fi en en en fi fi id de de en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en en en en en en en en de es es ne en en en en de en en en en en en en en en en en en en en en en en de en en en en fi en en fi pt en en en en en en en en en
Kertomus eräästä 10-vuotisjuhlasta – Frau Lehtola
Kun olin noin kaksikymppinen, minulla oli hienoja suunnitelmia elämäni suhteen, niin kuin siinä iässä pitää ollakin. Mutta kuten usein nuorella ihmisellä, minullakin oli melko tiukkoja ihanteita sen suhteen, miltä onnistunut elämä näyttäisi. Tänä vuonna vietän kuitenkin jonkinlaisia pyöreitä. En ole mitenkään valmistautunut juhlallisuuksiin, koska keksin tämän juhlavuoden olemassaolon vasta äsken. Kymmenen vuotta sitten nimittäin alkoi kausi, joka muutti käsitykseni unelmista, suunnitelmista ja ihanteellisesta elämästä täysin.
Edellisenä vuonna olin ollut vaihto-opiskelijana Berliinissä. Otin siellä valtavan harppauksen laulamisessani, ja Suomeen palattuani tulin heti parissa koelaulussa valituksi laulutöihin. Tunsin, että vanhempani saattoivat olla ylpeitä minusta, ja että olin todella matkalla unelmaelämää kohti. Vanhempani olivat eläkeiästä huolimatta vielä hyvissä voimissa ja aktiivisia, ja pystyivät matkustamaan kotikaupungistaan aina välillä kuuntelemaan konserttejani, auttamaan muutoissa ja mitä nyt vanhemmat tekevät aikuisille lapsilleen. Minulla on edelleen kuva, joka otettiin minusta ja vanhemmistani vaihtokesänäni, kun he olivat käymässä Saksassa. Olemme siinä kaikki jotenkin todella nuorekkaan ja säkenöivän näköisiä. Se oli mielessäni kuva onnistuneista ja onnellisista – silloisen itseni mielestä ehkä jopa keskivertoa paremmista – ihmisistä.
Keväällä 2008 vanhempani olivat jälleen kuuntelemassa erästä konserttiani Helsingissä. Konsertin jälkeen nautimme herkullisen ja mukavan illallisen yhdessä. Jälkiruuaksi äitini kertoi, että häneltä oli löydetty syöpä.
Tieto oli tietenkin musertava, mutta olimme kaikki optimistisia niin kuin nyt nykyihminen onneksi voi syövän suhteen olla. Kevät eteni kesään, äitini sai hoitoja, minä lähdin kesätöihin ja rakastuin nykyiseen mieheeni. Mitä seuraavaksi tapahtui missäkin järjestyksessä, on minulle itse asiassa hieman hämärän peitossa. Isäni sai pallolaajennuksen yhteydessä sairaalabakteerin ja hänen kuntonsa huononi huomattavasti. Tuore poikaystäväni lähti yhdeksäksi kuukaudeksi Japaniin. Hain uudestaan edelliskesän unelmatyöpaikkaan, mutta minua ei enää otettukaan sinne. Jossain vaiheessa syksyä äiti soitti keskellä yötä ja kertoi, että isä oli saanut aivoverenvuodon ja hänet oli kiidätetty sairaalaan, ei tietoa miten käy. Ollessamme isän luona Tampereen yliopistollisessa sairaalassa äiti kertoi, että hänen syöpänsä oli levinnyt, ja että ennuste näytti huonolta.
Tuona aikana tuska oli välillä niin suurta, että tunsin sen konkreettisesti painavan rinnallani kuin jokin olio. Todellisuus sellaisena kuin sen tunsin murentui täysin.
Kaiken keskellä koin kuitenkin muutamia kirkkaita hetkiä, jotka olivat niin mieleenpainuvia, että saan niistä vieläkin kiinni: aurinko paistoi yhä kauniisti, lumi kimmelsi, luonto tuoksui, meri kohisi. Maailma pauhasi omaa pauhuaan ympärillä, ihmiset reagoivat suuresti pieniin asioihin. Suunnitelmat ja ihanteet eivät koskettaneet minua, eivätkä pelot, sillä ne olivat jo toteutuneet. Menetin kontrollin elämän kulusta, ja annoin sen pois enemmän kuin mielelläni. Minä olin turvassa myrskynsilmässä, missä kaikki oli pehmeää ja hiljaista.
Se oli todellista elämän ja kuoleman aikaa. Miehen palattua maailmalta muutimme yhteiseen asuntoon ja aloin odottaa ensimmäistä lastamme. Vanhempani jaksoivat vielä matkustaa yhdessä tervehtimään tulokasta Helsinkiin ja osallistumaan ristiäisiin. Sen jälkeen alkoikin oma matkustukseni vauvan kanssa harva se viikko muutama sata kilometriä pohjoiseen kuolevan äidin luokse. Valvoin, pakkasin, imetin, purin matkalaukut, pakkasin, matkustin, vaunut autoon, vaunut junaan, tein töitäkin, järjestin. En todellakaan ehtinyt unelmoida, koska olin päässyt pelissä siihen vaiheeseen, jossa ei enää mietitä, vaan tehdään.
