fi de fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi it fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi eo fi en fi it it et hu fi fi fi fi en it fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi tr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi it fi fi fi fi fi en fi cs fi fi fi fi fi fi fr vo fi fi fi en fi en en fi de fi fi en de fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi et fi
Moottoripyöräkolari ja aviodraamaa Italiassa 2021
Koronapandemia ei laantunut vielä vuonna 2021. Täkäläisten virologien ennusteissa on kahdenlaisia näkemyksiä: pandemia joko hellittää jo vuonna 2022 tai sitten se jatkuu vielä useamman vuoden ajan uusin virusvariantein.
Koska Jürgenillä on enemmän matkakuumetta kuin minulla, ja hän kokee, että hänen ikäisensä elämästä pandemia ryövää kallisarvoista elämysaikaa, hän teki viime keväänä rohkean tempun ja varasi meille sekä motoristiystävällemme F:lle hotellimajoituksen Garda-järveltä Italiasta ajalle 14.-21.9.2021.
Saman tien Jürgen varasi myös autojunapaikat Hampurista Innsbruckiin mennen tullen, sillä emme halunneet ajaa pitkähköä siirtymäväliä moottoripyörillä vaan ottaa rennommin ja nukkua yön autojunassa. Hampuri – Innsbruck -väli on ajaen noin 950 km, joten emme olisi ajaneet sitä yhdessä, ehkä emme edes kahdessa päivässä, sillä meidän etenemisvauhtimme on kaukana rautaperseajamisesta.
Autojunalla tuo välimatka taittuu 13 tunnissa, eli illalla lähdetään Hampurista ja aamulla on perilletulo Innsbruckiin.
Saksan DB ei enää aja autojunilla kansainvälisiä reittejä, joten palvelun tarjosi Itävallan ÖBB. Totuuden nimessä on sanottava, etteivät Itävallankaan autojunat mitään luksuskulkuneuvoja ole. Liikennettä pyöritetään melko vanhoilla makuu- ja lepovaunuilla ja ajoneuvojen kuljetusvaunut ovat samanlaisia kuin olivat Saksan DB:n vaunut, eli ainakin motoristille ahtaita (kyyryssä) ajettavia. Lepo-osastojen sängyt ovat suht kapeita ja patjat melko ohuita. Lisäksi juna kolistelee ja kallistelee öiseen aikaan niin, että ainakin yläpediltä meinaa pudota alas. Mutta kyyti on edullista.
Innsbruckista meillä oli sitten vain noin 260 km perille majapaikkaamme Garda-järvelle, Toscolano-Madernoon.
Yhtenä pakollisena koronatoimenpiteenä oli Italian maahantulolomakkeen (EU Digital Passenger Locator Form, dPLF) täyttäminen ennen Italiaan saapumista. Olipa kamalan vaikeaselkoinen ja verkossa huonosti toimiva lomake. Minulla meni aikaa noin kaksi tuntia ja alkoi särkeä päätä. Kuvaavaa on, että kyseisen lomakkeen täyttämistä varten on laadittu 69-sivuinen (!) englanninkielinen ohje…… Pirskatin vaikeaa on saada ensin itsensä edes rekisteröidyksi järjestelmään. Entä lomakkeen tarve? No, eihän sitä Italiassa missään kysytty.
Matkaan me lähdimme Saksasta 13.9.2021. Garda-järvellä meillä oli varattuna Toscolano-Madernasta hotelli Piccolo Paradiso, täysihoidolla. Sinne tulivat meidän lisäksemme henkilöautolla Düsseldorfista meidän reippaat lauluystävämme D ja U, ikää heillä 77 ja 80 vuotta.
Parina ensimmäisenä päivänä me tutustuimme lähiympäristöön kävellen. Tapasin italialaisen ystäväni Susannan, johon tutustuin 1981 Lontoossa. Susanna asuu Montichiarissa, eli noin 30 km etelään Garda-järveltä. Susanna lapsineen ja jopa hänen iäkkäät vanhempansa olivat välttyneet koronalta, vaikka se vuonna 2020 riehui pahiten juuri Pohjois-Italiassa.
