fi fr fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi oc fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi en de en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi sv sv fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
toukokuuta 2014 - K U J E M I E L E N
Agilitymasennusta in the air. Minulla on ollut melkoisia motivaatio-ongelmia asiassa jos toisessakin, mutta reippaasti olen yrittänyt selättää ne mitä kekseliäimmillä treenauksilla. Ongelmat ovat näkyneet ennenkaikkea kilparadoilla ja epäonni tuntui mahdottoman murskaavalta, kun siipi oli muutenkin maassa. Kida - joka on ollut varsinainen possu ja tarpeen mukaan testaillut melkoisesti rajojaan minulle kieltä somasti näytellen - ei ole antanut minulle sääliä vaan vaatinut samanlaista tarkkuutta kuin aina ennenkin. Mokomakin armoton kilpuri.
Lauantaina oli kaksi rataa Tuusulassa, paahtavassa helteessä. Ne eivät olleet mitään läpihuutojuttuja vaan sisälsivät paljon erilaisia ohjauksia. Aurinko nosti lämpötilan kolmeenkymmeneen ja varjosta esiin tuleminen salpasi melkein hengityksen. Aivot olivat sulaa vahaa, joka työntyi korvista ulos maata kohden. Näkyi kyllä menossakin. Itsevarmuuteni tyssäsi kepeille, kun Kida innostui tilanteesta liikaa. Se suoritti kepit voimakkaasti räksyttäen, vaika normaalisti työskentelee hyvin hiljaa, keskittyneesti. Moinen mekkala tiesi harmia: kolme kepittely-yritystä ja kolme kertaa koira tuli toiseksi viimeisestä välistä ulos. Rävelsimme radalta itsemme pois HYL kourassamme. Patsi keppien kiihtyminen, huomasin toisenkin murheen, jonka itseasiassa paikallistin jo treeneissä: Kida ei meinaa tulla oikeaan ohjaukseeni, vaan pyrki vasemmalle silloinkin, kun katseeni, tissini ja käteni kaikki osoittivat oikealla puolella olevaa estettä. Tämän allekirjoitti katsojatkin ja tämä ärsyttää heti, kun ajattelenkin asiaa (toisinsanoen: treenaa tätä)
Toinen rata oli surkeampi näytös, vaikkakin tuloksellisesti parempi. Kepit toimivat samalla tavalla kuin aiemmin: räysk, räysk, räysk, ulos toiseksi viimeisestä välistä. Nyt en pysynyt positiivisena vaan sähähdin kuuluvasti neidille kysymyksen siitä, mitä hiivattia hän oikein tekee. Kida, joa päättikin olla taas erittäin pehmeä ja surkea pieni koiraeläin, kävi anelemassa apua tuomarin suunnalta. Se suoritti kepit - hiljaa ja hyvin - mutta sen ote tekemiseen huonontui. Bongattuaan radan laidalla kuvaavan Oonan sen kaarros levisi puolikkaan pääty-ympyrän kokoiseksi ja se katsoi Oonaa kärsivän kauriin katseellaan. Hoputin Kidan radalle, suoritimme sitä, mutta puomin alastulolla se taas pysähtyi ja loi säälittävän, kostean toljotuksen katsojiin. "Äiti yritti tappaa minut radalla, näittehän te kaikki?" Hammasta purren ohjasin radan loppuun ja selvisimme tosiaan 5vp tuloksella.
Lahjakorttien turvin ilmoitin meidät myös helatorstain kisoihin Ojankoon. Ensimmäinen rata oli katastrofi. Kida oli röystää lähdöstä: se röyhkästi nousi jaloilleen ja käveli perässäni ja oli avautua aivan esteen viereen. Minun oli pakko ottaa se mukaani turhan varhain, jottei se vaan olisi mennyt niin huonoon linjaan, ettei olisi pystynyt ylittämään ensimmäistä estettä. Vaikkakin samahan se olisi ollut, sillä keinun kontaktin koira sikaili täysin, korjasin sen ja painelimme HYLätyn kanssa pois radalta. Ja mieli oli maassa ja sisin oli musta. Radan ulkopuolella se teki täydellisiä kontakteja ja vielä täydellisempiä keppejä, mutta keinua ei hollilla ollut, joten se jäi kokeilematta. Ja tottakai sen täytyi vesittää suorituksemme. Minä vein koiran autoon, mitä otin puhelimen korvalle. Minä purin kaiken turhautuman, väsymyksen, pettymyksen ja ärtymyksen. Minä vouhotin äidilleni ja äitini tsemppasi, minä valitin niin kauan, kunnes oli pakko lähteä tutustumaan uuteen rataan. Minua ei kiinnostanut enää hittojakaan. Adrenaliini velloi vartalossani.
Hyppäri alkoi. Tein selväksi radan ulkopuolella, etten siedä sikailua lähdössä. Se pysyi paremmin, mutta nousi jaloilleen. Minua ei jännittänyt, tuskin muistin rataa. Minä vain ohjasin. Kiukkuisena kuin ampiainen käskytin koiraani esteeltä toiselle, muutin jopa ohjaussuunnitelmaani lennossa, kun en ehtinyt alkuperäiseen suunnitelmaan. Kepit olivat toiseksi viimeinen este, eikä Kida päästänyt ääntäkään. Se kepitti hiljaa, keskittyneesti ja esteen suoritettuaan tykitti maaliesteen yli. En tiennyt tulosta, nappasin koiran syliin ja lähdimme kävelylle. Hyvin rata oli mennyt, sen tiesin, mutta en uskaltanut arvata sen sujuneen LUVA:n arvoisesti. Sen kuitenkin saimme, sijoittuen vielä kolmanneksi.
