fi fi fi es fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi en fi da en da fi fi fi fi fi fi fi fi fi eo de fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi
Kirjoittajan matkassa: Hyvä paha deadline
Kirjoittajat voi jakaa karkeasti kahteen ryhmään: deadlineriippuvaisiin ja niihin toisiin, jotka eivät kaipaa työlleen aikarajaa.
Deadlineriippuvaiset tarvitsevat viimeisen mahdollisen palautuspäivämäärän, jotta he saisivat ryhdytyksi kirjoitustyöhön. Ilman täsmällistä ”kuolemanlinjaa” tärkeäkin tehtävä siirtyy helposti kiireellisempien tai mieluisampien töiden tieltä. Tämä harmittaa usein kirjoittajaa itseäänkin. Deadlinetekstit etuilevat jonossa, ja omaehtoiset projektit joutuvat sen hännille. ”Kyllähän minä sen suuren romaanin kirjoittaisin, jos joku antaisi minulle deadlinen!”
Harva ihminen päätyy kuitenkaan kirjailijaksi ilman, että hän oppii sitä ennen asettamaan deadlineja itse itselleen. On tietysti kirjoittajia, joille luova työ on niin suuri nautinto, että sitä on saatava tehdä säännöllisesti. He lienevät kuitenkin enemmän poikkeus kuin sääntö, eikä heillekään tuota välttämättä iloa kaikki kirjoittamiseen kuuluva muokkaustyö ja oikoluku. Useimpien on keksittävä keinoja pakottaa itse itsensä sorvin ääreen, ainakin jos kirjoittaa muutakin kuin tilaustöitä.
Monella kirjailijalla, myös minulla, on tapana määrätä liuska- tai merkkimäärä, josta on suoriuduttava päivässä tai viikossa. Lähiajan tavoitteet toimivat kokemukseni mukaan paremmin kuin epämääräiset uudenvuodenlupaukset, joissa haaveillaan romaanikäsikirjoituksen valmistumisesta 12 kuukauden sisään.
Sain kesän päätteeksi tähänastisen kirjailijanurani vaativimman tilaustyön. Minun tuli kirjoittaa 216 000 merkin teksti 6–7 viikossa. Vaikka olen tottunut pitämään itseäni melko kurinalaisena ja tuotteliaana kirjoittajana, tämä työ koetteli rajojani. Urakan teki hankalaksi myös se, että deadlineprojekti sattui keskelle elämän suuria muutoksia: muuttoa, remonttia, lasteni koulun ja päiväkodin aloittamista.
Mutta koska tehtävä oli kiinnostava (ja koska olen varmaan addiktoitunut kirjoittamiseen liittyviin haasteisiin), otin sen vastaan. Nielin lievän kauhuntunteen parhaani mukaan. Puoliso lupasi pitää perheen selvillä vesillä.
Miten syödään norsu? Pala kerrallaan. Jaoin siis ensin urakan pienempiin osiin. 216 000 merkkiä tarkoitti 36 000 merkkiä viikossa, kun yhden viikon varasin tekstin työstämiseen. 36 000 merkkiä viikossa tarkoitti hiukan päälle 7000 merkkiä arkipäivässä. Piirsin kalenterin reunaan taulukon, josta saatoin ruksia ruudun aina 1000 merkkiä edettyäni.
Ja sitten ryhdyin työhön. Maanantaista perjantaihin minun oli kirjoitettava 7000 merkkiä ja risat, satoi tai paistoi, huvitti tai ei. Alussa tekstiä syntyi innostuksen vallassa hieman yli tarpeen, mutta sitten tuotantolaitos kyllä nopeasti sopeutui odotuksiin. Kun 7200 merkkiä oli kirjoitettu, tuntui, etten olisi voinut kirjoittaa merkkiäkään lisää. Välillä oli ylipäätään tuskallisen vaikeaa saada merkkimäärää täyteen, ja kolme lauantaita menikin kuroessa kiinni viikon tavoitteita. Välillä oli pakko pitää lepopäivä silläkin uhalla, ettei kiintiö täyttyisi. Ideoiden täytyi antaa laskeutua vähän, ennen kuin niistä voi kirjoittaa.