Jürgenin kanssa me kävimme kaksin tutustumassa Vittoriale degli italiani –museokompleksissa, eli Gabriele D’Anunzon La Prioria -huvilassa ja mystisessä puutarhassa Gardonessa. Puutarhassa on mm. kuivalla maalla eli korkealla La Fida -rinteellä iso laiva (Puglia), valtava mausoleumi, torpedovene MAS-96 vuodelta 1918, amfiteatteri, patsaita, kanjoni jne. Kuten Italiassa muuallakin, meidän EU-rokotustodistukset syynättiin tarkkaan ennen kuin me pääsimme sisään.
Kolmantena lomapäivänä rysähti: Ystävämme F joutui pahaan kolariin Vestonen ja Nozzan välillä klo 14-15 välillä. Moottoripyörä meni lunastukseen ja mies helikopterilla sairaalaan pahoin loukkaantuneena. Me emme olleet läsnä tilanteessa, koska me ajoimme edellä ja F tuli perässä. Jürgen ohitti kuorma-auton, mutta F ei voinut siinä paikassa, koska liikennettä oli todella paljon molempiin suuntiin, joten hän jäi meistä jälkeen. Me siis ”kadotettiin” F, minkä vuoksi me ajoimme takaisin hotellille. Me arvelimme, että F tulee varmaan kohta meidän perään. Ei näet ollut ensimmäinen kerta, kun me joudumme liikenteessä eroon toisistamme.
Tällä kertaa näin ei ollut vaan F oli joutunut vakavaan onnettomuuteen. Hän oli ohittanut yhden kuorma-auton paikassa, jossa edessä olikin oikealle kaartuva mutka ja vastaan tuli toinen kuorma-auto. F törmäsi tämän vastaantulevan rekan vasempaan etukulmaan niin, että rekan lamput särkyivät pirstaleiksi. F:n moottoripyörä sinkosi tien oikeassa reunassa olleeseen kivimuuriin ja mies itse laahautui tien pinnassa sekä joutui ohittamansa rekan tönäisemäksi.
Onnena oli, että liikkeellä olivat autolla myös meidän düsseldorfilaisystävät. He tulivat liikennevirran mukana jonkin ajan kuluttua onnettomuuspaikalle ja olivat sitten läsnä siellä, kunnes pelastushelikopteri tuli. He keräsivät F:n tavaroita mukaan ja lähtivät autolla kopterin perään sairaalaan. Sairaala sijaitsee Bresciassa, noin 50 km päässä meidän hotelliltamme.
Ensimmäisen tiedon mukaan F:lla oli vammoja sisäelimissä ja kylkiluita murtuneina, mutta ei hengenvaaraa.
Seuraavana päivänä F siirrettiin teho-osastolle, leikkauksia tarvittiin. Lantioluussa oli murtuma ym. vammoja. Päässä iso ruhje, aivotärähdys. F pysyi sairaalassa Italiassa, siirto Saksaan liian riskialtis. Yhdennessätoista nikamassa oli epästabiili murtuma.
Me läksimme murheisin mielin takaisin kotia kohti varattujen autojunalippujen mukaisesti 21.9.2021.
Eipä tullut meidän tällä matkalla paljon ajettua moottoripyörällä, vaikka me olimme tietenkin etukäteen kivoja päiväreissuja suunnitelleet. F:n kolarin jälkeen kaikki aktiviteetit olivat jäissä, emme käyneet edes Limonen roikkuvia sitruunatarhoja katsomassa, vaikka nekin olivat matkasuunnitelmissa olleiden käyntikohteiden listalla.
Laulajaystävämme D joutui kaiketi jonkinlaiseen psykoosiin tullessaan F:n onnettomuuspaikalle. Siitä hetkestä lähtien hänen ajatuksissaan oli vain F. Päivittäin D tuppasi sairaalaan Bresciassa. Koronasääntöjen vuoksi sairaalassa sallittiin vain yksi vierailija ja vain yhden tunnin ajan päivässä. Meillä ei ollut mitään jakoa päästä katsomaan F:a, koska D otti itselleen tuon vierailumahdollisuuden.