Minulla on vakaa ajatus siitä, että taidan olla pienen kisatauon tarpeessa. Tai sitten minun nimenomaan pitää takoa rautaa, pitää saattaa mieleni adrenaliinin valtaan ja lopettaa se hemmetin varominen, miettiminen ja jäätäminen. Ohjata niin veitsen terällä, että kenkien pohjat halkeutuvat terän raapaisuista. Uskaltaa ottaa riskejä, vaikka sen varjolla, että jokainen este ohittuu tai rimat lennähtävät menojaan. Vielä kun saisin kannustajan, joka pitäisi huolen, etten koskaan enää jäisi varmistamaan koiraani, joka oikeasti osaa - kunhan vain malttaa.
Instagram-tilin omistajat voivat innosta puhkuen laittaa kameransa hommiin, sillä päätin pyöräyttää kesän kunniaksi pystyyn instakisan! Kisaa saa mainostaa omissa blogeissa mielin määrin, sillä kisaan osallistuakseen ei tarvitse kuulua lukijoihin!
Hashtagilla #wipoekisa osallistuneet kuvat ovat mukana menossa ja allekirjoittanut mielivaltaisesti päättää kuvista parhaimman! Aihepiiriä ei ole tarkemmin annettu, pääasia on, että kuva on kesäinen! Kuvan täytyy näyttää, tuntua, melkein haista ja maistua tältä ihanalta, ikivihreältä (ja ehkä vähän sateiseltakin) vuodenajalta! Viisi parasta kuvaa nimetään ja Oscargaalamaisesti kiitetään, mutta vain yksi voittaa palkinnon itselleen. Teen voittajan itse valitsemista ja lähettämistä kuvista voittajaa mielyttävän koostekuvan, joten tuotos voi olla esimerkiksi blogin banneri, onnittelukuva tai vaikka juliste, miten voittaja itse vain haluaa!
Viimeinen kuvanlaittopäivä on 30.6 ja voittaja ilmoitetaan parin päivän sisällä kilpailuajan päättymisestä. Voittajalle ja sijoittuneille ilmoitetaan myös kommentoimalla itse kuvaan Instagramissa!
Kesäshokki 2014. En ole ajellut koiraani sitten newfoundland-vanhuksemme, joka kuului perheeseemme ennen Taraa. Minulle tuli kuitenkin niin paha mieli lauantaiaamuna lenkittäessäni koiriani alkavassa helteessä, kun Kida ei jaksanut edes leikkiä Naurun kanssa. Haimme päivän päätteeksi trimmerin ja Oonan kanssa keritsimme Kidan karvapehkostaan. En ole ikinä, IKINÄ tavannut koiraa, jolla olisi noin tiheä alusvilla. Kone ei meinannut purra, karvaa vaan oli, vaikka juuri siitä ajeli. Kisapaikalla siperianhuskyn omistaja hämmästyi, kun ei hänen paksuvillaisella otuksellaankaan ole tuollaista pehkoa kannettavanaan. Tänä kesänä ei ole Kidallakaan.
Aadan hevoselämää blogissa oli tehty postaus, jossa kerrottiin joka tunti, mitä oli päivän aikana tekemässä. Päätin jakaa teille palasen arkeani tekemällä samanlaisen kertomuksen tästä päivästä. Minulla olisi kerrottavaa myös eilisistä agilitykilpailuista ja sen tuomista kommelluksista, mutta voin jakaa kyseisiä ajatuksiani toisena päivänä.
7:00 - Kello soi. Sunnuntaina. Ilta oli venynyt pitkäksi ja herätys tuntui tuskaiselta ajatukselta. Onneksi ikkunasta tervehti kaunis ja valoisa aamu, joka tietenkin hieman paransi mahdollisuuksia kammeta itsensä ylös muutaman tunnin unilla. Tavalliseen tapaan Kida kömpi viereeni huomattuaan heräämiseni, lipoi sievästi kasvojani eikä halunnut sitä lopettaa, vaikka kuinka yritin kasvojani ravistaa hyökkäyksen tieltä. Nauru heittäytyy hylkeen lailla lepuuttamaan etupäätään sängyn laidalle, odottamaan lupaa saada liittyä seuraan.
8:00 - Puoli kahdeksalta oli Naurukin tullut uniseuraksi, mutta sain kuin sainkin itseni kammettua ylös. Aamutoimet, vessa ja hampaidenpesu, kevyt meikkaus ja vaatekriisi. Tulee kuuma, mitä siltä pukisi päälle? Koirien tavaroiden pakkausta, aamupalaa. Piti saada itsensä valmiiksi, vaikka uni vähän nukkuma-aikaa venyttikin aikataulusta piittaamatta.
9:00 - Pääsimme perille Ojankoon. Matka kotoa kentille oli kuuma, vaikka kello oli vasta näin vähän. Pidin kiirettä, koska en todellakaan halunnut myöhästyä. Tara olisi mielellään piehtaroinut heinikossa, mutta hoputin sitä liikkeelle ja lupasin, että takaisintulomatkalla saa möyriä. Käskytin Oonaa pitämään silmässä maastoa kyykäärmeiden varalta. Ilmoitin Tapsan olevan paikalla ja rallytokon odottelu alkoi.
10:00 - Rataantutustuminen alkoi suurinpiirtein ajallaan, eikä se sisältänyt mitään suuria kummallisuuksia. Hieman hirvitti, kun radalla oli kaksi kertaa juoksuosuus, toisella pujottelu ja toisella pinkominen maaliin. Kuvittelin mielessäni sen riemukkaan ääniskaalan, jonka noutaja kurkustaan pääsisi vauhdin saatuaan. Aurinko helotti armottomana ja varjopaikkoja oli vähäisesti. Australianpaimenkoirat olivat suojassa pk-esteen alla varjossa, mutta Tapsa reippaana odotti vuoroaan kuumuudessa, vaikka yritin parhaani mukaan sille suojapaikkaa etsiä. Jutustelin muiden kisaajien kanssa ja tunnelma oli leppoisa. Ei jännittänyt, koska ei ollut jännitettävää.
