fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi da fi en fi eu fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
maaliskuuta 2015 - K U J E M I E L E N
Vapaapäivä. Vettä sataa kaatamalla, on kylmä ja tekisi mieli vain mönkiä peiton alle nukkumaan. Yhden koiran treeni olisi illalla, sinne periaatteessa voisi ajella, vaikka mieli kaipaa vain lepoa, unta, omien puuhien tekemistä ihan vaan kotona. Tuntien pohdinnan jälkeen päätin kuunnella tätä "sisäistä toivettani" ja tunsin itseni välittömästi huonoksi koiranomistajaksi. Lueskelen facebookista, miten muut menevät treeneihin ja sätin vähän itseäni, kun itse ei jaksa. Kuulostaako tutulta?
Tämä teksti koskettaa ehkä enemmän niitä, jotka treenaa hurjan useasti ja ehkä jopa hurjan määrätietoisesti. Jos ei tee duunii, ei voi saada tuloksia. Mitä enemmän verta ja hikeä ja kyynelnestettä vuodattaa, sen varmemmin pääsee tavoitteisiinsa, ellei aivan kahta vasenta jalkaa mukanaan kanna. Olen treenannut itse aktiivista koiraharrastajan elämää kuutisen vuotta, vaikkakin koiria on ollut koko elämäni ajan perheessämme. Vuosien karttuessa tavoitteellisuus ja määrä senkun kasvavat. Ennen treenejä oli yksi viikossa, sitten kaksi, kohta oli kaksi lajia ja nykyisin lajimäärä olisi juuri niin korkea, kuin omat raharesurssit antaa myöten. Tai tunnit vuorokaudessa.
Mitä pidemmälle pääsee, sen suuremmaksi kasvaa itsekriittisyys - ja usein kilpailuhenkisyys. Olen itse melkoisen kilpailuviettinen yksilö ja vertaan itseäni aivan liikaa muihin. Tunnen suurta häpeää vapaapäivistä, kun toiset sinä päivänä menevät omiin treeneihinsä. Luen usein muiden kommentteja siitä, miten Pirjo ei koskaan kyllästy lenkittämään koiriaan ja Marjatta ei todellakaan uskaltaisi antaa koiriaan muiden hoidettavaksi vaan kokee itsensä ainoaksi päteväksi koiriensa ulkoiluttajaksi. Mietin usein, ovatko nämä Pirjot ja Marjatat väittämiään superihmisiä vai eivätkö he vain uskalla myöntää kaipaavansa joskus omaakin aikaa, juurikin "huono koiranomistaja"-leiman pelossa.
Olkoon tämä teksti muistutus paitsi itselleni, myös muille kaltaisilleni narkomaanisille itsensä piiskaajille. Joskus saa, joskus pitää, ottaa aikaa myös itselleen. Älkää hävetkö sitä! Siinä ei ole mitään naurettavaa, että joskus haluaa nauttia vaikkapa blogin päivittelystä rauhassa, perheensä seurasta tai ihanasta romaanista auringon paisteessa. Aina ei tarvitse suorittaa. Koira ei pahastu laiskoista päivistä - ja tarkemmin ajateltuna, koiran fysiikkakin kaipaa lepoa, samoin henkinen puoli. Oli silmiä avaavaa koirien fysioterapiassa kuulla, kuinka urheilukoirani tarvitsee päiviä, jolloin se pääsee vain pissalla käymään. Lihakset tarvitsevat yhtä lailla aikaa palautumiseen ja kuten mekin voimme väsähtää aktiivisesta elämäntavasta, niin voi koiratkin. Kida on hieno esimerkki: sen moottori ei lopu koskaan ja se on joka päivä valmis toimintaan. Tänään kuitenkin, kun olemme lähinnä vain olleet kotona, se nukkuu reporankana ja tyytyväisenä pienet viirusilmät tiukasti suljettuina.