D ja hänen miehensä U saivat itse kaamean uutisen heti Italian loman alussa. Heidän 51-vuotias vävynsä oli kuollut sydänkohtaukseen Etelä-Ranskassa samana päivänä, kun me tulimme Garda-järvelle. D ja U jatkoivat Italian oleskelua meidän kotiinlähtömme jälkeen vielä Bresciassa muutaman päivän ajan, minkä jälkeen he ajoivat suoraan Etelä-Ranskaan hakemaan sieltä vävynsä tuhkauurnaa.
Me palasimme kotiin 22.9.2021. Tällä kertaa Jürgenkin sanoi, että nyt on ihana saada palata kotiin – yleensä hän niin tykkää olla reissussa eikä pidä mitään kiirettä palata takaisin. Tunnelma oli autojunassa omituinen, kun meidän matkakaveri ei ollutkaan mukana meidän hytissämme vaan tiesimme, että siellä hän makaa sairaalan sängyssä tosi huonossa kunnossa. Hajuakaan ei ollut siitä, miten kauan F:n pitää olla Bresciassa, jossa ainakin ensimmäiset leikkaukset, eli 11. nikaman ja oikean käden leikkaus piti tehdä.
Leikkaukset tehtiin 25.9.21 ja F laitettiin istumaan korsetin kanssa 28.9.21. Saksaan eli Rendsburgin sairaalaan F siirrettiin potilaslentokoneella 29.9.21. Pitkä reissu tästä tuli F:lle, sillä saksalaissairaalasta tuli seuraava siirto 12.10.21 kuntoutuslaitokseen, ei kotiin. Vasta 6.11.21 koitti kotiin pääsy.
Palaan mainitsemaani aviodraamaan. D hurahti täysin. Hän on ollut jo – ties miten pitkän aikaa – kovasti F:n perään, istui mm. aina perinteisillä laulutreffeillämme aina F:n vieressä kylki kyljessä. Nyt D sanoi, että hän on niin rakastunut F:iin, että hän hylkää miehensä U:n ja haluaa viettää elämänsä loppuun asti F:n kanssa F:n talossa Schleswigissä!! D lähtikin Düsseldorfista 4.10.21 Rendsburgiin, jotta voisi olla lähellä F:n sairaalaa ja jatkaakseen sieltä sitten Schleswigiin. Tämän aviodraaman osapuolet: D on 76-vuotias, U jo 80-vuotias ja F on 77-v.! Neljäskin osapuoli on olemassa, nimittäin F:n naisystävä I, jonka kanssa F on seurustellut jo yli 5 vuotta. Eikä I halua luopua F:sta.
Joulukuun alussa draama sai uuden käänteen, kun D palasi U:n luokse ja I palasi F:n luokse.
Meidän matkamme tuntuvat saavan vuosien mittaan ja iän karttuessa todella yllättäviä käänteitä.
Nyt jännitetään niin koronan kuin muidenkin muuttujien osalta, mitä tapahtuukaan vuonna 2022?
ITALIAN MATKAN FAKTOJA (09-2021):
Ajoa vain 752 km (ajaminen ei enää houkutellut F:n liikenneonnettomuuden jälkeen)
0,5 L olut                 5,00
meno 222,56/2 hlöä ja moottoripyörä (sis. aamiaisen ja lepovaunupaikan)
paluu 205,90/ 2 hlöä ja moottoripyörä (sis. aamiaisen ja lepovaunupaikan)
(Hampuri – Innsbruck olisi ajaen yhteen suuntaan 965 km)
Linkki infoon ja varauksiin:
Hotelli Picolo Paradiso, Toscolano-Maderno
7 vuorokautta täysihoito (14.-21.9.2021) järvinäköalalla
yhteensä 7 vuorokautta 624,66 / 2 henkilöä – eli 44,62 euroa/henkilö/vrk
Kurtaxe 2,20/päivä/henkilö = 30,80 kahdelta henkilöltä
Tämän reissun käänteet kirjasi Eila
Kategoriassa Moottoripyörämatka, Omatoimimatka | Avainsanat: Autojuna, ÖBB, EU digital passenger locator form, Garda-järvi, Italia, Liikenneonnettomuus, moottoripyörä, parisuhde, vuoristotiet | Jätä kommentti
Matkat Saksassa koronavuonna 2020
Julkaistu 13.2.2021 by reissunaiset
Hautajaisreissulla me kävimme vuoden 2020 tammikuussa, kun Hunsrückissä Steffenshofissa olevan Pension Pies -majatalon pitäjä kuoli juuri täytettyään 80 vuotta. Me olemme käyneet tuossa todella vaatimattomassa majapaikassa aina pääsiäisenä ja helluntaina, kun siellä on ollut laulavien Bündische Jugend -kaverusten treffit. Hautajaisissa olikin väkeä ainakin parisataa henkilöä, kahvia ja voileipiä meni kilotolkulla ja laulu raikasi myöhään yöhön.