11:00 - Taran suoritus oli ollut oikein mallikas. Olihan se ollut innokas, muttei räjähtävä hirmutolleri vaan käyttäytynyt siististi. Pieniä mokia Oonakin osasi nimetä, muttei mitään ihmeempää. Tapsa sai hengailla ihmisten kanssa, kyttäsin puhelinta ja parkkipaikkaa koulittavaa odotellen. Koirien juottoa, niiden hyvinvoinnin takaamista. Hieman pilviä asettui auringon eteen antamaan pientä helpotusta, mutta kuumuus ei siitä mihinkään laskenut. Tapsan tulos paljastui, 94/100p! Aika hitsin hyvä suoritus. Oona kävi tekemässä kilpasuorituksen extempore Oran kanssa ja minä toimin koiranpitäjänä ja radan taltioijana odotellessani. Agiryhmäläisen kanssa oli mukava jutustella joudessaan kisoista ja niiden mahdollisesta ärsyttävyydestä.
12:00 - Erika saapui, kuumuus oli käsinkosketeltavaa. Siitä huolimatta saimme tehtyä sovitut treenit hänelle ja hänen koirilleen, Vorolle ja Fleurille. Ennenkaikkea ihmisen ohjaukseen keskittyvää, sillä koira-parkaa ei viitsinyt turhia kiusata. Päässä jyskytti epämiellyttävä olo, silmiä täytyi siristellä. Miten hitossa onnistuin unohtamaan aurinkolasit ja lippiksen? Pitkähihainenkin jäi, hartiat tuntuivat grillissä könöttäviltä makkaroilta.
13:00 - Erika lähti hikoilemaan kotimatkalle, minä menin vuorostani kentälle. Oona oli suunnitellut radanpätkää. Olo oli tukala, nälkäkin vaivasi pahasti. Kävin radan kerran läpi Oonan kanssa, kerran yksin, eihän se mieleen jähnyt. Motivaatio oli nolla, olkapäitä korvensi, mutta pienet treenit oli tehtävä kun koirat kerran mukana olivat olleet koko pitkän päivän. Kida toimi tyylikkäästi kesäpuvussaan, ei helle vaivannut ja vauhti oli hyvä. Toisella kerralla keppien vauhti putosi huomattavasti, mutta kontaktit sen sijaan imivät oikein hyvin - kerran possun sai sille palauttaakin varastelun jälkeen. Nopea vaihdos, Nauru pääsi puikkoihin. Odotin laamamaista menoa, mutta tyyppi olikin ihan sairaan täpäkkä! Oonakin sen huomasi. Samaa rataa, keppejä tosin emme mennee. Haki hyvin niin hypyt, putket kuin renkaat ja A imi erittäin lujasti pienen merle-eläimen luokseen. Alastulolta karkaili omin luvin, mutta muuten se teki lyhyen treeninsä kiitettävän arvoisesti.
14:00 Tuskainen kotimatka, ja saatanallinen kuumuus. Ihan kuin olisi ylittänyt Saharaa! Kotimatka tuntui niin pitkältä, niin pitkältä. Tapsa sai toteuttaa möyrimislupauksen, lisäksi se hepuloi kuin paraskin teinikoira. On silläkin ajat, mittari näyttää +30 ja tolleri painattaa menemään viimeiset järjenhippuset perässä roikkuen! Kotiin päästyäni pingoin samantien kylmän suihkun alle. Kirjaimellisesti saman tien. Suihku tuntui niin älyttömän hyvältä, parempaa olisi ollut vain viileä järvi, jonne olisi voinut juosta päätäpahkaa vaatteet päällä. Koirat saivat ruokaa, sitten alkoikin lepo.
15:00-18:00 - Seuraavat tunnit koostuivat ruuan tekemisestä ja siitä nauttimisesta. Ateria koostui herkullisesta kanasalaatista ja kylmästä colatölkillisestä, maailman parasta! Pirates of the Caribbean-maratoonimme oli päässyt kolmanteen osaan ja katselimme sen ruokaa popsiessamme. Jälkkärinä oli vielä perjantaina ostettuja irtokarkkeja, joten elämä hymyili sängyssä maatessa. Tapsa jäi kuorsaamaan kanssamme kyllästyttyään kerjäämiseen, Nauru tuhisi tyytyväisenä lattialla ja Kida makasi kippuralla somasti vieressämme.
19:00 - Jutustelin hetken äitini kanssa puhelimessa hänen kanalansa uudesta asukista, jonka netistä hänelle metsästin. Sitten istahdin koneen ääreen kirjoittamaan tätä tekstiä. Pistin Oonan muokkaamaan pari kuvaa haluamaansa julkaisukuntoon. Olkapäät on rasvattu, mutta niitä polttelee edelleen. On kamalan hiostavaa, kaipaan kovasti tuuletinta pöytäni viereen viilentämään. Seuraavaksi aion käydä ottamassa koirille iltapalaa sulamaan. Myöhemmin on luvassa koirien iltalenkki, jonka jälkeen täytyy vakavasti harkita unille siirtymistä, jotta jaksaa virkeänä siirtyä uuteen viikkoon!
Oliko tämä postaus mieleisenne? Mieleen heränneitä kokemuksia saa jakaa!
Tokomasennus - vaiko innostus sittenkin?
