en fi fi fi it fi fi fi fi fi fi fi fi fi sv fi fi fi de eu fi fi de fi fi fi fi fi fi fi en fi fi eo en fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi et fi fi fi fi fi fi pt fi et fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi it lv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi da fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi it fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi id fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi it fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi it fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi id id fi fi fi es en fi fi fi fi ja fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi en fi
Kävin kerran viikossa eräässä huoneessa melkein neljän vuoden ajan. Se oli tärkeä huone. Huoneessa oli vihreät tuolit ja vihreät verhot. Verhoissa oli metsäkuviointia. Huone oli neljännessä kerroksessa, ja minä menin sinne hissillä joka ikinen kerta. Molempiin suuntiin, ylös ja alas. (Kyllä, olen juuri niin laiska ihminen.) Ja sitten huoneessa oli myös kaksi kelloa. Toinen niistä oli pieni herätyskello. Se nakutti eri tahtiin isomman seinäkellon kanssa. Miniherätyskello oli laitettu hyllyn päälle, jotta minäkin voisin seurata ajan kulkua. Joinain kertoina olisin halunnut kellon pysähtyvän. Joinain kertoina olisin halunnut sen nakuttavan triplavauhtia, koska joskus ei vain jaksa muistella traumakokemuksia tai höpöttää mitään ylipäätään.
En enää käy siinä huoneessa kerran viikossa. En oikeastaan tule varmaan enää ikinä käymäänkään siellä. Lähinnä siksi, että muutin toiselle paikkakunnalle opiskelemaan ja psykoterapeuttini oli jo ilmoittanut, ettei pystyisi työkuvioidensa vuoksi jatkamaan kanssani enää joulun jälkeen. Oli muutenkin psykoterapian lopetustyön aika. Vaikka koin olevani kyllä valmis, jokin tyhjyys jäi keskiviikon kello 16 kohdalle. On sellainen olo, että pitäisi olla jossain, mutta en ole.
Terapiassa ei nimittäin pitkään aikaan enää käsitelty niitä asioita, minkä vuoksi minä alun perin sinne menin. Endometrioosi ilmestyi elämääni kesken psykoterapian, ja ihan yhtäkkiä, julmasti ja ilmoittamatta, se sivuutti terapiassa kaikki ne teemat, joiden vuoksi terapia edes aloitettiin. Ei ollut enää tilaa purkaa muita traumakokemuksia, endometrioosi tuli ja otti koko stagen itselleen. Silloin vielä selittämättömästä ja sietämättömästä kivustani oli tullut elämääni hallitseva haaste. Aluksi kipua vähäteltiin ja laitettiin stressivatsan piikkiin - olinhan käynyt psykoterapiassa jo pitkään ja joitain mieliala- ja unilääkkeitäkin oli kokeiltu. Lopulta kuitenkin ainut, joka auttoi minua kivun tuoman psyykkisen kuorman kanssa, oli nimenomaan tuo psykoterapia.
Onneksi minulla on ollut koko endometrioositaipaleeni läpi rinnallani joku, jolle voin sanoa ihan mitä vaan ilman, että pelkään kuormittavani häntä murheillani. Se joku on ollut psykoterapeuttini. Hänellä oli oranssiin taittavat hiukset ja minä vein hänelle viimeisellä tapaamiskerrallamme Näkymätön Ninni -muumimukin kiitokseksi. Hän auttoi minua kääntämään sairauden tuomat negatiiviset uskomukseni päälaelleen: huonommuuden tunteesta tuli vahvuutta, häpeästä tuli ylpeyttä ja riittämättömyydestä tuli kiitollisuutta. Minulla kävi ehkä uskomaton tuuri, kun endometrioosi iski lujaa silloin, kun olin jo luotettavan ammattiavun piirissä. Toivoisin, että jokainen saisi ja uskaltaisi hakea sitä.