Heti perään ennen tammikuun loppua me kävimme ihan toisella suunnalla, eli lähellä Tanskan rajaa olevalla Syltin saarella. Sehän on minulle muistojen paikka, sillä siellä olin ensimmäistä kertaa Saksassa kesätöissä vuonna 1979. Syltille pääsee autolla erikoisella tavalla, joka on turisteille jännä kokemus. Saarelle johtaa matalaan merenpohjaan marskimaalle tehty ratapenkere, jonka nimi on Hindenburgdamm. Ajoneuvot matkustajineen ajetaan junan avovaunuihin, joilla sitten ”seilataan” meren halki saarelle. Jos on nousuvesi, vesi yltää lähes junaraiteille saakka. Nyt me kävimme Syltillä Jürgenin entisen kollegan eläkkeelle läksiäisissä ja lisäksi vielä yllättäen tapaamassa Jürgenin serkkua, jota Jürgen ei ollut tavannut vuoden 1966 jälkeen kertaakaan! Serkku otti ykskaks yhteyttä ja sovittiin tapaaminen. Siinä sitä riittikin muistelua ja vanhojen valokuvien tutkailua.
Syltin saarta pidetään Saksan Cote d’Azurina, rikkaiden ja kuuluisien kultahammasrannikkona. Saarella käy vuosittain lähes miljoona matkailijaa, lähes kaikki saksalaisia. Syltillä on noin 40 kilometriä hienoa hiekkarantaa ja Pohjanmeri houkuttelee sekä surffaajia sekä purjehtijoita.
Toukokuun loppupuolella me teimme matkailuautolla retken Bad Bramstedtiin, jossa Jürgenin tytär asuu nykyään. Koronapandemian ensimmäinen lockdown oli juuri saatu jotakuinkin päätökseen, eli 18.5.2020 jälkeen sai taas matkustaa Schleswig-Holsteinin osavaltioon ja meidänkin osavaltiossa Alasaksissa sai avata hotellit ja retkeilymajat sekä leirintäalueet 25.5. jälkeen. Me vietimme yön Kellinghusenin matkaparkissa ja olimme ainoat yöpyjät, mikä olisi harvinaista Saksassa normaalioloissa. Lähistöllä sijaitsee Hohenlockstedt, jossa on suomalaisten jääkärien museo. Kävin siellä ensimmäistä kertaa, kuuluhan tämäkin Suomen historiaan.
Helluntaina me pistäydyimme ensin Friesoythessa Jürgenin veljen vaimon 79-vuotissynttäreillä. Meidän osavaltiossa on ollut näihin päiviin asti voimassa kontaktikielto, jonka perusteella enintään 10 henkilöä on saanut olla koolla yhdessä esimerkiksi perhejuhlissa. Juotiin rahkapiirakkakahvit ja sitten jatkettiin matkailuautollamme matkaa kohti Osnabrückiä. En ollut käynyt siellä vielä koskaan, joten oli jännä katsella uusia maisemia. Kaupungin vanhassa raatihuoneessa allekirjoitettiin 30-vuotisen sodan (jossa Ruotsi-Suomi kalisteli sapeleita Saksassa) päätteeksi Westfalenin rauha vuonna 1648.