Plää. Mielenkiinto tokoon on muutenkin vähän heikko, kuten mainitsin pari postausta takaperin, eikä tämä
kisa kamalasti innostanut jaksamista. Pitäisi olla tyytyväinen siihen mitä saa, mutta minua ei kiinnosta pisterivit. Minua kiinnostaa asenne. Omani ja koiran, mutta nyt ongelmana on karvaisemman kaverin (ja kyllä, olen huolehtinut sheivauksista)
Hyvinkää, iltakoe. Jännitti niin saatanasti, mutta tapani mukaan jännitin jännitykset kotona ja kisapaikalla olin lunki. Kida, miten hyvää jälkeä teitkään kanssani. Mahassa ei edes kipristellyt, koira pääsi pulahtamaan lampeen, leikittiin ennen suoritusta ja levättiin vuoroa odotellessa, ihan kuten kokeenomaisissa treeneissäkin tai valkuissa. Oli kuuma päivä takana, koiralla ei ihan paras veto, tiedostin asian. Sen ilme oli kuitenkin leikkirä, se leikki leluilla hyvin, läpsi tassuilla ja oli oikein rento, oma itsensä. Paikkamakuussa sen asenne oli vielä ihan hyvä - hieman haahu, mutta otti kontaktin pyydettäessä ja pitikin sitä yllä. Paikkamakuussa ei haistellut (HURAA) ja oli oikein levollinen, perusasentoonkin nousi oikein täpäkästi vaikka koko aamupäivän revin hiuksia, että kuitenkin jättää ottamatta. Hyvällä fiiliksellä pingottiin lelulle ja odottamaan vuoroa, joka oli - rrraaaah - viimeisenä.
Ei muuta kuin yksilöliikkeisiin. Ja ei ollut enää kivaa. Muurahainen taisi puraista pyllystä, koska neiti alkoi rapsuttelemaan (!!) itseään kesken seuruun. Ja siitä tajusi mokanneensa ja asenne koko puurtamiseen hävisi. Olin rento, kannustin, läpsin ja pyöritin ja sain vastaukseksi naurumaista örinää, taisin iho ottaa hampaastakin kerran. Seuruut oli kamalan lyhyitä, kaikki tapahtui kamalan nopeasti eikä Nauru koskaan noussut rennoksi, kun käännyttiin parin askeleen välein. Liikkeestä pysähtyminen oli heti pari askelta liikkeellepääsyn jälkeen ja Nauru on ehdottomasti parhaimmillaan vähän pidemmissä seuruupätkissä. Himo siirtyä avoimeen senkun nousee...
Luoksetulossa se oli aivan lukossa. Tuplakäskyllä se lähti hitaasti ravaten tulemaan luokseni, eikä käsky "kovaa" oikein kuvannut sitä. Niin anteeksipyytäväisen näköisenä se tulla jolkotti yleisön tyrskiessä, raasu. Taas tsemppausta ja toteamus, että "muakaan ei Nauru jännitä, ei sunkaan tarvitse". Se sitten vähän paransikin, teki jäävät tosi näppärästi, mutta hypyllä teki sen mitä pelkäsinkin, saman kuin ensimmäisessä kokeessaan Vuokkoset-areenalla. "En hyppää. Seison esteen edessä ja tuijotan takaisin surkeana."
Onneksi Riikka Pulliainen oli tuomarina.
Luoksepäästävyys 10 - Niin nuuskutti tuomarin lähellä olevia kasvoja ja kuunteli, kuinka kauniita eriparin silmiä kehuttiin.
Paikkamakuu 10 - Ei haistellut, piti pään levollisesti ylhäällä. Hyvä suoritus.
Seuraaminen kytkettynä 7½ - Ensin kutitti, sitten alkoi jännittää. Hyvää seuruu ei omasta mielestäni ollut missään vaiheessa. Hieman pidemmillä pätkillä se olisi voinut parantua, mutta nyt oli levotonta kääntymistä ja tahtimuutosta kokoajan ja liike meni lahnailuksi.
Seuraaminen vapaana 8 - Sama kuin yllä.
Luoksetulo 7 - Harmitti, sillä tätä on viretreeneissä oikeasti työstetty. Ja taas palattiin pisteeseen nolla.
Liikkeestä maahan 9 - Hieno tsemppaus, koira oikeasti rentoutui ennen liikettä ja suoritti sen hyvin.
Liikkeestä seis 10 - Rento meno jatkui seuraavalle liikkeelle, hyvä Nauru!
Estehyppy 0 - Ja sitten se rentous romahti, itsevarmuutta ei ollut tarpeeksi suorittaa ko. liikettä.
Plussaa on se, että itse pysyn rentona ja kykenen antamaan täyden tukeni koiralle. Miinusta on se, että jos koiraa jännittää, sitä jännittää. Se tarvitsee nyt paljon hauskoja treenejä, lystinpitoa, treenaamista oudoissa paikoissa ja kilpailutilanteissa. Sen pitää oppia, että kisoissa ollaan vain me kaksi - muilla ei ole merkitystä. Tuo koira osaa suorittaa liikkeitä niin kauniisti, sen täytyy muistaa se ja luottaa itsekin itseensä.
Hullu on ihminen, joka tällasesta epäonnistumisesta saa lisää motivaatiota ja nyt jo tekee sotasuunnitelmaa kesän ajaksi, kuinka lähteä nuoren koiran itsevarmuutta työstämään... Treeniseuraa otetaan vastaan. ;)
Postauksen kuvat on ottanut Jenny Söderlund Wirneen leirillä.
Rakkautta on koti. Ja kesä. Koti ja kesä.
Koirista puhuttaessa tuttu juttu. Vahvistetaan haluttua, pidetään homma iloisena ja henki kannustavana. Näin saadaan toimiva, iloinen koirakansalainen, josta on hauskaa tehdä. Vaan entä jos ihminen, se koiran kouluttaja, olisi positiivisen vahvistamisen tarpeessa?
Mitä nuorempi koira, sen enemmän palautetta. Pääasiassa hyvää sellaista.
