fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi sv fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi en fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi ceb en en es fi fi fi fi sl fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi pt pt fi fi lt sv sl fi sv en fi fi fi es sv en fi en nl fr fr es en fi en it ceb fi en en fi vi fi en tr fi fi ceb fi fi en fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi it fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi eo fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi es en fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi lt fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi war lt en fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en de fi en fi fi fi fi fi fi fi fi en de fi fi fi fi fi fi en fi fi fi en fi et fi fi fi fi en fi fi en fi fi hbs_lat fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi es fi en fi fi fi fi ja fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en en en en en fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en eu en fi fi en zh fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi en fi fi en fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi nb fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi fi de fi fi fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi en fi fi fi en fi it fi en fi fi fi fi en fi en fi en fi fi fi fi fi en fi fi hu fi fi en fi en fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi en fi en fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi en fi fi fi en fi en fi en fi en fi en fi en fi en fi en fi fi fi en fi fi fi en fi en fi en fi en fi en fi en fi fi fi fi fi
Evoluutiota ja systematiikkaa - Sivu 2 5:stä - Kiipeilyä evoluutiopuussa. Kirjoittaja Ilkka Pellonpää
Matalissa merivesissä on pintoihin tarttuneina pieniä, tupsumaisia runkokuntia, jotka ovat sammaleläinten (Ectoprocta) muodostamia. Jotkut näyttävät polyyppimäisiltä tai koralleilta, mutta sisärakenteeltaan ne ovat aivan erilaisia. Jotkut kasvavat mattomaisissa kolonioissa, jotkut muodostavat kovia ja kuorimaisia kasvustoja kiville, simpukoiden ja kotiloiden kuoriin tai isojen levien pinnalle. Kaikki sammaleläimet ovat vesieläimiä, enimmäkseen mereisiä; Phylactolaemata-luokka on rajoittunut makeisiin vesiin. Joskus osteriviljelmät kärsivät niitä peittävistä sammaleläimistä, jotka estävät osterien toukkia kiinnittymästä alustaan. Monet lajit kiinnittyvät laivojen pohjiin ja kulkeutuvat eri puolille maapalloa.
Sammaleläimet ovat nivelettömiä kaksikylkisiä eläimiä, kooltaan korkeintaan kolmemillisiä. Ne muodostavat runkokuntia, joissa yksityiset eläimet ovat vähäpätöisiä ja asustavat kukin omassa kitiinisuojuksessaan; sen päällä saattaa olla kalkkikerros. Ruumista peittää epidermi eli päällysketto, jonka alla sijaitsevat rengas- ja pitkittäislihaskerrokset. Vahvin lihas on sisäänvetäjälihas, joka pystyy vetämään eläimen suojuksen sisään; joskus on eläimen suojana vielä kansikin.  Ruoansulatuskanava on täydellinen ja U:n muotoinen. Suuta ympäröi sisäänvedettävä lofofori, jossa on lonkeroita. Hylkyaukko (anus) avautuu lofoforin ulkopuolelle. Ruumiinontelo (keloma) on kehittynyt ja on peritoneum-kalvon raunustama. Verenkierto- ja hengityselimet puuttuvat, samoin erityselimet (nefridiot), eikä aistimiakaan ole. Suun ja anuksen välissä sijaitsee hermoganglio, ja siitä lähtee nielun ympäri kulkeva hermorengas. Siitä ja gangliosta lähtee lisäksi hermoja muualle ruumiiseen. Mahasta alaspäin kulkee funikulukseksi nimitetty sidekudosjänne.
Sammaleläimet ovat tavallisesti hermafrodiitteja, ja sukurauhaset (gonadit) kehittyvät peritoneum-kalvosta. Munat hedelmöittyvät ruumiinontelossa ja kehittyvät haudontataskussa. Yhdestä munasta voi joillakin lajeilla kehittyä jopa 100 alkiota (polyembryonia). Mereisten lajien toukka on ns. trokofora, munanmuotoinen, vapaana uiva, ripsivöinen nuoruusaste. Kun se aikuistuu ja kiinnittyy alustaan, alkaa runkokunnan muodostaminen suvuttomasti silmikoimalla. Makean veden lajeilla on silmikoimisen lisäksi lisääntymistä statoblastien eli kitiinikuoristen koteloiden avulla. Ne aktivoituvat ja kehittyvät uusiksi yksilöiksi emoyksilön kuoltua.
Sammaleläinten fossiileja esiintyy runsaasti jo ordoviikkikauden 420-360 miljoonaa vuotta vanhoissa kerrostumissa. Fossiilisia lajeja tunnetaan ainakin 15000 eli paljon enemmän kuin nykyään eläviä.
Sammaleläinten pääjaksossa on kolme luokkaa:
Järvisammaleläimet (Phylactolaemata). Lofofori U:n muotoinen ylhäältä katsottuna; suu huulimaisen epistomin peittämä; talvehtivat statoblastien avulla; makeissa vesissä, Suomessa viisi lajia. Sukuja: Plumatella, Pectinatella, Cristatella.
Merisammaleläimet (Gymnolaemata). Lofofori pyöreä; epistomi puuttuu; tsooekiumit (yksittäistä eläintä suojaavat ulkoiset tukirangat) monimutkaisia; enimmäkseen merissä; paljon fossiileja; suurin osa nykyisistä lajeista. Sukuja: Alcyonidium, Penetrantia, Paludicella (makeassa vedessä, aikoinaan ovat voineet tukkia vesijohtoja), Bugula, Menipea, Membranipora, Crisia, Tubulipora; fossiilisia: Archaeotrypa myöhäis-kambrikaudelta, Fenestrellina, Amplexopora ja Hallopora ordoviikki- ja permikaudelta.
Sammaleläinten lajimäärä on 4500, Suomessa on ainakin kuusi lajia. Rannikoiltamme tapaa levärupea (Membranipora crustulenta), jonka aiheuttamaa kalkkipeitettä voi nähdä kivillä, levillä ja simpukankuorilla. Niiden runkokunnat ovat pitsimäisiä ja sisältävät jopa useita miljoonia yksilöitä. Rönsysammaleläin (Plumatella repens) muodostaa varsinkin lahojen puuainesten pinnalle haaraisia, sammalmaisia runkokuntia. Kulkusammaleläinrunkokunnat (Cristatella mucedo) ovat liikuntakykyisiä (vrt. otsikkokuva). Pectinacella magnifica -runkokunta voi kasvaa läpimitaltaan 10-senttiseksi  hyytelömäiseksi palloksi.
Kategoriassa eläimet Ei kommentteja artikkeliin Sammaleläimet
Väkäkärsämadot (Acanthocephala) ova loisia, jotka elävät aikuisina selkärankaisten suolistossa ja toukkina niveljalkaisissa. Nimi johtuu etupään kärsämäisestä ulokkeesta, joka on varustettu taaksepäin kaartuvilla piikeillä, joiden avulla mato kiinnittyy isäntänsä suolen seinämään.
Nimensä mukaisesti väkäkärsämadot ovat matomaisia. Naaras on tavallisesti koirasta isokokoisempi. Väkäsellisen kärsän mato voi vetää sisäänsä. Rataseläinten tavoin ihoa peittää ohut suojakerros, kutikula, ja iho on vailla selvää solurakennetta oleva synsyytti, jossa on isot tumat. Tästä ihon ominaisuudesta, johtuu sekä rataseläimet että väkäkärsämadot sisältävän pääjakson nimi: Syndermata.
Väkäkärsämatojen ruumiissa on kaksi solukerrosta. Ulommassa on rengaslihaksia, sisemmässä pitkittäislihaksia. Ruumiinontelo on kalvoto pseudokeloma eli valeruumiinontelo. Ruumiin etupäässä on kaksi ohutta rakkoa (lemniskukset), jotka täyttyvät nesteestä eläimen vetäessä kärsän sisäänsä; kärsän ojentuminen ulos johtuu rakkojen säilömän nesteen virratessa siihen. Loisina väkäkärsämadot eivät tarvitse omaa ruoansulatus-, verenkierto- eikä hengityselimistöä. Erityselimiä (protonefridiot) on kaksi tai nekin puuttuvat. Kärsätupessa on hermoganglio, josta lähtee hermoja kärsään ja muualle ruumiiseen.
Sukupuolet ovat erilliset, ja sukurauhaset eli gonadit sijaitsevat kärsätupen ja peräpään välillä. Koirailla on kaksi siittiörauhasta, mutta naaraiden munarauhanen ei ole pysyvä. Siittiöt kulkevat tiehyttä pitkin takapäässä olevaan säiliöön (bursa), josta ne siirtyvät naaraaseen. Munat kehittyvät ripustimessa, vapautuvat ruumiinonteloon ja hedelmöittyvät siellä. Ne kehittyvät tavallisesti melko pitkälle, ennenkuin vapautuvat isännän suolistoon ja poistuvat sieltä ulosteiden mukana väli-isäntänä toimivan niveljalkaisen (hyönteisen tai äyriäisen) saataville. Toukka kehittyy väli-isännässä, jonka on tultava pääisäntänä toimivan selkärankaisen syötäväksi, jotta se pääsee suolistoon kehittymään aikuiseksi.
Väkäkärsämatoja elää kaikenlaisissa selkärankaisissa kaloista nisäkkäisiin. Aikuisten matojen koko vaihtelee puolestatoista 65 senttimetriin. Ihminen tavallisesti säästyy väkäkärsämadoilta. Tavallisesti sioissa loisiva Macracanthorhynchus hirudinaceus voi satunnaisesti päätyä myös ihmiseen. Sen väli-isäntänä voivat toimia mm. turilaiden toukat, joita siat mielellään syövät. Toinen ihmisen satunnaisloinen on pitkäkärsämato (Echinorhynchus proteus), joka elää kaloissa. Sen kehityksessä on yksi tai kaksi toukkavaihetta ja yksi tai useampia väli-isäntiä.
Väkäkärsämatoja tunnetaan 1100 lajia. Molekyylitutkimukset osoittavat, että ne ovat läheistä sukua rataseläinten lahkolle Seisonidea, ja ovat siten oikeastaan suolistoloisiksi kehittyneitä rataseläimiä, vaikka ulkonäkö on varsin erilainen. Väkäkärsämadot jaetaan tätä  nykyä neljään ryhmään, joita voidaan pitää luokkina Syndermata-pääjaksossa.
Archiacanthocephala. Kärsän väkäset samankeskisinä renkaina; protonefridioita on; naarailla kaksi pysyväää munaripustinta; koirailla kahdeksan kittirauhasta, joiden eritteellä se sulkee naaraan sukuaukon parittelun jälkeen; maaselkärankaisten loisia.
Palaeacanthocephala. Kärsän väkäset säteensuuntaisissa riveissä vuorottaisesti; protonefridiot puuttuvat; naaraiden munaripustimet väliaikaisia; koirailla kuusi kittirauhasta; enimmäkseen vesiselkärankaisissa.
Eoacanthocephala. Kärsäväkäset säteensuuntaisesti; protonefridiot puuttuvat; munaripustimet pysyviä; kittirauhanen synsyyttinen, ja siihen liittyy varastointielin; vesiselkärankaisissa.
Polyacanthocephala. Hiljattain erotettu luokka, vain yksi suku, Polyacanthorhynchus.
Kategoriassa eläimet Ei kommentteja artikkeliin Väkäkärsämadot
Rataseläimet (ryhmä Rotifera pääjaksossa Syndermata) ovat vähäpätöisiä tai mikroskooppisia, enimmäkseen alle 1 mm pitkiä, viehättävän muotoisia ja värisiä, aktiivisesti liikkuvia mikroskooppiharrastajien suosikkeja. Niitä on runsaasti makeissa vesissä lätäköitä ja katuojia myöten ja jopa sammalten lehtihangoissa. Suurin osa 1700 lajista elävät vapaina, muutama on ulko- tai sisäloinen ja muutama elää suolaisessa vedessä. Sekä suomalainen että tieteellinen nimi viittaa rataseläinten etupään liikkuviin ja lautasmaiseen rakenteeseen (corona) kiinnittyviin ripsiin, mikä antaa vaikutelman pyörivästä rattaasta. Se ja nielun liikkeiden näkyminen läpikuultavassa eläimessä erottavat rataseläimet muista pienen pienistä vesieläimistä.
Rataseläimet kuuluvat kaksikylkisiin, ovat nivelettömiä ja alkioiltaan kolmisolukerroksisia. Ne ovat hieman lieriömäisiä, ja niillä on etupäässään ripsekäs diskus (korona) ja takapäässään haarukkamainen jalka – tai jalkamainen haarukka. Ruumiin seinämä on synsyytti eli solusulauma, erillisiä soluja ei ole erotettavissa. Sen pinnalla on kovettunut lorikaksi nimitetty panssari. Ruumiinontelo ei ole kalvon ympäröimä (ns, pseudokeloma eli valeruumiinontelo). Ruoansulatuskanava on joko täydellinen suu- ja hylkyaukkoineen tai epätäydellinen. Erityselimet ovat mutkille kiertyneitä ja haaroittuneita ja niissä on liekkisoluja. Hermosto on vaatimaton: etupään selkäpuolen gangliosta lähtee muutamia hermoja muualle ruumiiseen. Aistinelimet ovat tupsumaisia tai valoa aistivia silmäpilkkuja.
Rataseläimet ovat yksineuvoisia. Koiraat ovat tavallisesti hyvin pieniä, surkastuneita tai jopa puuttuvat. Naaraissa on munarauhanen, ruskuaisrauhanen ja munanjohdin. Lisääntyminen on neitseellistä (partenogeneettistä) tai seksuaalista. Rataseläimet munivat  munia eli ovat ovipaarisia. Toukkavaihetta ei ole.
Rataseläimet munivat tavallisesti kahdenlaisia munia vuodenajan mukaan. Kesämunat ovat ohutkuorisia ja partenogeneettisiä, ja niistä kuoriutuu vain naaraita. Joissakin olosuhteissa syntyy sukupolvi, jossa jotkut naaraat tuottavat pieniä munia, joista kehittyy vain koiraita, ja toiset taas munivat isoja munia, joista kehittyy naaraita. Kummatkin syntyvät partenogeneettisesti. Koiraat hedelmöittävät naaraat sisäisesti, ja syntyy talvimunia (tsygootteja), joissa on paksu ja kestävä kuori. Ne vaativat lepokauden, joka voi kestää pitkiä ajanjaksoja, voivat kuivua tai jäätyä ja kulkeutua tuulen tai lintujen mukana. Suotuisiin olosuhteisiin jouduttuaan niistä kuoriutuu naaraita, jotka aikanaan munivat taas kesämunia.
Rataseläimet ovat muodoiltaan melko moninaisia. Ruumis voi olla hoikka, leveä, säkkimäinen, litistynyt tai pallomainen. Lorikassa voi olla harjanteita, renkaita tai piikkejä. Jalkahaarukka voi olla pitkä, lyhyt tai puuttua. Sen tehtävänä on toimia kiinnittymisvälineenä alustaan ja peräsimenä uidessa, joillakin lajeilla myös hyppimisvälineenä. Koronassa voi olla yksi tai kaksi samankeskistä ripsiriviä ja nielussa erilaisia leukamaisia tai hammasmaisia jauhimia. Useita näistä vaihtelevista piirteistä on käytetty hyväksi rataseläinten luokittelussa.
Rataseläinten levinneisyys on kosmopoliittinen; yksi ja sama laji voi esiintyä koko maapallolla missä vain olosuhteet sallivat. Lajisto voi muuttua samassa vedessä vuodenajan mukaan.
Suurin osa rataseläimistä on vapaina yksittäin eläviä. Yleisimmillään ne ovat hiljaisissa makeissa vesissä, joissa on runsas kasvillisuus. Kostean rannan hiekasta voi litraa kohti löytyä yli miljoona yksilöä. Jotkut lajit uivat 150 metrin syvyyteen, mutta valtaosa löytyy vesikasvillisuudesta. Useat lajit kiinnittyvät alustaansa jalallaan ja elävät eritteistä tai muista partikkeleista rakentamansa suojuksen sisällä. Tietyt lajit muodostavat kolonioita, jotka voivat olla vapaana uivia tai alustaan kiinnittyneitä. Lahkon Bdelloidea lajit asustelevat pääasiassa sammalissa, ja ne voivat ryömiä tai uida.
Rataseläimissä on myös kommensaaleja (pöytäkumppaneita) ja loisia. Edellisestä on esimerkkinä laji Seison nebaliae eräässä äyriäisessä. Makean veden nivelmatojen ulkoloisena elää laji Pleurotrocha parasitica ja sisäloisena Albertia naidus. Eräs laji asuu pallolevän (Volvox) kolonian sisällä, ja eräs toinen Vaucheria-viherlevässä.
Yksisoluisia leviä syövillä rataseläimillä on lyhyet ja leveät hampaat, ja niillä, jotka elävät kasveilla, on terävät hampaat, joilla pystyy puhkaisemaan kasvien soluseiniä. Jälkimmäisillä on myös lihaksikas nielu, joka pystyy imemään kasvisolun sisällön eläimen ravinnoksi. Toisia eläimiä saalistavilla on kapeat leuat hampaineen. Ne voidaan työntää suusta ulos tavoittamaan saalista. Rataseläimet itse ovat eräiden matojen ja äyriäisten saalista.
Rataseläimet muodostavat alajakson Rotifera pääjaksossa Syndermata. Alajakso jaetaan kahteen luokkaan ja kolmeen lahkoon:
Lahko Seisonidea. Kylkilisäkkeet (tuntoaistimia) ja jalkahaarukka puuttuvat; munarauhaset parilliset; koiraat täysin kehittyneitä; vain kaksi lajia.
Lahko Bdelloidea. Kylkilisäkkeet (tuntoaistimia) puuttuvat; jalkahaarukka puuttuu tai jopa 4-haarainen; jaloissa runsaasti rauhasia (erittävät kiinnittymistä auttavaa eritettä); munarauhaset parilliset; koiraita ei tunneta.
Lahko Monogononta. Kylkilisäkkeitä kaksi; jalkahaarukka puuttuu tai 2-haarainen; munarauhasia yksi; koiraita tav. on, mutta ne surkastuneita; lahko käsittää suurimman osan rataseläimistä.
Kategoriassa eläimet Ei kommentteja artikkeliin Rataseläimet
Kaksikylkiset (Bilateria) on eläinten kehityslinja, joka käsittää valtaosan eläimistä, vain sieni- ja polttiaiseläimet sekä kampamaneetit jäävät sen ulkopuolelle. Kaksikylkisyys tarkoittaa, että eläin voidaan jakaa kahteen samanlaiseen puoliskoon vain yhdessä tasossa. Kaksikylkisille on ominaista myös kolme alkiosolukerrosta, joista eri elimet syntyvät: ento-, ekto- ja mesodermi. Useimmilla kaksikylkisillä on myös ruoansulatuskanava ja kalvon verhoama ruumiinontelo eli keloma. DNA-molekyylikello on osoittanut viimeaikaisissa tutkimuksissa kaksikylkisten kehityslinjan iäksi noin 670 miljoonaa vuotta. Varhaisin kaksikylkiseksi tunnistettu fossiili on kuitenkin 560 miljoonan vuoden ikäiseksi. Kyseessä on eräs nilviäinen tai nilviäisten sukulainen, Kimberella. Kambrikaudella tapahtuneessa melko nopeassa eläinten erilaistumisvaiheessa 535 – 525 miljoonaa vuotta sitten syntyi monta muutakin kaksikylkispääjaksoa.
Nykyeläimistä ilmeisesti ns. alkeislattanat (pääjakso Acoela) lienevät varhaisin kaksikylkisten kehityslinja. Niitä on aiemmin pidetty laakamatoihin kuuluvien värysmatojen alkeellisimpana lahkona, mutta viimeaikaiset molekyylitutkimukset vihjaavat niiden em. asemasta. Lisätutkimukset ovat meneillään.
Alkeislattanat ovat kooltaan pieniä, 1-4 mm, merieläimiä. Sisärakenteessa on alkukantaisiksi tulkittuja piirteitä: ruoansulatuskanava, erityselimet ja kiinteät sukurauhaset puuttuvat.
Molekyylitutkimusten mukaan kaksikylkiset eläimet jakautuvat kolmeen pääjaksoryhmään:
Lophotrochozoa: mm. laakamadot, rataseläimet, väkäkärsämadot, sammaleläimet, lonkerojalkaiset, sukaspintaiset, Cycliophora, nauhamadot, nivelmadot ja nilviäiset.
Ecdysozoa: haarniskaiset, makkaramadot, sukkulamadot, käsnäjalkaiset, karhukaiset ja niveljalkaiset
Deuterostomia eli uusisuiset: piikkinahkaiset, esiselkäjänteiset ja selkäjänteiset.
Näistä kolmesta kehityslinjasta Lophotrochozoa (lofotrokotsoidit) käsittää eniten pääjaksoja. Niihin kuuluvat eläimet ovat ulkomuodoltaan aika erilaisia, ja kladin tieteellinen nimi viittaa piirteisiin, jotka ovat ominaisia vain osalle niistä. Lofofori on ripsekkäistä lonkeroista koostuva pyyntielin, ja trokofora on eräiden muotojen toukkavaihe. Monilla ryhmän edustajilla ei ole näistä kumpaakaan.
Laakamatoja (pääjakso Platyhelminthes) pidetään lofotrokotsoidien alkukantaisimpana pääjaksona. Ulkoasultaan laakamadot ovat kaksikylkisiä, enemmän tai vähemmän selkä-vatsa -suuntaisesti eli dorsoventraalisesti litistyneitä ja oikeasti nivelettömiä (heisimadot näyttävät jaokkeisilta).  Pinta on joko pehmeä ja ripsikarvainen (värysmadot) tai kovan kutikulan peittämä (mm. heisimadot). Loismuodoilla on imukuppeja tai koukkuja tai molempia isäntään kiinnittymistä varten. Ruoansulatuskanava on haaroittuva epätäydellinen: suuaukko toimii myös hylkyaukkona (heisimadoilta suoli puuttuu). Lihaskerrokset ovat hyvin kehittyneet. Ruumiinontelo eli keloma puuttuu, ja elinten välinen tila on löysän parenkyymi-kudoksen täyttämä. Samoin tukiranka, verenkierto- ja hengityselimet puuttuvat, mutta erityseliminä toimivat ns. liekkisolut, jotka ovat yhteydessä eritystiehyisiin. Hermosto koostuu etupään ganglioparista tai hermorenkaasta ja pitkittäishermoista, joita poikittaishermot yhdistävät.
Laakamadot ovat tavallisesti hermafrodiitteja: muna- ja siittiörauhaset sijaitsevat samassa yksilössä. Lisääntymiselimet koostuvat sukurauhasten lisäksi tiehyistä ja lisäkkeistä. Hedelmöitys tapahtuu sisäisesti. Munat ovat mikroskooppisen pieniä, kussakin on useita ruskuaissoluja munankuoren suojaamina. Kehittyminen aikuiseksi on joko suora, ilman toukkavaiheita, tai toukkavaiheita sisältävä; niitä yksi tai useampia. Eräillä lajeilla on myös suvutonta lisääntymistä.
Kooltaan laakamadot vaihtelevat suuresti. Värysmadot ovat enimmäkseen enintään viisisenttisiä, muutama maalla elävä laji voi kasvaa jopa puolimetriseksi. Loismadot ovat yleensä alle senttimetrin, mutta jotkin heisimadot saavuttavat isäntänsä suolistossa 30 m:n pituuden ja jopa enemmänkin.
Laakamatoja tunnetaan noin 20 000 lajia. Vanhastaan niiden pääjakso on jaettu kolmeksi tai neljäksi luokaksi:
Kolmijakoisessa järjestelmässä kidus- ja tiehytmadot yhdistettiin imumatojen luokaksi (Trematoda).
Uudemmat tutkimukset ovat osoittaneet, että varhaisessa evoluutionsa vaiheessa laakamadot jakaantuivat kahdeksi päälinjaksi, Catelunida ja Rhabditophora. Edelliseen kuuluu nykylajeista satakunta. Enemmistö niistä elää makeissa vesissä. Ne lisääntyvät yleensä suvuttomasti silmikoimalla takapäästään. Jälkeläiset silmikoivat edelleen usein ollessaan vielä kiinni emossaan, mistä voi syntyä 2-4 geneettisesti identtisen yksilön ketju. Siitä nimitys ketjumadot.
Rhabditophora-kehityslinja on edellistä monimuotoisempi lajimäärän noustessa noin 20 tuhanteen. Lajit elävät joko merissä, sisävesissä ja kostealla maalla (värysmadot) tai selkärankaisten loisina (kidus-, tiehyt- ja heisimadot.
Kategoriassa eläimet Ei kommentteja artikkeliin Laakamadot
Kampamaneettien pääjakso (Ctenophora) käsittää noin 100 lajia vapaana uivia merieläimiä, joilla on läpikuultava ruumis. Niiden suomenkielinen ja tieteellinen nimi johtuu eläinten pinnalla olevista kampamaisista levyistä. Eräiltä osiltaan kampamaneetit muistuttavat meduusoja, ja aikaisemmin niitä pidettiinkin niiden sukulaisina. Rakenne ja biologia ovat kuitenkin erilaisia.
Kampamaneetit ovat symmetrialtaan biradiaalisia eli kaksikylkisyyden ja säteittäisyyden väliltä (polttiaiseläimet ovat säteittäisiä); akseli on oraali- ja aboraalipuolen suuntainen. Ne muodostuvat kolmesta alkiosolukerroksesta (polttiaiseläimet kahdesta), ja niissä on runsas mesoglea kerros polttiaiseläinten tavoin. Muodoltaan kampamaneetit ovat enemmän tai vähemmän pallomaisia, eräät litteitä. Kampalevyjä on tavallisesti kahdeksan, eikä polttiaissoluja ole kuin yhdessä suvussa (Euchlora). Lonkeroissa on tarttumasoluja. Ruoansulatuselimistö koostuu suusta, nielumaisesta osasta, vatsaontelosta ja haarautuvista kanavista. Hermosto on hajanainen, ja eläimen aboraalipuolella on statokystiksi nimitetty aistinelin. Sukupuolet ovat erillisiä, ja sukusolut kehittyvät ruoansulatuskanavien entodermistä. Tsygootti kehittyy aikuiseksi ilman toukkavaihetta. Suvutonta lisääntymistä ei esiinny.
Kampamaneetteja on runsaasti lämpimissä merissä, joitakin lauhkean vyöhykkeen ja arktisissa merissä eikä ollenkaan sisävesissä. Enimmäkseen ne elävät pintakerroksissa, jokunen tosin on syvän meren laji. Ne keijuvat pystyasennossa eivätkä juurikaan pysty uimaan omin voimin. Kampalevyjen alla on valoa tuottavia soluja, joten eläin voi loistaa pimeässä (bioluminesenssi). Ravinnoksi käytetään toisia eläimiä, kuten nilviäisten toukkia, äyriäisiä ja pieniä kaloja. Eräät merieläimet puolestaan syövät kampamaneetteja.
Useat viimeaikaiset tutkimukset ovat tukeneet ajatusta, että kampamaneetit olisivat vanhin ja alkukantaisin oksa eli kladi eläinkunnan (Metazoa) evoluutiopuussa. Vuoden 2016 fylogeneettisessä analyysissä tuo asema kuitenkin säilyi sienieläimillä (Porifera), ja sen puolesta puhuu moni seikka: fossiiliset steroidit, molekyylikello ja kaulussiimasolujen samankaltaisuus kaulussiimaeliöiden (Choanoflagellata) kanssa geneettisten analyysien lisäksi. Ainakin toistaiseksi eniten tukea on sillä, että kampamaneetit kuuluvat polttiaiseläinten ohella vanhimpiin kudoseläimiin (Eumetazoa). Sienieläimillähän ei kudoksia ole.