Ammattiavun vastaanottaminen on järkevää myös psyykkisen hyvinvoinnin puolella. Ystävään turvautuminen voi tuntua riittävältä ratkaisulta, mutta olen sitä mieltä, että ammattiavun piiriin hakeutuessa kaikki voittavat. Minua kuuntelee ihminen, joka on kouluttautunut kuuntelijaksi. Minun ei tarvitse ajatella, että kuormittaisin kaveria eikä minun tarvitse jännittää kaverin reaktiota. Joskus ystävä ei ymmärrä, eikä hänen edes tarvitse ymmärtää. Kukaan ystävistäni ei ole elänyt minun kehossani. Olisi kohtuutonta olettaa, että ystävä ymmärtäisi mistä puhun ja osaisi sanoa juuri oikeat sanat niiden ärsyttävien ”kyllä sä siitä paranet”-toivottelujen sijasta. On paljon helpompi kipata huolet jonkun sellaisen niskaan, jolle maksetaan ihan oikeaa rahaa huolieni kuuntelusta. Ystävä sen sijaan voi kuormittua vaikeuksistani itsekin.
Kroonisen sairauden kanssa kamppailevalle kaverilleni ehdotettiin psykologin vastaanotolla käymistä kivun hallinnan helpottamiseksi. ”Eihän mun ongelma ole psyykkinen vaan fyysinen”, kaverini tokaisi. Mutta jos taistelee päivittäin kovan kivun kanssa, niin onhan se nyt kumma jos ei siitä mene pääkin vähän sekaisin. Ammattiapu psyykkisen jaksamisen tukena ei ole häpeä vaan upea mahdollisuus, joka kannattaa käyttää.
Vieraskynä: Yksi ominaisuuksistani - PCOS (PCOS-viikko 2022)
Kohti aikuisen minun elämää, kohti lapsuuden haaveita
En ole nuori perusterve nainen
“Jokaisen tarina ansaitsee tulla kuulluksi” - Näistä syistä kirjoitamme blogia
Unettomuuden syy ja hyvästini bloggaajana
Pääsin eroon turvotuksesta - ruokavalion muutos
Vieraskynä: Endometrioosin monet vaiheet - kokemustarina avanteesta (Endometrioosiviikko 2022)
Mitä on elämä leikkauksen jälkeen?
Vieraskynä: Neuropaattinen vulvodynia – tarinani kivusta ja hoidosta (Vulvodyniaviikko 2021)
Vieraskynä: ”Hyi, sulla kasvaa viikset” (PCOS-viikko 2021)
Siinä on vuori, nyt kiivetään
Pari sanaa jatkuvan kivun lääkehoidosta
Positiivinen raskaustesti 3 päivää ennen leikkausta
"Ei tartte auttaa" otsassa pienestä asti
Gynekologinen tutkimus – mitä ja miksi?
Milloin on vertaistuen aika?
Kuinka sain PCOS diagnoosin?
Enemmän haittaa kuin hyötyä, mutten irti päästä
Jokainen tsäänssi on mahdollisuus
Minä valmistun kandiksi, kaikesta huolimatta
Mä en ole laiska
Sisäinen ja ulkoisesti epämääräinen sairaus
Matka sinne ja takaisin
Olen juuri oikeassa paikassa juuri nyt
Vieraskynä: Minun PCOS-tarinani (PCOS-viikko 2020)
Se riittäköön minulle nyt
Puhelu, joka muutti kaiken
Miksi mä pelkään lääkäreitä
"Taatana mä pärjään kyllä"
Kipuunkin pitäisi kiinnittää huomiota
Kun suurimmasta haaveesta tuleekin suurin pelko
Puhu minulle kuin ihmiselle
Vieraskynä: En natt på akuten
Vieraskynä: endometrioosia sairastavan äiti
Menkää ja pankaa ...seksielämänne arvot tärkeysjärjestykseen!
Alokas Mäkelä, ei astu palvelukseen
Enemmän kuin olisin halunnut antaa
Mikä on vapaa-ajan hinta?
Sivuoireiden ja opiskelun sekamelska
Jos nyt ensin tämä kandi
Sinä olet minun ihmeeni
Vulvodyniaviikon vieraskynä: Emilian tarina
Seksin ei kuulu sattua
Turvotusvatsojen vertailua ja tärkeää vaikuttamista
Sairauden ja ystävyyden yhteenlasku
Kun arki on taistelua
Se antaa enemmän kuin ottaa
Äidiksi PCOS:sta huolimatta: Sarin tarina
Miten varautuu potilas, joka pelkää tai jännittää?
Olen pahoillani, tänään en jaksa
On olemassa hyvääkin hoitoa
"Unohdatko sä mun pimpin?!" ja muita kommelluksia
Miksi kivun lääkitseminen on tärkeää?