Mitä tulee kuvitelmaanne siitä, että olette laiskempia ja huonompia treenaajia kuin Marjatta: se on oman päänne tuotetta. Olen aivan varma, että ihminen, joka kokee niin suurta häpeää treenien jättämisestä väliin, on erittäin hyvä ohjaaja koiralleen. Itsensä ja oman hyvinvointinsa kunnioittaminen on kuitenkin yhtä tärkeää kuin koiransa hyvinvoinnista huolehtiminen. Jos ei ole jaksavaa ohjaajaa, joka kulkeutuu treeneihin ja suoriutuu kilpailuissa, ei ole itse harrastustakaan.
Ostin itselleni irtokarkkeja illaksi. Ajattelin popsia niitä samalla, kun muokkaan valokuvia.
Ei! Minä halusin agikisoihin! Halusin raahata Naurun kakkosluokkalaisen paikkaa tavoittelemaan, mutta likka mennä päräytti itselleen juoksut hieman minun laskujani etuajassa. Ei tämä sinällään yllärinä tullut, sillä otus on ollut niin kummallinen tässä pidemmän aikaa. Kiihtynyt itsensä peseminen kieli jo jostain, mutta kun aina niin ystävällinen Nausku näytti hampaitaan ja murisi innokkaasti kosiotoimista vihjailevalle Jocke-auspaille, oli homma jo varmaa. Ja juoksujen alkamisaamuna Nauru vielä pöhisi tosi epäilyttävälle lapselle, joka kehtasi seistä paikallaan parkkipaikalla selaamassa puhelintaan. Jebjeb.
Kidalle agikisoja ei ollut pääsiäiselle ilmoitettavissa, pitkäperjantai kun ei minulle sovi. Ja nyt näyttää siltä, että sekin aloitta juoksut hetijustnyt, niin tokokoettakin pitää siirtää. Kauhea hinku olisi päästä kunnolla rallittamaan, sillä koirien lisäksi itse olen ollut melko mainiossa agilityvireessä. Tavoitteellinen tokotreenaaminen alkoi jo käydä hermon päälle. Tuntuu, että pitäisi päästä kunnolla irrottelemaan, niin jaksaisi tokostellakin taas vähän arvokkaammin kuin lällätellen vähän sinne päin.
Nari on ollut muutaman päivän hoidossa ja olemme vähän puuhastelleet. Pikku pölliestä tulee varasti isona todella kelpo agilitykoira, kunhan pääsee säännölliseen treeniin! Kävimme heti maanantaina hallilla ottamassa pienet agilitytreenit, jossa testailin samalla Narin motivaatiota. Vaikka kyseessä on herkkä koira, jonka mielestä palkkausvälineenikin olivat "sieltä ja syvältä". Saatiin tehtyä kuitenkin parissa lyhyessä pätkässä hyppy-putki-hyppy-treenausta ja pikkueläin syöksyi innokkaasti haasteisiin. Kunto loppui kuitenkin nopeasti, joten treenien taso pidettiin kevyenä. Nauru teki Narin lepoaikana erilaisia lähetyksiä kepeille ja Kida taas nopeita kontakteja puomilla, sekä kädettömän ohjauksen treenausta.
Krhm. Älä ota sitä vakavasti. ;)
Tiistaina kävimme ruhtinaallisen lenkin, jonka jälkeen pikkucollie pääsi kokeilemaan vauvakontaktien suorittamista. Tällä kertaa palkkakin oli vähän parempaa, vaikkakin motivaatio oli yhtä huipussa kuin huonommillakin eväillä - taitaa hauskan tekemisen puuhastelu olla paras palkkio! Kontaktit sujuivat oikein hyvin kuin vanhalta tekijältä, eikä nuori koira edes yrittänyt ryöstää kupila omin luvin vaan odotti vapautuskäskyn.