Osnabrückin Nettebad-kylpylä oli koronan vuoksi edelleen suljettuna, mutta kylpylän matkaparkki oli auki, tosin ilman mitään palveluja. Siksi 15 euron yöpymismaksu oli mielestämme melko kallis, eihän sillä saanut mitään vastiketta. Matkaparkista on noin 4 km keskustaan.
Seutu on miellyttävää, eli loivasti kumpuilevaa mutta ei vuoristoista. Teutoburgin metsä alkaa Osnabrückin eteläpuolelta. Meidän matkailuautossa rikkoutui 100.000 ajokilometrin raja, eli noin 10.000 kilometriä me ollaan huruuteltu joka vuosi. Minusta karavaanailu on edelleen kaikkein kivoin matkailumuoto ja sopii meille tosi hyvin.
Koska suunnittelemamme Romanian (ja Itävallan/Unkarin) moottoripyörä- ja autojunamatkamme peruuntui, niin me päätimme tehdä pienen moottoripyörämatkan Saksassa. Olimme viikolla 25 ja siis juhannuksena Thüringer Waldissa, tarkemmin sanoen Zella Mehliksessä. En ollut ennen matkaa moisesta kaupungista kuullutkaan, mutta se osoittaa vain, että vielä on Saksassakin paljon paikkoja, joissa ei ole tullut käytyä. Hotel Stadt Suhlissa kahden hengen huone aamiaisella maksoi 72,-/vrk. Asuimme hotellissa neljä vuorokautta, koska pidimme parempana pysyä yhdessä ja samassa hotellissa, kun ei voinut tietää, ovatko kaikki hotellit näin korona-aikana edes auki.
Thüringer Wald on kaunista seutua, on niin paljon kuusimetsiä ja mustikkaa, että tulee kieltämättä Suomi mieleen. Seutu on kyllä Suomea monin verroin vuoristoisempaa. Kävimme myös osavaltion pääkaupungissa Erfurtissa ja sen jykevässä tuomiokirkossa. Kovasti on kohennettu entisen Itä-Saksan kaupunkeja ja maanteitä. Minä kun olin opiskeluaikoinani Leipzigin yliopistossa vuonna 1982, olivat kaikki idän kaupungit ihan hiilestä mustia, talot ruskeiksi rapattuja ja tiet huonossa kunnossa. Ruskohiili haisi kaikkialla.
Meiningenin kaupunki oli valloittava. Hienoin pytinki on Elisabetin linna, Schloss Elisabethenburg, joka on edustaa barokkia ja on rakennettu 1682-92 herttuatar Elisabeth Eleonorelle. Linna on nykyään museona, jossa on näytillä yli 50 erilaista huonetta.
Meidän motukkareissu oli 90-prosenttisesti onnistunut. Sää oli kiva, ei liian kuuma ja kurveja oli riittävästi, mutta ei liikaa pelkkää serpentiiniä. Kerran vedimme lipat, mutta ihan seisaaltaan risteyksessä. Jürgenin vasen jalka osui asfalttikuoppaan eikä hän jaksanut pitää raskasta noin 280 kiloa painavaa matka-Bemaria pystyssä, vaan me keikahdimme sivusuunnassa kuin heiluri maahan. Motskarin sivulaukkuun tuli pari naarmua, minulle mahtava mustelma takalistoon ja Jürgenillä turposi pikkasen vasen kämmen. Kyllä me sen jälkeen puhuimme, että pitääkö sitä tällä iällä lopettaa moottoripyörällä ajo? Kilometrejä meille tuli tuosta 6 päivän retkestä yhteensä 1.176 km.
Heinäkuussa me teimme kaksi lyhyttä reissua matkailuautolla. Ensin Lüneburgin Heiden kautta Egestorfiin, jossa on mukava matkaparkki paljasjalkapatikkapolun ja maauimalan pysäköintialueella. Uimalaan oli hirmuiset jonot. Matkaparkissa kaikki matkailuautot ovat rivissä peräkkäin, joten jokaiselle jää kivasti omaa tilaa mm. leiripöydälle ja -tuoleille. Mekin istuimme ulkona automme vieressä, Jürgen lauloi ja soitti kitaraa.