Positiivinen yllätys oli, että pystyin kirjoittamaan enemmän kuin olin odottanut. En edes usko, että syntynyt teksti oli merkittävästi huonompaa kuin löyhemmällä aikataululla kirjoittamani. Joku voi tietysti ajatella, että kohtuuttoman deadlinen edessä on lupa kirjoittaa mitä sattuu, mutta oman kokemukseni mukaan huonosti kirjoittaminen ei ole edes kauhean paljon helpompaa kuin hyvin kirjoittaminen. (Lukija saa kaikin mokomin suhteuttaa ”huonon” ja ”hyvän” blogimerkinnän kirjoittajan normaalitasoon.) Päinvastoin, laiskasti kirjoittaminen johtaa vain ongelmiin tekstin myöhemmissä vaiheissa.
Toinen selkeästi havaitsemani ilmiö vaativan deadlinen kirjoittamisessa olikin, ettei kirjoittaessa ole silloin varaa virheisiin. On mahdollista viilata ja hioa pikkujuttuja, mutta aikataulu ei anna myöten merkittäviin rakenteellisiin muutoksiin. Tietoisuus tästä pakottaa ajattelemaan kirkkaasti ja selkeästi, kun tekee tarinan suuria valintoja. Myös houkutus kulkea tuttuja ja turvallisia reittejä on suuri.
Kolmas oppimani asia oli, että elämä liian kovalle deadlinelle alistettuna on kurjaa. ”Ei koskaan enää”, ajattelin monta kertaa urakan aikana. Perhe-elämä kärsii, tunne-elämä kärsii, hyvinvointi kärsii, terveys kärsii. Liian monta päivää kirjoitin suklaan ja kevytkokiksen motivoivan ja piristävän vaikutuksen alaisena.
Nyt kun teksti on palautettu (4 päivää ennen lopullista deadlinea!) ja se on saanut tilaajan hyväksynnän, olen vähitellen korjannut urakan aiheuttamia vahinkoja. Olen taas katsellut ympärilleni, levännyt vähän, yrittänyt reagoida johonkin muuhunkin kuin kalenterin reunan taulukkoon, joka on kertonut edistymisestäni tai sen puutteesta.
Saan myös suurta iloa siitä, että seuraavalle kirjoitustyölleni kukaan ei ole määrännyt deadlinea. On vain muutama ajatus, jotka kutsuvat tarinan pariin. Teksti saa syntyä ja kasvaa omassa rytmissään. Lempeäksi kannustimeksi olen tosin esittänyt kustantajalle alustavan arvion luonnoksen valmistumisesta.
Viihteellinen, juonivetoinen kerronta ei välttämättä kärsi tiukasta deadlinesta. Joskus se antaa kirjoittamiselle jopa tarvittavaa kipinää. Tätä kyseistä tilaustyötä kirjoitin Veera Vaahterana.
Silti on olemassa toinen kirjoittamisen taso, joka tarvitsee kaiken ajan, jonka se haluaa. Tekstiä voi tuottaa, mutta jotkut ajatukset syntyvät vain, jos niitä jää odottamaan ja kuulostelemaan. Viivytteleminen ja viipyileminen on syytä erottaa toisistaan. Ensimmäinen voi olla tuhoisaa tekstin syntymiselle, mutta jälkimmäinen on usein elintärkeää tekstin hengelle.
Viipyilemisen nautinto olkoon siis tulevien deadlinettomien kuukausieni ihana etuoikeus.
Lähettänyt Anne Mari Rautiainen klo 10.56
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: dead line, kirjailija, kirjoittaminen ammattina, kirjoittamisen prosessi, kirjoitustavat
Uudempi teksti Vanhempi viesti Etusivu
Tilaa: Lähetä kommentteja (Atom)
Kuvia ja sanoja sinkoilee, ottakaa kiinni!
Teema: Yksinkertainen. Sisällön tarjoaa Blogger.