Äiti kuoli ja isä toipui. Ja kuulostaa ehkä oudolta, mutta minä olin tasapainoisempi ja onnellisempi kuin koskaan – en toki joka hetki, mutta jossain taustalla. En enää tehnyt suunnitelmia vaan annoin itseni lilliä elämässä sinne minne se kulloinkin vei. ”Jos haluat saada Jumalan nauramaan, kerro hänelle suunnitelmasi” ja ”Relax, nothing is under control” olivat todennäköisesti ns. go to -elämänohjeeni tuona aikana. Suhtauduin ironisesti kaikenlaiseen unelmiensaavutushömppään.
Ja elämä vei ihan mukaviin paikkoihin, kun sen antoi viedä. Laulaminen jäi taustalle, vaikkei onneksi täysin kadonnut. Tulivat häät, toinen lapsi, työt musiikkijournalismin parissa. Ja lopulta nyt muutto takaisin Saksaan.
Monta kertaa sen jälkeen olen ounastellut, että elämä alkaisi näyttää rauhoittumisen merkkejä. Joka kerta tuo aavistus on osoittautunut vääräksi. Nyt olen kuitenkin luomassa uudelleen suhdettani unelmiin ja tavoitteiden saavuttamiseen. Ne eivät mitenkään määritä mielestäni hyvää elämää, mutta ehkä ne eivät sittenkään ole myöskään mikään jumalallisen naurun aihe. Hetkessä eläminen ja elämän hyväksyminen sellaisena kuin se tulee ovat hienoja hyveitä, mutta ne voivat olla myös tekosyy olla ottamatta vastuuta omasta suunnasta.
Nyt asenteeni tulevaisuudensuunnitelmiin kiteytyy aika hyvin seuraaviin lauseisiin, jotka ovat peräisin eräältä Eckhart Tollen videolta (suom. minä itse):
”Tulevaisuus on myös ihan ok, tietenkin tarvitset tulevaisuutta moneen, mutta et etsi itseäsi sieltä. Et voi löytää itseäsi sieltä, joten se ei ole enää ongelmallinen. Tulevaisuus ei ole enää uhkaava, eikä myöskään erityisen lupaava. Se vain on ja olet sinut sen kanssa. Teet järjestelyjä sitä varten etsimättä identiteettiäsi sieltä. Yksinkertaista, pakottamatonta tekemistä. Ei ole enää menettämisen pelkoa, se on pelon loppu.”
En löydä itseäni toteutuneista suunnitelmista, vaan tästä hetkestä, jossa laadin ja toteutan niitä. Teen oman osuuteni ja annan elämän päättää lopusta.
Tässä taannoin tapasin naisen, itseäni vanhemman, joka kertoi, että hänen elämässään ei koskaan ole ollut kaaosta. Ajattelin, että onpa kummallista. Että sellaistakin voi elämä jollakulla olla. En ole ehkä hyvistä aikeista huolimatta onnistunut järjestämään omaa elämääni niin ihanteellisesti, mutta jospa läpikäydyt kaaoksen hetket ja niiden ytimestä löytynyt tyyni ovat minun pääomaani, jota voin käyttää hyödykseni. Ja jos oikein hyvin käy, myös muiden hyödyksi.
Tarina ei ole erityisen ainutlaatuinen eikä edes hurja. Minulla ei ole ikäistäni ystävää, joka ei olisi käynyt tähän mennessä jonkinasteista reaalielämän opintokokonaisuutta läpi. Eikä pelko toki tyystin ole kadonnut – pelkään vieläkin ihan hirveästi uutta ja tuntematonta, epäonnistumista, näitä tavallisia. Mutta mitä sitten, jos tuloksena on katastrofi? Nyt tiedän, että myrskynsilmä on olemassa, tie sinne on jo tuttu. Ja siellä ei ole mitään sen pelottavampaa kuin ihana rauha katsella ympäröivää pauhua.
A story of a 10-year anniversary
View all posts by fraulehtola
Fear, Shame, Sickness and Death
A Story of a 10-year Anniversary
Leave a Reply Cancel reply
Enter your comment here...
Fill in your details below or click an icon to log in:
Email (required) (Address never made public)
You are commenting using your WordPress.com account. ( Log Out /  Change )
You are commenting using your Twitter account. ( Log Out /  Change )
You are commenting using your Facebook account. ( Log Out /  Change )
Notify me of new comments via email.
Notify me of new posts via email.
Already have a WordPress.com account? Log in now.