Kampamaneettien pääjaksossa on kaksi luokkaa ja muutama lahko:
Luokka Tentacula, lonkeromaneetit. Pyyntilonkerollisia. Viisi lahkoa.
Lahko Cydippida, pallomaneetit. Ruumis pallomainen; lonkerot,  haaroittuvia ja vedettävissä suojusten sisään. Pikkumaneetit (Pleurobrachia), Hormiphora.
Lahko Lobata, liuskamaneetit. Eläin kyljiltään litistynyt; kaksi suurta suuliuskaa; lonkerot suojuksettomia. Bolinopsis, Mnemiopsis leidyi.
Lahko Cestida, vyömaneetit. Eläin pitkänomainen, nauhamainen, litistynyt lonkeroiden tasossa. Venuksenvyö (Cestum veneris) tropiikin merissä, pituus 90 cm, leveys 10 cm.
Lahko Platyctenea, ryömijämaneetit. Eläin litistynyt oraali-aboraali -akselillaan litistyneeksi ja pohjalla ryömiväksi. Gastra-suvussa toukkavaihe, joka elää loisena eräissä vaippaeläimissä. Coeloplana, Ctenoplana.
Lahko Tjalfiellidea, taskumaneetit. Kampalevyt puuttuvat, aistinelin on.
Luokka Nuda, myssymaneetit. Lonkerottomia; eläin kellomainen, laajasuinen ja -nieluinen, yksi lahko: Beroida. Sormustinmaneetit (Beroë): jopa 20 cm, usein vaaleanpunainen, kylmissä merissä.
Kategoriassa eläimet Ei kommentteja artikkeliin Kampamaneetit
Korvameduusa (Aurelia aurita) on ainoa meduusalaji, jota voi nähdä maamme rannikoilla. Sen kaarevat muodostelmat uimakellon keskellä ovat sukurauhasia. – © Hans Hillewaert
Korallit, merivuokot, meduusat ja polyyppieläimet muodostavat polttiaiseläinten pääjakson, Cnidaria. Ne muistuttavat sienieläimiä sikäli, että myös näillä on iso keskusontelo, yksi iso aukko ja kolmikerroksinen rakenne. Sieni- ja polttiaiseläimet onkin aikoinaan yhdistetty kampamaneettien kanssa onteloeläinten pääjaksoksi.
Sieni- ja polttiaiseläimet ovat ulkonaisesta rakenteestaan huolimatta aivan erilaisia. Sienieläimillä ei ole oikeita kudoksia, joiden kaltaisia rakenteita polttiaiseläimillä jo on. Ne muodostavatkin yhdessä muiden kehittyneempien eläinten kanssa kudoseläinten kehityslinjan, Eumetazoa.
Polttiaiseläinten pussimaisen rakenteen  ulko- ja sisäkerros, epi- ja entodermi, ovat aidosti alkiosolukerroksista syntyneitä. Itse eläin vastaa kaksi solukerrosta käsittävää gastrula- eli maljavaihetta. Epi- ja entodermin välissä on hyytelömäinen mesoglea, joka sisältää eräiden kudosten alkeita. Aikuinen gastrula on joko polyyppimäinen, jolla suuaukko on ylöspäin,  tai meduusamainen, jonka suuaukko on eläimen alapinnalla. Edellinen on tavallisesti kiinni-istuva (sessiili), jäkimmäinen taas vapaasti uiva. Suuaukon ympärillä on kummallakin muodolla pyyntilonkeroita.
Polttiaiseläinten merkittävin yhteinen piirre ovat polttiaissolut eli knidoblastit, joita käytetään ravinnon pyydystämiseen ja puolustautumiseen. Ne sijaitsevat ektodermissä eläimen ulkopinnalla ja lonkeroissa niitä on erityisen runsaasti. Polttiaissolu on täynnä polttavaa nestettä, ja sen sisällä on spiraalikierteinen rihma. Kun saaliseläin koskettaa polttiaissolun värekarvaa, solu avautuu ja kierteisrihma ponnahtaa ulos. Sen tyvessä olevat väkäset kiinnittyvät saaliiseen, ja lamauttava neste tunkeutuu siihen. Näin polttaiselämet pystyvät pyydystämään kokoonsa nähden varsin isokokoisiakin eläimiä, ja on lajeja, jotka aiheuttavat ihmisellekin hamia, sairastumisen ja jopa kuoleman.
Polttiaissoluja on eri tyyppisiä; tyyppejä on laskettu olevan noin 20. Eräät niistä ovat pelkästään tarttumakykyisiä, ja korallieläimillä ne sinkoavat ulos nuolimaisen rihman, joka ei ole solussa kiinni.
Muita ektodermin soluja ovat aistin-, hermo-, epiteelilihas- ja erilaistumattomia välisoluja (kantasoluja), joista voi tarpeen mukaan erilaistua muita tyyppejä, kuten polttiaissoluja käytettyjen tilalle. Samoja solutyyppejä polttiaissoluja lukuunottamatta on myös entodermissä. Lisäksi siinä on siimallisia syöjäsoluja, jotka erittävät ruoansulatusentsyymejä onteloon, johon lonkerot ovat työntäneet saaliseläimiä  suuaukon kautta. Aukko toimii myös hylkyaukkona, jonka kautta sulamattomat ainesosat poistuvat.
Mesoglea ei ole kudos vaan hyytelömäinen väliaine ento- ja ektodermin välissä. Noista solukerroksista lähtee hermosolujen (neuronien) haarakkeita, jotka ulottuvat mesogleaan. Ne ovat yhteydessä myös aistinsolukertymiin, polttiaissoluihin ja epiteelilihassoluihin. Viimeksimainitut ovat polttiaissolujen ohella polttiaiseläimille ominainen erikoisuus. Niiden tyvipäässä on lihassäikeitä ja kärkipäässä joillakin lajeilla kaksi siimaa. Varsinaisia lihassoluja ei ole, mutta näidenkin avulla polttiaiseläimet pystyvät liikkumaan.
Polttiaiseläimillä on sekä suvullista että suvutonta lisääntymistä. Jälkimmäinen perustuu tehokkaaseen uusiutumis- eli regeneraatiokykyyn, jonka välisolut tekevät mahdolliseksi. Pienestä kappaleesta voi kasvaa kokonainen eläinyksilö, ja jakautumalla ne voivat lisääntyä ja muodostaa runkokuntia.
Sukupuolet ovat polttaiseläimillä tavallisesti erilliset, ja elämänkierto sisältää sukupolvenvuorottelun. Hedelmöitynyt munasolu jakautuu täydellisesti, ja gastrulaation jälkeen syntyy pieni planulaksi nimitetty toukka, jonka epiteelisolujen värekarvojen avulla se ui, kunnes lopulta kiinnittyy sopivaan alustaan. Siinä se kehittyy suvuttomasti lisääntyväksi polyypiksi. Se silmikoi uusia polyyppejä, joten muodostuu runkokunta. Myöhemmin polyyppeihin kehittyy lisääntymisnystyjä, joista kuroutuu vapaana uivia meduusoja, jotka tuottavat sukusoluja.
DNA-molekyylikellon mukaan polttiaiselänten pääjakso syntyi noin 680 miljoonaa vuotta sitten prekambrikaudella. Fossiilisto ja molekyylikello viittaavat siihen, että varhaisessa evoluutiohistoriansa vaiheessa pääjakso erilaistui kahdeksi päähaaraksi, joista toisessa meduusa- tai polyyppivaihe on vallitseva (Medusozoa), toisessa meduusavaihe puuttuu kokonaan (Anthozoa eli korallieläimet).
Polttiaiseläinten pääjakso voidaan jaotella seuraaviin alaryhmiin:
sulkakorallit (Alcyonaria), kukkakorallit (Zoantharia), ruukkumerivuokot (Ceriantipatharia)
kuutiomeduusat (Cubozoa), polyyppieläimet (Hydrozoa), skyfomeduusat (Scyphozoa), stauromeduusat (Staurozoa)
Myxozoa ja Polypodiozoa ovat systemaattiselta asemaltaan epävarmoja loisten muodostamia ryhmiä. Aiemmin edellistä pidettiin alkueläimiin kuuluvana. Loisina sen lajit ovat kovasti surkastuneita, mutta nykytietojen mukaan ne polveutuvat meduusamaisista kantamuodoista.  Jälkimmäiseen kuuluu vain yksi laji, Polypodium hydriforme, jolla on polttiaissoluja.
Kategoriassa eläimet Ei kommentteja artikkeliin Polttiaiseläimet
Eläinkunnnan (Metazoa) fossiileihin dokumentoitu historia alkaa runsaan 700 miljoonan vuoden takaa. Tuolta ajalta peräisin olevista kerrostumista on löydetty kemiallisia yhdisteitä, jotka ovat ominaisia eräille sienieläimille. Hyvin harvoin samoja yhdisteitä löytyy myös muilta eläimiltä, mutta ei ollenkaan eläinkunnan ulkopuolelta.
Eläinten lähimpiä sukulaisia ovat kaulussiimaeliöt (Choanoflagellata), jotka ovat vapaana eläviä yksisoluisia tai kolonioita muodostavia aitotumaisia eliöitä, kooltaan 3-10 mikrometriä eli millimetrin tuhannesosaa. Nimensä mukaisesti ne ovat siimallisia, ja siiman tyvellä on ns. mikrovillusten muodostama kaulus. Soluruumis on muodoltaan soikea tai pyöreä. Ne lisääntyvät sekä suvuttomasti että suvullisesti. Vapaasti uivat käyttävät siimaa liikuntaelimenä ja ravintohiukkasten, kuten bakteerien, ohjaamiseen mikrovilluksiin, joihin ne takertuvat ja joista kulkeutuvat soluruumiiseen. Kolonioissa elävät käyttävät siimaansa jälkimmäiseen tarkoitukseen.
Kaulussiimaeliöt kiinnostavat evoluutiobiologeja, jotka tutkivat monisoluisuuden syntyä elänkunnassa, ovathan ne eläinten lähimpiä sukulaisia. Ne jaetaan kahteen ryhmään: Craspedida (15 sukua) ja Acanthoecida (31 sukua) ja lajeja tunnetaan suunnilleen 150. Niitä tavataan koko maapallolla meri- ja sisävesissä sekä vapaasti kelluvina että alustaan kiinnittyneinä ja pohjaeliöinä.
Sienieläinten (Porifera) seinämän sisin solukerros muistuttaa kaulussiimaeliöitä. Kyseiset kaulussiimasolut (koanosyytit) saavat siimoillaan veden kiertämään paikallaan jököttävän sienieläimen onteloon (ns. spongokeeli), jossa ne siivilöivät siitä ravintohiukkasia. Ravintohiukkaset kulkevat kaulussiimasolujen läpi amebamaisiin soluihin, jotka vievät ne seinämän muiden osien ravinnoksi.
Sienieläinten rakenne on yksinkertainen. Ne ovat säkkimäisiä tai kuppimaisia ja paikalleen kiinnittyneitä. Niiden pinnalla on huokosia, joista ympäröivä vesi virtaa keskusonteloon, josta se jatkaa edelleen oskulumin eli hylkyaukon kautta ulos. Onteloa ympäröivä seinämä koostuu kolmesta kerroksesta. Sisinnä ovat em. koanosyytit, jotka voivat olla myös vetäytyneet seinämän uurteisiin tai erillisiin kammioihin. Uloin kerros  on pinta- eli epiteelisoluja, ja keskikerros (mesohyyli) on pääasiassa hyytelömäistä ainetta. Siinä on eläviä soluja, jotka ovat valejalkaisia amebosyyttejä. Ne liikuskelevat hyytelössä ja huolehtivat monista tehtävistä, mm. edellä mainitusta ravinteiden ja ruoansulatusjätteiden kuljetuksesta. Ne myös erittävät hyytelöön tukirakenteita: sarveisaineisia kuituja ja monilla lajeilla myös tai pelkästään tähtimäisiä pii- tai kalsiumkarbonaattispikuloita. Eräillä sienieläimillä on mesohyylissään taipuisia proteiinisäikeitä, spongiinia. Juuri sitä ainetta ovat aidot merestä kerätyt pesusienet. Amebosyytit ovat kaikkikykyisiä eli totipotentteja, mikä tarkoittaa, että ne voivat muuntua miksi tahansa muuksi sienieläimen soluksi, sukusoluiksikin.
Sienieläimet ovat enimmäkseen kaksineuvoisia eli hermafrodiitteja; sama yksilö tuottaa sekä siittiöitä että munasoluja. Yleisimmin hermafrodiittisuus on sienieläimillä vuorottaista: sama yksilö toimii ensin esim. koiraana ja myöhemmin naaraana. Siittiöt ajautuvat vesivirran mukana naaraaseen, ja hedelmöityksen jälkeen munasolusta (tsygootista) kehittyy siimallinen ja vapaasti uiva toukka, joka aikanaan kiinnittyy sopivaan paikkaan ja kasvaa aikuiseksi.
Paitsi pesusieninä, sienieläimillä voi olla myös lääkinnällistä merkitystä, sillä ne erittävät puolustuksekseen yhdisteitä, joita voidaan hyödyntää ihmisenkin sairauksien hoidossa. Esimerkiksi eräs yhdiste, ktibrostatiini nimeltään, voi tappaa ihmisen syöpäsoluja ja antibioottiresistenttejä bakteereita.
Sienieläimiä tunnetaan noin 5500 lajia. Ne elävät pääasiassa merissä, joitakin (ehkä n. 200) sisävesissä. Meillä Suomessakin on muutama laji sekä sisä- että murtovesissä.
Sienieläimet muodostavat systematiikassa pääjakson Porifera. Yleensä sitä on pidetty monofyleettisenä eli kantamuodon ja kaikki sen jäkeläislajit käsittävänä ryhmänä. 1990-luvun molekyylitutkimukset kuitenkin antoivat viitteitä siitä, että pääjakso olisi parafyleettinen: sienieläinten yhteinen kantamuoto olisi siten myös kaikkien muiden eläinten kantamuoto. Niinpä  sienieläimet jaettiin useaksi pääjaksoksi, jotka haarautuivat eläinten evoluutiopuun tyviosasta. Sittemmin monet morfologian ja molekyylien tutkimukset ovat kuitenkin tukeneet monofyleettisyyttä. Nykyään tutkitaan monien eri sienielänlajien genomeja, jotta kysymys saataisiin ratkaistua.
Sienieläinluokkia on erotettu viisi, joista yksi on pelkästään fossiilinen:
Calcarea, kalkkisienet. Spikulat kalsiumkarbonaattia eli kalkkia (muissa luokissa piidioksidia); merissä, enimmäkseen matalissa vesissä; yksittäin tai runkokuntina; kooltaan muutamasta millimetristä vähän yli 10 senttimetriin.
Demospongiae, sarveispiisienet. Suurin osa lajeista; seinämässä useita siimakammioita (leukonityyppisiä); piispikuloita ja spongiinia; sekä merissä että sisävesissä (mm. ylimmän kuvan järvisieni); merilajit kooltaan jopa 2-metrisiä.
Hexactinellida, lasisienet. Tukiranka pelkästään 6-säteisiä piispikuloita; kooltaan muutama mm – lähes 1 m; trooppisissa merensyvänteissä (jopa 8500 m).
Homoscleromorpha. Liitetty aiemmin sarveispiisieniin; massiivisia tai karstamaisia; rakenteeltaan yksinkertaisia, spikulat pieniä; merten varjoisissa paikoissa, luolissa.
Kategoriassa eläimet, Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Sienieläimet
Eläinkunnan monimuotoisuutta. – MathKnight [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)]
Eläimet ovat monisoluisia, toisenvaraisia eli heterotrofisia, aitotumaisia eli eukaryoottisia eliöitä, joiden kudokset kehittyvät alkion solukerroksista.
Eläinten asema eliöiden evoluutiossa 1. Bakteerit 2. Muut eliöt 2.1. Arkeonit 2.2. Aitotumaiset 2.2.1. Kaksisiimaiset (mm. levät, kasvit) 2.2.2. Yksisiimaiset 2.2.2.1. Amebat ja limasienet 2.2.2.2. Peräsiimaiset 2.2.2.2.1. Sienet 2.2.2.2.2. Eläimet
Eläinsolu on eukaryoottinen eli aitotumainen. Siinä on siten kalvon ympäröimä tuma, jossa perintöaines eli deoksiribonukleiinihappo, DNA, sijaitsee kromosomeiksi nimitetyissä rakenteissa. Eläinsolussa on myös muita soluelimiä eli organelleja.
Toisin kuin vihreät kasvit ja muut hiilidioksidia ja vettä sokereiksi yhteyttämään kykenevät eliöt eläimet eivät itse pysty valmistamaan soluissaan eivätkä elimistössään itselleen ravintoa, vaan niiden on otettava se itsensä ulkopuolelta käyttämällä toisia eliöitä ravintonaan. Eläimet ovat täysin toisenvaraisia eli heterotrofisia sienten tavoin, mutta eroavat sienistä siinä, että eivät käytä (yleensä) kuollutta eloperäistä ainesta, jonka seassa tai päällä sienet elävät. Sienisolu absorboi ravinteet ulkopuoleltaan, eläimet taas syövät ravintonsa, ottavat sen sisäänsä ruoansulatuskanavaansa.
Eläinten lisääntyminen on lähes yksinomaan sukusolullista. Erillisiä suvuttomasti lisääntyviä elämänmuotoja ei ole, joten sukupolvenvuorottelu puuttuu, ellei joitakin harvoja tapauksia oteta lukuun. Sukupuolet ovat valtaosin erillisiä, mutta myös hermafroditismia ja partenogeneesiä esiintyy. Hermafrodiiteilla muna- ja siittiörauhaset sijaitsevat samassa yksilössä, ja partenogeneesi on neitseellistä syntymistä: alkion kehitys alkaa ilman siittiön myötävaikutusta. Tällöin jälkeläiset saavat perimänsä vain emoltaan.
Munasolu alkaa alkionkehitysprosessissa jakaantua ensin kahdeksi ja nämä neljäksi soluksi. Solujaot jatkuvat kunnes muodostuu monisoluinen suomuurainta muistuttava, morulaksi nimitetty vaihe. Kun solujen määrä lisääntyy, muodostuu ontto pallo, jota nimitetään blastulaksi. Sen seinämä on yhden solukerroksen muodostama. Lopulta seinämä alkaa työntyä yhdeltä blastulan puolelta onteloa kohti kunnes muodostuu kaksi solukerrosta käsittävän seinämän käsittävä uurnamainen muodostuma, gastrula. Sen muodostumista nimitetään gastrulaatio. Tämän jälkeen alkionkehitys tapahtuu hieman eri tavoin eläinkunnan eri kehityslinjoissa.
Gastrulaatio. – Pidalka44 [Public domain]
Eläinten pääjaksoista ja niiden lukumäärästä ei liene täyttä selvyyttä. Suraavassa luetellaan aakkosjärjestyksessä ainakin yleisimmin hyväksytyt.
Ectoprocta eli Bryozoa, sammaleläimet
Syndermata, rataseläimet ja väkäkärsämadot
Elänpääjaksot näyttävät keskinäisen sukulaisuutensa perusteella muodostavan seuraavanlaisia ryhmiä:
Metazoa, eläinkunta 1. Porifera, sienieläimet 2. Eumetazoa, kudoseläimet 2.1. Ctenophora, kampamaneetit 2.2. muut kudoseläimet 2.2.1. Cnidaria, polttiaiseläimet 2.2.2. Bilateria, kaksikylkiset 2.2.2.1. Deuterostomia, uusisuiset: mm. piikkinahkaiset, esiselkäjänteiset ja selkäjänteiset 2.2.2.2. muut kaksikylkiset 2.2.2.2.1. Lophotrochozoa: mm. laakamadot, Syndermata, sammaleläimet, lonkerojalkaiset, nilviäiset ja nivelmadot 2.2.2.2.2. Ecdysozoa: mm. sukkulamadot ja niveljalkaiset
Kategoriassa eläimet Ei kommentteja artikkeliin Eläimet
Kirjoitettu 23.8.2019 kirjoittaja &s
Nurmiherkkusieni (Agaricus campestris) on tyypillinen kantasieniin (Basidiomycota) kuuluva helttasieni. – Andreas Kunze [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)]
Sienikunta eli aitosienet (Fungi) jaetaan nykyisessä systematiikassa 18 pääjaksoon eli kaareen. Osa niistä on piiskasiimasieniä, osa yhtymäsieniä, ja niiden lisäksi tulevat keräsienten (Glomeromycota), kotelosienten (Ascomycota) ja kantasienten (Basidiomycota) kaaret.
Kantasienten pääjakso eli kaari (Basidiomycota) kattaa sienikunnasta noin 30000 lajia, joiden joukossa on huomattava määrä ruokasieniä helttasienten ja tattien joukossa. Lisäksi kantasieniin kuuluu mm. kääpiä, ruoste- ja nokisieniä.
Kantasienisssäkin on kaikkea sienikunnassa esiintyvää elämäntapaa lahottajista loisiin. Osa on kasvien kanssa symbioottisia mykoritsasieniä, jotka muodostavat kasvien ravinnonottoa edistäviä ja kasveilta sokereita saavia sienijuuria, mutta on myös kaksi kasveille tuhoja aiheuttavaa loisryhmää: noki- ja ruostesienet.
Kantasienten nimitys johtuu siitä, että suvulliset itiöt ovat itiökannan eli basidion kannattelemina. Basidio on solu, jossa karyogamia eli kahden haploidin tuman yhtyminen tapahtuu. Diploidi tuma ei ole pitkäikäinen; heti seuraa meioosi eli syntyy haploideja tumia. Basidio on muodoltaan nuijamainen ja se kannattelee tyypillisesti neljää itiötä. Itiöitä nimitetään basidiosporeiksi.
Kantasienet tärkeitä puun ja muun kasvimaterian lahottajia. Eräät ovat sienistä parhaita hajottamaan ligniiniä. Monet käävät lahottavat vaurioituneita tai heikkoja puita ja jatkavat hajotusta niiden kuoltua.
Elinkierrossa esiintyy tav. pitkäikäinen 2-tumainen myseeli eli rihmasto. Se tarjoaa laajat mahdollisuudet geneettiselle rekombinaatiolle. Ajoittain ympäristön stimuloimana myseeli tuottaa suvullisesti mutkikkaan itiöemän, basidiokarpin. Nämä ovat  niitä rakenteita, jotka tunnemme parhaiten ruokasieninä (esim. herkkusienet).
Basidiokarppi voi ilmestyä ja kehittyä valmiiksi muutamassa tunnissa absorboimalla vettä ja soluliman virratessa dikaryoottisesta myseelistä. Yhesssä yössä voi näin muodostua ns. noidankehä. Rihmasto kasvaa noin 30 cm vuodessa. Noidankehä laajenee vuosi vuodelta ja suurimmat voivat olla satojen vuosien ikäisiä.
Rihmastollisten kantasienten ohella pääjaksoon kuuluu myös pysyvästi yksisoluisia hiivamaisina pysyviä muotoja. Rihmastolliset ovat joko itiöemiä tuottavia tai pysyvästi rihmamaisia.
Kantasienirihman seinämä on monikerroksinen ja sisältää kitiiniä, jota esiintyy myös elänkunnassa. Rihmat ovat väliseinällisiä, ja väliseinissä on ns. tynnyrihuokonen, joka on rakenteeltaan toisenlainen kuin kotelosienten vastaava.
Kasvullisissa rihmoissa on tavallisesti kromosomistoltaan yksiannoksisia eli haploideja tumia. Kussakin väliseinän rajaamassa osassa rihmaa on kuitenkin kaksi tumaa; ne ovat dikaryoottisia. Sen varmistamiseksi rihmoissa voi esiintyä sinkilämuodostusta; sinkilä on rihman sivuhaara, joka kasvaa kiinni rihmaan sen toisessa osassa. Näin tumat pääsevät kulkeutumaan rihman eri osiin. Rihmasto voi lisääntyä suvuttomasti jakautumalla tai kuromaitiöitä tuottamalla.
Kantasienten pääjakso sisältää viisi alajaksoa eli alakaarta:
Wallemiomycotina-alajaksoon sisältyy rihmastohomeita. Niitä tavataan mm. kuivina varastoiduissa elintarvikkeissa, ja ne voivat myös aiheuttaa allergiaa. Ryhmä on varsin vähälajinen, ja se jaetaan kahteen luokkaan (Wallemiomycetes ja Geminibasidiomycetes).
Myös juuriosienet (Entorrhizomycotina) ovat rihmastollisia. Ne loisivat kasvien juurissa ja aiheuttavat niissä kasvuhäiriöitä. Tässä alakaaressa on vain kolme sukua: Talbotiomyces, vihvilänjuuriot (Juncorrhiza) ja saranjuuriot (Entorrhiza).
Alajaksoon Puccinomycotina kuuluvat ruostesienet ja niiden sukulaiset, yhteensä yli 8500 lajia. Soluseinien tärkein sokeri on mannoosi, eikä väliseinissä ole muille kantasienille ominaisia tynnyrihuokosia. Valtaosa lajeista (peräti 95%) on putkilokasvien solukoissa kasvavia loisia, mutta tässä kladissa on myös kasvien pinnalla harmittomina eläviä, kämmekkäkasvien sienijuuria muodostavia, loissieniä (isäntinä niveljalkaiset ja toiset sienet), maaperän ja vesien hiivoja.
Puccinomycotina-alajaksossa on seuraavat luokat:
Puccinomycetes, ruostesienet: muodostavat isäntäkasvin pinnallle ruosteenvärisiä kesäitiöitä; osa lajeista elinkierrossaan isäntää vaihtavia.
Agaricostilbomycetes: rihmastollisia, elinkierrossa myös hiivamainen vaihe, eräillä pieniä jalallisia itiöemiä.
Cystobasidiomycetes: muissa sienissä loisivia hiivoja.
Mixiomycetes: yksi laji, joka loisii kuningassaniaisilla (Osmunda).
Ustilaginomycotina-alajaksossa on noki- ja pöhösieniä sukulaisineen. Lajeja on noin 2000, jotka ovat pitkälle erikoistuneita kasvien, erityisesti yksisirkkaisten, loisia. Ne kasvattavat isäntäkasvin sisään loisintarakkuloita, ja solunseinissä on omalaatuisensa sokerikoostumus. Lajit eivät kasvata itiöemiä. Alajakso sisältää neljä luokkaa: nokisienet (Ustilaginomycetes), pöhösienet (Exobasidiomycetes), Malasseziomycetes ja Moniliellomycetes. Kaksi jälkimmäistä ovat hiivoja ja elävät tasalämpöisten eläinten iholla.
Itiölavalliset (Agaricomycotina) on kantasienten alajaksoista suurin; siinä on noin 21000 lajia  helttasieniä, pillisieniä (tatit) ja kääväkkäitä.
Itiölavallisten sienten elinkierrossa on tavallisesti kolme päävaihetta. Haploidi kantaitiö itää putkimaiseksi muodostumaksi, josta kasvaa primaarinen rihmasto, joka voi olla väliseinällinen tai -seinätön. Toisessa vaiheessa syntyy sekundaarinen rihmasto, kun primaaririhmat pariutuvat, ja kolmannessa vaiheessa dikaryoottinen sekundaaririhmasto kasvaa itiöemäksi eli sporokarpiksi. Siinä muodostuu kantaitiöitä itiökantojen ja niitä tukevien rihmojen muodostamassa itiölavassa eli hymeeniossa.