Moona-blogin uusien kirjoittajien haku on auki!
Pelko kivusta vai kivuttomuudesta?
Ei endometrioosin ja kivun voittajaksi, vaan onnelliseksi
Kaikki, mitä olet halunnut tietää lapsettomuushoidoista
Olenko minä pelkkä endometrioosi?
Vieraskynä: Onneksi uskaltauduin nuorten vertaistukileirille
Vieraskynä: Endometrioosi ystävän näkökulmasta
Vieraskynä: ”Voi v***u, mitä mä nyt teen?” – elämää endometrioosia sairastavan kanssa
Endometrioosiviikon 2019 teemana on yhteenkuuluvuus
Voiko kivun kanssa ystävystyä?
Kipuun tottuminen voi olla tuhoisaa
Psyykkinen tuki osana kroonisen sairauden hoitoa
Lapsettomuuden kipuilut vaihtuivat synnytyspelkoon
Sipsikaljavegaani ilman sipsiä tai kaljaa
Ensimmäinen ja tuskaisin kesäviikko
Endometrioosini oireilee myös raskausaikana
Elämää utuisten lasien takaa
Kellä kulta, sillä onni
Keinot, joilla yhdyntäkipujani on yritetty hoitaa
Opinnot etenee kivuista huolimatta
Vieraskynä: Äiti, tytär, endometrioosi
Vieraskynä: Tämä on minun sairaus, hanki oma
Vieraskynä: Seksittömyys rasittaa suhdettamme
Raskaus parantaa endon ja muita legendoja
Vuodessa yli 1400 euroa sairastamiseen
Uusi vuosi mutta vanha ystävämme – endometrioosi
Vinkkejä, miten saada endometrioosidiagnoosi
Niin kauan kaivattu, pelottava raskaus
Kun väsymys ei väisty
En ole lapsivihaaja, en vain halua lapsia
Parisuhteen ja endometrioosin yhtälö
Ne pienet suuret asiat
Kipu tekee säröjä sisimpään
Leikkaus takana – elämä edessä?
Tärkein on läheisten tuki
19-vuotias vai sittenkin 70?
Miten suhtautua uteluihin lapsista?
Odottavan aika on ikuisuus
Yhdyntä sattuu niin, että itkettää
Haaveena opiskelupaikka ja diagnoosi
Konehuoneen kipukimara – elämää endometrioosin kanssa
Kivuttomuudella kirottu ja siunattu
Joskus oma diagnoosi osuu oikeaan
Opinnäytetyö yhteistyössä Nuori nainen ja endometrioosi –projektin kanssa
Anonyymi chat tarjoaa mahdollisuuden kysymyksille ja keskustelulle
Moona on meidän tästä päivästä lähtien!
adenomyoosi Aiempaa enemmän Aino Alina Anna Anna Pajari Aurora Charlotta diagnoosi Elisa Elisa endometrioosi endometrioosi endometrioosi gynekologi Hemppu hermokipu hoito huumori hyvinvointi identiteetti J Janika Juliaana Katinka keskenmeno kipu kipukohtaus Kiputar krooninen kipu kuukautiskivut lapsettomuus lapsettomuushoidot leikkaus limakalvot lääkkeet lääkkeiden haittavaikutukset Maria Ninni nuoruus opiskelu orgasmi parisuhde PCOS pelko raskaus Rohkelikko runsaat kuukautiset ruokavalio seksi Sivustakatsoja suolen toiminta Susanna synnytys toinen sairaus tuki turvotus Tuutikki työelämä tärinäkipu ulostaminen vaginakivut vatsakivut vauvakuume vertaistuki vieraskynä vinkkejä virtsaaminen vulvodynia väsymys yhdyntäkivut ystävyys
Menkat ei saa estää elämästä
Facebook Instagram Twitter SnapChat @korentory #moona
Gynekologinen potilasjärjestö Korento ry
Korento ry toimii endometrioosin, adenomyoosin, PCOS:n ja vulvodynian kanssa elävien edunvalvojana.
Tutustu Korentoon tarkemmin tästä linkistä.
Kipuja? Menkat? Outo tunne?
Tänään toista, huomenna muuta.
Copyright Gynekologinen potilasjärjestö Korento ry