fi fi fi tr fi fi fi fi es es es fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi es es es fi fi da fi fi fi fi fi fi sv fi fi
Retkihaasteen retket alkaa tältä vuodelta olla pulkassa. Metsään kuitenkin mieli halajaa heti, kun aurinko pikkaisenkin pilkistää tänne synkkään Pohjolaan. Tällä kertaa Ruskon ryteikkö voitti Turun linnan retkikohteena.
Ystävän innoittamana olin löytänyt retkipaikka.fi:stä jälleen vinkin, miten saavuttaa Ruskon Kullaanvuori. Ohje oli hieman eksoottinen: jossain puolivälissä Ruskontietä Ruskon kirkon ja Rivieran välissä on tie, joka vie luontopolun alkupisteille.
Tokihan sieltä sellainen löytyi, mutta jos ei tietäisi etsiä, ei kyllä löytäisi. Sen verran oli kuluneet ja harmaantuneet kyltit. Savista ja upottavaa peltotietä ajellessa mietin, päästäänköhän me ikinä sieltä metiköstä takaisin.
Vaan kyllä kannatti jälleen kerran. Jo matkalla näimme aivan upeita metsiköitä ja pusikoita, sekä puiden lomasta pilkahtelevia vesistöjä. Alueellahan kiertää jopa 11 km:n pituinen ulkoilureitti, jonka haluan kyllä jossain vaiheessa kulkea.
Meidän ulkoilu oli hieman hätäinen ja taivalsimme metsikössä vain kilsan tai pari. Sekin oli kyllä todella antoisaa. Alkumatkasta polut olivat todella kuraisia ja upottavia, kalliot taas märkiä ja liukkaita. Osittain jopa pelottavia.
Kallioilla kasvoi ihania kanervikkoja ja varpuja.
Näköalatorni löytyi helposti, ja se oli todella pieni ja soma.
Oikeastaan vasta tämän reissun myötä aloin ymmärtämään, miksi rakentaa näköalatorni keskelle metsikköä. Maisemat olivat upeat.
Metsä ympärillämme tuntui olevan liekeissä ja puiden lomasta nousi usvaverhoja. Tunnelma oli taianomainen.
Välillä aurinko valaisi maiseman, jolloin saattoi nähdä silmänkantamattomiin. Tai ainakin Turkuun ja Raisioon.
En olisi millään malttanut lähteä pois näköalatornilta, vaan olisin halunnut jäädä ihailemaan maisemia pitkäksi aikaa.
Kallioilla kasvoi ihania kippuramäntyjä.
Paluumatkalla löysimme alueen Hiidenkirnun keskeltä luontopolkua, aivan kuten sen siellä luvattiin olevankin. Pieni tuo oli, eikä sitäkään olisi löytänyt tai huomannut, ellei sitä olisi etsinyt.
Kullaanvuoren hiidenkirnua kutsutaan Mustaksi padaksi. Nimi sopii sille mielestäni oikein hyvin.
Auringosta on saanut nauttia ihan liian vähän marraskuussa. Miten energisoivaa se onkaan kaikin puolin.
Tämänkertainen heijastus on yksi koko vuoden suosikeistani. Ehkä Teijon suolammet, niiden tyyneys ja hiljaisuus kurkien huuto taustalla vie ykkössijan. Mutta miten kiehtova ja kaunis tämäkin oli. Ehkä vahvana kakkosena.
Jotenkin tykkään ihan hirveästi näistä vanhoista pusikoista. Jokin niissä kiehtoo.
Ajatukset alkavat olla jo ensi vuodessa, ja ilokseni kuulin, että ensi vuodelle on tulossa uusi retkihaaste. Aion niin ottaa haasteen vastaan, sillä minulla on vielä lukemattomia paikkoja listalla, minne mieli halajaa.
Metsä ja luonnonsuojelu on muutenkin noussut jotenkin vahvasti mukaan arkeeni. Sen parissa tulen varmasti vielä aikaani lähiaikoina enemmänkin viettämään.