Itiölavallisten kantasienten evoluutiosta hahmottuu kolme pääsuuntaa, jotka nykysystematiikassa käsitetään luokiksi Tremellomycetes, Dacrymycetes ja Agaricomycetes. Kahdessa ensinmainitussa enemmistö lajeista on ilmeisesti hiivoja, mutta joukossa on myös hyytelösieniä. Kolmannessa luokassa on kupusieniä, kääväkkäitä ja lakkisieniä sekä joitakin hyytelösieniä.
Agaricomycetes-luokan systematiikka on kokenut viime aikoina suuria mullistuksia. On esim. käynyt ilmi, että heltat ja pillit ovat syntyneet sen evoluutiossa useita eri kertoja eri kehityslinjoissa, joten vanha jako helttasieniin ja tatteihin ei enää päde. Nykyinen jako lahkoihin on seuraavanlainen:
Agaricales: 13 000 tähän mennessä kuvattua lajia; useimmat tyypillisiä helttasieniä, mutta myös kupu- ja pesäsieniä sekä nuijakkaita ja haarakkaita on; heimoja: Agaricaceae, Hygrophoraceae, Marasmiaceae, Pluteaceae, Tricholomataceae.
Boletales: noin 1500 kuvattua lajia; useimmat tattimaisia eli hymeenio koostuu pilleistä; lahkoon kuuluu myös heltta- ja kupusieniä. Heimoja: Boletaceae, Suillaceae, Paxillaceae, Sclerodermataceae.
Atheliales: sienijuuria, lahottajia, loisia esim. jäkälissä.
Amylocorticiales: puuainesta lahottavia kääväkkäitä ja kasvien loisia, tropiikissa myös jäkälöityviä.
Gestrales: mm. maatähdet (Gestraceae),
Gomphales: itiöemät vaihtelevan muotoisia; esim. pölkkysienet (Gomphus), keltahaarakkaat (Ramaria), isonuijakkaat (Clavariadelphus).
Hysterangiales: kupusieniä; itiöemä tav. maanalainen; mm. kamaraiset (Hysterangium).
Phallales: leviävät raatokärpästen avulla; mm. haisusienet (Phallaceae).
Auriculariales: 200 lajia; lahottajia; esim. puunkorvat (Auricularia).
Sebacinales: alle 100 lajia; itiöemä hyytelömäinen tai itiöemättömiä.
Cantharellales: 260 lajia; monimuotoinen lahko; esim. vahverot (Cantharellus), mustatorvisienet (Craterellus), vahvero-orakkaat (Hydnum), korallihaarakkaat (Clavulina), liivakat (Tulasnella), kasviloisia, sienijuurisieniä, jäkäliä.
Russulales: helttasieniä, kuten haperot (Russula) ja rouskut (Lactarius), kääväkkäitä, kuten lampaankäävät (Albitrellus); em. sienet muodostavat sienijuuria, enin osa lahkon lajeista kuitenkin lahottajia, kuten karvanahakat (Stereum), koralliorakkaat (Hericium) ja kruunuhaarakkaat (Clavicorona); myös kasviloisia, kuten juurikäävät (Heterobasidion).
Polyporales: lähes 2000 lajia; pääasiassa kääpiä; itiölava pilleistä koostuva; esim. rikkikäävät (Laetiporus), lakkakäävät (Ganoderma), karhunkäävät (Phaeolus), talvikäävät (Polyporus).
Hymenochaetales: vajaa 1000 lajia; useimmat kääväkkäitä, esim. arinakäävät (Phellinus); myös nuijakkaita ja helttasieniä.
Thelephorales: n. 270 lajia; kääväkkäitä, orakkaita ja haarakkaita; mm. silokat (Thelephorus).
Trechisporales: n. 100 lajia; lahottajia.
Gloeophyllales: lahottavia kääväkkäitä ja helttasieniä, mm. aidaskäävät (Gloeophyllum).
Corticiales: lahottavia kääväkkäitä, kasvien ja jäkälien loisia  sekä yksi jäkälälaji.
Jaapiales: vain jaapikoiden suku (Jaapia); kääväkkäitä.
Rikkinen, J. 2019: Sienten kirjo. – Suomen Biologian Seura Vanamo ry. Helsinki. ISBN 978-951-9108-20-9.
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Kantasienet
Kirjoitettu 13.8.2019 kirjoittaja &s
Kotelosienet (Ascomycota) ovat sienikunnan runsaslajisin pääjakso (tai kaari perinteisesti sanottuna), jossa on ainakin 2000 sukua ja 36 000 lajia. Lajit ovat hyvin vaihtelevia ulkoasultaan ja rakenteeltaan. Siitä huolimatta niille kaikille on ominaista suvullisten itiöiden muodostuminen itiökotelossa eli askuksessa, jakotelosienten itiöitä kutsutaankin koteloitiöiksi eli askosporeiksi.
Askosporit syntyvät meioosin tuloksena. Nuori askus on kaksitumainen (dikaryoottinen), ja siinä tumat yhtyvät. Tumien yhtymistä eli karyogamiaa seuraa välittömästi meioosi, jolloin syntyy neljä haploidia tumaa. Suurimmalla osalla lajeista seuraa vielä mitoottinen solujako, joten lopputuloksena askuksessa on kahdeksan haploidia tumaa, joista koteloitiöt kehittyvät.
Kotelosienet ovat myös elintavoiltaan ja ekologialtaan vaihtelevia. Niissä on sekä hajottajia että loisia. Hajoavalla kasviaineksella, puulla, mullalla ja lannalla niitä elää yleisesti, mutta myös vesissä on runsaasti kotelosienilajeja. Meressä elävistä sienistä suurin osa on kotelosieniä; monet hiivat elävät lahoavilla levillä. Myös kotelopulloisia (Pyrenomycetes) on paljon merissä lahoavalla puulla.
Osa kotelosienistä elää toisten eliöiden yheydessä. Niitä on loisina kasveissa, eläimissä, eikä ihminenkään ole niiltä kokonaan turvassa. Kotelosienet voivat elää myös symbioosissa syanobakteerien tai viherlevien kanssa, jolloin ne muodostavat jäkäläkasvustoja. Jäkälistä valtaosassa onkin sieniosakkaana juuri jokin kotelosieni.
Silmikoivia hiivasoluja. – Zeeshan 93 [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Kotelosienet ovat joko rihmastollisia tai yksisoluisia ja rihmoja muodostamattomia. Yksisoluisia nimitetään hiivoiksi; niiden solut ovat yksittäin ja muodoltaan soikeita ja ne lisääntyvät jakautumalla tai kuroutumalla (silmikoitumalla). Solujen kromosomisto on yksiannoksinen eli haploidi. Kahden hiivasolun yhtyessä muodostuu diploidi tsygootti. Sekin voi lisääntyä silmikoimalla, jolloin syntyy lisää diploideja soluja. Tsygootissa voi tapahtua meioosi, jolloin se tulkitaan itiökoteloksi.
Rihmallisten kotelosienten rihmat ovat väliseinällisiä ja ne muodostavat rihmastoja. Väliseinien eli septojen keskellä on pieni huokonen, jonka läpi soluliman osaset pääsevät kulkeutumaan. Huokosen rakenne poikkeaa kantasienten vastaavasta. Kasvulliset kotelosienirihmat voivat myös yhtyä (anastomoosi). Näin syntyy tiheään risteilevä rihmasto. Ravinteet kulkevat rihman osasta toiseen septojen huokosten läpi. Kotelosienten vallitseva ja itiöemiä muodostava rihmasto on haploidi ja yksitumainen toisin kuin kantasienten rihmasto.
Vasemmalla konidioforissa syntyy suvuttomasti kuromaitiöitä eli konidioita, oikealla suvullisesti koteloitiöitä eli askosporeja itiöemässä olevissa askuksissa. Molemmat itiötyypit itävät ja kasvavat rihmastoksi (hyyfeiksi). Suvullisessa lisääntymisessä syntyy geneettistä muuntelua. – Zeeshan 93 [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Suvuttomasti tuotettuja itiöitä kutsutaan kotelosienillä kuromiksi eli konidioiksi. Niiden avulla sienet pystyvät leviämään nopeasti. Konidiot kehittyvät joko paljaissa kuromankannattimissa tai kuromapulloissa eli pyknidioissa, joiden sisällä kannattimet kuromineen sijaitsevat. Eräät kotelosienet ovat pelkästään suvuttoman lisääntymisen varassa, ja niitä on nimitetty aiemmin vaillinaissieniksi eli deuteromykeeteiksi.
Suvullisen lisääntymisen välineinä toimivat gametangiot, sukusoluja tuottavat elimet, jotka yhtyvät keskenään (gametangiogamia). Askogonio on naaras- ja anteridio koirasgametangio. Yhtyneissä askogonioissa naaras- ja koirastumat järjestäytyvät pareiksi ja vaeltavat askuksia muodostaviin rihmoihin, joiden solut ovat siten kaksitumaisia – kasvulliset rihmathan ovat yksitumaisia ja haploideja.
Askuksia muodostavat rihmat kasvavat ja haaroittuvat. Päätesoluissa tapahtuu ns. hakamuodostusta, mikä varmistaa sen, että päätesoluihin tulee yksi koiras- ja yksi naarastuma. Nämä yhdistyvät ja syntyy diploidi tsygootti. Tsygootti jakautuu meioottisesti, jolloin saadaan neljä haploidia tumaa. Ne jakautuvat tavalli
Kotelosienten elinkierto. Plasmogamia ja mitoosi: askogonio ja anteridio yhtyvät; mitoosi ja solujen jakaantuminen saavat aikaan paljon kaksitumaisia sienirihmoja, jotka muodostavat itiöemän (askokarpin); askukset muodostuvat näiden rihmojen päihin. Karyogamia: tumat yhtyvät askuksissa ja muodostavat diploidin tsygootin. Meioosi: muodostuu askus, jossa on neljä haploidia tumaa. Mitoosi: kahdeksan haploidia koteloitiötä muodostuu. Huomaa myös suvuttomia kuromaitiöitä (konidioita) muodostava vaihe kuvan yläosassa. – Zeeshan 93 [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
sesti edelleen mitoottisesti, ja näin syntyy kahdeksan askosporia itiökoteloon.
Itiökotelot eli askukset sijaitsevat tavallisesti itiöemissä, jotka muodostuvat haploideista yksitumaisista rihmoista. Kotelosienillä on erilaisia itiöemätyyppejä.
Alkukantaisimpina pidetyillä muodoilla ei itiömää kehity lainkaan, vaan itiökotelot ovat rihmastossa paljaina. Kehittyneemmillä kotelosienillä on askokarpiksi nimitetty itiöemä, jonka muoto vaihtelee. Kleistoteekioksi eli itiörakoksi sanotaan umpinaista pallomaista itiöemää, joka kätkee askukset sisäänsä eikä avaudu. Kotelopullo eli periteekio puolestaan avautuu, vaikka onkin pullomaisen ahdassuinen. Kotelomalja eli apoteekio on kuppimainen tai laakea. Valekotelo eli pseudoteekio on tilanne, jossa ei todellista itiöemää kehity, vaan itiökotelot syntyvät perussolukon sisällä eivätkä siis ole paljaina rihmaston pinnalla.
Kotelosienten systematiikka on aiemmin perustunut paljolti askokarpin eli itiöemän rakenteeseen. Sen perusteella ne on jaettu viiteen ryhmään:
Hemiascomycetes, paljaskoteloiset eli hiivamaiset, esim. oluthiiva (Saccharomyces cerevisiae) sukulaisineen ja tuulenpesäsienet (Taphrina). Oluthiivan soluja valomikroskoopilla kuvattuna (40-kertainen suurennus). – Bosiusss [CC BY 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/4.0)].
Plectomycetes, kotelorakkoiset, esim. homesienet (Eurotiales) ja härmäsienet (Erysiphales).
Microsphaera alphitoides -härmäsienikasvustoa tammen lehdellä. – Clemson University – USDA Cooperative Extension Slide Series, Bugwood.org [CC BY 3.0 us (https://creativecommons.org/licenses/by/3.0/us/deed.en)].
Discomycetes, kotelomaljaiset, esim. maljasienet (Pezizales), tryffelit, pahka- (Sclerotinia) ja tervatäpläsienet (Rhytisma).
Vaahteran tervatäpläsienen (Rhytisma acerinum) infektoima lehti. – James Lindsey at Ecology of Commanster [CC BY-SA 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.5)].
Pyrenomycetes, kotelopulloiset, esim. aitopulloiset (Sphaeriales), torajyväsienet (Claviceps) ja punapahkasienet (Nectria).
Claviceps purpurea -torajyväsienen saastuttama vehnäntähkä. – Dominique Jacquin [Public domain].
Loculoascomycetes, valekoteloiset, mm. omenarupi (Venturia) ja karistesienet (Lophodermium).
Männynkaristesienen (Lophodermium pinastri) vahingoittamia männynneulasia. – USDA Forest Service – North Central Research Station Archive [CC BY 3.0 us (https://creativecommons.org/licenses/by/3.0/us/deed.en)].
Nykyinen systematiikka perustuu etupäässä DNA-sekvenssien perusteella todennettuun fylogeniaan eli sukulaisuussuhteisiin ja voi näyttää seuraavanlaiselta (kolme alajaksoa):
Alajakso Taphrinomycotina. Viisi luokkaa:
Archaeorhizomycetes. Vähän tunnettu ja vasta vuonna 2011 tunnistettu luokka, jossa vain yksi suku, Archaeorhizomyces. Ekologinen merkitys on tuntematon, mutta lajit elävät maaperässä ja puiden juurten pinnalla.
Schizosaccharomycetes. Hiivamaisia, mutta lisääntyvät jakautumalla (vars. hiivat silmikoimalla).
Schizosaccaromyces octosporus valomikroskooppikuvassa. A koteloitiö, B itiökotelo (askus), C askus, jossa neljä jakautuvaa tumaa, D koteloitiö, jonka ympärillä suojakerros (valmis levintään). Mittakaavajana = 0,01 mm. – Jon Houseman [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Taphrinomycetes. Dimorfisia kasvien loisia (esim. tuulenpesäsienet, Taphrina), joilla isännässään sekä hiivamainen että rihmamainen elinvaihe; infektoivat lehtiä, norkkoja ja haaroja, mutteivät juuria; eivät muodosta itiöemiä.
Koivuntuulenpesäsienen (Taphrina betulina) aikaansaamaa oksanhaarojen liikakasvua rauduskoivussa. – Mikko Heikkinen [CC BY 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.5)].
Neolectomycetes. Vain yksi suku, Neolecta, ainoa alajaksossaan, joka muodostaa askokarppeja (itiöemiä); loisii kasvien juurissa; suvussa voi esiintyä hiivamainen vaihe, siten että askosporit silmikoivata askuksessa.
Neolecta irregularis kuvattuna Ontariossa Kanadassa. – This image was created by user walt sturgeon (Mycowalt) at Mushroom Observer, a source for mycological images.You can contact this user here.English | español | français | italiano | MakeдoHckи | português | +/− [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)]
Pneumocystidomycetes. Vain yksi hiivamainen suku, Pneumocystis, jonka eräs laji aiheuttaa keuhkokuumetta ihmisellä kehittämällä kystejä keuhkokudokseen.
Ainoa luokka Saccharomycetes, hiivat. Siinä yksi lahko, Saccharomycetales, jossa ainakin 16 heimoa. – Noin 1000 tunnettua lajia; elävät hajottajina kaikenlaisella eloperäisellä jätteellä; tärkeitä teollisuudessa ja bioteknologiassa, kuten leipomisessa, oluen panossa, proteiinien uudistuotannossa, tutkimuksen mallieliöinä.
Alajakso Pezizomycotina. Kotelosienialajaksoista suurin, yli 32000 tieteellisesti kuvattua lajia. Pääasiassa rihmastollisia, useat lajit dimorfisia: yl. rihmastollisia, mutta joissakin oloissa hiivamaisia. Ekologisesti monipuolinen ryhmä: hajottajia, eläinten ja kasvien taudinaiheuttajia, sienijuuria muodostavia, endofyyttejä ja jäkäliä (40% lajeista), vapaana maalla ja vesissä eläviä.   16 luokkaa:
Coniocybomycetes: jäkäliä, kaksi sukua: neula- (Chaenotheca) ja huhmarjäkälät (Sclerophora, kuvia); kumpaakin Suomessa.
Dothideomycetes: suurin kotelosieniluokka, yli 19000 lajia: hajottajia, kasvitauteja (mm. omenarupi), jäkäliä.  kuvia
Eurotiomycetes: homeet, mm. Penicillium. kuvia
Geoglossomycetes: muutaman sentin korkuisia tummia itiöemiä (”maakieliä”), maassa kasvavia. kuvia
Laboulbeniomycetes; niveljalkaisten ulkoloisia maalla ja vedessä.  kuvia
Leotiomycetes; monia kasvitautien aiheuttajia.  kuvia
Lichinomycetes: useimmat lajit jäkäliä. kuvia
Orbiliomycetes: pääasiassa hajottajia, eräät lajit pyydystävät rihmojensa avulla sukkulamatoja. kuvia
Pezizomycetes; itiöemät maljamaisia apoteekioita; mm. maljakkaat (Peziza) ja tryffelit (Tuber).  kuvia
Sordariomycetes: vanhassa järjestelmässä kotelopulloiset (Pyrenomycetes, ks. edellä).  kuvia
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Kotelosienet
Kirjoitettu 8.8.2019 kirjoittaja &s
Sienistä puhuttaessa syntyy mielikuva maan pinnalla tai muulla alustalla näkyvistä itiöemistä (kuten monilla kotelo- ja kantasienillä), mutta huomattava osa sienistä on jopa mikroskooppisen pieniä tai rihmamaisia eivätkä muodosta huomiota herättäviä itiöemiä. Sellaisia ovat piiskasiima-, yhtymä- ja keräsienet, mutta ne ovat vähäpätöisyydestään huolimatta ekologisesti hyvin merkittäviä: niihin kuuluu loisia, hajottajia ja kasvien kanssa symbioosissa eläviä mykoritsa- eli sienijuurisieniä.
Yhtymäsienet (Zygomycota) ovat parafyleettinen ryhmä sienikuntaan kuuluvia eliöitä, joita tunnetaan fossiileina jo devonikaudelta alkaen. Nykyisistä lajeista on tunnistettu noin tuhat.
Ryhmä on melkoisen monimuotinen; siihen kuuluu mm. nopeakasvuisia, elintarvikkeita pilaavia homeita sekä eläinten loisia ja kommensaaleja eli pöytävieraita. Jälkimmäiset ovat isännälleen harmittomia symbiontteja. Ryhmässä on myös eloperäistä jätettä hajottavia saprofyyttejä, kuten neulasienet (Mucorales-lahkon Mucor– ja Rhizopus-sukujen lajit). Neulasienet eivät kykene kuitenkaan hajottamaan selluloosan tapaisia kemialliselta rakenteeltaan monimutkaisia hiilihydraatteja, vaan ainoastaan sokereita.
Mucor circinelloides. – IBT pł [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Yhtymäsienissä on myös pitkälle erikoistuneita kasvien, eläinten, alkueliöiden ja muiden sienten loisia. Eräät lajit ovat saalistajia ja pyydystävät pikkueliöitä rihmastoon syntyvillä pyyntilaitteilla. Yhtymäsienissä on myös joitakin dimorfisia lajeja: rihmastollisen elämänvaiheen lisäksi dimorfisilla voi olla myös hiivamainen elomuoto.
Melko tyypillisenä esimerkkinä yhtymäsienten elämänkierrosta voidaan pitää mustaa leipähometta (Rhizopus stolonifer). Sen rihmasto leviää leivän pinnalle ja tunkeutuu leipään ja absorboi siitä ravinteita. Rihmat ovat kenosyyttisiä, so. monitumaisia ja väliseinättömiä; väliseiniä muodostuu vain lisääntymissolujen syntymisen yhteydessä.
Rhizopus stolonifer. Pystyjen rihmojen päissä mustia itiöpesäkkeitä. – WDKeeper [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Suvuton lisääntymisvaihe käsittää pystyjen rihmojen kärkiin syntyvät rakkomaiset ja väriltään tummat itiöpesäkkeet, sporangiot. Niissä syntyy runsaasti geneettisesti identtisiä, kromosomistoltaan yksiannoksisia eli haploideja itiöitä, jotka sporangion kypsyttyä ja hajotessa leviävät ilmavirtausten mukana. Ravinteikkaalle alustalle ajautuvista itiöistä kehittyy uusia rihmastoja (myseelejä).
Suvullista lisääntymistä ilmenee elinolosuhteiden huonontuessa, esim. ravinnon huvetessa. Homeen rihmat ovat kahta eri lisääntymistyyppiä, joita merkitään + ja – -merkeillä. Ulkoisesti niitä ei voi erottaa toisitaan, mutta kemiallisilta tunnisteiltaan ne ovat erilaisia. Yhtymäsienissä on mustahomeesta poiketen myös lajeja, joiden suvullisesti lisääntyvät rihmat kuuluvat samaan yhdenmukaiseen rihmastoon.
Plus- ja miinusrihmojen yhtyminen (jota nimitetään plasmogamiaksi) saa aikaan tukevan rakenteen, yhtymäitiöpesäkkeen eli tsygosporangion. Siinä haploidit tuamat yhtyvät ja muodostavat diploideja tumia (sitä nimitetään karyogamiaksi). Sitä seuraa meioosi, solunjakautuminen, jossa eri rihmoista peräisin oleva geeniaines muodostaa uusia yhdistelmiä ja tuloksena on uudenlaisia haploideja tumia.
Yhtymäitiöpesäke on siten monitumainen ja kovia olosuhteita, kuten jäätymistä ja kuivuutta kestävä. Aineenvaihdunnaltaan se ei ole aktiivisessa tilassa. Se toimii siten yhtymäsienen lepoasteena. Kun olosuhteet paranevat tumat käyvät läpi meioottiset solujaot, ja itiöpesäke kypsyy ja vapauttaa geneettisesti erilaisia haploideja itiöitä. Haploidi elämänvaihe on siten yhtymäsienillä vallitseva. Sinkohmeet (Pilobolus) ja eräät muut yhtymäsienet voivat suunnata itiöpesäkkeensä kirkasta valoa kohti ja vapauttaa sen haluttuun suuntaan räjähdysmäisesti.
Sinkohomeen mustia itiöpesäkkeitä. – billyd [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)]
Eläimissä elää kahteen yhtymäsieniryhmään kuuluvia lajeja. Eräät yhtymäsienet (vanhemmassa systematiikassa Trichomycetes-luokka) elävät lähes yksinomaan niveljalkaisten ruoansulatuskanavassa. Ne ovat rihmamaisia, kiinnittyvät suolen seinämään ja käyttävät ympärillään olevaa ravintoa. Jotkut lajeista ovat isäntäänsä vahingoittavia loisia, toiset taas harmittomia, jopa mahdollisesti hyödyttäviä vitamiinien tuottajia. Entomophthorales-lahkossa on selkärangattomien loisia, mutta myös joidenkin selkärankaisten, kuten mm. sammakkoeläinten, pinnalla ja kudoksia eläviä muotoja, Useimmat Zoopagales-lahkon lajit saalistavat pikkueliöitä.
Yhtymäsienten systemaattinen luokittelu alajaksoihin ja lahkoihin (Ruggiero, M.A., Gordon, D.P., Orrell, T.M., Bailly, N., Bourgoin, T., Brusca, R.C., Cavalier-Smith, T., Guiry, M. D. & Kirk, P. M. (2015). A Higher Level Classification of All Living Organisms. PLoS ONE 10(4)):
Alajakso ja luokka tuntematon
Lahko Basidiobolales: Lahkoon kuuluu Basidiobolus ranarum -laji, joka on levinnyt kaikkialle maapallolla. Sitä tavataan maaperässä, ja se on erityisesti sammakkoeläinten suolistoloinen, mutta voi joissain tapauksissa aiheuttaa vahinkoa myös ihmiselle.
Basidiobolus ranarum v 1922 julkaistussa mikroskooppisia sieniä koskevassa teoksessa. – Gustav Lindau [Public domain].
Lahko Entomophthorales. Useimmat lajit hyönteisiä sairastuttavia (tieteellinen nimi merkitsee hyönteisten tuhoajaa), muutamat puolestaan loisivat sukkulamadoilla, punkeilla ja karhukaisilla, eräät ovat vapaasti eläviä mädänsyöjiä (saprotrofeja). Ainakin neljä heimoa: Ancylistaceae, Completoriaceae, Entomophthoraceae ja Meristacraceae; osa lajeista on systemaattiselta asemaltaan epävarmoja.
Entomophthora muscae -sienen (kärpäshome) tappama kärpänen. Sieni on kasvattanut rihmastoaan uhrinsa ulkopinnalle asti. – AfroBrazilian [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Lahko Dimargaritales. Fakultatiivisia loisia; vain yksi heimo, jossa kolme sukua; Dimargaritaceae.
Lahko Harpellales. Rihmastot joko haaroittumattomia tai haarovia; yhtymäitiöt kulmikkaita; elävät vedessä elävien hyönteistoukkien tai harvemmin siirojen sisällä; kaksi heimoa (Harpellaceae ja Legeriomycetaceae), 38 sukua, 200 lajia.
Legeriomyces ramosus. 1. trikospooreja, 2. kasvullisia soluja, 3. irrallisia trikospooreja lisäkkeineen (4), 5. suvullisen lisääntymisvaiheen yhtymäitiöitä eli tsygospooreja, 6. tsygosporofori, 7. konjugaatoputki, 8. tsygospoorin kaulus, 9. tsygospoorin lisäkkeet. – Laia Guàrdia Valle [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)]
Lahko Kickxellales. Ainoa heimo Kickxellaceae, joka ilmeisesti ei ole monofyleettinen.
Eräs Coemansia-laji heimosta Kickxellaceae. – Keisotyo [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)]
Mortierella polycephala -viljelmä petrimaljassa. – Medmyco [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Lahko Endogonales: tuottavat pieniä sporokarppeja, jotka sisältävät paljon yhtymäitiöitä, ja joita jyrsijät syövät ja levittävät ulosteissaan; yksi heimo Endogonaceae, siinä neljä sukua ja 27 lajia.
Endogone pisiformis -yhtymäsienen paksuseinäisiä yhtymäitiöpesäkkeitä. – This image was created by user Tom Volk (TomVolk) at Mushroom Observer, a source for mycological images.You can contact this user here.English | español | français | italiano | MakeдoHckи | português | +/− [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Lahko Mucorales: tyypillisesti nopeakasvuisia; rihmasto laaja, väliseinätön, kasvaa enimmäkseen väliaineessa; sporangiot pystyjen rihmojen kärjissä; heimoja 12 tai 13, sukuja 56, lajeja n.300; heimot: Backusellaceae, Chaetocladiaceae, Choanephoraceae, Cunninghamellaceae, Gilbertellaceae, Mucoraceae, Mycotyphaceae, Phycomycetaceae, Pilobolaceae, Radiomycetaceae, Saksenaeaceae, Syncephalastraceae, Thamnidiaceae, Umbelopsidaceae.
Syncephalastrum racemosum -sienen itiöpesäkkeitä  perineen (heimo Syncephalastraceae). – Medmyco [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Lahko Zoopagales: useimmat lajit mikroskooppisten eliöiden (mm. amebojen ja rataseläinten) loisia tai saalistajia; 5 heimoa, 22 sukua ja 190 lajia; heimot: Cochlonemataceae, Helicocephalidaceae, Piptocephalidaceae, Sigmoideomycetaceae, Zoopagaceae.
