fi fr fi fi fi zh fi fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi en fi en fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi en fi de fi de fi fi fi fi eo cs fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi en fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi ms en en
tammikuuta 2015 - K U J E M I E L E N
Meidän arjessamme agility on ottanut valtavan suuren roolin treeneissämme ja kisoissamme. Hakujutut ovat heilahtaneet julmasti maton alle: kunhan kevät lähestyy, aion senkin tekemistä palautella, mikäli vaan treenikavereita hommaa varten löydän kasaan. Samaan kastiin menee jälki ja lupasin itselleni koiratanssiesityksen viimeistelemisen vihdoin viimein. Monesta lajista monenlaista suunnitelmaa, mutta missä, missä kummassa on toko? Masennus rypee syvällä ja turhauttaa ajatella koko asiaa, mutta silti elämä tuntuu tylsältä ja turhalta ilman ko lajia.
Masokistimielisenä otin härkää sarvista. Olemme treenanneet pari kertaa tottelevaisuutta oikein vakavamielisesti, ajatuksenani testailla, onko kokeeseen menossa mitään järkeä. Viimeksi tiistaina menimme tokoilemaan yhdessä Essin&Narin kanssa ja vaikka pohja oli ikävän liukas, sain vähän käsitystä missä tilanteessa paimenkoirien kanssa olemme. Avasin tokokoekalenterin ja valitsin sieltä kokeen, jonne aion mennä. Molempien kanssa.
Kidan kanssa yllätys oli positiivisempi. Varsinkin metskun kohdalla Essi hehkutti, ettei ikinä ole nähnyt Kidaa noin reippaana. Vaikka maa oli epämiellyttävä ja pakkasta ikävänlaisesti, ei koiralla ollut ongelmia napata metallikapulaa suuhunsa ja palauttaa sitä oikeaoppiseen (!) perusasentoon. Kaukopalkan ottaminen käyttöön tokossa osoittautui äärimäisen hyväksi päätökseksi, vaikka agilityssa sen esiinotto aiheutti lähinnä ohjaajalle synkkyyttä. Aktiivista treeniä vaatii lähinnä kaukojen vaihdot (jotka ovat sellaisia kovin varovaisen tuntuisia) ja liikkeellelähdöt (ääntelyn takia). Ääntely on kuitenkin tähän mennessä ollut murheista pienin, mieluummin pari kitinää ahdistumisen sijaan. Tunnari, hyppynouto, ruutu, jäävät, luoksari, kaikki muu on toiminut kuten pitääkin. Tunnarista meinasin ottaa stressiä ja ei sen varmuus sadan prosentin luokkaa ole, mutta viimetreenissä Kida palautti oikean huolimatta siitä, että jarrujen petettyä rysäytti ensin oikeaa kapulaa päin ja peitti sen vähän lumen alle.
Nauru oli hieman valjumpi. Pohja aiheutti toki hankaluutta ja siksi esimerkiksi noudossa se oli hieman epävarman tuntuinen, vaikka on viimeaikoia tehnyt tosi sporttisia palautuksia. Edelleen sen vire laskee tehtävien jatkuessa, vaikka kaukopalkka onkin parantanut tilannetta huomattavasti. Enää Nauru ei tyystin lopeta työntekoa, vaikka sen meno muuttuukin vähemmän näyttäväksi. Minulla on kuitenkin tyhmä, pieni ääni, joka kuiskuttaa korvanjuuressa suuria sanoja ja vannottaa kokeeseen lähettämisen fiksuuden puolesta. Alkutekijöiksi ilmoitin kummankin koiran epävirallisiin tokoiluihin Porvooseen ensi kuussa, niin saan hieman nähdä, miltä asiat oikeasti näyttävät koemaisessa tilanteessa. Edelleen mietin, miten kummassa saisin merle-eläimeni näyttämään taitojaan myös silloin, un kourassani ei ole naksutinta. Teimme loppuun kapulan palautusta ja ruutua naksutintreeninä ja koko koira oli kuin eri otus. Se kantoi häntää korkealla, sen silmät paloi kuin kaksi tuikkua ja sen liikkeet olivat irtonaisia ja energisiä. Hankala otus, niin älyttömän potentiaalinen ja pätevä, muttei se silti anna edes puolia itsestään kilpailutilanteessa.
