fi fi fi es fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi en fi da en da fi fi fi fi fi fi fi fi fi eo de fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi
Kirjoittajan matkassa: Wienin yliopistolla, puistoissa ja kahviloissa
Viimeinkin olen oppinut kirjoittamaan puistoissa ja kahviloissa, niistä on tullut toimistojani. Mutta sitä varten tarvittiin puolen vuoden praktiset harjoittelut Wienissä. Oikeastaan olen oppinut enemmänkin kuin vain keskittymään omaan tekemiseeni; nuo paikat tuovat oman panoksensa teksteihin. Ahkera kirjoituspaikan vaihtaminen merkitsee minulla tuotteliaisuutta silloin kun on tehtävä töitä: luettava, kirjoitettava, valmisteltava opetusta tai värkättävä tutkimustekstiä. Sitten on viinilasi ja pitkän viipymisen paikat vapaaseen kirjoittamiseen, blogeihin ja muistikirjoihin.
Belvederenbarokkipuurtaha on hieman liian kaunis tuottavaan kirjoittamiseen, mutta lukeminen muuttuu siellä vaivattomaksi, joskus pitkätkin saksankieliset artikkelit soljuvat kuin suihkulähteen äärellä istuisi.
Schönbrunnin valtavat maisemapuutarhat sopivat yllättävän hyvin kirjoittamiseen: pieni maastotoimistoksi kutsumani paikka on siellä jalavan alla. Kuvaavaa on, että kävin ensin puiston pienemmässä osassa. Mieleni ei ehkä silloin vielä ollut avoin niille avarille, silmää kuljetteleville näkymille, mitä Schönbrunnin linnan mailla avautuu. Aivossa tapahtui jotain, kun huomasin, että olin käyttänyt vain toista puolta tästä puistokapasiteetista.
Useimmiten käyn kuitenkin Vanhan tammen toimistossa Prater Alleen ulkoilupuistossa, se on vain kymmenen minuutin kävelyn päässä kämpältäni. Lukemiseen se on liian hyvä, mutta siellä voi kirjoittaa pitkään, keskittyä, olla täysin poissa kirjoituksen maailmassa. Vain kastanjankukkien tuoksu on läsnä, näin se tulee jopa lähemmäs kuin tietoisesti tapahtuisi.
Olen opettanut Wienin yliopistossa fenno-ugristiikan laitoksessa suomalaista kirjallisuutta, ja puolen vuoden vierailu alkaa olla ohi. Olen saanut luennoida mm. uusimmasta v. 2000 jälkeisestä kirjallisuudesta. Uusia saksannoksia on ilmestynyt paljon. Ja koska Suomi on teema-maana Frankfurtin kirjamessuilla v. 2014, me päätimme kirjoittaa aineistoa verkkoon. Tilasin opiskelijoille arvostelukappaleita, ja nyt me valmistamme esittelyjä ja esseitä suomalaisesta kirjallisuudesta verkko-foorumeille, pikku-juttuja saksalaiseen Amazoniin, artikkeleita Wikipediaan ym.
Vetelen näitä luentoja englanniksi, koska tiedän että saksani kuulostaisi koomiselta, se veisi huomion oikeista asioista. Kaikki tekstit ovat kuitenkin saksaa, ja niistä uskallan keskustella asianomaisella kielellä.
Opiskelijat laativat siis julkaistavia tekstejä, joita kommentoidaan istunnoissa, ja joita minä myös editoin. Sellainen ei oikein ole tapana täällä. Alussa eräskin opiskelija luuli, etten pitänyt esseestä, koska sitä piti kirjoittaa vielä uudestaan. Editointivaihe tuntuu ehkä hinkkaamiselta, mutta kunhan esseet julkaistaan, niin opiskelijat ovat varmaan tyytyväisiä.
Luentoja on varsin paljon, neljä luentosarjaa on menossa viikoittain, ja kaikki on tehtävä alusta asti. Puistotoimistoissa ja kahviloiden loosheissa on siis työskenneltävä rivakasti. Mutta kun kerrankin saa mahdollisuuden luennoida v. 2000 jälkeisestä suomalaisesta kirjallisuudesta Wienissä, niin sen eteen on tehtävä töitäkin.
Valmistelen luentoja puistojen lisäksi siis aitowieniläiseen tapaan kahviloissa. Iso vihko kynän alla ja edessä iPad, johon tallennetusta kirjoista ja artikkeleista muokkaan luentoa. On työskenneltävä sujuvasti ja kehiteltävä asioita rivakkaan malliin, jos mielii saada kolinaa aikaan luennon päätteeksi. Saksalainen tapa antaa aplodit - pöydän kannen koputtaminen rystysillä kertoo tyytyväisistä kuulijoista.
Kahviloissa parasta ovat yhden hengen looshit, kirjoittamisen kannalta miellyttävät, turvallisuuden tunnetta luovat leikkikehät. Parhaimmillaan kahvilan väki on kuin lapsijoukko, jossa mukana on myös joitain, jotka ovat täysin omiin leikkeihinsä keskittyneitä.
Vanha ja klassinen, mutta halpa, Eiles on hyvä paikka kirjoittaa. Toisaalta Cafe Conserto, ja sen pienet pesät viherkasvien luona ja ikkunan alla ovat hyviä. Kirjoittamisen happy hour siellä sijoittuu iltaseitsemän ja kymmenen välille, musiikki on siellä kovalla mutta hyvää, sieltä on kuitenkin häivyttävä ennen kuin nuoriso valtaa paikan.
Kirjoittaminen on tapa ajatella ja elää – opetus ja tutkimuskirjoittamisen jälkeen rentoudun rankasti vielä intensiivisempien kirjoitusten parissa. Kirjoitan Wien-Pynttäri blogia aika innostuneena, koska työstän siinä omaa Wieniäni. Syvennän täällä oloani kirjoittamalla. Kirjoitan myös aika paljon yksityisistä kokemuksistani eri aiheisiin muistikirjoihin. Ja tietysti wieniläisen sielunelämän ilmauksia on hyvä ottaa haltuunsa kirjoittamalla – toisin sanoen voin lukea wieniläisiä ihmisiä ja kirjoittaa.
Lähettänyt Anne Mari Rautiainen klo 14.13
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: kirjoittamisen prosessi, kirjoituspaikat, kirjoitustavat, yliopisto-opetus
Uudempi teksti Vanhempi viesti Etusivu
Tilaa: Lähetä kommentteja (Atom)
Kesätauko Kesällä voi lomailla, liikkua ...
Wienin yliopistolla, puistoissa ja kahviloissa
Teema: Yksinkertainen. Sisällön tarjoaa Blogger.