa mene.
Koirat saisivat todellakin opettaa minulle monta asiaa ystävyydestä. Ystävyys ei katso rotua, ei karvojen väriä, ei välimatkaa, ei sukupuolta. Ne harvemmin katoavat, vaikka niitä ei hetkeen tapaisikaan. En usko ystävyyteen, mutta katsoessani koirien telmimistä muistan, että ehkä minun pitäisi. Ehkä joskus opin sen, ettei ystävyys ole vain valetta.
Olet hyvin harvoin yksin. Kun tuntuu siltä, että maa pettää alta ja stressi vie sinut hermoromahduksen partaalle, on yleensä aina joku, joka voi auttaa. Pitää vain uskaltaa olla spontaani ja pyytää apua. Kukaan ei lue ajatuksiani, ja jos en selkeästi osoita mielialaani ja aatteitani, joudun olemaan niiden kanssa yksin. En voi syyttää ketään muuta, jos en avaa suutani.
Urheilu on HAUSKAA. Joskus on niin rankkaa lähteä, ei kiinnosta ja masentaa, mutta todellakin se kannattaa. Harvoin aktiviteeteista tulee pois ajatellen, että "olipas tylsää". Tekeminen, liikkuminen ja loikkiminen on kivaa, satoipa sitten vettä tai paistoipa aurinko, olitpa yksin tai seurassa.
Syöminen ei ole häpeä. Ilman ruokaa ei kukaan säily hengissä. Monipuolinen ravinto pitää sinut terveenä ja elinvoimaisena. Pitää muistaa katsoa, mitä lautaselleen laittaa, jopa silloinkin kun rahat ovat vähissä tai energiataso ruoanlaittoon nollassa. Voin myös uskaltaa syödä porukassa ilman stressiä: kukaan ei katso ateriointiasi samalla arvostellen sinua.
Viime viikon vietimme mökillä koiralaumamme kera, joten hiljaiseloon on ollut oikein pätevä ja lämpimänsävyinen syy. Kirjoitan lomastamme päivityksen tuonnempana, kunhan muunmuassa lukuisat videoklipit on saatu koottua yhteen. Kaikki napsitut kuvat ja videot ilahduttavat kyllä suuresti tulevana talvena ja sen synkkinä, kylminä päivinä.
Tänään palattuamme reissujen vilinästä suuntasimme JAU:n agilitykarkeloihin Tuusulaan, jossa tosiaan aloitimme uramme kakkosluokkalaisina. Ei ehkä parhain idea lähteä viikon makoilun jälkeen kisoihin, hehe. He. Olipahan hauskaa, varsinkin kun Kidan Esko-veli oli superina näyttämässä mallia kilpakumppanina!
Näissä kisoissa ohjaaja poimi seuraavan muistilistan:
Minun on tehtävä ratatreeniä. Paljon. Ja pitkiä ratoja. Ainainen ratojen pätkiminen ja tekniikoiden treenaaminen ei auta kilpailutilannettani yhtään. Minun pitäisi nimenomaan oppia se paie, ja pitämään pakka kasassa, vaikka virheitä tai muuttujia tulisi.
Kida tarvitsee treeniä yhä kontakteilla...
...ja sen lisäksi sen kanssa pitää tehdä paljona ratoja kiihtyneessä tilassa. Rimat eivät saa putoilla, vaikka sillä olisikin hurjan hauskaa, hurja kiire tai hurjan siistiä muuten vaan.
Minä inhoan, jos koira hiipii tai muuten ennakoi lähdössä. Kidan pienet liikahtelutkin ketuttaa sen verran, että puutun niihin taas. Mur.
Ensimmäinen hyppärirata oli juuri sellainen kuin etukäteen varoittelin: kiihkeä ja sählä. Ensimmäinen rima putosi, kun suora putki houkutteli seuraavana esteenä. Keppien viimeisellä välillä neiti näytti minulle keskaria ja vilisti läpi. Vielä myöhemmin tipahti yksi rima, joka tosin johtui luultavasti myös kulmasta, sillä melko moni riman näytti pudottavan. Kidassa oli kyllä potkua, sitä en kiellä, mutta sellaisella hyvällä tavalla sitä ei oikein ollut. Tulos 15vp.
Kakkosen agilityrata oli sellainen ÄHÄKUTTI. Onneksi se meni niin hyvin, etten jaksanut edes harmistua, vaikka vanha treenikaverikin kävi minua halaamassa voivotellen. Ratahan sujui muuten aivan putkeen (jos ei lasketa sitä, että unohdin tykkänään jarrun eräässä kohdassa, jonka takia kaarre tuli niiiiiiiiiiiiin loivaksi, että se söi varmaan vähän liioitellusti viisi sekuntia ajastamme), mutta sitten putosi viimeinen rima. Kyllä, viimeinen. Eipä mitään, onneksi oli kiva rata niin sai fiilistellä silti! 5vp
Kolmosrata olikin sitten tarina erikseen. Korvat olivat ihan kateissa, kontaktillakaan ei odottanut, ja vaikka "KIDA"-karjaisuni kuului katsomon joka kolkkoon, se ei edes väräyttänyt paimenen korvaa. Lopetin radan kesken, joten tulos oletetusti HYL.
Nauru oli mukana turistina reissussa. Se on kyllä todella mukava: oleilee häkissään rauhassa, vähän nyhjää luuta jos siltä tuntuu. Ainoat kitinät kuului, kun Kida äänteli häkin vieressä ja neiti ei nähnyt, mitä tapahtuu. Tarpeilleen pyysi levottomuudella, ja ollessaan kanssamme häulkopuolella se ei piitannut kentän vilinästä, haki kontaktia, käyttäytyi rennosti ja lopulta leikki itsekseen luulla puiden luomassa viileässä varjossa. Mahtinapero!
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Välillä väliin vähän hupia
"Sosiaalinen olento kaipaa kaltaistensa seuraa!"
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.