Tara on joutunut tyytymään puskakoiran elämään. Se piti viikon särkylääkekuurin, kun minusta otus reagoi selkäänsä hieman herkemmin kuin normaalisti. Kuurin aikana pidin sen myös rennommalla liikunnalla, mikä tarkoitti lähinnä lumipallohyppyjen eliminiointia. Olemme tehneet kuiten pitkiä lenkkejä mm. Ojangossa ja Viikissä, joten tolleri on päässyt tyydyttämään villejä vaistojaan samoilemalla ja lumessa piehtaroimalla. Mielessäni vilahti ajatus myös Tapsan ilmoittamisesta möllitokoon, mutta kolmen koiruuden raahaaminen samaan koetilanteeseen olisi minulle kovin stressaava kokemus. Taitaa Tapsutin jatkaa senioritreenejään, starttailla möllejä tuonnempana ja keskittyä odottamaan kevään mätsärikehien saapumista.
Teurastuksen jälkiä Viikin pellolla: peni yksityiskohta julmasta luonnosta.
Lauantaina syöksyimme Kirkkonummelle ihanan "virallisen koiranlämppääjäni" kanssa. Takakontissa matkusti lisäkaverina uskollinen kilpakumppanini, punainen raketti, virkamies-lempinimenkin saanut Kida. Koiria luokassa oli muistaakseni n. 55 kipaletta, tuomarina Arto Laitinen. Olin kustantanut juostavaksi yhden agilityradan ja hyppärin.
Ennen agilityrataa Kida oli kovin kummallinen. Sara jäi katsomoon kun minä lähdin lämppäämään ja pieni, taivaan putoamista yhä odotteleva kullannuppuni oli taas huolissaan, kun lauma ei ollut koossa. Pää heilui ja katse karkaili ja ajatus oli muutenkin tiessään. Kovin kiihkeä koira kuitenkin oli, moottori jylläsi kuin uudella bemarilla ja lähtöä odotellessa Kida päästi sellaisia raivohaukkuja minulle, että ounastelin pahaa. Lähdössäkin se huusi kitarisat suusta kurkistellen, vaikka kauniisti paikallaan pönöttikin. Ihan väärin en arvannut, sillä rata kusahti alkumetreillä. Ansaputki hokutti keppien sisäänmenon luona ja Kidu kävi sitä kurkistamassa, jonka vuoksi HYL napsahti otsaan. Itse kepit suoritti mahtavasti, mutta epävarmuus oli noussut paimenen mieleen ja se muuttui kovin minussa kiinni olevaksi. Se ei irronnutkaan hypylle kuten normaalisti ja minulla alkoi pakka hajota. Puomin neiti suoritti hyvin kauniisti, mutta viimeinen niitti tuli keinulla. Konsultoin pariakin ihmistä, että mitä helkkaria siinä tapahtui ja kummankin vastaus oli luokkaa: "se näytti siltä kuin olisi ajatellut, että juokse itse keinusi." Kida tosiaan otti pari askelta keinulle ja sitten tulikin siitä alas ja ohi. Ei liukastumista, ei lipsumista. Tämän jälkeen neiti rysäytti vielä okserin kumoon ja nappasi A:n sijaan putken, joten voisi sanoa, että varsin onnistunut rata oli! Ja yhtään ei nolottanut. Ei.
Harmistutti pääasiassa siksi, että perjantaina oli ollut niin hyvät treenit. Meillä oli sijaiskoutsi tosi kivan radan kera ja kumpikin koiristani (ja minä itse!) oli niin tykkejä, että hymyilytti koko illan treenien jälkeen. Myös kouluttajan ylitys toi mahtavan mielen, joten totaalisesti maton alle lakaistava rata maalasi mielen mustaksi. Ei auttanut kuin päästää paineita, joutua tyttöystävän potkittavaksi (kirjaimellisesti) ja piikiteltäväksi (kirjaimellisesti) ja sitten nokka pystyssä hyppärin rataantutustumiseen.