Nauru on hyvin erilainen koira kuin kaksi aiempaakin. Aina uusi koirakohtaaminen opettaa uusista asioista ohjaajalleen, ja niin tässäkin tapauksessa. Tara oli nuorena sähikäinen, jolla on-nappi oli jumiutunut pohjaan ja jonka aivoissa virtasi bensiiniä aivonesteen sijaan. Kidalla on ollut moottoria alusta asti, mutta sillä on ollut henkisiä muureja esteenä, jotka on ensin pitänyt nujertaa. Se on ollut sähikäinen, mutta hillitysti, koska sen piti keskittyä pohtimaan mahdollisuutta taivaan putoamisesta kohti niskaa. Kida onkin ihan parhaimmillaan nyt, kun on ensin möhlitty ja osattu uudestaan paremmalla asenteella ja esiin on kuoriutunut reipas, usein röyhkeäkin, koirakansalainen. Ja sitten on Nauru, joka on tasapainoisempi pääkopaltaan kuin kaksi koiraani yhteensä. Älykäs, reipas Nauru, joka oppii kaikenlaista hurjan nopeasti. Hellyyttävä, pieni Nauru, joka rakastaa rakkautta ja puuhastelua yhdessä. Se on vauhdikas, muttei samalla tavalla sählä tai suriseva kuin monet hyvällä moottorilla varustetut koirat.
Viimeaikoina treeneissä on tuntunut, että nämä hyvät ominaisuudet ovatkin kääntyneet huonoiksi. Se on liian kiltti. Se on liian ajattelevainen. Se ei possuile tai ole tarpeeksi röyhkeä.
Nauru on taas uudenlainen tuttavuus, koska siltä oikenlainen moottori ja vire täytyy kaivaa erilaisilla tehtävillä, eikä niitä anneta ilmaiseksi. Tähän asti olen voinut jäädä laiskuuksissani joskus liihottelemaan tasaiseen tekemistahtiin, kun nuori koira on opetellut uutta. Pentuna se sai tarjota tehtäviä omaan tahtiin ja itsenäisesti, ja koska sillä ei ollut yli-innokasta päänsisältöä hidastamassa toimimista, se oppikin asioita. Tehtävien vahvistaminen on ollut helppoa. Nyt, kun koira lähestyy 1,5 ikävuotta, olisi siltä aika alkaa vaatia. Siltä vaaditaan erilaista osaamista: kovaa vauhtia, fyysistä suorittamista ja hyvää kestävyyttä. Sen täytyy oppia ottamaan riskejä, yrittämään tosissaan - ja epäonnistumaan. Se lienee kiltin koiran suurin murhe, koska eihän se halua epäonnistua vaan miellyttää minua parhaalla mahdollisimmalla tavalla.
Nauru on vähän kuin ratsastuskoulun hevonen. Oikealla ratsastajalla se antaa kaikkensa ja enemmänkin, mutta jos sen antaa jäädä esittämään pitkäkaulaista, laiskaa lehmää, kyllähän se sen tekee. Kuka jaksaisi olla motivoitunut, jos sitä ei edes vaadita?
Viimeaikoina on mieliini kiivennyt huterilla tikapuilla ajatus, että olisin tavattoman myöhässä. Että minulla pitäisi olla jo se täpäkkä, sähäkkä suhari. Naurua arvosteltiin jo pentunakin ja epäilin sitä itsekin, kun se oli niin rauhallinen. Hyppytekniikkakurssilla sain rauhoittelua ja muistutuksen, ettei nuoren koiran kanssa ole kiire, mutta olenko minä ollut nyt liian hidas? Kaipaan palautetta, etenkin eteenpäinvievää rakentavaa kritiikkiä, mutta viimeaikoina se toinen ääripää - kannustus ja kehuminen - on tuntunut jäävän. Vain muistutuksia vireestä, joka ei ole vielä sillä tasolla, jolla uskon sen joskus olevan. Viimeisen viikon olen paahtanut lyhyitä viretreenejä ja ollut erittäin tyytyväinen tuloksiin ja tekemisiin, mutta silti tästä onnistumisesta puuttuu jokin hohto. Sunnuntain ja maanantain viretreenin tein mahtavalla otteella ja hyvällä fiiliksellä, mutta eilen ajatuksesta hävisi se pohjimmainen idea ja stressi otti vallan. Syy saattoi toki olla migreenissäkin, sillä oloni oli hyvin heikko vielä tänäänkin ja pystyin tuskin ottamaan itsestäni murto-osaakaan irti tänä aamuna treenatessa.
Kidan kanssa on tällä hetkellä hyvin päinvastainen. Se on niin säpäkkä ja taitava, että sitä kehutaan paljon. Sillä on parempi ote työskentelyyn ja elämään yleensäkin. Oli kuitenkin aika, jolloin nyyhkytin epätoivoisena suurien ongelmien äärellä rakkaan punapaimeneni kanssa. Muistan, että silloin minulla oli paljon tsemppia: oli tuttu treeniympäristö ja kouluttaja, jota melkein saattoi kutsua jo ystäväksi. Täällä kehä kolmosen sisällä kaikki on vielä hieman uutta, kaveriporukkaa treenikentille ei ole muotoutunut ja koulutuksissakin asenne on täysin erilaista kuin vuosi-kaksi sitten. Tämä on tavoitteellista. Oikeasti tavoitteellista.
Tässä tekstissä ei juuri ollut päätä eikä häntää. Se oli lähinnä sekavien ajatuksien ja paineen purkamista epämääräiseksi läjäksi koukeroisia kirjaimia. Ajatuksia ja vertaistukea saa luonnollisesti jakaa! Minun pitäisi muistaa taas, kuinka hieno koira Nauru on. Sen tiedostamiseen ei pitäisi liittyä muiden ihmisten mielipiteet, mutta niin hetkinä kun katson "valmiina pakettina" syntyneitä vauhtikalloja, hiipii mieleeni epäilyksiä. Ne epäilyksetpitävät typerinä pintansa silloinkin, kun Nauru viilettää pitkillä jaloillaan leikin tiimellyksessä karkuun, jättäen Kidankin kauas taakseen. Tiedostan, että siinä on poweria, vauhtia, voimaa ja uljautta, niitä samoja ominaisuuksia joita kaikissa hienoissa australianpaimenkoirissa on. Miksi silti olen näin epäileväinen?