Minulla on muuten maailman ihanin koirien lisäliikuttaja! Rakas tyttöystäväni innostui kovasti hölkkäilystä Naurun kanssa, mikä on loistavaa välipäivien verryttelyliikuntaa merlelle. Se kaipaa välillä pitkiä, venytteleviä ravipalautteluja, jotta selkä pysyy kuosissa ja jumittomana. Keskiviikkona mukaan lähti myös Nari. Tiesin, että Essi-omistaja haaveilee hölkkäämisestä yhdessä trikkinsä kanssa ja pitihän koiran soveltuvuus testata hoitojaksollaan. Viiden kilometrin lenkki oli sujunut mallikkaasti, vaikka väsyys alkoikin vähän kokemattoman hölkkääjän jalkaa painaa. Iltapalalla täytyi vielä vähän tehdä tokonkaltaista kapulanpitelyn ja käsiavuttomien maahanmenojen yhteydessä, kun Nari oli sitä mieltä, että kavereiden liharuoka oli paljon parempaa haaveiltavaa kuin omassa kupissa lepäilevät nappulat. Myös Kida ja Tara saivat pientä tokoagilitya, kun lenkitin ne kahdestaan. Olipahan rentoa kulkea niin pienellä koiramäärällä! Ja kumpikin vaikutti tyytyväiseltä treenin laatuun, Kida sai erinomaisen häiriöpaikkamakuun Taran irrotellessa erilaisia ohjauskuvioita puita kierrellen, Kida sai myös extrana treenata hiljaisia lähtöjä seuraamiseen ja luoksarin pysäytyksiä.
Torstaina pidimme ansaitun lepopäivän. Tai oikeasti suunnittelin käyntiä kentällä, mutta a) Naurun pöksyt unohtuivat kotiin, b) oli niin pirun kylmä, että lenkkeilykin hyisessä säässä ärsytti ja c) pieni pehko vaikutti liikkeiltään siltä, että halusi lähinnä nukkumaan. Niin vaihtui treenituokio piiiitkäksi aamupäivän lenkkeilyksi rauhallisissa maisemissa. Kun kotona oli saatu vielä ruokaa kupuun, ei paljoa hereillä olevia koiria näkynyt ennen seuraavan lenkkiajan saavuttua.
Vähän Nari toimitti missinkin virkaa.
Loppuun hävytön mainos! Nyt kaikki sankoin joukoin tykkäämään tekemästäni facebook-sivusta, joka on pyhitetty valokuville. Innostuisin ehkä päivittämäänkin kuvia nopeampaan tahtiin. ;)
Typerä tylsä kuvaton postaus, mutta hei, videota on!
Olipa jännää! Aivan koko pottia ei saatu kasaan, mutta nyt liippasi niin läheltä, että ensi kerralla sitten. Tuomari oli tykkänään vaihtunut kummallakin koiraeläimellä, paikka sentään pysyi samana. Racinel-areenalle singahdettiin "omille kulmille" kumpaisenkin tyttösen kanssa, Kida voittajaan, Nauru avoimeen.
Kidan koe meni hieman penkin alle heti alkuunsa, kun punainen nollasi paikkamakuun. Se oli kehään mennessä hyvin levoton ja stressaantunut, vaikka itse kilpailupaikalla oli ollut ihan oma itsensä. Piilosta näki peilin kautta, mitä Kida puuhastelee kentällä ja seurasinkin sen menoa silmä kovana. Koira kitisi, sen korvat pyörivät päälaella ja se näytti siltä, että ihan varmasti hylkään sen. Nousi istumaan heti kun näköpiiristä hävisin, korvat ja silmät pyörien istui kentällä kavereiden keskellä hyvän tovin. Sitten se rauhoittui, ilme tyyntyi, tajusi olevansa hommissa ja muuttui ehkä jotenkin vaivautuneeksi. Se painui takaisin makuulleen ja makasi ihan rauhassa loppuajan... sellaista se on, kun pienen pään kasaaminen vaatii vähän enemmän kuin toisella koiralla vaatisi! Ensi kerralla sitten.
Itse yksilösuorituksissa Kida oli ihan rento, vaikka viilaamisen tarvetta vielä onkin. Annan itse välillä vahingossa ylimääräisiä "apuja" kropallani (sen siitä saa, kun ei ole kukaan koskaan treenejä katsomassa) ja muutenkin häiriö saattaa aiheuttaa hallaa. Hyppynoudossa perusasento jäi melkein kokonaan ottamatta, koska juuri palautushetkellä alkoi selkäni takaa kuulua kameran räiske. Kidakin jäi kuvaajaa toljottamaan silmät pyöreinä, mutta palasi onneksi ruotuun. Parhautta kokeessa oli ehdottomasti a) kympin ruutu, ihan oli ansaittu! ja b) palautunut metallikapula. Ja tietty se, että Kidalla oli hauskaa! VOI1-tulos jäi paikkamakuun päähän.