Piptocephalis-suvun yhtymäsieni loisii toisella, Mucor-sukuun kuuluvalla yhtymäsienellä. M isännän rihmastoa, m loisen rihmastoa, Z loisen yhtymäitiöpesäke. – Tuntematon [Public domain].
Keräsienet (Glomeromycota) luettiin aiemmin yhtymäsieniin kuuluviksi, mutta DNA-sekvenssien perusteella ne ovat aivan oma oksansa eli kladi evoluutiopuussa. Niitä tunnetaan noin 200 lajia, ja ne ovat tunnettuja kasvien sienijuurisieniä. Ne muodostavat juurisolujen sisälle tunkeutuvia rakkomaisia tai puumaisesti haarovia rakenteita, ja niiden muodostamia mykoritsoja sanotaankin vesikkeli-arbuskelityypin mykoritsoiksi (VAM). Sienijuuren sieniosakas tehostaa kasvin veden- ja mineraalien saantia, kasvi puolestaan ruokkii sientä yhteyttämistuotteillaan (sokereilla). Tämä on esimerkki eliöiden välisestä mutualismista, kumpaakin osapuolta hyödyttävästä suhteesta.
VAM-sienijuurityyppi on yleinen lauhkeiden ja lämpimien alueiden ruohovartisilla kasveilla. Muunkinlaisilla kasveilla sitä esiintyy ja jopa eräillä levillä. Koppisiemenisten (kukkia ja hedelmiä muodostavien kasvien) heimoista enemmistö – 70% – sisältää lajeja, joilla on näitä mykoritsoja. Tunnetuista kasvilajeista yli 80% elää niiden varassa, joten saamme kiittää keräsieniä maapallon kukoistavasta kasvipeitteestä.
Keräsieniin kuuluvat lahkot (lähde sama kuin edellä):
Archaeosporales: hyvin vanha sieniryhmä, vanhimmat fossiilit prekambrikaudelta yli kaksi miljardia vuotta vanhoja; nykylajeissa putkilokasvien arbuskelityyppisiä mykoritsasieniä, vaikka ryhmä on syntynyt kauan ennen niitä, ja vapaana eläviä, joilla solunsisäisiä syanobakteerisymbiontteja; heimot Ambisporaceae, Archaeosporaceae ja Geosiphonaceae.
Geosiphon pyriforme kuuluu lahkossaan niihin sieniin, jotka eivät muodosta kasvien kanssa sienijuuria; sen sijaan sillä on päärynämäisissä rakkuloissa endosymbionttisia syanobakteereita. – Falconaumanni [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Diversisporales: yleensä maanalaisia aebuskelityyppisiä mykoritsoja muodostavia; useilla vesikkeleitä energian varastoimista varten tai apusoluja; itiöt vaihtelevanlaisia (siitä lahkon nimi); heimot Acaulosporaceae, Diversisporaceae, Gigasporaceae, Pacisporaceae.
Heimo Gigasporaceae. – Amfitheatre [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Glomerales: muodostavat arbuskelityyppisiä sienijuuria; itiöt kookkaita, niissä tuhansia tumia; sukuja: Funneliformis, Rhizophagus, Glomus, Sclerocystis, Septoglomus, Claroideoglomus.
Rhizophagus iraniae: 1. itiöpesäkkeitä kasvin juurikarvan ulkopuolella, 2. itiöpesäke suurennettuna. – Soledad Olalla [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Paraglomerales: kokonaan maanalaisia mykoritsasieniä, jotka ovat enimmäkseen arbuskelityyppiä. Suku Paraglomus.
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Yhtymä- ja keräsienet
Kirjoitettu 9.4.2019 kirjoittaja &s
Sienikuntaan, Fungi, laskettavia lajeja tunnetaan noin 100 000, mutta jatkuvasti niitä löytyy lisää. Sienitutkimuksen parissa on päätelty, että todellinen lajiluku olisi lähes 1,5 miljoonaa.
Tähän tulokseen on tultu, kun on löydetty lukuisasti aivan uusia yksisoluisten sienten ryhmiä. Joissakin niistä on havaittu yhtä suurta geneettistä monimuotoisuutta kuin muissakin sieniryhmissä. Osa näistä uusista löydöistä näyttää muodostavan oman kehityslinjansa, jota nimitetään epävirallisesti kryptomykeeteiksi.
Niistä esimerkkinä on suku Rozella, jota ennen sen sukulaisten löytämistä pidettiin evoluutiossa varhain muista eriytyneenä piiskasiimasienenä. Kryptomykeetit ovat piiskasiimasienten tavoin yksisoluisia, ja niillä on siimojen avulla liikkuvat itiöt, tsoospoorit. Sen sijaan ne eroavat muista sienistä siinä, että missään niiden elämänvaiheessa solunseinässä ei ole kitiiniä. Kitiinipitoinen solunseinä on siten kehittynyt sienille sen jälkeen kun kryptomykeetit olivat erilaistuneet omaksi kladikseen.
Rozella allomycis -kryptomykeetti. – Rozella_allomycis.tiff: Timothy Jamesderivative work: Toter Alter Mann [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Piiskasiimasienten pääjakso, Chytridiomycota (tieteellisen nimen mukaisesti niitä nimitetään myös kytridiomykeeteiksi tai lyhyesti vain kytrideiksi), käsittää noin 1000 tunnettua lajia, joita tavataan kaikkialla makeissa vesissä ja maaperässä. Lisäksi meriekosysteemeistä on löytynyt 20 uutta kladia (kehityshaaraa), joista osa elää ns. mustien savuttajien ympärille muodostuneissa eliöyhteisöissä.
Piiskasiimasienet ovat maaperässä hajottajia, jotka osallistuvat orgaanisen aineksen lahottamiseen ja ravinteiden kiertoon palauttamiseen. Lajeissa on myös loisia, joita elää toisissa yksisoluisissa eliöissä, toisissa sienissä, kasveissa ja eläimissä. Ne lienevät myös osasyyllisiä sammakkoeläinten viime aikaiseen vähenemiseen. Ehkä jokin ilmeisesti ihmisen aiheuttama nopea ympäristömuutos on tehnyt ne erittäin toksisiksi sammakkoeläimille, ja niiden vastustuskyky on heikentynyt.
Kytridiomykoosi-infektion tappama sammakko. – Photo credit: Forrest Brem [CC BY 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.5)].
Mutta on joistakin piiskasiimasienistä joillekin eläimille hyötyäkin. Mäerhtijöiden ruoansulatuselimistössä elää anaerobisia (hapettomiin olosuhteisiin sopeutuneita) lajeja, jotka auttavat kasviravinnon hajottamisessa ja edistävät siten lehmien, lampaiden ja muiden märehtijöiden ravinnon saantia.
Kytridiomykeetit jakavat tiettyjä yhteisiä ominaisuuksia, joista mainittakoon tsoospoorit eli siimalliset itiöt ja kitiinipitoinen solunseinä (joka siis puuttuu kryptomykeeteiltä) sekä tietyt merkittävät niiden valmistamat entsyymit ja muiden sienten kanssa samankaltainen aineenvaihdunta eli metabolia. Perusrakenne on yksisoluinen, mutta eräät lajit muodostavat solukolonioita ja niihin liittyviä rihmoja eli hyyfejä. Yksisoluiset ovat pallomaisia.
Piiskasienten, Chytridiomycota, luokat 1. Chytridiomycetes 2. Chladochytriomycetes 3. Lobulomycetes 4. Mesochytriomycetes 5. Polychytriomycetes 6. Rhizophlyctidomycetes 7. Rhizophydiomycetes 8. Spizellomycetes 9. Synchytriomycetes
Batrachocytridium dendrobatidis on sammakoiden ihossa elävä loinen ja kuvassa on sen elämänkierto. Vasemmalta ylhäältä myötäpäivään: peräsiimaisia tsoospooreja, siima, amebamainen tsoospoori, leviäminen, tartunta, ritsoidi, solukolonioita (thalli, colonies), itiöpesäke eli sporangio, itiöiden vapauttamiputki; keskellä sammakon tulehtunut iho, jossa loisia ja verisuoni sekä vapautuvia tsoospooreja.  – M. Piepenbring [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)]
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Piiskasiimasienet
Kirjoitettu 4.4.2019 kirjoittaja &s
Eri sieniryhmien edustajia. Vasemmalta ylhäältä myötäpäivään: punakärpässieni (Amanita muscaria), eräs punamaljakas (Sarcoscypha), homeista leipää, eräs piiskasiimasieni ja Aspergillus-home.  – BorgQueen [CC BY-SA 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.5)].
Sieniin kuuluu hyvin erinäköisiä yksi- ja monisoluisia eliöitä. Monisoluiset muodostavat kapeita, yhden solukerroksen käsittäviä rihmoja eli hyyfejä, jotka voivat muodostaa paljaalle silmällekin näkyviä rihmastoja, myseelejä. Itse asiassa maan pinnalle kohoavat itiöemät ovat tiiviiksi pakkautuneita myseelejä, joissa muodostuu mikroskooppisen pieniä ja kromosomistoltaan yksiannoksisia eli haploideja itiöitä. Sienirihman solunseiniä vahvistaa kitiiniksi nimitetty polysakkaridi.
Sienirihmoja on kahdenlaisia. Ne voivat olla väliseinien jakamia tai väliseinättömiä, jolloin koko rihma muodostaa solusulauman, kenosyytin. Väliseinissä on tavallisesti niin isoja huokosia, että ribosomit, mitokondriot ja jopa tumat mahtuvat kulkemaan solusta soluun; käytännössä sellainen rihma muistuttaa siten kenosyyttistä rihmaa.
Sienirihmat voivat olla erikoistuneita ainakin kolmella tavalla. Arthrobotrys-sienet kasvavat hyyfeinä maaperässä, ja rihmojen joihinkin kohtiin kehittyy silmukoita. Ne toimivat ansoina ja pyydystävät sienen ravinnoksi sukkulamatoja, jotka erehtyvät yrittämään silmukan läpi ryömimistä. Alle sekunnissa silmukka kiristyy sukkulamadon ympärille ja kasvattaa hyyfejä, jotka tunkeutuvat saaliin sisään ja sulattavat sen sienen ravinnoksi.
Toiset rihmat ovat erikoistuneet toimimaan kasvien kanssa. Osa niistä kasvattaa kasveihin imuelimiä (haustorioita), joiden avulla ne varastavat kasvista ravinteita, kun taas osa muodostaa kasvien juurten kanssa sienijuuria, mykoritsoja. Niitä on kahdenlaisia: ektomykoritsoissa sienirihmasto jää tuppimaiseksi muodostumaksi juuren pinnalle, kun taas endomykoritsat kasvattavat haaraisia arbuskeleja juurisolujen sisään. Sienijuuri hyödyttää kumpaakin osapuolta: sieniosakas auttaa kasvia saamaan vettä ja mineraaleja maaperästä, ja kasvi tuottaa sienelle sokereita.
Sienet lisääntyvät enimmäkseen suvullisesti ja suvuttomasti, osa pelkästään suvullisesti tai suvuttomasti. Kaikissa tapauksissa varsinainen leviäin on mikroskooppisen pieni ja haploidi itiö, spoori, jota ilmavirrat kuljettavat ja joka itää päädyttyään sopivalle alustalle. Itiötuotanto on hyvin runsasta, yhdestä itiöemästä niitä lähtee miljardeittain.
Rihmasto eli myseeli koostuu haploideista rihmoista. Suvullisessa lisääntymisessä kaksi haploidia rihmaa yhtyy ja muodostaa diploidin rihman; taphtumaa nimitetään plasmogamiaksi. Rihmojen haploidit tumat yhtyvät (karyogamia) ja muodostuu diploideja tumia, joista meioottisesti muodostuu haploideja itiöitä. Näin muodostuu uusia geenikombinaatioita ja toisistaan geneettisesti hieman eroavia itiöitä.
Suvuton lisääntyminen tapahtuu kokonaan haploidina. Siinä myseeli muodostaa rakenteita, joissa itiöt syntyvät ja joista ne vapautuvat levitäkseen maailmalle. Jälkeläiset ovat siten emorihmastojensa klooneja.
Sienet ovat toisenvaraisia eli heterotrofisia eliöitä ja ne ottavat ravinteensa absorboimalla eli imeyttämällä ympäristöstään. Osa sienistä erittää hydrolyyttisiä entsyymejä, jotka hajottavat monimutkaisia orgaanisia yhdisteitä pienemmiksi ja helposti imeytettäviksi  siten, että vesimolekyyli osallistuu reaktioon. Toiset sienet käyttävät entsyymejä, jotka hajottavat toisten eliöiden solujen seiniä ja kalvoja, päästäkseen nauttimaan solujen sisällöstä. Sienten entsyymit voivat hajottaa monenmoista orgaanista ainesta, olipa se kuollutta tai elävää.
Sienet toteuttavat erilaisia rooleja ekosysteemeissä. Ne toimivat kuolleen materian, detrituksen, hajottajina tai loisina tai mutualisteina hyödyttäen toista eliötä ja ottaen siltä vastaan hyötyä. Esimerkkeinä viimeksi mainitusta: tietttyjen termiittilajien suolistosienet hajottavat puuta termiitin ravinnoksi, ja useat kasvit tarvitsevat sienten apua menestyäkseen (sienijuuret eli mykoritsat). Loissienet ottavat ravintonsa elävästä isännästään ja voivat olla taudinaiheuttajia, patogeenisiä.
Ennen sienet luokiteltiin suvullisen lisääntymiselimen rakenteen mukaan. Ongelmia syntyi niiden sienten kohdalla, jotka lisääntyvät vain suvuttomasti tai suvullista vaihetta ei tunnettu. Nämä sienet yhdistettiin vaillinaissienten ryhmäksi, Deuteromycetes. Jos suvullinen vaihe satuttiin löytämään vaillinaissieni siirettiin siihen ryhmään, johon se rakenteesa puolesta kuuluisi. Nykyään tutkijat voivat käyttää geeneettisiä menetelmiä, ja vaillinaissienten ryhmä jää historiaan.
Sienet jakautuvat viiden eri pääryhmän kesken, joista tosin kaksi ensimmäistä on parafyleettisiä: niillä ja kaikilla muilla sienillä on yhteinen kantamuoto, joten ne eivät käsitä kaikkia samasta kantamuodosta kehittyneitä lajeja.
Piiskasiimasienet, Chytridiomycetes. Noin 1000 lajia. Pallomainen itiöemä muodostaa monisoluisia ja -haaraisia hyyfejä tai lajit ovat yksisoluisia. Kaikkialla vesissä ja maaperässä. Itiöt siimallisia.
Yhtymäsienet, Zygomycetes. Noin 1000 lajia. Hajottajia, loisia ja symbioottisia. Monet homemaisia.
Keräsienet, Glomeromycetes. 160 lajia. Arbuskelityyppisiä mykoritsasieniä.
Kotelosienet, Ascomycetes. 65000 lajia. Tavallisia meri- ja sisävesissä sekä maalla. Monimuotoinen ryhmä.
Kantasienet, Basidiomycetes. 30 000 lajia. Merkittäviä hajottajia ja ektomykoritsasieniä. Pitkäikäinen heterokaryoottinen elämänvaihe, jonka kussakin solussa on kaksi kummaltakin vanhemmalta saatua tumaa. Itiöemät tav. enemmän tai vähemmän huomiota herättäviä.
Kantasienen suvullinen lisääntyminen. Ylinnä itiöemä, josta vapautuu itiöitä (+ ja -); ne itävät ja muodostavat rihmastonsa, jotka yhtyvät diploidiksi vaiheeksi. – Fungi_sessuate_reproduction.png: M.violante 10:22, 24 May 2006 (UTC)derivative work: DZadventiste [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)]
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Sienirihmoja ja sieniryhmiä
Kirjoitettu 20.3.2019 kirjoittaja &s
Peräsiimaisia: vas. ylhäältä myötäpäivään: merituppi, Mycena leiana -hiippo, Nuclearia sp., vaippapaviaani (Papio hamadryas), Endogone pisiformus -yhtymäsieni, neitoperhonen (Inachis io), violettihaarakas (Clavaria zollingeri) ja oluthiiva (Saccharomyces cerevisiae). – Katso sivu tekijän selvittämiseksi [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Peräsiimaiset, Opisthokonta, on aitotumaisten kladi eli monofyleettinen ryhmä, kehityshaara, jossa on ulkoasultaan hyvin erilaisia eliötä. Sienet ja eläimet sekä useat yksisoluisryhmät ovat yksisiimaisiin kuuluvia peräsiimaisia. Peräsiimaisten ohella yksisiimaisiin kuuluvat amebamaiset, mm. limasienet.
Sienet ja eläimet ovat toisilleen läheisempää sukua kuin millekään muulle eliöryhmälle. Se merkitsee, että kummallakin ryhmällä on yhteinen kantamuoto. Sen jäljille on päästy DNA-molekyylin tutkimuksen avulla, johon perustuu molekyylisystematiikka.
Sekä molekyylisystematiikka että paleontologia (muinaiseliötiede) tarjoavat joitakin aavistuksia sienten varhaisesta evoluutiosta, niiden fylogenetiikasta. Sen mukaan näyttää siltä, että sienet polveutuvat siimallisesta kantamuodosta. Nykysienten enemmistöllä ei ole elinkierrossaan siimallisia vaiheita, mutta sienikunnan varhaisimmilla kehityslinjoilla, ns. kytridiomykeeteillä, on. Lisäksi suurimmalla osalla niistä yksisoluisista, joilla on sama kantamuoto kuin sienillä ja eläimillä, on siimat.
Sienet tunnetaan parhaiten maalla elävinä eliöinä. Niiden evoluutio kuivalla maalla lienee alkanut jo ennen kasvien maalle nousua, mikä tapahtui noin 470 miljoonaa vuotta sitten. Sienet lienevät muodostaneet kosteilla pinnoilla kasvustoja yhdessä sinibakteerien, erilaisten levien ja toisten heterotrofisten eliöiden kanssa. Sienet pystyvät sulattamaan ravintonsa solunulkoisesti, mikä sopii hyvin ravinnonhankintatavaksi ilman varsinaisia kasveja.
Kasvit ja sienet ovat hakeutuneet symbioosiin jo hyvin varhaisessa vaiheessa maakasvien ilmestyttyä. Niiden fossiileista on löytynyt solujen sisään tunkeutuneita sienirihmoja, jotka muistuttavat nykyisten kasvien arbuskuleiksi nimitettyjä sienijuurimuodostumia (esim. Aglaophyton). Tällaisen symbioosin sieniosakas hankkii kasville ravinteita ja vettä ja saa kasvilta yhteyttämistuotteita, sokereita. Varhaiset maakasvit hyötyivät tästä, sillä ne olivat juurettomia.
Aglaophyton major -rekonstruktio. – Falconaumanni [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Sienten alkuperä
Kirjoitettu 12.3.201914.4.2020 kirjoittaja &s
Ameban rakenne: pseudopod = valejalka, contractile vacuole = sykkivä rakko, endoplasm = solulima, ectoplasm = soluliman jäykähkö ulkokerros, membrane = solukalvo, nucleus = tuma, food vacuole = ravintorakko. Nuolet osoittavat endoplasman liikkeitä. – el:User:Kupirijo [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)].
Amebojen ryhmä, Tubulinida tai Tubulinea, on suuri ja monimuotoinen yksisoluisten eliöiden ryhmä. Kaikilla aidoilla ameboilla on kuitenkin liuskamaiset tai putkimaiset valejalat, ja niitä esiintyy kaikkialla maaperässä, makeassa ja suolaisessa vedessä.
Ameboilla ei ole säännöllistä eikä pysyvää muotoa. Kooltaan suurimmat ovat noin puolen millimetrin läpimittaisia. Ne näyttävät muodottomilta solulimamöhkäleiltä, joiden keskellä on tuma. Kiinteä pintakelmu puuttuu. Liikkeelle lähtiessään pallomaisesta möhkäleestä jostain kohtaa työntyy esiin valejalka ja solulima alkaa valua sen suuntaan. Tällä tavalla ameba saattaa edetä jopa kolme senttiä tunnissa.
Ameboja on sekä omavaraisia että etenkin toisenvaraisia eli heterotrofisia, jotka kulkevat ympäriinsä ja etsivät bakteereita ja muita yksisoluisia eliöitä ravinnokseen. Osa lajeista käyttää myös lahoavaa orgaanista ainesta, detritusta. Ravinnonottoa sanotaan fagosytoosiksi: ameban valejalat ympäröivät ravintopartikkelin ja ameba nielee sen solunsa sisään. Ravintohiukkanen jää solukalvon ympäröimän rakkulan sisään, ja rakkula yhtyy lysosomi-nimiseen soluelimeen. Se sisältää ravintoa hajoittavia entsyymejä. Sulamattomat osat ravintorakko kuljettaa solun pinnalle, avautuu ja yhtyy solukalvoon.
Osa ameboista on kuorellisia, kuten kiekkokuoriamebat (Arcella) ja pitkäkuoriamebat (Difflugia). Kuoriamebat elävät suolattomassa vedessä tai kosteassa maassa, ja niiden soluruumiin pinnalla on piikuori tai muita pieniä kiinteitä kappaleita, esim. hiekanjyväsiä. Kuoressa on vain yksi osasto ja yksi aukko, josta valejalat pistävät esiin.
Kiekkokuoriameba. – Frank Fox [CC BY-SA 3.0 de (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/de/deed.en)].
Difflugia acuminata -pitkäkuoriameba (oikealla piilevä). – Deuterostome [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Kaikki amebat lisääntyvät jakautumalla. Kuoriameboilla se tapahtuu siten, että kuoren aukosta esiin tunkeutunut uloke saa toisen jakautumalla syntyneistä tumista. Uloke alkaa kasvattaa omaa kuorta, ja kun molemmat solut ovat samankokoisia, ne irtoavat toisistaan.
Suoliamebat (Entamoeba) ova loisia, joita elää kaikissa selkärankaisten ryhmissä ja joissakin selkärangattomissa. Ihmisessä loisivia lajeja tunnetaan ainakin kuusi, mutta ne ovat pääasiassa harmittomia. Vain Entamoeba histolytica on patogeeninen; se aiheuttaa punataudin. Tartuntalähteitä ovat saastunut juomavesi, ruoka tai ruokailuvälineet. Suolistossa se aiheuttaa verenvuotoja erittämällä suolenseinämän kudosta liuottavaa entsyymiä. Noin 100 000 ihmistä kuolee vuosittain punatautiin erityisesti trooppisilla alueilla. Aitotumaisten loisten aiheuttamista taudeista vain malaria ja bilhartsia eli halkiomatotauti (skistosomiaasi) vaativat enemmän uhreja.
Muita, normaalisti harmittomia, ihmisessä eläviä suoliameboja ovat E. coli, joka syö paksusuolen bakteereja, ja E. gingivalis, joka syö hampaiden pinnalla eläviä bakteereja.
Suoliameban, Entamoeba histolytica, elämänkierto: ihminen nielee lepomuotoja (kystoja), kystasta kuoriutuu ohutsuolessa 4-tumainen trofotsoiitti, joka tuottaa kahdeksan trofotsoiittia, jotka vaeltavat paksusuoleen, jossa jakautuvat. Osa trofotsoiiteista vaeltaa suolen limakerrokseen ja sitä tietä verenkiertoon, joka kuljettaa niitä muualle kehoon, esim. aivoihin, keuhkoihin tai maksaan. Osa trofotsoiiteista kystoituu ja poistuu ulosteiden mukana. – LadyofHats / Public domain.
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Ameboja ja punatautia
Kirjoitettu 11.3.201912.3.2019 kirjoittaja &s
Erään kiilusen (Lamproderma echinulatum) itiöpesäkkeitä. – This image was created by user damon brunette (damonbrunette) at Mushroom Observer, a source for mycological images.You can contact this user here.English | español | français | italiano | MakeдoHckи | português | +/− [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Eliökunnassa esiintyy kahdenlaisia valejalkoja eli pseudopodeja. Aiemmin kaikkia valejalkaisia pidettiin elänkuntaan kuuluvina ja niitä kutsuttiin juurijalkaisiksi (Rhizopoda). On kuitenkin käynyt ilmi, että ne eivät ole sukua toisilleen, ja se osa juurijalkaisista, joiden valejalat ovat rihmamaisia, kuuluvatkin kehityshaaraan Rhizaria. Se on läheisempää sukua mm. ruskoleville kuin eläimille.
Toinen valejalkatyyppi on liuskamainen tai putkimainen, ja ne yksisoluiset eliöt, joiden valejalat ovat tätä tyyppiä kuuluvat amebamaisten ryhmään, Amoebozoa. Se kuuluu suurempaan kokonaisuuteen, jota nimitetään yksisiimaisiksi (Unikonta). Siihen kuuluvat myös peräsiimaiset (Opisthokonta), joita ovat sienet ja eläimet sukulaisineen. Amebamaisia ovat mm. limasienet (Mycetozoa), amebat (Tubulinida) ja suoliamebat (Entamoebida).
Aitolimasienen elinkierto: spore = itiö, 1n = haploidi, germination = itäminen, flagellate cell = siimallinen solu, amoeba = ameba, asexual = suvuton lisääntyminen, cell division = solun jakautuminen, gametes = sukusolut, isogamy = isogamia (sukusolut ovat samanlaisia, muna- ja siittiösolua ei voi erottaa), 2n = diploidi, amoebozygote = amebamainen tsygootti, mitosis = mitoosi eli solujako, plasmodium = limakko, phagocytosis = fagosytoosi (limakko nielee bakteerin), fruiting bodies = itiöpesäkkeitä, capillitium = kapillitio eli tukirakennelma, jonka lomassa itiöitä, columella = perän jatke pesäkkeen sisällä, stipe = pesäkeperä, hypothallus = kalvomainen jäte limakosta.  – M. Piepenbring [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Ulkoisesti limasienet muistuttavat itiöemien muodostamisen puolesta sieniä, joihin ne aiemmin lutettiin kuuluviksi. DNA-sekvenssit paljastavat asianlaidan toisenlaiseksi: itiöemämuodostus onkin konvergenttisen eli yhteensuuntautuvan evoluution tulosta. Limasienet polveutuvat yksisoluisesta amebamaisesta kantamuodosta.
Limasieniä tavataan kaikilla mantereilla, eikä kotoperäisiä eli endeemisiä lajeja ole missään maapallolla, ei edes eristyneillä saarilla. Lajeja tunnetaan kaikkiaan tuhatkunta. Niistä runsaat 200 on tavattu Suomesta. – Limasienet jaetaan kolmeen ryhmään.
Alkulimasienet, Protostelidae. Mikroskooppisia tai homeita muistuttavia. Amebamaiset solut muuttuvat kypsyessään nuppipäisiksi rihmoiksi, ja nuppiin kehittyy muutama itiö. Joillakin alkulimasienillä on yksisoluinen ja monitumainen limakko, joka kuitenkin liikkuu vain yhteen suuntaan toisin kuin aitolimasienten edestakainen solulimavirtailu. Suomessa ryhmän ainoa laji on nukkanen (Ceratiomyxa fruticulosa), joka kuuluu limakkoja muodostaviin alkulimasieniin.
Nukkanen. – James Lindsey at Ecology of Commanster [CC BY-SA 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.5)].