Ehkä minun pitää kehua peilikuvaani joka aamu. Kuka kissan hännän nostaisi tai motivaation palauttaisi, kuin kissa itse! Tai tässä tapauksessa koira.
Tärkein oppi, jonka Nauru keksi leirillä. Kuva c: Jenny Söderlund
PS. Treeneissä otetut kuvat kertoo liikaa totuutta. Mä niin alan laihikselle taas.
Kotona Vantaalla tuomien huumaava tuoksu hukutti minut ihanuuspilveen viilenneellä yölenkillä.
Kotiin on aina kiva palata, mutta oli reissussakin vaan niin pirun mukavaa.
Sanoin "heihei" Tapsalle (joka painui maalle) ja Kidalle (joka jäi Oonan riesaksi) ja lähdin Naurun kanssa Turun läheisyyteen Yläneelle, Kuralan kartanokeskukseen. Minulla ei ollut käsitystäkään matkani määränpään prameudesta, joten pieni shokki oli kuulla, että käytössämme on mökkien ja saunojen lisäksi kokonainen kenttä agilitykalustoineen ja kirsikkana hallikin, ihan vaan jos tarvitsee. Tekonurmella seisoessani vannoin pystyttäväni teltan kentän läheisyyteen, mutta nukuin kuitenkin kiltisti "menkkakurjessa" (kuten Kurki-nimistä mökkiämme leikkisästi nimitimme) kahden juoksuisen aussiepimatsun ja yhden epäjuoksuisen neitokaisen kanssa. Toisinsanoen Priya&Milli, Ilo&Jenny sekä Tintti&Sari olivat kämppiksiämme leirin ajan.
Perjantai-ilta sujui pääasiassa paikkoihin tutustuessa. Käväisimme Jennyn ja Millin kanssa eristäytyneenä porukkana tutkimassa jälkimaastoja samalla kun "äijäporukka" suuntasi etsimään hakuun soveltuvia metsiä. Kolme auspaineitiä sai kivat leikit aikaiseksi, milloin kepin kanssa ja milloin ihan vaan rallatellen. Istuimme iltaa ulkona nautiskellen herkullisia tortilloja, eikä uni meinannut tulla silmään. Nauru nukkui muiden koirien kanssa alakerrassa, omassa häkissä ja minä Jennyn ja Millin kanssa parvella. Eroahdistusta meinasi meikäläiselle pukata, mutta Nauru oli oikein tyytyväinen ja loikoili yksiössään tyytyväisenä.
Showta saatiin aikaiseksi lauantaisena aamuna. Kahdeksalta painuimme valmiiksikatetulle herkkuaamiaiselle päärakennukseen koirien jäädessä häkkeihin, joskin Tintti odotti autossa. Palasimme tunnn päästä ja saimme nähdä yllätyksen! Priya oli onnistuneesti murtautunut kevythäkistään, vapauttanut rikostoverikseen Naurun (jonka häkin olin sulkenut huolettomasti) ja yhdessä kaksikko oli pitänyt pidot. Nauru oli kuin heliumpallo syötyään puolet nappuloistaan ja Priya oli maiskutellut Tintti-siskonsa pöydällä odottavilla palkkaevästyksillä. Ilo oli kovasti yrittänyt päästä vapauteen siskojensa tavoin, mutta kaikin voimin revitty metallihäkin ovi oli vain vääntynyt, eikä mahdollisuutta pakenemiseen tullutkaan. Pienet kirosanakärpäset surisivat ohimolla, mutta ei muuta kuin ilmapallo häkkiin lepäämään ja vettä tarjolle, sulattelemaan kuin matelija ylimääräistä safkamääräänsä.
Koko lauantai kului treenatessa. Teimme sotasuunnitelman kympin nurkilla ja asettauduimme sitten kentän laidalle aloittelemaan. Vettä litkivä mahapallo joutui sekin työskentelemään ansaittuja ylimääräisiä läskejään pois, meno oli kuin sodassa vahingoittuneella laamalla, mutta voin lohdutella itseäni, että tilanteeseen nähden se antoi kaikkensa. Aurinko nosti lämpötilan kahdenkymmenen lämpöasteen korville, pilviä ei taivaalla näkynyt lainkaan. Koirilla oli viileä paikka hallin seinään kiinnittyneinä varjossa, mutta ainakin minä ja Milli käristimme huolellisesti ihoa.
Nauru teki tokossa vain repimisleikkejä, vauhdikkaita luosetuloja (lue: mahan kanssa lyllertäviä luoksetuloja), leikistä lennokasta seuraamista ja pari tokohyppyä leluviskaisun kera. Agilityssa oli irtoamiseen soveltuva rallattelurata ja testasimme myös valssauksia, mutta mahaeläimeni ei ollut oikein innoissaan ajatuksesta, vaikka kyllä se duuniakin teki. Väsyi luonnollisesti nopeammin ja jostain syystä olisi mielellään jättänyt hyppyjä väsähtäessään väliin...
Kun ensimmäinen porukka oli saatu taputeltua, sai kouluttajamme Laura puhelua, että pieniä, uusia wirneilijöitä alkaa putkahdella maailmaan. Koutsin painatettua nasta laudassa kohti kotia ja pentuja, annettiin kouluttajan kultaisena hohtava valtikka minun haltuuni. Jännitystä meinasi pukata, mutta pidimme koirille uimatauon ja itsellemme annoimme luvan lounastamiseen ja kävimme vähän läpi, millaiset treenit tekisimme tauon päätteeksi. Päätimme jatkaa agilityn ja tokon ihmeellisessä maailmassa.