Naurun koe olikin sitten mälsempi, vaikka tulos olikin parempi. Se oli vireetön. Olin pitänyt perjntain tappotylsänä pakkovapaana, mutta silti iloinen meno ei päätynyt kehään asti, vaan koira tuntui alusta asti tahmealta. Noudot ja muut suoritti tympääntyneenä ravissa. Se otti myös painetta tuomarista, joka ensinnäkin tuli hyvin lähelle (mikä ahdisti hieman minuakin) ja toisekseen alkoi motkottaa pitkään ja hartaasti jalkani liikkeestä, jonka vahingossa tein liikkeestä maahanmenon lopussa. Minulle itsellenikin jäi huono maku suuhun tästä "avautumisesta", joten ei ihme, ettei Naurullakaan järin mukavaa tokokehässä ollut. Tämä on sääli, koska olen kuitenkin maksanut kilpailusuorituksesta, enkä ole tullut sinne yleisön edessä sätittäväksi. Virheiden kommentoiminen on ok suorituksen lopussa, mutta mokomanlainen käytös meni mielestäni hieman ylitse.
Parasta kokeessa oli kuitenkin nähdä, ettei treeni ole valunut hukkaan. Huolimatta olemattomasta vireestä Nauru teki koetilanteeseen nähden kivat kaukot. Vielä hauskempaa oli nähdä, miten loppupalkan sijoittaminen hypyn taakse on parantanut hyppyä. Koirahan suorastaan syttyi päästessään hyppy-käskylle, ja vaikka istuminen kärsikin innokkuuden takia (vaati kaksoiskäskyn), valitsen tämän paljon mieluummin kuin koiran, joka apaattisena jää hypyn väärälle puolelle. Nauruhan suorastaan leiskautti yli! Ja huolimatta huonosta esiintymisestän se sai kuitenkin tehtävät suoritettua, nappasi haetun AVO1-tuloksen ja sijoittui neljänneksi. Periaatteessa kolmanneksi, kakkospalli kun oli jaettu kahden koiran saatua saman pistemäärän.
Nauru jääkin treeneihin parantelemaan kisavirettä ja luultavasti, kun tulosta jossain vaiheessa elämää on saatu, siirrytään suoraan voittajaluokan koitoksiin. Kidan kohdalla siirtyminen erikoisvoittajaan oli niin lähellä, että etsin pikimmiten uuden kokeen, jonne mennä kokeilemaan onnea. Sitä odotellessa siis! Onhan tämä jo ihan huippua siihen nähden, että vajaa vuosi sitten koira piti suurinpiirtein kantaa ulos kehästä, kun sitä ahdisti niin kamalasti. :) Ei ahdistanut enää, ainakaan yksilösuorituksissa!
Nyt meillä onkin edessä hauskat päivät neljän koiran voimin. Essi on kipeä, joten hain Narin vahvistamaan laumamme paimenkoirakantaa! Heti huomenissa kömmitään vapaapäivää viettämään treenaillen, toivottavasti olisi hieman lämpimämpää kuin tänään. Tästä treenistä kuitenkin tarinaa myöhemmin, samalla voisin kertoa viime perjantain agilitysta, jota Tapsa lähti suorittamaan Naurun tuuraajana!
Huh huh! Nyt ovat ihmisneidit Ruotsissa käväisseet ja voi pojat, miten hauskaa meillä olikaan! Kipaisimme katsomassa "Game of Thrones: Exhibition"-ilmaisnäyttelyä ja se oli vallan silmiä hivelevä. Jonottamisen arvoista oli ehdottomasti 3D-esitys muurille noususta, jossa iskettiin lasit ja kuulokkeet päähän, jonka ansiosta koki aidosti olevansa muurille nousemassa. Minne sitten katsoikaan, näki maisemia ja lisäksi ääni-sekä tuuliefektit olivat kunnossa. Kyllä korkeanpaikankammoista huimasi, varsinkin kun esityksen lopussa "tipahti" ammuttuna muurilta alas!