Solulimasienet, Dictyostelidae. Mikroskooppisia ameboja, jotka voivat kokoontua yhteen etanamaiseksi ja liikkuvaksi valelimakoksi (pseudoplasmodiksi), jossa solut säilyvät solukalvon ympäroiminä ja erillisinä. Suomessa ei tavata tämän ryhmän edustajia.
Solulimasienten elinkierto on haploidin vaiheen hallitsema. Kromosomistoltaan yksiannoksiset eli haploidit amebat elävät syömällä bakteereja. Amebat voivat lisääntyä suvuttomasti jakautumalla kahdeksi uudeksi tytäryksilöksi tai suvullisesti yhtymällä tsygootiksi, joka on diploidi eli kromosomistoltaan kaksiannoksinen. Tsygootti kasvaa jättiläismäiseksi soluksi ja kehittää suojakseen kuoren. Sen suojassa syntyy uusia haploideja ameboja, jotka vapautuvat kuoren hajotessa.
Kun amebat ovat kuluttaneet ympäriltään ravinnon loppuun, ne kerääntyvät sadoittain etanamaiseksi muodostumaksi, joka pystyy liikkumaan (valelimakko). Jossain vaiheessa valelimakko pysähtyy ja kasvattaa varrellisen itiöpesäkkeen.  Varren solut kuolevat, ja muut valelimakon amebat kiipeävät pesäkkeeseen ja kehittyvät itiöiksi. Itiöt leviävät laajalti ympäristöön, ja osuessaan suotuisiin olosuhteisiin itiön kuori hajoaa, jolloin ameba vapautuu jälleen ottamaan ravintoa ja toistamaan edellä kuvattua elinkiertoa.
Solulimasienten elinkierto herättää kysymyksen siitä, mikä eliöyksilö oikein on. Onko se tässä tapauksessa yksittäinen ameba vai monisoluinen vaihe?
Monisoluisuuden evoluution tutkimuksessa on mallieliöksi tullut Dictyostelium discoideum -solulimasieni. Yksi tutkimuslinja keskittyy itiöpesäkevaiheeseen, jossa pesäkeperän solut kuolevat kuivuessaan, mutta pesäkkeen solut jäävät eloon lisääntyäkseen. Yhden ainoan geenin mutaatio saa aikaan solussa muutoksen, joka takaa sen, että solu ei koskaan päädy kuolevaksi pesäkeperän soluksi. Näin mutatoituneet solut saavat suuren lisääntymisedun. Kuitenkaan kaikki solut eivät päädy pesäkesoluiksi, mikä johtunee erään pintaproteiinin puuttumisesta mutatoituneessa solussa. Kuolevaiset solut pystyvät tunnistamaan kuolemattomat siitä syystä, ja niinpä ne hakeutuvat kaltaistensa seuraan ja välttävät kuolemattomien hyväksikäytöltä muodostamalla omia pesäkkeitään.
Dictyostelium discoideum, itiöpesäkkeitä. – Usman Bashir [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Aitolimasienet, Myxogastridae. Itiöistä kuoriutuu amebamaisia tai siimallisia parveilijoita, jotka voivat muuttua toisikseen riippuen ympäristön kosteudesta. Plasmodio on liikkuva, monitumainen solusulauma, synsyytti.
Plasmodio on ravintoa ottava vaihe aitolimasienen elinkierrossa. Se voi olla halkaisijaltaan usean sentin kokoinen massa, joka ulottaa valejalkansa kosteaan maahan, lehtikarikkeeseen tai lahoavaan puuhun, joista se hakee ravintonsa. Ympäristön kuivuessa tai ravinnon loppuessa plasmodion kasvu loppuu, ja se muodostaa varrellisia itiöpesäkkeitä. Niissä syntyy haploideja itiöitä, jotka leviävät ilmavirtausten mukana. Suotuisissa oloissa kurjuuden kestänyt itiö itää, ja siitä vapautuu liikkuvia soluja, nekin edelleen haploideja. Liikkuvat solut ovat joko amebamaisia tai siimallisia; amebamainen ja siimallinen solu yhtyvät ja muodostuu diploidi tsygootti. Sen tuma alkaa toistuvasti jakaantua, jolloin plasmodion synty saa alkunsa.
SUOMEN AITOLIMASIENISUVUT sysiset, Amaurochaete - tunkuset, Acryodes - koruset, Arcyria - putkiset, Badhamia - lastuset, Barbeyella - rakkoset, Brefeldia kelmuset, Calomyxa - tahmaset, Colloderma - tupsuset, Comatricha pystiset, Craterium - häkkiset, Cribraria - kuuraset, Diachea kuultoset, Dianema - varjoset, Dictydiaethalium - siloset, Diderma vitiset, Didymium - hapsiset, Echinostelium - sompaset, Enerthenema paranvoit, Fuligo - tupposet, Hemitrichia - kiiluset, Lamproderma terttuset, Leocarpus - tähtiset, Lepidoderma - vaskiset, Leptoderma vähäset, Licea - läkkiset, Lindbladia - keriset, Listerella sudenmaidot, Lycogala - torvijalkaset, Macbrideola - torvikiiluset, Meriderma - takkuset, Metatrichia - paransyljet, Mucilago vispiset, Paradiacheopsis - kultaset, Perichaena - solmuset, Physarum purkuset, Prototrichia - tyynyset, Reticularia - risuset, Stemonaria käämiset, Stemonitis - pamppuset, Stemonitopsis - aumaset, Symphytocarpus nuoraset, Trichia - kutuset, Tubifera Tarkemmin teoksessa Marja Härkönen & Elina Varis: Suomen limasienet. - Luonnontieteellinen keskusmuseo Luomus. Helsinki 2012.
Ruostekorunen, Arcyria ferruginea. – This image was created by user Thomas Laxton (Tao) at Mushroom Observer, a source for mycological images.You can contact this user here.English | español | français | italiano | MakeдoHckи | português | +/− [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Lintuhäkkinen, Cribraria cancellata. – No machine-readable author provided. Keisotyo assumed (based on copyright claims). [CC BY 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/3.0)].
Laakasilonen, Diderma effusum. – This image was created by user Byrain at Mushroom Observer, a source for mycological images.You can contact this user here.English | español | français | italiano | MakeдoHckи | português | +/− [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Varjovitinen, Didymium bahiense. – HelenGinger [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Physarum polycephalum -solmusen limakko. – frankenstoen [CC BY 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.5)].
Kanelikäämisen, Stemonitis axifera, kypsiä itiöpesäkkeitä. – Dr. Lorne Stobbs (Stobbsl) [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Nuijanuorasen, Trichia decipiens, sporangioita (itiöpesäkkeitä). – Jerzy Opioła [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Limasienet
Kirjoitettu 6.3.2019 kirjoittaja &s
Yksisiimaisia. Ylhäältä vasemmalta myötäpäivään: Abeoforma whisleri (sienten ja eläinten sukulainen), kärpässieni (Amanita muscaria), Desmarella moniliformis -kaulussiimaeläin , hattumakaki (Macaca radiata), Nuclearia sp. (sienten ja eläinten sukulainen), Amoeba proteus. – Respectively: Onderwijsgek, Ak ccm, Sergey Karpov, Charles G. Sharp, ja:User:NEON /, Cymothoa exigua, Multicellgenome Lab [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Aitotumaisten eli eukaryoottien, Eucarya, evoluutiopuuhun kuuluu neljä päähaaraa:
ekskavaatit, Excavata (esim. siimaeliöt)
SAR (esim. ruskolevät, itiöeliöt, huokoseliöt)
Archaeplastida (punalevät, viherlevät, kasvit) ja
Kolmea ensimmäistä olen käsitellyt edellisissä kirjoituksissa, joten jäljellä on Unikonta-niminen varsin monimuotoinen pääryhmä. Siinä on kaksi suurta kladia eli kehitysinjaa, amebamaiset, Amoebozoa, ja peräsiimaiset eli Opisthokonta. Jälkimmäiseen kuuluvat mm. sienet ja eläimet. Molekyylisystematiikka tukee vahvasti tätä jakoa ja näiden kahden ryhmän monofyleettistä alkuperää ja yhtenäisyyttä.
Sen sijaan Amoebozoa ja Opisthokonta -ryhmien keskinäinen sukulaisuus on ristiriitaisempi. Sitä tukevat myosiiniproteiinien vertailu ja eräät useaan geeniin tai kokonaisiin genomeihin perustuvat tutkimukset.
Toinen yksisiimaisia koskeva ongelma on aitotumaisten evoluutiopuun alkukohta, juuri. Fylogeneettisen puun juuri ankkuroi puun aikaan siten, että juurta lähellä olevat haarautumat ovat vanhimpia. Aitotumaisten evoluutiopuun juuri on epävarma, ja siksi emme tiedä mikä neljästä pääryhmästä on eriytynyt ensimmäisenä. Joitakin aiemmin esitettyjä hypoteesejä on nyttemmin hylätty, mutta niille oikeasta vaihtoehdosta ei ole varmuutta. Jos eukaryoottipuun juuri saadaan selville, tutkijat voisivat päätellä kaikkien aitotumaisten yhteisen kantamuodon ominaisuudet.
Aitotumaisten juuren määrittelyä on selvitetty erilaisten geeniyhdistelmien avulla. Niistä tutkimuksista osa on tuottanut ristiriitaisia tuloksia. Ongelmaa on koitettu lähestyä myös toisella tavalla, joka perustuu harvinaisen evoluutiotapahtumaan, kahden kahta erilaista entsyymiä koodaavan geenin  yhdentymiseen. Tutkimuksen suorittivat Alexandra Stechmann ja Thomas Cavalier-Smith, jotka julkaisivat tuloksensa v. 2002 Science-tiedejulkaisussa.
Kyseisten geenien erillisyys on bakteereille ominaista, joten voidaan päätellä, että erilliset geenit ovat alkuperäinen tilanne. Sellainen on myös yksisiimaisilla, mutta muissa aitotumaisten pääryhmissä kyseiset geenit ovat yhdentyneet yhdeksi geeniksi, joka koodaa molemmat entsyymit. Näin ollen yksisiimaiset olisivat eriytyneet omaksi haarakseen ennen kolmea muuta pääryhmää, jotka muodostavat siten yhteisen kladin, joka polveutuu kantamuodosta, jossa kyseiset geenit olisivat yhdistyneet. Aitotumaisten juuri sijaitsee tämän perusteella Unikonta-ryhmän ja muiden ryhmien välissä.
Koska tämä hypoteesi perustuu vain yhteen ominaisuuteen, tarvitaan lisää tietoa, jotta hypoteesin kelvollisuutta voidaan arvioida. Lisäksi tämä päätelmä pätee vain, jos evoluution kulussa geenit yhdistyivät vain kerran eivätkä koskaan sekundaarisesti taas eriytyneet.
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Yksisiimaiset, Unikonta
Kello- ja asterikasveja sukulaisineen – kampanulidit
Kirjoitettu 25.2.2019 kirjoittaja &s
Nyt olen saavuttanut koppisiemenisten ja samalla koko kasvikunnan evoluutiopuun viimeisen haaran. Se kuuluu asteridien suurempaan oksaan ja on rinnakkainen sisar edellisen kirjoituksen lamiideille, ja sitä nimitetään kampanulideiksi.
Kampanulidit ovat myös monihaarainen evoluutiopuun oksa, jossa on seitsemän lahkoa, 29 heimoa ja yli 34000 lajia. On selvää, että tällaiseen joukkoon mahtuu ulkonäöltään hyvin monenlaisia kasveja, kuten lamiideihinkin. Joitain peruspiirteitä kuitenkin löytyy, kuten myrisetiini-nimisen yhdisteen puuttuminen sekundaaristen aineenvaihduntatuotteiden joukosta ja siemenessä olevan alkion lyhyys sekä sen runsas vararavinto, ns. endospermi eli siemenvalkuainen. Kukkia tarkastellessa on huomattu, että emin vartalo on sikiäintä lyhyempi, emin luotit sijaitsevat melkein sikiäimen pinnalla.
Kampanulidi-kladin iästä on viime vuosina esitetty erilaisia arvioita, mutta ne kaikki liikkuvat noin 100 miljoonan vuoden tienoilla. Tuolloin liitukaudella olisi alkanut sopeutumislevittäytyminen, joka on johtanut nykyisinkin elossa oleviin lahkoihin. Vanhimmat kampanulideiksi tunnistetut fossiilit ovat noin 83,5 miljoonan vuoden takaa.
Kampanulidien ryhmä kehittyi todennäköisesti eteläisellä pallonpuoliskolla, jolta sen eri muodot levisivät ympäri maapallon. Kenotsooisella kaudella dinosauriajan jälkeen ovat kehittyneet nykyiset heimot; vain Paracryphiaceae-heimo ja orjanlaakerikasvit (Aquifoliaceae) ovat aikaisempia.
Puuvartisuus lienee kampanulidien alkuperäinen perusominaisuus eli plesiomorfia. Sen sijaan sikiäimen kehänalaisuus on mahdollisesti kantamuotoa edistyneempi ominaisuus eli apomorfia. Hedelmä on kampanulideilla tavallisesti vähäsiemeninen – poikkeuksen tekevät kellokasvit (Campanulaceae) ja siniviuhkakasvit (Goodeniaceae) – lisäksi siemenet ovat yleensä pieniä. Plesiomorfinen hedelmätyyppi lienee melko kookas, mehevä, avautumaton ja yksisiemeninen.
Aquifoliales-lahkoon kuuluu pääasiassa meille vieraita tropiikin kasviheimoja. Tutuin on varmaan orjanlaakerikasvien heimo, Aquifoliaceae, jonka edustajia kasvaa Euroopassakin. Lahkon tuntomerkkeihin kuuluvat terälehtien erillisyys ja se, että kutakin emilehteä kohden sikiäimessä on yksi tai kaksi siementä.
Lahkon ikäarviot vaihtelevat 87 – 113 miljoonan vuoden välillä. Monet lahkon heimoista on aiemmissa morfologiaan perustuvissa luokitteluissa viety aivan toisiin yhteyksiin, kuten kanukka- ja rikkokasveihin. DNA kuitenkin paljastaa seuraavassa esiteltyjen viiden heimon sukulaisuuden.
Lahkossa esiintyy eräs kukintoja koskeva omituisuus, jota ei juurikaan ole muissa koppisiemenisryhmissä, ja jota nimitetään epifylliaksi. Se tarkoittaa, että kukat näyttävät kukkaperien ja lehtiruodin ja keskisuonen yhteen kasvamisen vuoksi sijaitsevan keskellä lehtilapaa. Tämä piirre näyttää kehittyneen kolme eri kertaa lahkon evoluutiossa, ja kullakin kerralla  omalla, toisista poikkeavalla tavallaan.
Lahkoon kuuluu seuraavat viisi heimoa:
Stemonuraceae-heimossa on ainavihantia, yksineuvoisia pensaita ja puita, joiden lehdet ovat ehyitä, vuorottaisia, korvakkeettomia ja sijaitsevat kaksirivisesti (distikkisesti). 12 sukuun kuuluvat 103 lajia kasvavat melkein kaikkialla tropiikissa. Eniten lajeja on suvussa Stemonurus, 14 lajia. Myös heimo Cardiopteridaceae on trooppinen ja käsittää kaksineuvoisia, ainavihantia puita ja pensaita sekä joitakin köynnöksiä. Ne sisältävät valkoista maitiaisnestettä. Heimoon kuuluu viisi sukua, joissa on yhteensä 43 lajia. Lajeista 22 kuuluu sukuun Citronella. Kolmas tropiikin heimo on keski- ja eteläamerikkalainen Phyllonomaceae, jonka puilla ja pensailla on em. epifylliset kukinnot. Siihen kuuluu ainoastaan Phyllonoma-suku, jossa on neljä lajia. Helwingiaceae on puolestaan itäaasialainen heimo, jossa on yksineuvoisia, aina- ja kausivihantia pensaita, harvoin puita. Ne kasvavat lauhkeassa vyöhykkeessä, ja niitä on neljä lajia yhdessä suvussa Helwingia.
Stemonurus foetidus – artist: Rungiah; text:Robert Wight [Public domain].
Phyllonoma ruscifolia, epifyllisiä kukintoja. – Aimé Bonpland (1773-1858), Alexander von Humboldt (1769-1859), Karl Sigismund Kunth (1788-1850) [Public domain].
Orjanlaakerikasvit, Aquifoliaceae, on myös yhden suvun muodostama heimo: orjanlaakerit, Ilex. Siinä on ainakin 400 lajia, jotka ovat aina- tai kausivihantia yksineuvoisia puita ja pensaita. Ne kasvavat pääasiassa tropiikissa (Afrikassa vain yksi laji), temperaattisessa vyöhykkeessäkin on useita lajeja Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Itä-Aasiassa.
Ilex pedunculosa -orjanlaakeri. Orjanlaakereiden hedelmät ovat punaisia, ruskeita tai mustia marjoja. – KENPEI [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)].
Mykerökukkaismaisten lahkoon, Asterales, kuuluu monen pienen heimon lisäksi kaksi suurta ja tunnettua heimoa, kuten kello- ja asterikasvit. Yhteensä heimoja on 11 ja lajeja vajaat 27000, mikä on noin 13,6% aitokaksisirkkaisista. Lahkon sopeutumislevittäytymisen nykyiselleen on arvioitu kestävän noin 90 miljoonaa vuotta. Evoluutiotrendinä siinä on ollut kukinnon tiivistyminen yhtä kukkaa muistuttavaksi mykeröksi. Ryhmä lienee syntynyt eteläisellä pallonpuoliskolla liitukaudella, ja on oletettu, että joissakin sen kehityslinjoissa monimuotoistuminen tapahtui niiden levittyä pohjoiselle pallonpuoliskolle.
Rousseaceae on pieni, vain neljä sukua ja kuusi lajia käsittävä puuvartisheimo, jonka lajit ovat ainavihantia pensaita ja puita, joskus köynnöstäviä. Ne kasvavat Itä-Australian sademetsissä, Uudessa-Guineassa, Uudessa-Seelannissa ja Mauritiuksella.
Kellokasveihin, Campanulaceae, kuuluu yksi- ja monivuotisruohoja, pensaita, köynnöksiä ja pieniä puita, joiden rungot ovat joskus turvonneet (eli ovat pakykaulisia). Kukinnot ovat suojuslehdellisiä terttuja, röyhymäisiä, tähkiä, mykeröitä tai sarjoja, tai kukat sijaitsevat yksittäin. Kukat ovat symmetrialtaan joko säteettäisiä tai vastakohtaisia ja tavallisesti kaksineuvoisia. Niissä on erityinen mekanismi pölyttäjiä varten: siitepöly karisee emin vartalolle, josta mettä etsivä pölyttäjä saa sen mukaansa. Heteenponnet ovat kasvaneet yhteen ja avautuvat vartaloa päin. Sikiäin on tavallisesti kehänalainen, ja siitä kehittyy kuiva kotahedelmä tai joissakin tapauksissa marja.
Kellokasvit ovat levinneet lähes koko maapallolle, mutta runsaiten niitä on lämpimänlauhkeilla alueilla. Sukuja on 84 ja lajeja 2300.
KELLOKASVISUKUJA (numerot tarkoittavat lajimääriä) kauluskellot, Adenophora, 65 azorienkellot, Azorina, 1 kellot eli kellokukat, Campanula, 421 punakellot, Canarina, 3 peikonkellot, Codonopsis, 59 rönsykellot, Cyananthus, 23 noviisinkukat, Edraianthus, 13 tähtilobeliat, Isotoma, 14 munkit, Jasione, 16 neidonpeilit, Legousia, 7 lobeliat, Lobelia, >400 ripsukellot, Michauxia, 7 perholobeliat, Monopsis, 15 kellopuut, Musschia, 2 verimaljat, Nesocodon, 1 tähkämunkit, Phyteuma, 22 jalokellot, Platycodon, 1 sininupit, Trachelium, 2 intiaanin- eli neidonpeilit, Triodanis, 6 sulokellot, Wahlenbergia, 260
Karpaattienkello, Campanula carpatica. – Kor!An (AHдpeй KopзyH) [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Heimossa Pentaphragmataceae on rotevia, hieman sukkulenttisia monivuotisruohoja, joiden maitiaisneste on kirkasta ja maavarret paksuvia ja toisinaan puutuneita. Heimo kasvaa trooppisessa Itä-Aasiassa ja Uudessa-Guineassa ja koostuu yhdestä 30-lajisesta suvusta, Pentaphragma.
Samalla suunnalla kasvaa myös heimo Stylidiaceae, mutta myös Australiassa ja Etelä-Amerikan eteläkärjessä, enin osa lajeista on lounaisaustralialaisia. Siihen kuuluu niinikään ruohoja, sekä yksi- että monivuotisia, ja toisinaan ne muodostavat tiheitä patjamaisia kasvustoja. Heimossa on neljä sukua ja 220 lajia.
Heimoon Alseuosmiaceae kuuluu maassa tai epifyytteinä kasvavia pensaita Uudessa-Guineassa, Itä-Australiassa, Uudessa-Kaledoniassa ja Uudessa-Seelannissa. Sukuja on viisi ja lajeja kymmenen.
Uuteen-Kaledoniaan rajoittuu heimo Phellinaceae, jonka ainoassa suvussa Phelline on 12 lajia. Ne ovat ainavihantia, yksineuvoisia pensaita tai puita.
Argophyllaceae-heimo sisältää pensaita ja pieniä puita, joiden usein siksakmaisesti kasvavat oksat ovat karvaisia. Ne kasvavat Itä-Australiassa, Uudessa-Kaledoniassa, Uudessa-Seelannissa ja muutamalla muulla saarella. Sukuja heimossa on kaksi, lajeja 21.
Raatekasvit, Menyanthaceae, ovat moni- tai yksivuotisia ruohoja, jotka ovat tavallisesti vesikasveja, joiden lehdet nousevat vedenpinnan yläpuolelle tai ovat pinnalla kelluvia. Niiden levinneisyys käsittää miltei koko maapallon. Sukuja on kuusi ja lajeja 57, suurin on 40-lajinen lammikkien suku, Nymphoides. Suomen lajistoon kuuluu ainoastaan raate, Menyanthes trifoliolata, joka on sukunsa ainoa laji.
Nymphoides indica -lammikki. Kukissa näkyvät raatekasveille ominaiset hapsureunaiset terälehdet. – Alex Popovkin, Bahia, Brazil from Brazil [CC BY 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.0)].
Siniviuhkakasvit, Goodeniaceae, ovat ruohoja ja pensaita, harvoin lamoavia. Ne kasvavat enimmäkseen Australiassa ja Uudessa-Guineassa mutta myös Malaijien saaristossa ja trooppisilla rannikkoalueilla sekä Chilessä. Sukuja heimossa on 12 ja lajeja 440. Suku Goodenia on  180-lajinen, ja siniviuhkoja, Scaevola, on 130 lajia.
Goodenia hederacea. – John Tann from Sydney, Australia [CC BY 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.0)].
Heimoon Calyceraceae kuuluu enimmäkseen monivuotisia ruohoja, joilla on usein varreton lehtiruusuke, jonka keskeltä nousee kukintovana. Kukinto on mykerömäinen. Heimon 60 lajia kasvaa Etelä-Amerikan eteläpuoliskossa, ja ne muodostavat neljä sukua.
Asterikasvien eli mykerökukkaiskasvien heimo, Asteraceae, on lähes yhtä runsaslajinen kuin kasviheimoista suurin (kämmekkäkasvit, Orchidaceae). Siihen kuuluu yksi-, kaksi- ja monivuotisia ruohoja, varpumaisia, pensaita, köynnöksiä ja puita. Osa lajeista on päällyskasveja, osa vesikasveja. Heimon päätuntomerkki on kukinto, joka on pienikukkainen ja erittäin tiivis kehtomykerö, jossa kukintolapakko muodostaa enemmän tai vähemmän laakean ja suomujen peittämän kehdon, johon yksittäiset kukat kiinnittyvät. Yksittäisen kukat terälehdet ovat kasvaneet yhteen, ja mykerön reunalla olevissa kukissa teriö saattaa olla keskimmäisiä ns. kehräkukkia näyttävämpi, kuten esim. päivänkakkaralla.
Asterikasvit ovat levinneet kautta koko maapallon. Erityisen paljon lajeja on lämpimien seutujen kuivilla alueilla. Sukuja tunnetaan 1627 ja lajeja 24700.
ASTERIKASVIEN SUURIMMAT SUVUT (numerot lajimääriä) kärsämöt, Achillea, 130 valkolatvat, Ageratina, 245 sauramot, Anthemis, 170 marunat, Artemisia, 400 asterit, Aster, 600 Baccharis, 350 rusokit, Bidens, 200 kamferikasvit, Blumea, 100 Brickellia, 110 harhiot, Calea, 110 kaunokit, Centaurea, 736 Chromolaena, 165 ohdakkeet, Cirsium, 200 Cousinia, 700 keltot, Crepis, 200 pallo-ohdakkeet, Echinops, 120 kallioiset eli koiransilmät, Erigeron, 390 Gonoxys, 130 olkikukat, Helichrysum, 500 ukonkeltanot, Hieracium, 90 + 1000 ns. pikkulajia (yl. ilman hedelmöitystä lisääntyviä klooneja) karhiot, Jurinea, 200 Koanophyllon, 115 salaatit, Lactuca, 130 Lepidaploa, 116 Lessingianthus, 110 mikaniat, Mikania, 430 puuasterit, Olearia, 180 mehisilmät, Othonna, 130 Pentacalia, 200 läätteet, Saussurea, 400 sikojuuret, Scorzonera, 145 villakot, Senecio, 1633 piiskut, Solidago, 116 steviat, Stevia, 240 pietaryrtit, Tanacetum, 163 voikukat, Taraxacum, 34 + 2000 pikkulajia pukinparrat, Tragopogon, 110 helosäteet, Verbesina, 300 vernoniat, Vernonia, 780 Viguiera, 150 Wedelia, 100
Senecio aureus -villakko. – Photo by and (c)2007 Derek Ramsey (Ram-Man) [CC BY-SA 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.5)].
Eskalloniakasvien heimo Escalloniaceae on lahkonsa ainoa. Siihen kuuluu ainavihantia pensaita ja puita, harvoin yksivuotisruohoja. Heimolla on kaksi erillistä päälevinneisyysaluetta: yhtäältä trooppinen ja temperaattinen Amerikka, toisaalta trooppinen ja temperaattinen Itä-Aasia Himalajalta Koillis-Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Sukuja heimossa on seitsemän ja lajeja 103.
Heimo Columelliaceae ja bruniakasvit, Bruniaceae, muodostavat bruniamaisten lahkon. Edelliseen kuuluu ainavihantia pensaita ja puita, jälkimmäiseen kanervamaisia pensaita (harvoin puita). Heimot kasvavat eri alueilla: Columelliaceae Etelä-Amerikan Andeilla ja bruniakasvit Etelä-Afrikassa. Edellisessä on kaksi sukua ja 4 – 7 lajia. Bruniakasvit käsittää kuusi sukua ja 81 lajia, joista puolet kuuluu brunioiden sukuun, Brunia.
Nuokkubrunia (Brunia noduliflora). – yakovlev.alexey from Moscow, Russia [CC BY-SA 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.0)].
Lahkon ainoa heimo on Paracryphiaceae, jossa on Filippiineiltä Itä-Australiaan ja Uuteen-Seelantiin ulottuvalla alueella kasvavia pensaita ja puita. Ne ryhmitellään kolmeksi suvuksi, joissa on yhteensä 36 lajia. Niistä 25 kuuluu sukuun Quintinia.