Opetuslistalla oli agilitysta valssi ja persjättö, sekä vähän puhetta vekeistä ja koiran linjan suunnittelusta agilityradalla. Koirat ja ohjaajat tekivät hienosti hommia, oli hieno nähdä onnistumisia! Nauru esitti myös kontaktien opettamisesta yhden tavan. Tokossa teimme pääasiassa ruutua. Naurukin yritti tehdä, mutta sen laamaus jatkui ja päädyin nostattamaan sillä vähän kapuloita ja hieman sitä hetsattiin luoksariin, suhteellisen heikolla menestyksellä. Lopulta hyväksi heitsaukseksi osoittautui se, kun koutsatessa hitsasin muita koiria ja Nauru kiihtyi seinässä kiinni ollessaan. Jenny kävi vapauttamassa Naurun ja palkkasin luokseni rynnivän koiran lelupalkalla. Jotain hyvää tässäkin treenissä, toisinsanoen. Koirat taas pulikoimaan, mutta ilta tuntui kovin nuorelta. Lähdimme pienellä porukalla tekaisemaan vielä jäljet metsään. Nauru teki oikein pätevästi Jennyn tallaaman jäljen: suht suora, jossa purkit lähietäisyydellä toisistaan. Kaksi purkkia, korkki ja kaksi purkkia, kaikki ilmaisi vaikka viimeisessä vähän olisi mieluummin tökkinyt purnukkaa vain nokallaan.
Koirat vaikuttivat harvinaisen tyytyväisiltä päästessään nukkumaan! Priya pinkaisi innokkaasti Naurun hehtaarikokoiseen kämppään, joten kaksikko jäi lepäämään kimpassa häkkiinsä. Me ohjaajat kaivoimme grillitamineet esiin, söimme itsemme jalkapalloiksi ja lämmitimme saunan. Pieni ryhmäpaine kannusti minutkin molahtamaan kylmässä joessa! En ole varmaan sitten lapsuuden heittänyt talviturkkiani näin varhaisessa vaiheessa kesää. Kun painuimme itse pehkuihin pissatettuamme koiraeläimet, ei unta tarvinnut kauaa odotella. Hups vain, eikä unesta herätty kuin vasta seitsemältä aamulla, kun oli aika alkaa valmistautua uuteen, vauhdikkaaseen päivään.
Tällä kertaa olivat koirat kauniisti herkullisen aamiaisen ajan. Pakkasimme tavarat autoon, siivosimme paikat, iskimme koirat kyytään ja huristelimme hakumetsään. Juniorit tekivät ensin hajuhakuja lähimetsässä, sitten taapersimme kauemmas tekemään hakua vanhemmille. Nauru teki ensimmäisellä kierroksella viisi pistoa. Ilma oli painostava ja kuuma, eikä tuulta ollut nimeksikään. Kävimme hakemassa hajun piiloutuneesta ukosta, mutta silti Naurulainen yritti lähteä jäljestämään, kun palasin vapauttamaan sen keskilinjalta. 2-5 otimmekin ääniavulla, joka toimi paremmin. Korvat höristyivät kun äänet kantautuivat metsältä keskilinjalle ja etsimään lähdettiin hyvin innokkaasti. Nyt treenin alle suorat linjat.
Toisella kierroksella laitettiin hämypiiloja. Ensimmäinen ukko oli viimeisen piilon takana, kakkonen toisella puolella linjaa viimeisen piilon sisässä ja kolmas taas viimeisen piilon takana. Nauru teki oikein hyvää työtä jälleen pienen ääniavun kera. Olin erittäin tyytyväinen, vaikkakin treeniä edelsi aivan uskomattomiin mittasuhteisiin paisunut liividraama. Valjaista ja liiveistä Nauru ei ole koskaan pitänyt, se seisoo tönkkönä niitä pukiessa ja näyttää inhoavalta. Ennen se on toipuut asiasta heti, mutta tänään e kulki kuin kolmijalkainen, piehtaroi, ryömi karkuun ja laittoi liinoja kiinni. En käsitä, miksi, koska moisia varustuksia puetaan vain kivojen asioiden äärellä: jäljellä, pyöräilyyn tai hakuun. Minun täytyy ottaa operaatio "naksuttele valjaat kivoiksi", tai tästä hommasta ei tule mitään.
Haun jälkeen olikin aika lähteä ajelemaan kotiin! Mukavassa auringonpaisteessa ja sujuvassa liikenteessä sain yri parituntisen kotimatkani ajella, yhden pysähdyksen taktiikalla! Kiitän (täälläkin) leirin järjestäjää Lauraa ja Saria, koutsannutta Saria ja ihmisiä mainiosta seurasta ja hengestä!
Valssaaminen on kamalaa. Se oli lapsena kamalaa salonkitanhuissa ja kamalaa se on agilitykentälläkin. Pidän itseäni aivan onnettomana valssaajana, mutta onneksi eilen agitreeneissä paljastui, etten minä ihan niin onneton ole. Tomi piti meille erittäin hyödyllisen valssitunnin. Parissa kohdassa valssi ei ollut optimaalinen ohjauskuvio, mutta teeman mukaisesti niitä tungettiin jokaiseen väliin!
Naurua tituulerasi Tomi nöyräksi ja kiltiksi agilitykoiraksi, mutta sitähän se onkin. Se lukee hyvin ohjaustani ja tottelee sitä kuuliaisesti: se kääntyy oitis kääntävästä ohjauksestani ja on kuulemma ihanteellinen koira juuri valsseja ajatellen. Vielä se tarvitsee lisää itsevarmuutta, jolloin nopeutta tulisi lisää. Nyt lähtee harjoitukseen treenit, joissa ohjaan mieluummin liikaa kokeillen kuin liikaa varmistellen. Nauru pääsee kokeilemaan siipiään ja saamaan lisää itsevarmuutta onnistumisista. Estehakuisuus tuolla tökkii edelleen, vaikka olen treenannut sitä operantisti tosi ahkerastikin. Tämä oikeasti vituttaa hämmentää, sillä etenkin väsyneenä Nauru saattaa seistä töllöttää minua esteen vieressä, kuin ei olisi koskaan kuullut ensinnäkään sanaa "operantti" tai toisekseen olisi ikinä tehnyt moiseen liittyviä harjoituksia.