Kida ja Nauru seikkailivat Lohjalla reissun ajan, Tara taas tyttöystäväni vanhempien luona. Kaikki koirat olivat käyttäytyneet superhienosti ja niin heitä luvattiin mielihyvin ottaa kylään uudestaankin! Kidan ja Naurun kyläilystä voi lukea tarinaa Narin omassa blogissa, siellä on myös ihania kuvia, joissa tyttöset edustaa.
Minulla on viimeaikoina ollut kamalasti yövuoroja, joka on mahdollistanut sen, että päivällä voi mukavasti käydä treenaamassa päiväsaikaan. "Hieman" unirytmini sekosi risteilyn ja hyvin aikaisen lääkäriajan takia, jonka takia pari vuorokautta menee kirjaimellisesti silmät ristissä. 25h valvomisen jälkeen olo oli ennenkaikkea ryytynyt ja hyvin tukala, mutta onneksi ehdin nukkua kunnollisen mittaiset "yö"unet ennenkuin uusi 25h rykäisy alkaa. En toki ole tätä koko aikaa töissä, mutta olen onnistunut järjestämään kaikenlaista koiramaista puuhaa juuri näille päiville, kun valvomista on tiedossa joka tapauksessa. Tänään minun piti olla Naurun kanssa doboilemassa Wirneen kasvattitapahtumassa, mutta päätin kuunnella kroppaani ja nukkua pahaa oloani pois, jotta olen skarppina huomisissa haasteissa!
Viimeviikko meni pääasiassa tokoillessa ja treenimme ovat olleet hämmätyttävän kivoja! Vielä kun alkuvuodeta treeneistä lähti suu murtussa, nyt on suupielet tavoitelleet taivaita. Kumpikin koira on tehnyt hyvää työtä ja olen osannut järjestää niille hyviä, juuri tilanteeseen sopivia treenejä. Agility jäi vähemmälle, mutta eilen kävimme ryhmätreeneissä juoksemassa. Rata oli erittäin kiva ja sopivan haasteellinen, mutta varsinkin Kida tuttuun tapaansa loisti ja sai äärettömästi kehuja. Naurukin oli tosi hyvä ja taitava, joskin vähän sippi, koska olin ehtinyt korkata jälkikauden sen kanssa aiemmin samana päivänä. Ai kamala, kyllä huomasi jäljestä, ettemme ole treenanneet sitten syksyn. Ilmaisi ja löysi kaikki kepit kyllä todella pätevästi, mutta itse jäljestys oli enemmän päiväkävelyä muistuttavaa jolkotusta. Alkumatkasta nokka vielä työsti maassa ja esimerkiksi kulmat otti hyvin, mutta sitten ilmavainun etsiminen kävikin paremmaksi vaihtoehdoksi merlekoiran mielestä. Pari kertaa otus sitten helpolta jäljeltään meinasi eksyäkin... joten ei muuta kuin back to basics.
Myös juoksuhaasteesta olen pitänyt kiinni! Eilen Naurun jäljen vanhetessa kävin juoksemassa tutun pikkulenkin, mutta pidemmillä pätkillä. Vajaa 3km lenkki sujui vain kahdella lyhyellä kävelyhengähdyksellä, juoksua pilisteltiin parin kilometrin verran melkein 12km/h keskimääräisellä tuntinopeudella. Kida on armoton personal trainer, joka vain potkii mutaa päähäni ja käskee huonokuntoisen lyllerön juosta kovempaa. Ei siinä auta kuin kieli vyön alla antaa parastaan, jos vaikka kesän päättyessä jaksaisi juosta jo oikeasti ruhtinaallisen mittaisia reissuja!
Olisi kiva raapustaa jotakin opetustekstejä pitkästä aikaa. Kiinnostaisiko jokin aihe ennenkaikkea lukijakansaa?