Kuusamamaisten lahkon, Dipsacales, kaksi heimoa (tesmayrtti- ja kuusamakasvit) lienevät eriytyneet yhteisestä kantamuodosta liitukauden keskivaiheilla 102 – 111 miljoonaa vuotta sitten ilmeisesti pohjoisella pallonpuoliskolla.
Tesmayrttikasvit, Adoxaceae, ovat pensaita, joskus puumaisia, ja maavarrellisia ruohoja. Lehtiasento on vastakkainen. Kuusamakasveista erottavat tuntomerkit löytyvät kukista; tesmayrttikasveilla ne ovat säteettäisiä, ja niiden emiössä on lähes vartalottomia luotteja kolmesta viiteen kappaletta.
Tesmayrttikasvit ovat levinneet pääasiassa pohjoiselle pallonpuoliskolle, erillisalueita on päiväntasaajan eteläpuolella Etelä-Amerikassa, Afrikassa ja Australiassa. Heimossa on vain viisi sukua, joiden yhteinen lajimäärä nousee 225:een. Tunnetuimmat suvut ovat tesmayrtit (Adoxa, 1 laji, joka esiintyy Suomessakin), seljat (Sambucus, 10 lajia) ja heidet (Viburnum, 210 lajia).
Kuusamakasveihin, Caprifoliaceae, kuuluu pensaita, puita, puutuvia köynnöksiä ja ruohovartisia kasveja. Niiden kukat ovat tavallisesti vastakohtaisia, ja vartalon päässä on 1 – 3 luottia. Levinneisyysalue kattaa lähes kaikki mantereet; Australiasta, Uudesta-Seelannista ja Etelänapamantereelta ne puuttuvat. Monimuotoisimmillaan heimo on pohjoisen pallonpuoliskon lauhkeassa vyöhykkeessä.
Kuusamakasvit jaetaan 28 sukuun, jotka sisältävät 825 lajia. Merkittävimmät suvut ova tähkäkuusamat (Leycesteria, 6 lajia), kuusamat (Lonicera, 180 lajia), kiehkuriot (Morina, 13 lajia), lumimarjat (Symphoricarpos, 17 lajia), kuumejuuret (Triosteum, 6 lajia), vuohenkuusamat (Diervilla, 3 lajia), kotakuusamat (Weigela, 10 lajia), vanamot (Linnaea, >23 lajia), kirahvinkukat (Cephalaria, 65 lajia), karsta- eli karttaohdakkeet (Dipsacus, 15 lajia), ruusuruohot (Knautia, 60 lajia), sulkalatvat (Pterocephalus, 30 lajia), törmäkukat (Scabiosa, 80 lajia), purtojuuret (Succisa, 1 laji), virmat (Centranthus, 9 lajia), virmakat (Fedia, 3 lajia), nardusjuuret (Nardostachys, 1 laji), keltavirmat (Patrinia, 17 lajia), virmajuuret (Valeriana, 200 lajia) ja vuonankaalit (Valerianella, 50 lajia).
Rohtovirmajuuri (Valeriana officinalis). – Magnus Manske [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Sarjakukkaismaisten lahkoon kuuluu seitsemän heimon sisältämät noin 5500 lajia, mikä on noin 2,4% kaikista aitokaksisirkkaisista eli eudikoteista. Tämä lahko on em. Dipsacales-kladin sisar, ja sen apomorfioita ovat mahdollisesti kasvien kaksikotisuus (emi- ja hedekukat eri yksilöissä), kukkien pienuus, ainoastaan yhden emilehden fertiilisyys, luumarja-hedelmä ja siemenen vararavinnon soluton rakenne (nukleaarinen endospermi).
Pienessä Pennantiaceae-heimossa on vain kolme tai neljä Pennantia-lajia. Ne ovat yksi- tai kaksineuvoisia pensaita ja puita, harvoin köynnöksiä, ja kasvavat Itä-Australian, Norfolksaaren ja Uuden-Seelannin sademetsissä.
Torricelliaceae koostuu Koillis-Madagaskarissa, Kaakkois-Aasiassa ja Länsi-Kiinassa kasvavista puista ja pensaista. Niiden kolmessa suvussa on yhteensä 11 lajia.
Griseliniaceae-heimon kasvit ovat maassa tai epifyytteinä kasvavia pensaita, köynnöksiä ja puita. Heimon kuusi lajia kuuluvat yhteen sukuun, Griselinia, ja kasvavat kahdella erillisellä alueella: Etelä-Amerikan eteläpuoliskossa ja Uudessa-Seelannissa.
Kielopuukasvit, heimo Pittosporaceae, ovat puita, pensaita ja köynnöksiä, joissa on värikästä tai kirkasta maitiaisnestettä ja usein haihtuvia öljyjä. Levinneisyys ulottuu Afrikan eteläpuoliskosta lauhkeaan Itä-Aasiaan ja Australiaan, missä lajirunsaus on suurin. 245 lajia sijoitetaan systematiikassa seitsemään sukuun, joista mainittakoon solliat (Billardiera, 24 lajia), kielopensaat (Bursaria, 7 lajia), siipisiemenpuut (Hymenosporum, 1 laji) ja kielopuut (Pittosporum, 200 lajia).
Kiiltokielopuu (Pittosporum tobira). – Jean-Pol GRANDMONT [CC BY 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/3.0)].
Edellisistä heimoista poiketen ovat aralikasvit, Araliaceae, kukinnoltaan selvemmin niin sanotusti sarjakukkaismaisempia, sillä yksinkertainen tai kerrannainen sarja on niillä vallitseva kukintotyyppi. Araliakasvit ovat pensaita, puita, köynnöksiä ja monivuotisruohoja. Ne ovat levinneet laajalle maapallolla, vaikkakin ovat monimuotoisimmillaan tropiikissa. Niitä on Amerikan mantereella arktisilta alueilta antarktisille, Afrikan eteläpuoliskossa, Euroopassa Pohjoismaita lukuun ottamatta, Keski- ja Itä-Aasiassa ja Australiassa. Sukuja on 40, lajeja 1650.
ARALIAKASVISUKUJA lajimäärineen araliat, Aralia, 74 kussoniat, Cussonia, 20 aralehdet, Eleutherococcus, 37 huonearaliat, Fatsia, 3 muratit, Hedera, 17 sammakonputket, Hydrocotyle, 130 seitsensormiaraliat, Kalopanax, 1 pirunnuijat, Oplopanax, 3 ginsengit eli ginsengjuuret, Panax, 13 hopea-araliat, Polyscias, 175 liuska-araliat, Schefflera, 600 (polyfyleettinen suku) paperiaraliat, Tetrapanax, 1 kämmenaraliat, Trevesia, 11
Siroliuska-aralia, Schefflera arboricola. – self [CC BY-SA 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.5)].
Kahden suvun 15-lajinen Myodocarpaceae-heimo sisältää puita ja pensaita, jotka kasvavat lähes yksinomaan Uudessa-Kaledoniassa.
Suurin Apiales-lahkon heimoista on sarjakukkaiskasvit, Apiaceae (eli Umbelliferae), josta on julkaistu ensimmäiset tutkimukset jo 1600-luvulla. Siihen kuuluu kaksi- ja satunnaisesti yksineuvoisia, yksi-, kaksi- ja monivuotisia ruohoja sekä pensaita, harvoin puita. Varret ovat uurteisia, ja niissä on usein öljytiehyitä (maustekasvit). Kukinto on luonteenomaisesti yksinkertainen tai kerrannainen sarja, joka saattaa olla joskus hyvin tiivis ja mykerömäinen.
Sarjakukkaiskasveja kasvaa koko maapallon alueella, runsaimmin lajeja on kuitenkin Välimerenmaissa, Keski-Aasiassa, Himalajalla, Etelä-Afrikassa ja Andien vuoristossa. Sukuja tunnetaan 443 ja lajeja 3575.
SARJAKUKKAISKASVISUKUJA lajimäärineen flanellikukat, Actinotus, 20 vuohenputket, Aegopodium, 7 hukanputket, Aethusa, 1 herttaputket, Ainsworthia, 2 sudenporkkanat, Ammi, 4 hiekkaporkkanat, Ammodaucus, 1 kääpiöputket, Ammoselinum, 3 tillit, Anethum, 1 karhunputket, Angelica, 110 koiranputket, Anthriscus, 9 sellerit, Apium, 25 kruunuputket, Artedia, 1 tähtiputket, Astrantia, 8 tyrskyputket, Astydamia, 1 atsorellat, Azorella, 26 hanhenputket, Berula, 1 poilikit, Bifora, 3 kastanjaputket, Bunium, 48 jänönputket, Bupleurum, 185 naskinputket, Capnophyllum, 5 kuminat, Carum, 30 väkäpurhot, Caucalis, 1 tuholatvat, Cenolophium, 1 kirvelit, Chaerophyllum, 33 keisot, Cicuta, 8 katkot, Conium, 6 sianputket, Conopodium, 6 korianterit, Coriandrum, 3 merifenkolit, Crithmum, 1 yrttiputket, Cryptotaenia, 5 roomankuminat, Cuminum, 4 amerikansellerit, Cyclospermum, 3 porkkanat, Daucus, 35 kyynelputket, Dorema, 12 peijaputket, Drusa, 1 okaputket, Echinophora, 9 piikkiputket, Eryngium, 250 sirppiputket, Falcaria, 5 keltaputket, Ferula, 130 fenkolit, Foeniculum, 5 kevätputket, Hacquetia, 1 patjaputket, Haplosciadium, 1 ukonputket, Heracleum, 65 pampulaputket, Lagoecia, 1 karvasputket, Laserpitium, 6 väkäputket, Lecokia, 1 liperit, Levisticum, 1 rantaputket, Ligusticum, 50 kääpiöruohot, Lilaeopsis, 14 karhunjuuret, Meum, 3 vuorikirvelit, Molopospermum, 1 saksankirvelit, Myrrhis, 1 kapinputket, Notobubon, 12 pahaputket, Oenanthe, 40 kumijuuriputket, Opopanax, 3 kesäputket, Orlaya, 3 palsternakat, Pastinaca, 14 persiljat, Petroselinum, 2 suoputket, Peucedanum, 110 pukinjuuret, Pimpinella, 200 oikoputket, Pleurospermum, 2 kultasädeputket, Ridolfia, 1 rikkiputket, Rutheopsis, 1 haavayrtit, Sanicula, 39 sarjaputket, Scandix, 7 särmäputket, Selinum, 2 hirvenputket, Seseli, 110 ketunputket, Silaum, 1 sorsanputket, Sium, 14 siipiputket, Smyrnium, 7 haukanputket, Todaroa, 1 koruputket, Tordylium, 18 punakatkot, Torilis, 15 intiankuminat, Trachyspermum, 15 lapapurhot, Turgenia, 1 intiaaniputket, Zizia, 4
Alppipiikkiputki (Eryngium alpinum). – Heinz Staudacher [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Oppainani näissä kasvikirjoituksissa ovat olleet viime vuonna ilmestynyt teos Plants of the World – An Illustrated Encyclopedia of Vascular Plants, jonka ovat kirjoittaneet Maarten J. M. Christenhusz, Michael F. Fay ja Mark W. Chase, sekä nettisivusto Stevens, P. F. (2001 onwards). Angiosperm Phylogeny Website. Version 14, July 2017 [and more or less continuously updated since].”  http://www.mobot.org/MOBOT/research/APweb/.
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Kello- ja asterikasveja sukulaisineen – kampanulidit
Kirjoitettu 18.2.2019 kirjoittaja &s
Lamiidien kladi eli kehityshaara on nimetty siihen kuuluvan suuren kasviheimon, huulikukkaiskasvien (Lamiaceae) mukaan ja käsittää nykykasveista huomattavan suuren osan: melkein 51 000 tunnettua lajia, suunnilleen saman verran kuin yksisirkkaiset eli noin neljänneksen aitokaksisirkkaisista. Joukkoon mahtuu siten melkoista vaihtelua, ja kaikenlaisia kasvien elomuotoja siitä löytyykiin loisruohoista puihin. Niinpä lamiidi-kladille ei ole löydetty apomorfioita, ominaisuuksia, jotka olisivat kehittyneempiä kuin niiden kantamuodon vastaavat.
Ehkä noin runsaat 100 miljoonaa vuotta sitten alkoi lamiidien erityminen nykyiseksi kahdeksaksi lahkoksi: Icacinales, Metteniusales, Garryales (mm. kiiltopensaat), Gentianales (mm. katkerokasvit), Boraginales (lemmikkikasvit), Vahliales, Solanales (mm. koisokasvit) ja Lamiales (mm. huulikukkaiskasvit). Heimoja niissä on yhteensä nelisenkymmentä.
Lahkot Icacinales ja Metteniusales
Icaccinales-lahkossa on vain kaksi heimoa.
Oncothecaceae sisältää kaksi lajia Uudessa-Kaledoniassa kasvavia pyöreälatvaisia puita ja pensaita. Kumpikin laji kuuluu yhteen ja samaan sukuun Oncotheca.
Icacinaceae-heimossa on trooppisien vyöhykkeen puita, pensaita ja köynnöksiä, jotka kiipeilevät kärhiksi muuntuneitten varrenhaarojen avulla. Niitä tunnetaan 150 lajia, jotka ryhmittyvät 25 suvuksi. Runsaslajisimmat suvut ovat Iodes ja Pyrenacantha, kummassakin on 29 lajia.
Pyrenacantha malvifolia paksuine varsineen ja rentoine oksineen. – C T Johansson [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], from Wikimedia Commons.
Metteniusaceae on lahkonsa Metteniusales ainoa heimo, ja se sisältää ainavihantia puita ja pensaita, joiden lehdet ovat yksinkertaisia, kierteisesti järjestyneitä, ruodillisia ja korvakkeettomia. Kukat ovat tavallisimmin kaksineuvoisia ja sijaitsevat erilaisissa kukinnoissa. Kehänpäällisestä sikiäimestä kehittyy luumarja. Heimon 10 sukuun kuuluvat 57 lajia kasvavat trooppisilla alueilla. Suurimmat suvut ovat Emmotum ja Rhaphiostylis, molemmissa kymmenkunta lajia.
Emmotum nitens, kukkia. – João Medeiros [CC BY 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.0)], via Wikimedia Commons.
Lahko on Lamiidien vanhimpiin kuuluva, iäksi on arvioitu 114 miljoonaa vuotta. Vähälajisena se on jäänne menneiltä ajoilta, ja siinä on kaksi heimoa.
Rohtoparkkipuukasvien heimoon, Eucommiaceae, kuuluu vain yksi laji: rohtoparkkipuu, Eucommia ulmoides. Se on Kiinassa kasvava, luonnossa vaarantunut kausivihanta puu, jolla on yksineuvoiset kukat ja maitiaisnesteelliset kaarna ja lehdet. Kukat ovat kehättömiä ja tuulipölytteisiä. Hedelmä on litteä samara eli siivellinen pähkylä.
Rohtoparkkipuun oksa. – Sten [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Kiiltopensaskasvit, heimo Garryaceae, koostuu vain kahdesta suvusta ja 19 lajista, jotka kasvavat kahdella eri alueella. Kiiltopensaat (Aucuba, 4 lajia) kasvavat Itä-Aasiassa ja suvun Garrya 15 lajia Pohjois-Amerikan länsiosissa Washingtonista Väli-Amerikkaan. Kasvumuodoltaan ne ovat ainavihantia puita tai pensaita. Kukat ovat yksineuvoisia ja sijaitsevat tiiviissä tai riippuvissa kukinnoissa. Hedelmä on marja, jonka päähän jää emin vartalo.
Garrya fremontii. – Franz Xaver [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], Wikimedia Commonsista,
Katkeromaisten lahkon tuntomerkkejä ovat puusolukon putkiloiden rengashuokoset, vastakkainen lehtiasento ja se, että kukin lehtipari on yhtynyt varren poikki. Siemenen vararavinto eli endospermi syntyy siten, että vain emotuma jakautuu monta kertaa eikä tumia erottavia solun seiniä muodostu (nukleaarinen endospermi).
Lahkon iäksi on arvioitu 71 – 108 miljoonaa vuotta. Siihen kuuluu nykyisellään viisi heimoa.
Matarakasvit,  heimo Rubiaceae, ovat puita, pensaita, köynnöksiä, epifyyttejä (päällyskasveja) tai yksi- tai monivuotisruohoja. Kukat ovat tavallisimmin ryhmittyneet kertokukinnoiksi ja ovat säteittäissymmetrisiä, harvoin vastakohtaisia, ja yleensä kaksineuvoisia. Hedelmä on mehevä tai kuiva marja tai luumarja, joskus lohkohedelmämäinen tai pieni pähkinä.
Heimon edustajia tavataan kaikkialla maapallolla kylmimpiä ja kuivimpia alueita lukuun ottamatta.
Matarakasvisukuja on 539, lajeja 13620.  Seuraavassa taulukossa tunnetuimpia sukuja:
maratit, Asperula, 193 lajia ajukepensaat, Balmea, 1 laji morsiustähdet, Bouvardia, 51 lajia buffalonsarvipuut, Burchellia, 1 laji matroonapuut, Calycophyllum, 11 lajia oksetusjuuret, Carapichea, 6 lajia kiinapuut, Cinchona, 23 lajia kahvipensaat, Coffea, 124 lajia koprosmat, Coprosma, 110 lajia tähkämatarat, Crucianella, 30 lajia ristimatarat, Cruciata, 8 lajia matariot, Diodia, 22 lajia matarat, Galium, 622 lajia gardeniat eli keikarinkukat, Gardenia, 133 lajia tulipensaat, Hamelia, 17 lajia kaunolehdet, Hoffmannia, 112 lajia keijunsilmät, Houstonia, 24 lajia tähtikukat, Ixora, 544 lajia manettiat, Manettia, 125 lajia kratomit, Mitragyna, 10 lajia nonit, Morinda, 44 lajia huiviot, Mussaenda, 186 lajia muurahaispallot, Myrmecodia, 27 lajia korallimättäät, Nertera, 9 lajia johimbepuut, Pausinystalia, 5 lajia viisikit, Pentas, 16 lajia pallomatarat, Phuopsis, 1 laji paimenettaret, Phyllis, 2 lajia kanarianriippapensaat, Plocama, 34 lajia kahvikit, Psychotria, 1858 lajia helokellot, Rothmannia, 41 lajia krapit eli värimatarat, Rubia, 83 lajia serissat, Serissa, 1 laji sinimatarat, Sherardia, 1 laji koirikit, Theligonum, 4 lajia kynsiliaanit, Uncaria, 40 lajia toppiot, Valantia, 7 lajia
Erään kahvikin (Psychotria poeppigiana) punaisten suojuslehtien ympäröimä kukinto. – Franz Xaver [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], Wikimedia Commonsista.
Katkerokasvien heimoon, Gentianaceae, kuuluu sekä omavaraisia lehtivihreällisiä että sienijuuren varassa eläviä, toisinaan lehtivihreättömiä ruohoja. Ne ovat kaljuja ja yksi- tai monivuotisia. Lisäksi heimossa on pensaita, puita ja köynnöksiä. Lehtiasento on tavallisesti vastakkainen, ja lehdet ovat yksinkertaisia ja korvakkeettomia. Tavallisesti kaksineuvoiset kukat sijaitsevat kaksihaaraisissa viuhkoissa eli dikaasioissa; ne voivat olla kerrannaisia. Hedelmät ovat tavallisesti kahdeksi liuskaksi avautuvia kotia, harvoin marjoja.
Katkerokasveja tavataan lähes koko maapallolla. Suurin lajikirjo kasvaa lauhkeilla ja vuoristoalueilla. Lajimäärä on kaikkiaan 1690, ja lajit muodostavat 101 sukua.
Katkerokasvisukuja: Keltasapet, Blackstonia, 4 lajia Sapet, Centaurium, 20 lajia Katkeroiset, Cicendia, 2 lajia Eustomat, Eustoma, 3 lajia Sinisilmät, Exacum, 65 lajia Katkerot eli sinikat, Gentiana, 334 lajia Ketokatkerot, Gentianella, 275 lajia Kuningatarkatkerot, Ixanthus, 1 laji Tähtikatkerot, Lomatogonium, 24 lajia
Kevätkatkero, Gentiana verna. – böhringer friedrich [CC BY-SA 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.5)], Wikimedia Commonsista.
Strykniinipähkinäkasvien heimo, Loganiaceae, koostuu 390 lajista ruohoja, pensaita, puita ja liaaneja, joiden mahla on kirkasta. Lehdet ovat vastakkaisia tai kiehkuroissa, joskus ruodittomia. Korvakkeet voivat muodostaa varren ympärille tuppimaisen muodostuman (korvaketuppi). Lehdet ovat harvoin hyvin surkastuneita, jolloin vihreät varret huolehtivat fotosynteesistä. Kukinnot ovat terminaalisia tai lehtihankaisia, harvoin lehtivastaisia, suojuksellisia viuhkoja tai röyhymäisiä, toisinaan terttuja tai sarjoja. Joskus kukat voivat sijaita yksittäin. Hedelmätyyppi on kota tai lohkohedelmä, harvoin luumarja.
Levinneisyydeltään heimo on pantrooppinen, vain muutama laji kasvaa lauhkeassa vyöhykkeessä, ei kuitenkaan Euroopassa. Heimo luokitellaan 15 suvuksi, joista tunnetuimmat ovat puuntojuuret (Spigelia) ja strykniinipähkinät (Strychnos). Edellisiä on 50, jälkimmäisiä 190 lajia.
Ketunstrykniinipähkinä, Strychnos nux-vomica. – Franz Eugen Köhler [Public domain], lähde: Wikimedia Commons.
Pieni Gelsemiaceae-heimo käsittää kirkasmahlaisia pensaita, puita ja puutuvia köynnöksiä, jotka kiipeilevät kiertymällä tuen ympärille. Lehdet ovat vastakkaisia tai kiehkuroissa ja ruodillisia, korvakkeet toisinaan surkastuneita tai harvoin tupen muodostavia. Säteittäiset ja kaksineuvoiset kukat sijaitsevat aksillaarisissa tai terminaalisissa viuhkoissa, jotka voivat olla järjestyneet kertokukinnoiksi.
Heimon levinneisyys on pääasiassa paleotrooppinen (Vanhan maailman tropiikki), mutta lajej on myös Pohjois-Amerikan kaakkoisosista Etelä-Amerikan Guianan alueelle. Sukuja on kolme, lajeja 11, joista kahdeksan suvussa Mostuea.
Oleanterikasvien, Apocynaceae, suuressa heimossa on monipuolinen kattaus eri kasvumuotoja mangrovekasveista, puista ja pensaista ruohoihin ja kaktusmaisiin mehikasveihin. Niiden lehdet ovat yksinkertaisia, tavallisesti vastakkain tai kiehkuroissa, korvakkeellisia tai korvakkeettomia, joskus surkastuneet piikeiksi tai suomuiksi, ja eräällä lajilla ne ovat kannumaisia. Kukat ovat säteittäisiä ja kaksineuvoisia, usein tuoksuvia tai pahanhajuisia, ja sijaitsevat erilaisissa ja eri asemissa olevissa kukinnoissa tai yksittäin. Hedelmä on enimmäkseen kahdesta (tai yhdestä) tuppilosta koostunut, harvoin mehevän marjamainen.
Oleanterikasveja tavataan lähes kaikkialta maapallolla. Eniten lajeja on kuitenkin tropiikissa ja lämpimillä alueilla, ja eteläinen Afrikka on lajistoltaan erityisen runsas.
Kaikkiaan heimossa on 322 sukua ja 4300 lajia. Siihen kuuluvat myös kasvit, jotka aikoinaan erotettiin omaksi heimokseen Asclepiadaceae eli käärmeenpistonyrttikasvit, johon Suomen ainoa oleanterikasvilaji kuului (kyseessä on maamme eteläisimmässä osassa kasvava käärmeenpistonyrtti, Vincetoxicum hirundinaria). Nykyään oleanterikasvit jaetaan viiteen alaheimoon: Rauvolfioideae (79 sukua), Apocynoideae (77 sukua), Periplocoideae (30 sukua), Secamonoideae (6 sukua) ja Asclepiadoideae (130 sukua).
OLEANTERIKASVISUKUJA vahapensaat, Acokanthera, 5 lajia adeniumit, Adenium, 5 lajia malatit, Aganosma, 8 lajia kustaankukat, Allamanda, 15 lajia saitanpuut, Alstonia, 40 lajia tuikit, Amsonia, 19 lajia silkkiköynnökset, Araujia, 10 lajia silkkiyrtit, Asclepias, 125 lajia suppiloköynnökset, Beaumontia, 9 lajia madarit, Calotropis, 3 lajia sarviot, Caralluma, 28 lajia kapmaanluumut, Carissa, 7 lajia katarat, Catharanthus, 8 lajia surmanpuut, Cerbera, 2 lajia lyhdyt eli mehilyhdyt, Ceropegia, 160 lajia sorvapuut, Couma, 6 lajia purppuraköynnökset, Cryptostegia, 2 lajia hukankierrot, Cynanchum, 225 lajia pussiköynnökset, Dischidia, 80 lajia jelutonit, Dyera, 2 lajia mehihattiot, Hoodia, 14 lajia posliinikukat, Hoya, yli 200 lajia huerniat, Huernia, 67 lajia kopsiat, Kopsia, 22 lajia maljaköynnökset, Mandevilla, 130 lajia kondurangot, Marsdenia, 200 lajia oleanterit, Nerium, 1 laji eteläntähdet, Oxypetalum, 125 lajia paksujalat, Pachypodium, 25 lajia silkkisarvet, Periploca, 11 lajia temppelipuut eli plumeriat, Plumeria, 8 lajia käärmepuut, Rauvolfia, 80 lajia kumiliaanit, Saba, 3 lajia raatokukat, Stapelia, 47 lajia strofantit, Strophanthus, 38 lajia palliot, Tabernaemontana, 110 lajia ibogapensaat, Tabernanthe, 2 lajia keltaoleanterit, Thevetia, 8 lajia tähtijasmiinit, Trachelospermum, 10 lajia talviot, Vinca, 5 lajia käärmeenpistonyrtit, Vincetoxicum, 70 lajia
Suippuhukankierto, Cynanchum acutum. – I, Toony [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)].
Lemmikkikasvit, Boraginaceae, on ainoa heimo lahkossa Boraginales. Siihen kuuluu yksi- ja monivuotisruohoja, pensaita, puita ja köynnöksiä sekä joitakin lehtivihreättömiä loisia, joiden lehdet ovat suomumaisia. Tavallisesti lemmikkikasvien lehdet ovat yksinkertaisia tai pariliuskaisia, vuorottaisia tai vastakkaisia verson alaosassa ja yläosassa vuorottaisia; joskus lehdet ovat ruusukkeena kasvin tyvellä. Lehti voi olla ruoditon, ja kanta voi olla tuppimainen tai vartta pitkin kulkeva, siipimäinen. Korvakkeita ei ole. Kukat sijaitsevat erilaisissa kukinnoissa tai yksittäin terminaalisesti, aksillaarisesti tai lehtivastaisesti ja ovat tavallisimmin kaksineuvoiset ja säteittäiset, joskus vastakohtaiset. Hedelmä on lohkohedelmämäinen, kota, marja tai luumarja.
Lemmikkikasvien levinneisyys on kosmopoliitti, yleismaailmallinen. Lajien runsaus ja diversiteetti on suurin lämpimillä ja puolikuivilla alueilla, esim. Välimerenmaissa. Sukuja on 135, ja lajeja kaikkiaan 2535.
