fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi hbs_lat fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
maaliskuuta 2016 - K U J E M I E L E N
Meinasin avautua facebookiin aiheesta, joka on häirinnyt minua menneinä kuukausina lenkkeillessäni tyttöjen kanssa. Muistin kuitenkin, että minulla on blogi - say whaat - ja voisin paremmalla omallatunnolla runoilla tänne, kuin täyttää ihmisten seinää mittavalla pohdinnallani.
Jokainen varmasti tietää sen tunteen, kun joku tyyppi oikein ottaa päähän. Oli kyseessä sitten jotain henkilökohtaisempaa tai vaan ärsyttävä henkilö julkisessa liikennevälineessä, tekee häntä mieli tuijottaa. Se tuntuu pikaisesti ajateltuna vähän epäloogiselta; miksi kukaan haluaisi katsella sellaista tyyppiä, joka saa veren kiehahtamaan? Otsa rutussa katse kuitenkin harhailee ärsyttävään henkilöön, kuin haastaen.
Tässä kuvassa tuijotuksen syy ei ole lainkaan epämiellyttävä, vaan leikkiminen. Vähän kiihtymistä sekin toiminta kyllä tarvitsee!
Nimenomaan, haastaen. Mikä olisi provosoivampi ele, kuin oikein tiukka toljotus vastustajan silmiin? Tämä ele ei ole vain ihmisten keskellä, eikä tuijotus ennen kamppailun alkamista ole harvinaisuus vaan pikemmin sääntö. Tiukka katse, joka porautuu silmien kautta halki kallosta, on äärimäisen kiihdyttävä ja provosoiva. Heikompi voi väistää suuremman auktoriteetin tieltä pelkän tuijotuksen takia, joskus se taas aiheuttaa kahakan, jolla kaapin paikka tarkistetaan
Kidalla on hankaluuksia lenkillä ohittaa muita koiria. Treeneissä ongelmaa ei ole, kun punatoveri keskittyy olennaiseen, eli työskentelyyn. Lenkillä se kuitenkin naulitsee katseensa vastaantulijaan ja jännittyy samalla koko kropaltaan. Tilanne on useinmiten helppo pelastaa, kiitos koulutuksen - otan koiran katsekontaktiin, seuruuseen tai muuhun toimintaan, jossa katse ja keskittyminen on suunnattu minuun. Koira rentoutuu, ohitus sujuu kauniisti ja hommasta saa vielä hyvää palkkaakin.
Liian usein tulee kuitenkin vastaan henkilöitä, jotka eivät syystä tai toisesta pyydä koiraltaan samaa. He eivät ehkä ymmärrä, mitä heidän koiransa viestittää toiselle karvakaverille, mahdollisesti vahingossakin. Vaikka koira tahtoisikin vain "leikkiä ja tutustua" toiseen, tapa jolla koira viestii asiansa, voi olla hyvin ristiriitainen. Mahalleen maahan heittäytynyt musti painaa leukansa maahan ja naulitsee katseensa toiseen, loikaten mitä luultavammin kohti juuri, kun toinen on kohdalla...
Minkä pienenä taitaa, jne. Ohitustilannetta olisi hyvä harjoitella pikku pennusta lähtien, heti koiran kotiuduttua. Kuvassa pk collie Nari, kuvan otti Sara K.
Uskon, että monien ohittaminen helpottuisi huomattavasti vain sillä, että ohjaaja estäisi koiransa tuijottamisen ja hakisi apua koulutukseen pätevältä kouluttajalta. Vaikka taluttajasta tuntuisi, että koiran on hyvä päästä ihastelemaan lajikumppaneitaan näiden kulkiessa omaa lenkkiään, voi eleen hyväksyminen vain edesauttaa tulevien ohitusongelmien kehittymistä. Taluttajasta voi myös tuntua ihastuttavalta, kun lemmikki suurin silmin ihastelee suolapatsaan lailla pönöttäen toisen tallustamista. Söpöä tai ei, en keksi yhtäkään syytä, miksi koiran pitäisi antaa tuijotella. Paitsi, että toljotus voi tehdä ohitustilanteista ahdistuvien koirien olon erittäin epämukavaksi, siitä ei varmasti ole omallekaan lemmikille minkäänlaista iloa.
Jospa tuijottamisen sijaan kouluttaisi koiraa toimimaan yhdessä ohjaajan, taluttajansa kanssa? Uskon ja koen, että joka ikinen nelijalkainen ystävä saa siitä yhteisestä puuhastelusta enemmän irti, kuin seistessään remmi pitkällä keskellä tietä, haikaillessaan ohikulkeneen Rekun perään.
Äiti Maalle kiitos koiranpennuista
Jehna. Katsokaa niitä. Kuunnelkaa niitä!
Meno eiiii älä ole noin söpö.
Maailman paras sunnuntai sisältää tuntikausia pentuterapiaa, pientä puuhastelua maailman parhaan äippäkoiran kanssa ja mieltä rentouttavan metsälenkin kotona odottavien karvakorvien kera. Parhaana sunnuntaina syödään pizzaa, juodaan hyvää kahvia suklaan kanssa, suunnitelaan asunnon sisustamista ja pelataan sitten Aapelissa netissä tietokoneella yhdessä maailman parhaan avovaimon kanssa.
HEIHEIHEI mitäs tää on!