Olen myös miettinyt, että tämä Talo Raunistulassa blogini ei ehkä ole paras alusta kirjoitella reissuistani, ja kaipaisin hieman jotain yhteisöä ympärilleni. Jotenkin blogin sisältö on muuttamassa muotoaan. Alunperinhän kirjoittelin vain omaksi huvikseni itselleni. Nyt olisi kiva laajentaa omaa innostusta muillekin.
Näissä tunnelmissa totean, että tämä retki täyttää montakin retkihaasteen kohtaa:
- kohde jossa en ole aiemmin käynyt
-kohde jota ystäväni suositteli
#52retkeävuodessa #retkihaaste2017 metsässä syysretki
#Retkihaaste: Törmän vanha avolouhos Lohjalla
Vietin viikonlopun ystäväperheeni luona maaseudulla Vihdissä. Kyseessä on sama ystävä, joka minulle alkuvuodesta esitteli retkihaasteen. Sanomattakin oli selvää, että retkeilisimme taas yhdessä. Olemme yhdessä käyneet kevätretkellä upoksissa olevalla, hylätyllä Susanna-proomulla Turun Katariinanlaakson edustalla ja Högsåran kansallispuistossa telttaretkellä muksujen kanssa.  Kuin tilauksesta saimme upean aurinkoisen syyspäivän sunnuntaille. Lauantai-illalla tarvoimme tyttöjen kesken märässä ja sateisessa metsässä suppilovahveroita keräten ja tarinoita sotavangeista kertoillen. Huvinsa kullakin.   Ystäväperheeni halusi viedä minut myös louhokselle, joka sijaitsee Lohjalla. Pääkohteeksi olimme valinneet Paavolan tammen. Onneksi ystävämme ehdotti tätä kohdetta, sillä se todellakin oli kokemisen arvoinen.  Miten upea vanha käytöstä poistettu louhos voikaan olla. Kyseessä on Törmän avolouhos, joka otettiin käyttöön 1800-luvun lopulla ja lopetti toiminnan avolouhoksena 1950-luv
Tänään kävin hieman piipahtamassa kirpputoreilla. Koska kukaan ei ollut estämässä minua, karkasi mopo käsistäni. Mitä ihanuuksia löysinkään! Livalin kotimaisen kristallikruunun eteiseen 60 eurolla. (kruunumme on vastaava kuin kuvassa). Sitä ennen kävin antiikkiliikkeessä, mistä yksikään lamppu ei olisi lähtenyt alle 200 euron. Lisäksi löysin aivan ihanat kukka-aiheiset kahvikupit ja niihin sopivat hentoiset lusikat. Ja koristeellisen kakkulapion ja toisenlaisia pikkulusikoita. Nyt odotan innolla kotimme valmistumista ja kesää, jolloin pääsemme nauttimaan pihakahveista suloisista kukkakupeista.
#Retkihaaste: Högsåra ja Sandvik vol 2
Vihdoin pääsin käymään kehutussa Högsårassa ja sen kaunilla Sandvikin lahdella, joka kuuluu Saaristomeren kansallispuistoon. Jo itse matka saarelle on todella kaunis, sillä sinne pääsee ajamalla Kemiön saaren läpi. Tai tietenkin omalla veneellä meriteitse. Matkalla näin upean Lövön sillan, joka tuntui johtavan suoraan taivaaseen. Se oli upea kokemus. Lossi jättää saapujat pieneen, idylliseen kylään. Pelkästään siellä saisi aikansa hyvin kulumaan kiertelemällä ja ihastelemalla kauniita tahoja pihapiireineen. Maisema sopisi hyvin johonkin elokuvaan.  Sandvikin ranta löytyi kulkemalla saaren halki. Saari itsessään ei ole kovinkaan suuri, joten eksymään siellä ei pääse. Siltikin näin ensikertalaisena olisi kaivannut hieman tarkemmat kyltit matkan varrelle.   Leiripaikan pystytyksen jälkeen keittelimme retkieväät eli makaroonia ja päälle kotona tehtyä soijarouhekastiketta. Vettä otimme todella paljon mukaan, useita litroja vuorokaudeksi. Siltikin se tuntui loppuvan kesken.