LEMMIKKIKASVISUKUJA alkannat, Alkanna, 30 lajia keltalemmikit, Amsinckia, 15 lajia rastit, Anchusa, 33 lajia profeetankukat, Arnebia, 25 lajia terhit, Asperugo, 1 laji purasruohot, Borago, 3 lajia rotkolemmikit, Brunnera, 3 lajia vahakukat, Cerinthe, 10 lajia karhepuut, Cordia, 300 lajia koirankielet, Cynoglossum, 50 lajia neidonkielet, Echium, 60 lajia eeretiat, Ehretia, 50 lajia intiaanipalsamit, Eriodictyon, 9 lajia silmikit, Eritrichium, 30 lajia heliotroopit, Heliotropium, 400 lajia sirkunjyvät, Lappula, 40 lajia neidokit, Lindelofia, 11 lajia lemmiöt, Lithodora, 7 lajia rusojuuret, Lithospermum, 55 lajia vuonankielet, Mairetis, 1 laji halikat, Mertensia, 45 lajia lemmikit, Myosotis, 100 lajia keltarastikit, Neatostema, 1 laji sievikit, Nemophila, 17 lajia nunnat, Nonea, 41 lajia kaihonkukat, Omphalodes, 24 lajia torvikit, Onosma, 150 lajia varsankielet, Pentaglottis, 1 laji hunajakukat, Phacelia, 100 lajia mielokit, Plagiobothrys, 70 lajia imikät, Pulmonaria, 19 lajia raunioyrtit, Symphytum, 35 lajia wigandiat, Wigandia, 3 lajia
Lännenheliotrooppi, Heliotropium curassavicum. Heliotroopeilla on ns. kiemurakukinto. – Stan Shebs [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Systemaattisesti yksinäiseksi jää 8-lajinen ruohosuku Vahlia, joka on aikaisemmin viety rikkokasvimaisten lahkoon (Saxifragales), mutta joka on osoittautunut lemmikkikasvien (lahko Boraginales) tai koisokasvimaisten (lahko Solanales) sukulaiseksi. Epävarmaksi jää kumpaan näistä lahkoista se tulisi liittää, niinpä se on saanut oman heimonsa Vahliaceae ja lahkonsa Vahliales.
Vahlia-lajit ovat yksi- tai kaksivuotisia ruohoja, joilla on toisinaan versossaan erittäviä rauhaskarvoja. Lehdet ovat vastakkaisia, yksinkertaisia, ruodittomia ja korvakkeettomia. Kukat ovat säteittäisiä ja kaksineuvoisia. Niistä kehittyy avautuvia kota-hedelmiä. Levinneisyysalue käsittää Afrikan Saharan eteläpuoliset osat, Madagaskarin, Sri Lankan ja osia Etu-Intian niemimaasta.
Koisomaisten lahko, Solanales, lienee 76-78 miljoonaa vuotta vanha siemenkasviryhmä. Sen avaintuntomerkki on hedelmässä kiinni oleva ja kukkavaiheesta suurentunut verhiö.
Solanales-lahkoon kuuluu viisi heimoa, joista tunnetuimmat ovat kierto- ja koisokasvit. Muut ovat Montiniaceae, Sphenocleaceae ja Hydroleaceae.
Kiertokasveihin, Convolvulaceae, kuuluu enimmäkseen kaksineuvoisia, yksi- tai monivuotisia tuen ympärille kiertymällä kiipeileviä ruohoja, pensaita, liaaneja ja jokunen puu. Heimossa on myös yksi lehdetön ja juureton loiskasvisuku (vieraat eli humalanvieraat, Cuscuta), joka imee ravintoa isäntänsä varresta imujuurilla eli haustorioilla.
Kiertokasvien lehdet ovat joko yksinkertaisia tai kerrannaisia, vuorottaisia tai kierteisesti järjestyneitä, korvakkeettomia. Kukat ovat kaksi- tai yksineuvoisia, yleensä säteittäisiä. Ne voivat sijaita yksittäin tai lehtihankaisissa viuhkoissa tai sarjoissa, joskus ryhmissä tai epifyllisesti, lehden pinnalla (kukka- tai kukintoperä kasvanut yhteen lehtiruodin kanssa). Hedelmätyyppi vaihtelee pähkinämäisistä marjaan ja rako-, kansi- tai epäsäännöllisesti avautuvaan kotaan.
Kiertokasveja kasvaa lähes kaikkialla maapallolla, runsaiten lämpimillä ja trooppisilla alueilla. Sukuja tunnetaan 57, lajeja 1660. Runsaslajisimmat suvut ovat norsukierrot (Argyreia, 130 lajia), kierrot (Convolvulus, 254 lajia), vieraat (Cuscuta, 201 lajia) ja elämänlangat (Ipomoea, 425 lajia, mm. bataatti).
Kaironpäivänsini, Ipomoea cairica. – Tauʻolunga [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)], Wikimedia Commonsista.
Koisokasvien heimo, Solanaceae, käsittää ruohoja, pensaita, puita ja kiipeileviä köynnöksiä sekä muutamia päällyskasveja. Varret ovat joskus okaisia tai piikkisiä. Lehdet ovat yksinkertaisia tai pariliuskaisia ja korvakkeettomia; lehtiasento on vaihteleva ja epäsäännöllinen. Kukat sijaitsevat varsipäätteisesti erilaisissa kukinnoissa tai yksittäin ja ovat enimmäkseen kaksineuvoisia ja yleensä säteittäisiä. Kehänpäällisestä sikiäimestä kehittyy verhiön ympäröimä marja tai kota.
Myös koisokasvit ovat levinneisyydeltään yleismaailmallinen heimo. Monimuotoisuuskeskus on trooppisessa Amerikassa (neotropiikissa).
Koisokasvisukuja on 100, joissa on yhteensä 2600 lajia. Suurimmat suvut ovat kesterit (Cestrum, 123 lajia), Lycianthes (100 lajia) ja koisot (Solanum, 1300 lajia, mm. peruna).
Solanum jasminoides -koiso. – No machine-readable author provided. Hans B.~commonswiki assumed (based on copyright claims). [Public domain], via Wikimedia Commons.
Montiniaceae-heimossa on kaksineuvoisia pensaita ja pieniä puita. Lehdet ovat niillä yksinkertaiset ja korvakkeettomat, asennoltaan vaihtelevat. Hedekukat sijaitsevat viuhko-kukinnoissa, emikukat yksittäin. Sikiäin on kehänalainen, siitä kehittyvä hedelmä kota. Heimossa on vain 3 sukua ja 5 lajia, jotka kasvavat Afrikassa Saharan eteläpuolella ja Pohjois-Madagaskarissa.
Kaksilajinen Sphenoclea-suku muodostaa oman heimonsa Sphenocleaceae. Lajit ovat yksivuotisia kosteikkoruohoja, joilla on yksinkertaiset ja korvakkeettomat lehdet vuorottaisesti järjestyneinä. Kukinto on tiheä tähkä, joka kiinnittyy varren kärkeen tai lehteä vastapäätä. Kukat ovat kaksineuvoisia. Hedelmä on kansikota. Suvun (ja heimon) levinneisyys käsittää melkein koko paleotrooppisen alueen.
Myös suku Hydrolea (11 lajia) muodostaa oman heimonsa Hydroleaceae. Siihen kuuluu ruohoja ja pensaita, jotka kasvavat tavallisesti kosteikoissa eri puolilla trooppista vyöhykettä. Varret ovat nivelistään piikkisiä, ja vuorottaiset lehdet ovat yksinkertaisia. Kaksineuvoiset ja säteittäiset kukat sijaitsevat kukinnoissa tav. verson haaroissa tai ovat yksittäin. Hedelmä on kota.
Hydrolea spinosa. – Vojtěch Zavadil [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], from Wikimedia Commons.
Huulikukkaismaisten suuri lahko käsittää 23 heimoa, yli tuhat sukua ja lähes 24000 lajia. Se merkitsee, että rusaat 12% aitokaksisirkkaisista kuuluu tähän lahkoon.
Lahkon mahdollisiin kehittyneisiin ominaisuuksiin eli apomorfioihin kuuluvat
kaikissa huulikukkaismaisissa esiintyvät verbaskosidi-yhdisteet, jotka vaikuttavat ihmisessä mikrobeja ja tulehduksia torjuvasti.
yleensä asterideille ominaisten iridoidien puuttuminen ja
siemenvalkuaiseen tunkeutuva imuelin eli haustorio, jonka välityksellä alkio imee ravintonsa siemenvalkuaisesta.
Muita lahkon tuntomerkkejä ovat vallitseva ruohovartisuus, vastakkainen lehtiasento, kukkien vastakohtaisuus, viisi terälehteä, joista kaksi tavallisesti huulimaisia, ja heteiden kiinnittyminen teriöön.
Huulikukkaismaisten lahkon iäksi on arvioitu noin 97 miljoonaa vuotta.
Plocospermataceae-heimon ainoa laji Plocosperma buxifolium on yksineuvoinen pensas tai pieni puu, joka kasvaa Keski-Amerikan kuivissa metsissä.
Carlemanniaceae-heimossa on monivuotisruohoja ja pensaita trooppisessa Itä-Aasiassa. Sukuja 2, lajeja 5.
Oliivikasvit, Oleaceae, ovat puutuvia köynnöksiä, pensaita ja puita. Lehdet ovat muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta vastakkaisia, ja kukat enimmäkseen (kerto)kukinnoissa. Hedelmä on kota, samara, lohkohedelmä, marja tai luumarja. Oliivikasvit kasvavat lähes koko maapallolla paitsi viileillä ja kylmillä alueilla. 24 sukua, 790 lajia. Suurin suku on jasmiinit (Jasminum, 450 lajia).
OLIIVIKASVISUKUJA partapuut, Chionanthus, 60 lajia onnenpensaat, Forsythia, 9 saarnet, Fraxinus, 42 jasmiinit, Jasminum, 450 likusterit, Ligustrum, 40 neidonjasmiinit, Nyctanthes, 2 oliivit eli öljypuut, Olea, 33 piipensaat, Phillyrea, 2 pikkoniat, Picconia, 1 syreenit eli sireenit, Syringa, 20
Rohtojasmiini, Jasminum officinale. – Javier martin [Public domain], from Wikimedia Commons.
Tetrachondraceae. Monivuotisia kosteikkoruohoja, joiden sukkulenttiset varret suikertavia. Pohjois-Amerikan kaakkoisosasta Etelä-Amerikan pohjoisosaan ja Patagonia. 2 sukua, 3 lajia.
Gesneriakasvit, Gesneriaceae, ovat tropiikin ja vähäisessä määrässä lämpimien alueiden (Euroopassa Pyrenet ja Balkan) ruohoja, pensaita, pieniä puita ja köynnöksiä. Varret ja lehdet ovat yleensä meheviä ja tiheäkarvaisia. Kukinto on kerrannainen, joskus surkastunut yksikukkaiseksi, hedelmä kota, pähkylä tai marja. Sukuja 175, lajeja 3810. Suurimmat suvut ovat tohvelikukat (Calceolaria, 265 lajia), soihtuköynnökset (Aeschynanthus, 160 lajia), Cyrtandra (600 lajia), Henckelia (230 lajia), Oreocharis (100 lajia), Primulina (160 lajia), soilikit (Streptocarpus, 176 lajia), Besleria (>200), tuliköynnökset (Columnea, >270 lajia) ja Drymonia (>140 lajia).
Leimutuliköynnös, Columnea hirta. – Guérin Nicolas (messages) [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], from Wikimedia Commons.
Ratamokasvit, Plantaginaceae, ovat ruohoja, pensaita, köynnöksiä ja pieniä puita; maa- tai uposkasveja, epifyyttejä, lihansyöjiä ja kuivakkokasveja. Niitä kasvaa lähes joka kolkassa maapallolla. Sukuja 99, lajeja 1900 (paljon sellaisia, joiden ei ennen osattu kuvitellakaan kuuluvan tähän heimoon). Suurimmat suvut: kannusruohot (Linaria, 150 lajia), pipot eli kilpikukat (Penstemon, 275 lajia), ratamot (Plantago, 270 lajia) ja tädykkeet (Veronica, 420 lajia).
Unelmatädyke, Veronica gentianoides. – Kurt Stüber [1] [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)], lähde: Wikimedia Commons.
Naamakukkaiskasvit, Scrophulariaceae, ovat ruohoja, aina- tai kausivihantia pensaita, harvoin puita tai köynnöksiä. Kukat ovat tavallisesti vastakohtaisia ja sijaitsevat tavallisesti kerrannaisissa viuhkoissa, ja hedelmänä on kota, harvoin marja, luumarja, pähkylä tai lohkohedelmä. Naamakukkaisia on lähes kaikkialla, paitsi kylmimmillä ja kuivilla alueilla sekä Afrikan sademetsissä niitä ei ole. Sukuja 59, lajeja 1830. Suurimmat suvut: emuntorvet (Eremophila, 215 lajia), syyläjuuret (Scrophularia, 200 lajia), Selago (190 lajia) ja tulikukat (Verbascum, 360 lajia).
Ukontulikukka, Verbascum thapsus. – MPF [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], from Wikimedia Commons.
Toreniakasvit, Linderniaceae, ovat usein vedessä tai kosteikoissa kasvavia ruohoja tai toisinaan pensaita; varsi nelisärmäinen. Kukinnot ovat terminaalisia tai aksillaarisia terttuja tai mykeröitä tai kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa. Hedelmänä on eri tavoin avautuva kota. Kaikkialla tropiikissa, joillakin lauhkeilla alueilla, mm. Euroopassa. Sukuja 25, lajeja 263. Suurimmat suvut ovat toreniat (Torenia, 51 lajia) ja Vandellia (52 lajia).
Torenia eli toreeni, Torenia fournieri. – KENPEI [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)], via Wikimedia Commons.
Kihoruohokasvit, Byblidaceae, ovat pensasmaisia hyönteissyöjäruohoja, joiden kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa. Hedelmänä kota. Levinneisyysalue on Länsi- ja Pohjois-Australia, Uuden-Guinean eteläosa. Ainoassa suvussa kihoruohot (Byblis) on 7 lajia.
Pikkukihoruoho, Byblis liniflora. – No machine-readable author provided. Denis Barthel assumed (based on copyright claims). [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)], via Wikimedia Commons.
Neitiökasvit, Stilbaceae, ovat ainavihantia puita, pensaita ja monivuotisruohoja. Kukinnot ovat tavallisesti terminaalisia tähkiä tai mykeöitä tai aksillaarisia sekakukintoja, harvoin kukat yksittäin. Kukat tavallisesti vastakohtaisia. Hedelmä on kota tai pähkylä. Afrikka Saharan eteläpuolelta, Madagaskar, Jemen. Sukuja12, lajeja 40, joista 7 neitiöiden suvussa, Stilbe.
Norsunkärsäkasvit, Martyniaceae, käsittää karvaisia ja usein pahanhajuisia ruohoja, harvoin pensaita. Kukkatertut sijaitsevat varsipäätteisesti, ja kukat ovat vastakohtaisia. Hedelmä on luumarjamainen, muodoltaan kärsämäinen. Kotiseutua ovat Amerikan kuivat alueet. Viidessä suvussa 16 lajia; norsunkärsien suvussa, Proboscidea, 8 lajia.
Proboscidea parviflora -norsunkärsän hedelmiä. – T.K. Naliaka [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)], Wikimedia Commonsista.
Seesamikasvit, Pedaliaceae, ovat ruohoja, joskus kausivihantia puita ja pensaita, joilla toisinaan turvonneet rungot ja juurimukuloita. Enimmäkseen niitä kasvaa Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa, Madagaskarissa, Pakistanissa, Intiassa, Indonesiassa, Uudessa-Guineassa ja Australiassa. Sukuja 13, lajeja 74; suurin on seesamien suku, Sesamum: 20 lajia.
Seesami, Sesamum indicum. – Krish Dulal [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)].
Akanttikasvit, Acanthaceae, ovat tavallisesti kaksineuvoisia ruohoja, pensaita, köynnöksiä ja harvoin ainavihantia puita tai mangroveja. Akanttikasveja on pääasiassa tropiikissa, joitakin lajeja pohjoisen pallonpuoliskon lämpimillä alueilla (mm. Etelä-Euroopassa). Sukuja 210, lajeja 4000; mm. leopoldinkukat (Aphelandra, 180 lajia), särmiöt (Barleria, 300 lajia), pistiöt (Blepharis, 130 lajia), Dicliptera (150 lajia), jaakonkukat ja pantterinkidat (Justicia, 600 lajia), Lepidagathis (115 lajia), ruelliat (Ruellia, 150 lajia), ametistipensaat (Strobilanthes, 400 lajia).
Justicia lanstyakii -jaakonkukka. – João Medeiros [CC BY 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.0)].
Bignoniakasvit, Bignoniaceae, ovat tavallisesti ainavihantia köynnöksiä, pensaita, puita ja monivuotisruohoja. Levinneisyys on pantrooppinen, joitakin lajeja Pohjois-Amerikan ja Itä-Aasian lämpimillä alueilla. Sukuja 82, lajeja 870, mm. bignoniat (Bignonia, 27 lajia), trumpettipuut (Catalpa, 10 lajia), Handroanthus (33 lajia), inkarvilleat eli lähetyssaarnaajankukat (Incarvillea, 17 lajia), jakarandat (Jacaranda, 47 lajia), hellepuut (Radermachera, 17 lajia), Stereospermum (25 lajia), soihtupuut (Tabebuia, 74 lajia, polyfyleettinen suku!).
Jakaranda, Jacaranda mimosifolia. – No machine-readable author provided. Thierry Caro assumed (based on copyright claims). [CC BY-SA 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.5)].
Vesihernekasvit, Lentibulariaceae, ovat lihansyöjäruohoja, jotka kasvavat maalla, vedessä tai kivenpäällyksinä (epiliittisesti). Lajeja on lähes kaikkialla maapallolla, ei koskaan aavikoilla. Sukuja 3, lajeja 316; suurin on vesiherneiden suku, Utricularia: 215 lajia.
Kukkiva vesiherne. Vedessä olevissa lehdissä pyyntirakkuloita, jotka pyydystävät pieniä planktonäyriäisiä. – US gov [Public domain].
Schlegeliaceae. Ainavihantia puita, pensaita ja köynnöksiä; kaarna vaaleaa. Väli-Amerikka ja Etelä-Amerikan pohjoisosa. 4 sukua, 22 lajia.
Thomandersiaceae. Ainavihantia pensaita ja pieniä puita, joskus köynnöksiä. Länsi- ja Keski-Afrikka. Ainoassa suvussa, Thomandersia, kuusi lajia.
Verbenakasvit, Verbenaceae, ovat tavallisesti kaksineuvoisia, aina- ja kausivihantia puita, pensaita, köynnöksiä ja ruohoja. Lähes yleismaailmallinen levinneisyys, puuttuvat kuivimmilta ja kylmimmiltä alueilta. 32 sukua, 1000 lajia. Runsaslajisimmat suvut ovat tulikruunut (Lantana, 150 lajia), Lippia (200 lajia), piiskayrtit (Stachytarpheta, 100 lajia) ja verbenat eli rautayrtit (Verbena, 200-250 lajia).
Jättiverbena, Verbena bonariensis, – frank wouters [CC BY 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.0)].
Huulikukkaiskasvit, Lamiaceae, ovat tavallisesti aromaattisia yksi-, kaksi- ja monivuotisruohoja, pensaita, toisinaan puita ja harvoin köynnöksiä. Maapallon lähes joka kolkassa. 241 sukua, lajeja yli 6800.
HUULIKUKKAISKASVISUKUJA (numerot tarkoittavat lajimäärää) iisot, Agastache, 22 akankaalit eli -huulet, Ajuga, 45 turkoosikukat, Amethystea, 1 porrot, Ballota, 30 pensasmintut, Bystropogon, 7 helmimarjat, Callicarpa, 140 rautaoksat, Caryopteris, 7 setronellat, Cedronella, 1 kohtalonpensaat eli -köynnökset, Clerodendrum, 300 ampiaisyrtit, Dracocephalum, 70 helttamintut, Elsholtzia, 40 pillikkeet, Galeopsis, 10 maahumalat, Glechoma, 6 mandariininhatut, Holmskioldia, 1 horminiat, Horminum, 1 iisopit, Hyssopus, 2 kormikit, Lallemantia, 5 peipit, Lamium, 20 laventelit, Lavandula, 40 leijonankorvat, Leonotis, 40 nukulat, Leonurus, 25 rantayrtit, Lycopus, 14 hurtanmintut, Marrubium, 40 melissat, Melissa, 4 melittikset, Melittis, 1 mintut, Mentha, 19 kotilokukat, Moluccella, 3 värimintut, Monarda, 16 rinnemintut, Monardella, 20 kissanmintut, Nepeta, >200 basilikat, Ocimum, 65 meiramit, Origanum, 35 veripeipit, Perilla, 1 piiskat, Perovskia, 7 paloyrtit, Phlomis, 75 kellopeipit, Physostegia, 25 liisukat eli liisankukat, Plectranthus, 200 patsulit, Pogostemon, 85 marjahuulikit, Prasium, 1 ritvamintut, Prostanthera, >100 niittyhumalat, Prunella, 7 vuorimintut, Pycnanthemum, 20 rosmariinit, Rosmarinus, 3 salviat, Salvia, >900 kyntelit ja käenmintut, Satureja, 40 vuohennokat, Scutellaria, 360 raudakit, Sideritis, 140 pähkämöt, Stachys, 450 tiikit, Tectona, 4 myskiyrtit, Tetradenia, 17 teurikat, Teucrium, 250 tipakit, Thymbra, 4 ajuruohot, Thymus, 220 siveydenpuut, Vitex, 250 rosmikit, Westringia, 30
Ryytisalvia, Salvia officinalis. – Javier martin [Public domain].
Mazaceae-heimossa on maavarrellisia ruohoja, joiden varret ovat nelisärmäisiä. Ne kasvavat Tiibetissä, temperaattisessa Itä-Aasiassa, Malesiasta Uuteen-Guineaan ulottuvan alueen vuoristoissa, Lounais-Australiassa, Tasmaniassa ja Uudessa-Seelannissa. Heimoon kuuluu kolme sukua ja 23 lajia.
Apinankukkakasvit, Phrymaceae, ovat maavarrellisia ruohoja, harvoin hieman puutuvia tai pensastavia, enimmäkseen maalla, toisinaan vedessä kasvavia. Levinneisyys käsittää Pohjois- ja Keski-Amerikan, Antillit, läntisen Etelä-Amerikan, Galapagossaaret, Juan Fernandezin saaret, eteläisen ja itäisen Afrikan, Madagaskarin, lauhkean Itä-Aasian, trooppisen Aasian, Uuden-Guinean, Filippiinit, Australian ja Uuden-Seelannin. Sukuja 13, lajeja 187; mm. Erythranthe (runsaslajisin, 111 lajia), kääpiökielet (Glossostigma, 5 lajia) ja apinankukat (Mimulus, 7 lajia).
Ertyhranthe guttata. – Rosser1954 [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Keisaripuukasvit, Paulowniaceae, ovat kausi- tai ainavihantia puita ja köynneliäitä pensaita, jotka kasvavat alueella, joka ulottuu temperaattisesta Itä-Aasiasta Himalajan, Koillis-Intian, Pohjois-Burman, Kaakkois-Aasian ja Malaijien saariston lämpimille ja trooppisille alueille. Sukuja 3, lajeja 8; mm. keisaripuut (Paulownia, 6 lajia).
Keisaripuu, Paulownia tomentosa. – KENPEI [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)].
Näivekasvit, Orobanchaceae, ovat enimmäkseen loisruohoja, harvoin puutuvia ruohoja ja pensaita, jotka ovat vihreitä tai joilta lehtivihreä puuttuu. Levinneet lähes koko maapallolle, runsaimmin niitä on Välimerenmaissa, eteläisessä Afrikassa, Himalajalla ja läntisessä Pohjois-Amerikassa. Sukuja 104, yli 1960 lajia.
NÄIVEKASVISUKUJA punakot, Bartsia, 13 lajia kastiljat, Castilleja, >200 maahikit, Cistanche, 16 silmäruohot, Euphrasia, 170 suomukat, Lathraea, 7 maitikat, Melampyrum, 35 sänkiöt, Odontites, 30 näiveet eli mehunimijät, Orobanche, 150 tahmayrtit, Parentucellia, 2 kuusiot, Pedicularis, 550 laukut, Rhinanthus, 45
Pedicularis densiflora -kuusio. – Eugene Zelenko [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)].
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Lamiidit
Asterideja: kanukkamaiset ja kanervamaiset
Kirjoitettu 6.2.20196.2.2019 kirjoittaja &s
Asteridien suuri ja menestyksekäs koppisiemeniskehityslinja sisältää suuren joukon erilaisia kasveja, joista meille suomalaisille ovat tutuimpia kanukat, kanervat, mustikat ja puolukat, matarat, kierrot, koisot, lemmikit, pillikkeet ja muut huulikukkaiskasvit, kellokukat, voikukat ja muut mykerökukkaiskasvit (mm. asterit, joista koko ryhmä on saanut nimensä), koiranputket ja muut sarjakukkaiskasvit sekä heidet, kuusamat, vanamo ja monia muita puhumattakaan koko maapallon kasvistosta.
Asterideilla on joitakin ominaisuuksia, jotka ovat ns:sti edistyneitä ryhmän kantamuotoon verrattuina (puhutaan apomorfioista). Sellaisina voidaan pitää iridoidi-nimisten yhdisteiden esiintymistä; ne ovat tärkeitä kasvien puolustautumisessa kasvinsyöjiä vastaan. Kukan kehityksessä on leimallista se, että teriö, eikä pelkästään verhiö, sulkee sisäänsä hetiön ja emiön ja on yhdislehtinen eli terälehdet ovat ainakin kukan varhaisessa kehitysvaiheessa yhteenkasvaneita – joskus terälehdet ovat näennäisesti täysin kehittyneinä erillisiä. Tästä johtuu, että asterideista voitaisiin käyttää myös nimitystä yhdisteräiset.
Lisäksi asterideilla on eräitä anatomisia ominaisuuksia, joita pidetään pitkälle kehittyneinä. Siemenaihe on yleisimmin yhden kalvon suojaama, ja kalvon sisäpinnalla on säteen suuntaisesti laajentuneiden ja aineenvaihdunnallisesti hyvin aktiivisten solujen muodostama kerros, ns. endoteeli. Siemenen vararavintoa sisältävä endospermi eli siemenvalkuainen on solurakenteinen, mikä tarkoittaa, että sen muodostuessa jokaista tumanjakautumista seuraa myös solunseinän muodostuminen.
Viimeisimpien arvioiden mukaan asteridien evoluutiopuun oksisto on alkanut haarautua 160 – 117 miljoonaa vuotta sitten liitukaudella; sitä ennen itse asteridi-haara oli jo eriytynyt muista koppisiemenisistä. Fossiilien määrässä ei ole kehumista, ja vanhimmat asterideiksi tunnistetut ovat myöhäisliitukaudelta noin 89 miljoonan vuoden takaa, joskin on myös raportoitu vanhemmista, mutta niiden asema fylogeniassa ei ole ollenkaan varma.
Asteridien iridoidit karkottavat toisia ja vetävät puoleensa toisia kasvinsyöjäeläimiä. Selkärankaiset karttavat niitä kitkerän maun takia. Sen sijaan eräät hyönteiset syövät asterideja ja varastoivat iridoidit itseensä karkottamaan saalistajiaan (esim. monet perhostoukat), ja jotkut hyönteiset pystyvät itse syntetoimaan niitä. Yleensä asteridit eivät ole kasvinsyöjien suosiossa.