Toisen reissun Lüneburgin Heiden suuntaan me teimme Schneverdingeniin, jossa matkaparkki on Quellenbad-uimalan pysäköintialueella. Kävin uimassa illemmalla, kun isoin osa pulikoista oli häipynyt. Hellettä oli noin 30 astetta.
Elokuun alussa tein sitten lentomatkan Suomeen. Olin vain Mäntyharjussa enkä juuri kertonut kenellekään tulostani, jotta saisin pidettyä koronaetäisyyttä. Hyvin toimikin, sillä tapasin vain veljeni ja äitini. Lentokentillä oli hiljaista ja koneessa piti olla koko ajan maski naamalla.
Matkailuautoreissut jatkuivat elokuun lopulla, sehän se oli vuoden 2020 trendikkäin matkailumuoto niin täällä kuin monessa muussakin maassa. Me kävimme elo-syyskuun vaihteessa Lüneburgin nummilla sekä Elbe-joen varren entisen Itä-Saksan kaupungeissa Dömitz, Wittenberg, Havelberg ja Tangermünde.
Havelbergissä on hulppean iso tuomiokirkko korkealla mäellä ja kirkon edessä seisoo Pietari Suuren patsas. Juu, ihan totta. Otatin oikein itsestäni valokuvan Pietarin vieressä. Pietari Suuri tapasi marraskuussa 1716 Havelbergissä Preussin kuninkaan Friedrich-Wilhelm I:n, joka antoi Katariinan palatsissa sittemmin olleen kuuluisan meripihkahuoneen lahjaksi Pietarille. Niin että tuli viime vuonna koronasta piittaamatta käytyä parissa kohteessa, jossa tuntuu historian havinaa.
Seutu on maastollisesti mukavaa, ei ihan tasamaastoa vaan on jopa mäkiä. Lisäksi metsiä. Noissa kaupungeissa huomaa, että entisen DDR:n elintaso ja palvelut eivät vieläkään ole samat kuin lännen puolella. Paljon on tyhjiä kauppoja eikä kahviloita tai ravintoloita ole juuri lainkaan. Totta kai koronallakin on vaikutusta. Jotkut ravintoloitsijat tai hotellit eivät ole avanneet lainkaan oviaan, kun on niin tiukat hygienia- ym. ehdot.
Syyskuun loppupuolella me käytiin Uslarissa, Weser-Berglandin alueella. Se on hienoa seutua, puolivuoristoa, eli on jopa muutamia serpentiiniteitä, mutta ei Alppien tasoisia kiemuroita. Maisemassa kiemurtelee Weser-joki, jota pitkin voi pyöräillä kymmeniä, jos ei satoja kilometrejä. Jokilaaksosta aukeaa avaria kumpuilevia peltomaisemia sekä metsiä, jotka vallankin syksyllä ruska-aikaan ovat kauniita väriloistossaan. Uslarissahan meillä on joka syksy laulavien ystävien tapaaminen, jossa yleensä on paikalla noin 30 – 50 henkilöä. Tällä kertaa oli vain 16, eli koronapelkoa on. Yhdessä laulaminen on muuten kielletty koko Saksassa, koska laulaessa lentää triljoonia aerosoleja. Kuorotkin saavat harjoitella vain ulkosalla tai katetuilla terasseilla ja välimatkaa toiseen laulajaan on oltava 2 metriä.
Lokakuun puolivälissä ei vielä ollut toinen koronasulku alkanut. Meidän karavaani suuntasi kulkunsa taas entisen Itä-Saksan puolelle, ensin Zarrentiniin, jossa on hieno järvi. Sieltä Mecklenburg-Vorpommernin pääkaupunkiin Schweriniin, jossa on hieno linna ja vielä hienompi järvi. Schwerinissä on hirmuisen kalliit matkaparkit! Rantapaikasta vaadittiin 40,-/ vrk. Me valitsimme Ziegelseen rannalla olevan matkaparkin, jossa yöpymishinta oli 18,-/vrk. Reissu jatkui Güstrowiin, josta suuntasimme ihmettelemään yli 1.000 vuotta vanhoja Ivenackin tammia (Ivenacker Eichen).