Naurulla muutenkin on tuollaista ajatuksenjuoksua havaittavissa. Sille aikanaan oli hyvin "vaikeaa" lähteä ensimmäisestä luoksetulokäskystä liikkeelle. Tätä treenattiin ahkerasti ja liikkeestä tuli tosi toimiva kokonaisuus. Nyt, kun en ole samaan tahtiin enää tätä vahvistanut, olemme jälleen siinä pisteessä, että koira jää herkästi käskyn kuultuaan vaan toljottamaan korvat tötteröllä. Naaaaaaaaaaaargh. Hieman stressaa kun koe lähestyy (VIIKKO), mutta ajattelin palata taas liikkeen vahvisteluun lenkillä lelun avulla ja olla mahdollisimman stressaamatta.
Tähän olen merkinnyt noin suurinpiirtein kohdat, joihin valsseja tehtiin. Kahdenkymmenen esteen radalla 12 erilaista valssia, joten pyöriä sai olan takaa! Laskin mielessäni askelia, jottei niitä tulisi kolmea enempää, muistin olla vaihtamatta ohjaavaa kättä kuin lentokone ja pyrin tekemään työskentelyn pääasiassa jaloillani, käsien tuodessa vain tasapainoa. Usein suunnittelin paremmin kuin tein, mutta yritys hyvä kymmenen. Kaikkein vaikeimpia minulle oli liikkuvat valssit. Kakkonen ja vitonen sujui hetken epäröinnin jälkeen, sillä sain hyvää etumatkaa koiran sujahtaessa putkeen. Usein unohdin merkitä hypyn ennen valssia huonosti, mutta pienellä tsempillä asia korjaantui ja kykenin ajattelemaan kymmentä asiaa yhtäaikaa yhdeksän sijaan. Nauru luki yllättävän hyvin nelosen kääntävän valssin, jossa se lähetettiin oikeanpuolimmaisen siivekkeen takaa hypylle ja otettiin putkelle twistimäiseen tyyliin. Myös kutosen nostava valssi oli hyvä ja siihen saatiin vauhtia, kun en jäänyt varmistelemaan vaan moottoroin täysillä kohti putkea 12, jolloin Naurulle tuli kiire perääni.
Vaikeimmat minulle olivat viimeiset liikkuvat valssit, 11 ja 12. Minun olisi pitänyt ehtiä tehdä kumpikin valssi jo ennen esteen kohdalla olemista (kuvassa ne ovat siis kohdissa, jossa valssin pitäisi olla tehty jo kun koira ponnistaa edelliselle hypylle), mutta joko olin liian myöhässä, liian ajoissa (!), joko Nauru jätti hypyn väliin ja salpauduin siitä tai sitten menin yksinkertaisesti pyörälle päästäni! Hekotella siinä sai ja aivoja sai todellakin käyttää, että kykenin vääntelemään jalkojani oikeisiin suuntiin oikeaan aikaan. Aloin päästä lopulta jyvälle, mutta pahuksen aika loppui kesken. Harjoitukset jatkuvat siis kotioloissa - etenkin Kidan kanssa, sen kanssa kun ei tarvitse murehtia siitä, meneekö se oikein vai väärin hypyille.
Koska tänään oli Naurun hakutreenit, tokoilin hieman Kidan kanssa "omalla kentällä". Neidillä oli aika hyvä asenne tekemiseen. Se haki innolla niin puisen kuin metallisen kapulan, joskin metallissa huomioidaan ällöprosentin korkeus ja se palautuu edelleen ravaten. Toisella yrityksellä pudotti kapistuksen eteeni, mutta joutuessaan tekemään uudestaan toi perille saakka. Seuraaminen oli huomattavasti parempaa kuin yleensä: se on viimeaikoina pyrkinyt edistämään, mutta nyt edistämistä oli vain juoksuseuruussa. Kaukot vastapainoksi eivät olleet niin hyviä kuin yleensä, mutta mitäpä sitä turhaa stressiä ottamaan. Kesäkuussa ajattelin kokeeksi ilmoittaa Kidan epistelemään voittajaluokkaan, niin näkee miten liikkeet toimivat "kisamaisessa" tilanteessa vuoden tauon jälkeen.
Älyn jättiläinen keksi itselleen tekemistä odotteluajaksi...
Nauruun olen oikein tyytyväinen hakutreenien jälkeen. Se menee innoissaan metsään ja on hyvin oivaltanut, mitä siellä oikein tehdään. Kolme ukkoa oli metsään piiloutunut, kaksi löytyi aivan suoraan keskilinjalta hajun perässä ampaisten, kun tuuli tuli oikeasta suunnasta. Keskimmäisestä käytiin ottamassa haju lähempää, sitten lähetys keskilinjalta etsimään. Mutkia otti ja tosissaan joutui tekemään töitä, mutta löytyihän se kuusipuun alla kykkivä tyyppi! Nausku tuntuu jotenkin niin viralliselta ja katu-uskottavalta liiveissään, johon se sai jo pienen kulkusen kilisemään. Seuraavaksi pitäisi alkaa rakentamaan ilmaisua.
"Joo joo, voitasko mennä töihin?"
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Kisaaminen on ihan tyhmää
Tokomasennus - vaiko innostus sittenkin?
Mainos ties kuinka mones
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.