Puun anatomia on asterideilla monista poikkeuksista huolimatta tietynlainen. Kerrannaiset lehdet ja lehtien korvakkeet ovat melko harvinaisia. Kukissa on tavallisimmin teriö, eikä kukkapohjus ole juuri koskaan suppilomainen hypantio, mikä taas on tavallista rosideilla. Asteridien kehityslinjassa kukan vastakohtaisuus eli monosymmetrisyys lienee kehittynyt toisistaan riippumatta noin 15 eri kertaa, ja myös paluuta säteittäisyyteen on tapahtunut. Vastakohtaisissa kukissa voi olla yksi tai harvoin kaksi kannusta. Terälehtien kierteinen asento kukkanupussa näyttää asterideilla olevan johdonmukaista toisin kuin rosideilla. Rosideista erottaa myös mesiäisen sijainti sikiäimessä eikä pohjuksessa.
Asteridien polveutumissuhteita eli fylogeniaa on selvitelty lukuisissa DNA-jaksojen vertailuissa käyttäen erilaisia lajiotoksia. Niiden perusteella näyttää siltä, että kohokkimaiset (Caryophyllales) ja santelimaiset (Santalales) ovat asteridien lähimmät sukulaiset. Asteridien kladissa – joukko on siis todettu monofyleettiseksi eli yhdestä kantamauodosta kehittyneeksi – ensimmäiset eriävät linjat ovat kanukkamaiset (Cornales) ja kanervamaiset (Ericales). Niiden jälkeinen linja haarautuu kahtia lamiideiksi (nimitys huulikukkaiskasvien, Lamiaceae, mukaan) ja kampanulideiksi (kellokasvien, Campanulidae, mukaan).
Nyt käsillä olevat kanukkamaiset ja kanervamaiset ovat hyvin muuntelevia yhdisteräisyyden, heteiden määrän, kehityksen ja niiden terälehtiin kiinnikasvamisen sekä siemenaiheen morfologian ja anatomian suhteen. Osa tästä muuntelusta on samankaltaista kuin rosideilla ja erilaista kuin muilla asterideilla (lamiideilla ja kampanulideilla). Myös ns. sekundaarisissa aineenvaihduntatuotteissa – primaarisia ovat yhteyttämisen tuottamat sokerit – on yhtäläisyyttä sekä rosidien että muiden asteridien kanssa. Niissä esiintyy rosideille ominaista ellaghappoa ja asterideille ominaisia iridoideja, eikä edellistä tavata lamiideilla eikä kampanulideilla.
Kanukkamaisten lahko lienee 97-101 miljoonaa vuotta vanha. Vanhimmat fossiilit tunnetaan Euroopan myöhäisliitukaudelta. Lahkon apomorfioina voitaneen pitää kehänpäällistä sikiäintä ja kunkin emilehden yhtä ainoaa siemenaihetta. Terälehdet ovat usein erillisiä, mutta kukan varhaisessa kehitysvaiheessa ne ovat yhdistyneet sikäli kuin tiedetään.
Tupelokasvit, Nyssaceae. Aina- ja kausivihantia puita. Lehdet ovat vuorottaisia tai näennäisesti vastakkaisia tai valekiehkuroissa, ruodillisia ja korvakkeettomia. Kukinnot sijaitsevat lehtihangoissa tai lyhytversojen päissä ja ovat perällisiä mykeröitä, terttuja, röyhyjä tai tähkiä. Hedelmä on tavallisesti luumarja, harvoin siivellinen pähkylä eli samara. Heimo kasvaa kahdella mantereella: itäinen Pohjois- ja Keski-Amerikka sekä Itä-Aasiasta Uuteen-Guineaan ulottuva alue, Sri Lanka ja Etelä-Intia. Tupelokasveihin kuuluu viisi sukua ja 33 lajia, mm. kyyhkyspuut (Davidia, 1 laji) ja tupelot (Nyssa, 8 lajia).
Mustatupelo, Nyssa sylvatica. – François André Michaux (book author), Augustus Lucas Hillhouse (translator), iii (illustrator), eee (engraver) [Public domain], via Wikimedia Commons.
Hydrostachyaceae. Yksineuvoisia, erittäin muuntuneita uposkasveja, jotka ovat monivuotisia, ja joilla on lyhyt kiekkomainen varsi, joka kiinnittyy vuolaasti virtaavien vesien pohjakiviin. Kukinnot ovat tiheitä, suojuslehdellisiä tähkiä; kukat suojusten hangoissa. Hedelmät ovat runsassiemenisiä kotia. Heimon kotiseutua on Keski- ja Etelä-Afrikka sekä Madagaskar. Ainoa suku on Hydrostachys, siinä 22 lajia.
Hydrostachys imbricata. – Jules Paul Benjamin Delessert (1773-1858) [Public domain], via Wikimedia Commons.
Hortensiakasvit, Hydrangeaceae. Aina- tai kausivihantia rotevia ruohoja, pensaita, pieniä puita ja puutuvia köynnöksiä. Lehdet tav. vastakkaisia, varren poikki kulkevan juovan yhdistämiä, joskus kiehkuroina tai vuorottain. Kukinnot terminaalisia viuhkoja, joskus huiskiloita, sekakukintoja tai röyhymäisiä. Hedelmä on kota tai marja. Sukuja 10, lajeja 223, mm. nietospensaat (Deutzia, 60 lajia), hortensiat (Hydrangea, 66 lajia), jamesiat (Jamesia, 2 lajia), katviot (Kirengeshoma, 2 lajia), jasmikkeet (Philadelphus, 80 lajia). Lajikirjo on suurimmillaan Pohjois-Amerikan lämpimänlauhkeilla alueilla, Alpeilla, Kaukasuksella ja Itä-Aasiassa.
Pihajasmike, Philadelphus coronarius. – No machine-readable author provided. Rainer Bielefeld assumed (based on copyright claims). [Public domain], via Wikimedia Commons.
Haimiokasvit, Loasaceae. Yksi- ja monivuotisia ruohoja, köynnöksiä, pensaita ja pieniä puita, usein poltinkarvaisia. Lehdet tavallisesti vastakkaisia, ruodillisia tai ruodittomia, valekorvakkeellisia tai -korvakkeettomia. Kukinnot tavallisesti suojuksellisia, varsipäätteisiä sekakukintoja, harvoin terttuja tai kaksihaaraisia viuhkoja tai kukat sijaitsevat yksittäin. Hedelmät suoria tai käyristyneitä kotia tai avautumattomia pähkylöitä tai pähkinöitä. Heimo on erityisesti amerikkalainen ja kasvaa Pohjois-Amerikan suurilta järviltä Patagoniaan ulottuvalla alueella; erillisalueita Vanhassa maailmassa. 20 sukua, 308 lajia; mm. piikkikukat (Caiophora, 34 lajia), ripsut (Eucnide, 13 lajia), kultatupsut (Mentzelia, 80 lajia), haimiot (Nasa, 100 lajia).
Kesähaimio, Nasa triphylla. – yakovlev.alexey from Moscow, Russia [CC BY-SA 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.0)], via Wikimedia Commons.
Keihäspuukasvit, Curtisiaceae. Ainavihantia puita, joiden lehdet yksinkertaisia, vastakkaisia, ruodillisia, korvakkeettomia, ruotien kannat kasvaneet yhteen varren poikki. Kukat sekakukinnoissa. Hedelmä luumarja. Etelä- ja Kaakkois-Afrikka. Yksi laji keihäspuu (Curtisia dentata).
Keihäspuun luumarjoja. – Abu Shawka [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], Wikimedia Commonsista.
Grubbiaceae. Kausi- tai ainavihantia pensaita, joiden lehdet  vastakkaisia, yksinkertaisia, ruodillisia tai lähes ruodittomia, korvakkeettomia. Kukinnot lehtihangoissa, perättömiä, 2-3-kukkaisia, käpymäisiä, suojuksellisia. Hedelmät luumarjoja yhdistyneinä käpymäisiksi rakenteiksi. Kapmaa. Sukuja 1 (Grubbia), lajeja 3.
Kanukkakasvit, Cornaceae. Kausi- tai ainavihantia puita, pensaita, köynnöksiä ja maavarrellisia monivuotisruohoja. Kukintoina viuhkoja, mykeröitä, huiskiloita, sarjoja tai röyhyjä, joissa joskus värikkäät suojukset, jolloin kukinto surkastunut jopa yksikukkaiseksi. Hedelmä luumarja tai marja. Enimmäkseen pohjoinen lauhkea vyöhyke, tropiikissa vuoristoissa. 2 sukua, 86 lajia, joista 65 kanukoiden suvussa, Cornus.
Pensas- eli idän- eli valkomarjakanukka, Cornus alba. – Opioła Jerzy (Poland) [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)], from Wikimedia Commons.
Kanervamaisten joukko on varsin kirjava: siinä on kaikkea habitusta isoista puista hyönteissyöjäruohoihin. Vanhimmat lahkoon kuuluviksi tunnistettavat fossiilit ovat 90 miljoonan vuoden ikäisissä Pohjois-Amerikan kallioissa, ja myöhäsliitukaudelta tunnetaan runsas lahkon diversiteetti. Lahkon iäksi on esitetty arvioita noin 118 ja n. 85 miljoonan vuoden väliltä. Nykyisestä kasvien lajikirjosta lähes 6% kuuluu kanervamaisiin (runsaat 11500 lajia); heimoista runsaslajisin on kanervakasvit, Ericaceae.
Lahkon kasveista suurin osa kasvaa lämpimänlauhkeilla alueilla. Eräät heimot, kuten eebenpuu-, huppukukka- ja sapotillakasvit, ovat vallitsevia sademetsien alipuustossa.
Varsinaisia kantamuotoon nähden edistyneitä tuntomerkkejä eli apomorfioita ei ole saatu hahmotettua, mutta on eräitä piirteitä, jotka ovat lahkossa vallitsevia. Niistä mainittakoon puuvartisuus, tanniinien ja triterpenoidien esiintyminen, tietynlaiset puusolukon putkiloelementit, kierteinen lehtiasento, verhiön säilyminen hedelmän tukena ja erään geenin (PI) duplikaatio eli kahdentuminen.
Heimoja on lahkossa kaikkiaan 22. Niiden väliset sukulaisuussuhteet ovat heikosti tunnettuja, joskin useita tilastomenetelmien tukemia kladeja on löydetty. Ennen molekyylifylogenetiikan kautta monet heimot yhdistettiin lahkoksi Theales, joka sisälsi myös monia sellaisia heimoja, jotka ovat osoittautuneet muihin lahkoihin kuuluviksi.
Palsamikasvit, Balsaminaceae. Yksi- ja monivuotisia ruohoja, harvoin hieman puutuneita, mehevävartisia; alimpiin niveliin kasvaa tavallisesti juuria, suikertavien lajien kaikkiin niveliin. Kukinnot lehtihankaisia tai kukat yksittäin lehtihangoissa. Pohjoisen pallonpuoliskon lauhkea vyöhyke, trooppinen Afrikka, Madagaskar ja Aasia. Sukuja 2, lajeja noin 1000. jotka yhtä lukuunottamatta kuuluvat palsamien sukuun, Impatiens.
Ahkeraliisa, Impatiens walleriana. – Fan Wen [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)], from Wikimedia Commons.
Marcgraviaceae. Maassa tai päällyskasveina kasvavia köynnöksiä ja pensaita, harvoin pieniä puita. Kukinnot pystyjä tai riippuvia terminaalisia terttuja, joskus sarjamaisia, monenlaisiksi mesikannuiksi muuntuneine suojuslehtineen. Hedelmät ovat avautuvia marjoja tai kotia. Trooppinen Amerikka. 8 sukua, 120 lajia; runsaslajisin on Marcgravia-suku, jossa 60 lajia.
Marcgravia coriacea, kukinto. – Vojtěch Zavadil [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], from Wikimedia Commons.
Tetrameristaceae. Maalla ja mangroverämeillä kasvavia puita ja pensaita, joilla on poimuiset rungot. Kukinnot sijaitsevat lehtihangoissa ja ovat sarjamaisia tai huiskilomaisia tai kukat yksittäin, parittain tai kolmittain. Hedelmä marja tai avautumaton kota. Yksi laji kasvaa Keski-Amerikassa, Kolumbiassa ja Ecuadorissa, toinen Guyanan alueella ja kolme lajia Kaakkois-Aasiassa. Sukuja 3, lajeja 5.
Pelliciera rhizophorae on Tetrameristaceae-heimon mangrovelaji Keski-Amerikasta ja Etelä-Amerikan pohjoisosista. – Fabsiar [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)], from Wikimedia Commons.
Okotillokasvit, Fouquieriaceae. Piikkisiä pensaita ja puita, joiden haarat suuntautuvat ulospäin. Kukinnot sijaitsevat haarojen päissä terminaalisesti tai lehtihangoissa aksillaarisesti ja ovat tähkiä, terttuja tai röyhymäisiä. Lounaisen Pohjois-Amerikan kuivat alueet. Yksi suku (okotillot, Fouquieria), siinä 11 lajia.
Hehkuokotillo, Fouquieria splendens. – Ken Lund from Las Vegas, Nevada, USA [CC BY-SA 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.0)], via Wikimedia Commons.
Sinilatvakasvit, Polemoniaceae. Yksi- ja monivuotisia ruohoja, joskus köynnöstäviä pensaita ja pieniä puita. Kukinnot terminaalisia ja kerrannaisia sekakukintoja tai kukat harvoin yksittäin. Hedelmä kota, joskus räjähdysmäisesti aukeava. Pääasiassa Pohjoinen pallonpuolisko, holarktinen alue, myös Andeilla. Sukuja 18, lajeja 350, mm. inkanpuut (Cantua, 12 lajia), kelloköynnökset (Cobaea, 18 lajia), tahmikit (Collomia, 15 lajia), villatähdet (Eriastrum, 14 lajia), kiurunkukat (Gilia, 40 lajia), suprikit (Ipomopsis, 30 lajia), virvakukat (Linanthus, 55 lajia),neuliot (Navarretia, 31 lajia), leimut (Phlox, 69 lajia), sinilatvat (Polemonium, 28 lajia).
Syysleimu, Phlox paniculata. – Atilin [Public domain], from Wikimedia Commons.
Huppukukkakasvit, Lecythidaceae. Puita, joskus jopa 55 m korkeita, toisinaan pensaita, lehdet yksinkertaisia, vuorottaisia ja ryhmittyneet tavallisesti oksan kärkeen. Kukinnot terminaalisia, aksillaarisia tai kauliflorisia eli kehittyvät runkoon, tyypiltään vaihtelevia, harvoin surkastuneet yksikukkaisiksi. Hedelmä luumarja tai puutunut ja joskus kookas kota. Trooppinen vyöhyke. 25 sukua, 355 lajia, mm. leikkopähkinät (Barringtonia, 65 lajia), parapähkinäpuut (Bertholletia, 1 laji), kuulapuut (Couroupita, 3 lajia), manguapuut (Grias, 12 lajia).
Eräs leikkopähkinälaji, Barringtonia acutangula. – Lalithamba from India [CC BY 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.0)], via Wikimedia Commons.
Sladeniaceae. Ainavihantia puita, joiden lehdet vuorottaisia, yksinkertaisia, ruodillisia ja korvakkeettomia. Kukinnot lehtihankaisia viuhkoja, joiden suojuslehdet keihäsmäisiä. Hedelmä rakokota tai lohkohedelmä. Indokiina, Itä-Afrikka. 2 sukua, 3 lajia.
Sladenia celastrifolia. – William Jackson Hooker [Public domain], via Wikimedia Commons.
Pentaphylacaceae. Kaksi- ja yksineuvoisia ainavihantia puita ja pensaita, lehdet kierteisesti tai kahdessa rivissä vuorottain. Kukat lehtihankaisina ryhminä tai yksittäin, harvoin terttuina. Hedelmä marja tai rakokota. Tropiikki, laajimmin Amerikassa ja Aasiassa. 12 sukua, 330 lajia, runsaslajisin on suku Ternstroemia (100 lajia).
Ternstroemia gymnanthera. – PD files [Public domain], from Wikimedia Commons.
Sapotillakasvit, Sapotaceae. Puita, pensaita ja liaaneja. Kukat aksillaarisissa tai kauliflorisissa ryhmissä tai yksittäin. Hedelmä marja tai luumarja, joskus nahkea tai puutunut. Tropiikki, eräin osin myös temperaattisilla alueilla. Sukuja 58, lajeja 1273, mm. tähtiomenat (Chrysophyllum, 87 lajia), mahuapuut (Madhuca, 115 lajia), sapotillapuut (Manilkara, 79 lajia), balatapuut (Micropholis, 38 lajia), baulapuut (Mimusops, 45 lajia), poutapuut (Pouteria, 210 lajia), marmulanot (Sideroxylon, 78 lajia), taikamarjat (Synsepalum, 35 lajia), makorepuut (Tieghemella, 2 lajia), voipuut (Vitellaria, 1 laji).
Pouteria campechiana -poutapuu. – Forest & Kim Starr [CC BY 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/3.0)].
Eebenpuukasvit, Ebenaceae. Tavallisesti ainavihantia pensaita tai puita, joiden neste kirkasta ja puuaines usein mustaa. Kukinnot lehtihankaisia viuhkoja, terttuja tai sekakukintoja. Hedelmä tavallisesti marja, harvoin kota; avautuu hedelmäseinän sisäosan, endokarpin supistuessa. Tropiikki, eräät lauhkeat alueet, mm. Kaakkois-Eurooppa. Neljä sukua, 580 lajia, mm. eebenpuut ja persimonit (Diospyros, 500 lajia).
Kaki(luumu) eli persimon eli sharon, Diospyros kaki, kukkia. – KENPEI [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)], via Wikimedia Commons.
Esikkokasvit, Primulaceae. Yksi- ja monivuotisia ruohoja, pensaita, puita, mangrovekasveja ja köynnöksiä. Kukat järjestyneet haarojen päihin tai lehtihankoihin tertuiksi, tähkiksi, huiskiloiksi tai (kerrannais)sarjoiksi, toisinaan vanallisiksi ryhmiksi lehtihankoihin tai yksittäin. Arktisilta alueilta tropiikkiin autiomaita lukuun ottamatta. 53 sukua. 2790 lajia; mm. nukit (Androsace, 160 lajia), vesisulat (Hottonia, 2 lajia), esikot (Primula, 475 lajia), alppikellot (Soldanella, 16 lajia), suolapungat (Samolus, 15 lajia), ardisiat (Ardisia, 500 lajia), esikkovarvut (Coris, 1 laji), syklaamit (Cyclamen, 22 lajia), keräpuut (Hebernia, 1 laji), alvet (Lysimachia, 175 lajia), myrsikit (Myrsine, 300 lajia), delfiinipuut (Pleiomeris, 1 laji), metsätähdet (Trientalis, 2 lajia).
Ardisia, Ardisia crenata. – KENPEI [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)], lähde: Wikimedia Commons.
Teekasvit, Theaceae. Yleensä ainavihantia puita ja pensaita; lehdet yksinkertaisia, vuorottaisia, kierteisesti tai kaksirivisesti, korvakkeettomia. Kukat yksittäin lehtihangoissa, tav. kookkaita ja näyttäviä; tukilehtien ja verhiön välillä ei selvää rajaa. Hedelmä rakokota, harvoin luumarja. Trooppinen ja subtrooppinen Amerikka ja enimmäkseen Itä-Aasian trooppiset ja lämpimät alueet. Sukuja 9, lajeja 240, mm. kameliat (Camellia, 120 lajia, mm. teepensas, C. sinensis), frankliniat (Franklinia, 1 laji, luonnosta hävinnyt), laakerikameliat (Gordonia, 2 lajia), kesäkameliat (Stewartia, 30 lajia).
Kamelia eli ruusukamelia, Camellia japonica. – PumpkinSky [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], from Wikimedia Commons.
Symplocaceae. Aina-, harvoin kausivihantia puita ja pensaita. Kukat ovat tavallisesti aksillaarisissa, suojuslehdellisissä monimuotoisissa kukinnoissa tai yksittäin. Hedelmä on luumarja. Amerikan ja Itä-Aasian tropiikista lämpimille alueille. Sukuja 2, lajeja 260, joista melkein kaikki kuuluu sukuun Symplocos.
Symplocos paniculata, luumarjoja. – Kristine Paulus (kpaulus) at flickr [CC BY 2.0 (https://creativecommons.org/licenses/by/2.0)], via Wikimedia Commons.
Uuvanakasvit, Diapensiaceae. Matalia, usein patjakasvimaisia, ainavihantia monivuotisruohoja, joskus tyveltä puutuneita. Kukinto terminaalinen terttu tai kukat yksittäin. Hedelmänä rakokota. Pääasiassa arktiset alueet, Himalaja. 5 sukua, 12 lajia, mm. uuvanat (Diapensia, 4 lajia), peiponkaalit (Galax, 1 laji).
Uuvana, Diapensia lapponica, kasvaa Suomenkin Lapissa tuntureilla. – I, Kim Hansen [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)].
Storaksikasvit, Styracaceae. Aina- tai kausivihantia puita ja pensaita. Kukat lehtihankaisissa tertuissa tai röyhymäisesti, toisinaan yksittäin. Hedelmä kota, siivellinen pähkylä eli samara, pähkinä tai luumarja. Amerikan ja Aasian tropiikki, joillakin temperaattisen vyöhykkeen alueilla, mm. Etelä-Euroopassa. 11 sukua, lajeja 160, mm. vitikellopuut (Halesia, 2 lajia), epolettipuut (Pterostyrax, 4 lajia), storaksit (Styrax, 130 lajia).
Rohtostoraksi, Styrax officinalis. – Krzysztof Ziarnek, Kenraiz [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)], Wikimedia Commonsista.
Tötterökasvit, Sarraceniaceae. Monivuotisia lihansyöjäkasveja, joilla maavarsia ja ruusukkeita muodostavat torvimaisiksi pyyntielimiksi muodostuneet lehdet. Kukat yksittäin tai pienissä ryhmissä vanan päässä. Hedelmä runsassiemeninen rakokota. Kolme erillisaluetta: itäinen ja läntinen Pohjois-Amerikka sekä Guayanan ylänkö Etelä-Amerikassa. 3 sukua, 34 lajia, mm. kaliforniantötteröt (Darlingtonia, 1 laji), tötteröt (Sarracenia, 8 lajia).
Tötterön hyönteispyydyksiä. – No machine-readable author provided. Dante assumed (based on copyright claims). [CC BY-SA 2.5 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/2.5)], via Wikimedia Commons.
Roridulaceae. Ainavihantia, hyönteisiä pyydystäviä pensaita, joilla pääjuuri ja harvahaaraiset varret. Kukat pienissä ryhmissä terminaalisesti. Hedelmä 3-liuskainen kota. Kapmaa. Sukuja 1 (Roridula), lajeja 2.
Roridula gorgonias. – Polypompholyx [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)].
Laikkuköynnöskasvit, Actinidiaceae. Puutuvia köynnöksiä, puita ja pensaita; lehdet vuorottaisia, yksinkertaisia, ruodillisia ja korvakkeettomia. Kukinto on aksillaarinen viuhko tai sekakukinto, joskus kukat yksittäin. Trooppinen ja subtrooppinen Amerikka Meksikosta Etelä-Amerikan luoteisosiin sekä Itä-Aasia Venäjän kaukoidästä Koillis-Australiaan. 3 sukua, 360 lajia, mm. laikkuköynnökset (Actinidia, 36 lajia, mm. kiivi, A. deliciosa).
Kiinanlaikkuköynnös, Actinidia kolomikta. – БapaHчyk-ЧepBoHHый ЛeB [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], from Wikimedia Commons.
Kletrakasvit, Clethraceae. Kausi- tai ainavihantia pensaita ja puita; lehdet yksinkertaisia, ruodillisia, korvakkeettomia ja vuorottaisia. Kukinnot lehtihankaisia yksinkertaisia tai kerrannaisia terttuja. Hedelmä verhiön suojaama kota. Trooppinen Amerikka, Malaijien saaristo, lämpimänlauhkea Itä-Aasia sekä kaakkoinen Pohjois-Amerikka ja Madeira. Sukuja 2, lajeja 95, mm. kletrat (Clethra, 83 lajia).
Valkokletra, Clethra alnifolia. – KENPEI [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)], via Wikimedia Commons.
Cyrillaceae. Aina- tai joskus kausivihantia pensaita ja puita; lehdet vuorottaisia, yksinkertaisia, korvakkeettomia ja ryhmittyneet oksien kärkiin. Kukat tertuissa. Hedelmä luumarjamainen tai samara. Trooppinen ja lämpimänlauhkea Amerikka. Sukuja kaksi, kummassakin yksi laji.
Cyrilla racemiflora. – Photo by David J. Stang [CC BY-SA 4.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0)], via Wikimedia Commons.
Kanervakasvit, Ericaceae. Aina- tai kausivihantia pensaita, puita, köynnöksiä, suikertavia ja monivuotisia ruohoja. Kukat tertuissa tai yksittäin, tavallisesti esilehdellisiä, toisinaan myös suojussuomuisia. Hedelmä marja, luumarja tai kota. Levinneisyys yleismaailmallinen, runsaimmin lauhkeassa vyöhykkeessä. 126 sukua, lajeja 4250, mm. kiiltokanervat (Agarista, 30 lajia), suokukat (Andromeda, 1 laji), mansikkapuut (Arbutus, 10 lajia), sianpuolukat (Arctostaphylos, 55 lajia), kanervat (Calluna, 1 laji), varpiot (Cassiope, 12 lajia), vaiverot (Chamaedaphne, 1 laji), sarjatalvikit (Chimaphila, 5 lajia), harakanmarjat (Corema, 2 lajia), nummikanervat (Daboecia, 1 laji), variksenmarjat (Empetrum, 2 lajia), kellopensaat (Enkianthus, 17 lajia), kellokanervat (Erica, 860 lajia), salalit (Gaultheria, 134 lajia), kruunumustikat (Gaylussacia, 49 lajia), kalmiat (Kalmia, 11 lajia), leukotit (Leucothoë, 6 lajia), tähtitalvikit (Moneses, 2 lajia), mäntykukat (Monotropa, 1 laji), nuokkutalvikit (Orthilia, 1 laji), muikopuut (Oxydendrum, 1 laji), kurjenkanervat (Phyllodoce, 7 lajia), kellovaiverot (Pieris, 7 lajia), talvikit (Pyrola, 35 lajia), alppiruusut, atsaleat ja pursut (Rhododendron, 1000 lajia), puolukat (Vaccinium, 140 lajia).
Virginianalppiruusu, Rhododendron catawbiense. – No machine-readable author provided. Edgester assumed (based on copyright claims). [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0/)], via Wikimedia Commons.
Mitrastemonaceae. Sienimäisiä, pyökkikasvien juurissa loisivia, lehtivihreättömiä endoparasiitteja, joiden kukat voivat muodostaa renkaan isäntäpuun ympärille. Hedelmä mehevä ja puutuva kansikota. Keski-Amerikasta Kolumbiaan sekä trooppinen Kaakkois-Aasia. Ainoassa suvussa Mitrastemon kaksi lajia.
Mitrastemon sp., kukkia. – Baldhead1010 [CC BY-SA 3.0 (https://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], from Wikimedia Commons.
Kategoriassa Yleinen Ei kommentteja artikkeliin Asterideja: kanukkamaiset ja kanervamaiset
Ilmaisen julkaisemisen puolesta: Blogaaja.fi