Hiljaiseloa on jatkunut pitkään. Olen klikkautunut blogiin sisään, irvistänyt, klikkautunut ulos ja potenut huonoa omaatuntoa, kunnes olen toistanut saman kierroksen uudestaan. On tuntunut, ettei minulla ole mitään sanottavaa, vaikka koirarintamalla tapahtuu enemmän kuin pitkiin aikoihin. Olen käännellyt ottamiani valokuvia ja huokaillen miettinyt elämän tarkoitusta kuvieni kohtaloa, kun ne pääasiassa lojuvat lukuisissa kansioissaan pääsemättä yleisön eteen.
Mitä minä haluan kirjoittaa? Olen raapustanut ideoita vihkooni, yliviivaten ne sitten nopeasti. En ymmärrä, miten ketään voisi kiinnostaa se, mitä teen arjessani. Käyn töissä, lenkkeilen, juoksen, treenaan, syön, nukun, vietän aikaa perheeni kanssa. En ole erikoinen ihminen, en saavuta suuria tuloksia kisoissa (ainakaan vielä!). Olen yrittänyt hillitä avautumisen määrää sosiaalisessa mediassa. Jossain vaiheessa tuntui, että paras tapa saada tsemppiä on raapustaa vähän vinkuvänkyä tilapäivitykseen, jotta joku taputtaisi päätä - lopputuloksena taatusti ärsyyntyneet ja/tai kiusaantuneet seuraajat, jotka ohittavat päivityksen kohteliaan nopealla sormen pyyhkäisyllä. Asennemuutos pettymykseen ja kilpailuvietin hallitsemiseen piti tehdä oman pään sisällä, joten siinä meni sekin mahdollisuus tekstin suoltamiseen. Kun ei voi julkisesti valittaa.
Kida on aina niin kaunis tehdessään töitä. Myös pöksyt jalassa. Kuvan © Sara K.
Vaan hei. Onneksi maailmassa on pentuja.
Wirneen sivulla vierailleet tai facebook-seinääni vältelleet lukeneet tietävätkin, missä Nauru on viihtynyt viime viikot ja missä se majaileekin vielä parisen kuukautta. Rakas merle-eläin synnytti maailmaan maailman suloisimmat muskettisoturit, kulmakunnan komeimmat äijät! Meno, Metku ja Mahti ovat herkistäneet minua muutaman elämänsä ensimmäisen päivän aikana ja ovat saaneet maata vasten hullaantuneina kaatumaan jo monen monta naista. Olen onnellinen voidessani tutustua tyyppeihin alusta saakka. Tunsin niiden voimakkaat potkut tiineyden aikana makoillessani sängyllä Naurun kanssa ja kuiskuttelin niille mahan läpi, kuinka me kohta tapaisimme kasvotusten.
Yksi pieni sinimerle ihanuus mönki haaroväliini nukkumaan, samalla kun veljet torkkuivat maitobaarilla. Melko ahkeraan sitä on löytänyt itsensä pentuboksiin käpertyneenä, työtehtävänä Naurun tyynynä ja henkilökohtaisena rapsutuskoneena oleminen.
Jostain syystä Nauru ei tahtonut pussailla kanssani yhtä kiihkeästi, kuin minä olisin toivonut. Kuva viimeisestä "treenistä" ennen muutoa pentuhommiin. Kuvan © Sara K.
Naurun mammaloman aikana Kidan kanssa olemme keskittyneet kilpailemiseen. Vaikka Kida ei kilpakoirana ole ihanteellisin ja jossain vaiheessa tunsin, kuinka se vääränlainen kilpailuasenne alkoi utselläni kummitella takaraivossani, olemme saaneet edistystä. Kilpailemme 1-3 kisaa kuukaudessa pääasiassa agilityssa, mutta ajattelin lähteä valloittamaan muitakin kenttiä, pitkästä aikaa. Tiedostan kokoajan, että Kida vanhenee kokoajan. Sen kanssa ei aktiivisia agilitykilpavuosia ole loputtomasti ja siksi aion tästä kesästä nauttia mahdollisimman hyvin.
Ja Tapsa. Se hullu mummo ei kyllä tajua olevansa justiinsa kymmenen. Tänään me matkasimme lenkille Vuosaaren rannoille, tasapainottelemaan meren liukastamilla kallioille. Tara tepsutteli häntä koreana korkealle kalliolle minua morjestamaan, kun siitä kallion viertä yritin kävellä halkaisematta päätäni. Kai punanuttu kuvitteli osaavansa lentää tai sitten se oli nähnyt unen, jossa rantakalliot ovat pehmeää kuin untuvatyynyt. Alas vaan sanoi Tapsa, kun kalliolta loikkasi. Sain onneksi hidastettua pudostusta tarraamalla koiran karvapeitteestä, lopputuloksena kallionkolossa väärinpäin makaava noutajapahanen, jonka valas-silmistä pystyi lukemaan yhden sanan: "Oho." Eihän siinä mitään, mummo nousi, ravisteli turkkiaan ja lähti matkaamaan eteenpäin samalla tahdilla, kuin mitään ei olisi koskaan tapahtunutkaan.
Kostoksi säikäytyksestä se joutui kylpyyn, johon olin uhannut laittaa sen jo viikko sitten.
Melko onnellinen agilitieläin viittä vaille kymppiveenä. Kuvan ©: Sara K.
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Älä anna koiran tuijottaa
Äiti Maalle kiitos koiranpennuista
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.