Viimeviikon treenejä ja miniloma maalla
Viime viikolla minä vallan innostuin. Kunto on minulla huono ja vapaapäivää pukkasi, niin jotenkin kummassa sitten keksin pakata autoon kolme kappaletta koiraa ja aloittaa uuden treeniperinteen tälle vuodelle. Minusta juokseminen on aina ollut tylsää, mutta niin sitä vaan asenne paranee, kun on huippukoirat seurana. Teinkin siis sellaisen treenipuristuksen, että ensin kävin juoksemassa kunnon juoksulenkin Kidan kanssa, jonka jälkeen tein vetoharjoituksia Naurun kanssa. Koko homman kruunasi pitkä metsälenkki, jonne myös Tara pääsi mukaan. Minulla oli hurjan hauskaa, samoin koirilla ja juoksukuntoni palaa nopeasti, oten päätin tunkea treenisuunnitelmaan tällaisen rykäyksen kerran viikossa tai kahdessa, vähintään.
Alkuun juoksumatka on lyhyttä ja pyrähtelevää, varsinkin kun tiet ovat ikävässä kunnossa. Kidalla kuitenkin vetomotivaatio on edelleen kohdillaan ja se on ihan huippukaveri näissä hommissa. Nauru tekee vielä lyhyitä motivaatiota nostattavia pyrähdyksiä kaukopalkalle, mutta sekin vetää rohkeasti ja innokkaasti, vaikka harjoituskertoja on takana vasta kaksi kappaletta. Kunhan kelit muuttuvat keväisemmiksi ja tiet kuivuvat lupasi tyttöystäväni tulla nappaamaan vähän kuvamateriaalia juoksumenostamme. Yritin vapisevin käsin ottaa videokuvaa kesken juoksemisen, mutta siinä ei paljoa ihasteltavaa ole: hurjasti keinuva kuva ja aussien iloinen, juokseva pylly.
Malttamattomana ja tyhmänä ihmisenä ilmoitin myös kummankin (!) aussien tokokokeeseen. Kida voikin vielä yllättää positiivisesti, Nauru tuskin sellaista tekee. Olemme käyneet treenaamassa häiriössä pari kertaa ja ihastuttavaa oli esimerkiksi se, että Kida pysyy huoletta paikkamakuussa vaikka vieras koira suorittaa zetaa aivan naaman edessä. Naurun tekeminen riippuu aivan päivästä ja sen päässä killuvista ajatuksista, mutta aion kokeeseen asti tehdä iloisia asioita ja treenata kaukopalkkaa, jonka voimin toivottavasti ansaitsee yhden kappaleen avoimen luokan ykköstä.
Agilitykisoihin ei maaliskuussa ole rahaa aikaa, sillä luvassa on tokokokeen lisäksi valmennus, mätsäriajelua, Narin käyttämistä näyttelyssä (ihanaa!) ja jopa pyrähdys Ruotsissa - tosin ilman koiria. ;) Ensi viikolla tapahtuvan miniloman ajaksi Tara menee tyttöystäväni vanhempia ilahduttamaan, paimenkoirat taas Lohjalle Essin rasitteeksi iloksi. Kyllä on Narilla varmasti hauskaa, kun kavereita tulee kaksi kappaletta, vaikka Kida ei ehkä se ilopillerein tyyppi olekaan.
Ajelimme tyttöystäväni kanssa Etelä-Savoon katsomaan rakasta äitiäni, hänen avomiestään, lemmikkejä ja uutta asuntoa. Matka vierähti reippaasti kun seura on parasta, koiratkin saatiin kyytiin, vaikka autoni takakontin lukko hieman reistaileekin. Oli ihana viettää pari päivää saunoen, syöden hyvin ja lörpötellen. Keskellä mäntymetsäisiä maisemia oli ihana heittää lenkkiä ja koirat saivat nautiskella pihalla oleskelusta (tai kompostin kaivelemisesta...) täysin rinnoin. Tietenkin parasta oli päästä moikkaamaan maailman ihaninta Rosa-pommia, jonka voisin kantaa kotiini milloin vain. Pieni, pörröinen ilopilleri sopisi laumaan oikein mainiosti. ;) Jonakin päivänä!
Tietenkin reissu oli ihan mahtavaa special-aikaa etenkin Tapsalle, joka sai paljon huomiota ja metsässä möhnäämistä varten aikaa ihan urakalla.
Kyllä, autonavaimet ovat mitä parhain lelu koirien juoksutukseen. Eikun.
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Lomaileva koiranomistaja, huono koiranomistaja?
Viimeviikon treenejä ja miniloma maalla
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.