Neustrelitz on ehdottomasti näkemisen arvoinen kaupunki. Matkaparkki rannalla oli hyvä ja rantakadulla on monenlaista tarjontaa. Brandenburgissa on myös kiva matkaparkki ja viereemme osui meidän hallintopiirin, eli Staden, rekisterissä oleva matkailuauto. Turisimme ”naapureiden” kanssa ja ihmettelimme sitä, miten pieni Saksakin voi olla, kun heti reissulla näkee oman paikkakunnan ihmisiä.
Lutherin museossa Lutherhaus me kävimme tutustumassa protestanttisen uskonnon historiaan Wittenbergissä. Kirkon oveen naulatut teesit ovat siellä edelleenkin nähtävillä, mutta niin pienellä printillä, etten ainakaan minä nähnyt niitä lukea. Kun oltiin uskonnon kanssa vauhtiin päästy, niin seuraavaksi suuntasimme Eislebeniin Lutheriin kuolintaloon (Luther Sterbehaus). Tässä museossa oli esillä monenlaiset teemat kuolemaan liittyen.
Lokakuun toiseksi viimeisenä viikonloppuna olimme Jürgenille historiallisessa kohteessa. Paikka on Hoher Meissner, Pohjois-Hessenin korkein vuori, noin 720 metriä. Täällä on perustettu laululiike Bündische Jugend yli 100 vuotta sitten. Silloin oli kokoonnuttu Meissner Haus -talon vieressä olevalle niitylle, jonne oli pystytetty telttoja ja leiritulia. Jürgen on käynyt Hohen Meissnerissa ensimmäisen kerran vuonna 1963.
Laulavien ystävien patikointikohteena on useimmiten Hansteinin linna, joka on näiden Bündische Jugend -liikkeeseen kuuluvien saksalaisten ”pyhiinvaelluskohteita”. Hanstein sijaitsee juuri ja juuri entisen DDR:n puolella, Thüringenissä. DDR:n aikana linnan tornissa kyttäsi rajavartiosto. Hansteinin linnan muurissa on kieltä näyttävä irvistyskuva (Neidkopf), joka katsoo suoraan Länsi-Saksan eli Hessenin osavaltion puolella sijaitsevaan Ludwigsteinin linnaan. Ludwigsteinissa on vastaava irvistyskuva, joka on suunnattu Hansteinin linnalle.
Sitten 2.11.2020 alkoikin koronapandemian toinen sulkukausi ja matkailut päättyivät. Täällä on edelleen ankarat koronarajoitukset, eli ravintolat, kahvilat, hotellit, leirintäalueet kaikki kiinni, saavat myydä vain noutoruokaa tai kotiin toimituksia. Voimassa ainakin 7.3.2021 asti.
Google-karttojen yhteenveto vuodelta 2020 kertoo, että
olen käynyt 92 kaupungissa
autoilua oli 5.730 km
Nyt odotellaan, mitä vuonna 2021 tapahtuu. Jürgenillä on jo melkoinen matkakuume…
Koronavuoden kotimaan eli Saksan reissuilla retkeili Eila
Kategoriassa Automatka, Leirintämatka, Luontomatka, Omatoimimatka, Uncategorized | Avainsanat: Eisleben, Elbe, Ivenacker Eichen, matkailauto, Matkaparkit, moottoripyörällä, Osnabrück, Thüringer Wald, Uslar, Wittenber | Jätä kommentti
Tilaa sähköposti uudesta matkajutusta
Syötä sähköpostiosoitteesi, niin voit seurata tätä blogia ja saat ilmoituksia uusista julkaisuista sähköpostitse.
Moottoripyöräkolari ja aviodraamaa Italiassa 2021
Matkat Saksassa koronavuonna 2020
VR lisää yhteyksiä Lappiin
Mikkeli tarjoaa matkaparkin karavaanareille elokuussa
Luo ilmainen kotisivu tai blogi osoitteessa WordPress.com. tekijä WordPress.com.
Privacy & Cookies: This site uses cookies. By continuing to use this website, you agree to their use.
To find out more, including how to control cookies, see here: Cookie Policy
Liity 25 muun seuraajan joukkoon
Already have a WordPress.com account? Log in now.