Hyppäri tuntui tosi kivalta. Oli pari kinkkistä kohtaa, mutta totesin, että on aika toteuttaa meidän tunnuslausetta. "Mieluummin överit kuin vajarit". Siispä heti alkuun treenasin törkkääväni Kidan kauempaa hypylle sen sijaan, että menen sohlaamaan hypyn luokse. Halusin saada etumatkaa, sillä hypyn jälkeen oli kiire pidemmällä välimatkalla olevan suoran putken suulle. Tämä kohta onnistuikin näppärästi, jonka lisäksi olin koko radan hiljaa. No melkein koko radan - keppien jälkeen pussi houkutteli vääränä esteellä ja sain karjaista kovasti, ettei raketti lojahtanut sinne. Mahtava viimehetken pelastus, joka tosin kostautui turhilla ylimääräisillä sekunneilla. Muuten homma meni kuitenkin ihan putkeen, suoritimme kauniin radan, joka näytti ja tuntui hyvältä! Nolla pärähti niin että räiskähti ja olin tavattoman tyytyväinen. Sijoittuminen olisi kruunannut kokonaisuuden, mutta vaikka tovin killuimme hopeasijalla, ei meille valitettavasti kunniaa kummempaa irronnut. Vaan nolla on nolla! Kolmas kolmosten kisa ja toinen nolla, ei yhtään huono juttu!
Sunnuntai olikin sitten aivan katastrofi. Ihme kumma episodit naurattivat samana päivänäkin, eivät vai jälkeenpäin - olen selvästi saanut tiukan piponi höllättyä äärimmilleen, kun vastoinkäymiset jaksaa huvituttaa kesken kriittisten tositoimien! Meni nimittäin unohtamaan rekisteritodistuksen kotiin. No ei siitä auttanut kuin risteillä Kirkkonummen ja kotioven väliä. B-agilityrata ehdittiin juuri missata. Hyppäri oli ohjaukseltaan erittäin helppo, mutta kunnon päälle se otti: tuomari vitsaili heti alkuun, että loppusuora alkaa ensimmäisestä esteestä. Suoraa mennä kaahotettiin sitten tuli hännän alla, helvetin hienoa nollaa tehtiin - kunnes raivopäinen, haukkuva australianpaimenkoirani päätti ottaa ja juosta vikasta esteestä ohi. Ei siinä auttanut kuin nauraa, kruunasi tämä niin kaiken. Itsessään rata oli kuitenkin hyvä ja Naurun asenne aivan satasen lainan arvoinen, joten nokka kohti kisoja uudestaan parin viikon päästä ja niitä nollia hakemaan tyhmän vitosen sijasta!
Näimme pitkästä aikaa Naria ja Essiä! Pieni pehkonen on kasvanut valtavasti ja näyttää jo ihan oikealle collielle. :)
Enää muutama päivä kilpailuviikonloppuun, eikä treenattavaa ole oikein ollut. Agilityssa kaikki perusjutut sujuu näppärästi, enkä jaksa turhaan hinkata samoja juttuja maailman tappiin asti. Naurulla kaiken pitäisi sujua, kunhan itse pidän paketin kasassa eikä esimerkiksi keinulle rynnätä liian kovalla vauhdilla. Kidan ainoa mokamahdollisuus lienee kontakteilla, joilla liika innokkuus voi kostautua kontaktivitosella. Perjantaina on kuitenkin vielä ryhmätreeni tiedossa, jossa sitten hiotaan viimehetken hifistelyt viikonloppua varten valmiiksi.
Kävimme valokuvailemassa ja lenkkeilemässä Ojangon lähimaastoissa Narin ja Essin kanssa. Kaikenlaisia kuvaräppäyksiä tuli taas taltioitua, mutta parhaimmista taidan tehdä kuvapostauksen erikseen... laitetaan kuitenkin ensimakua tuohon vähän alemmas. ;) Narilla on ensimmäiset juoksut, mutta eipä ne likkoja kiinnostaneet. Kida kävi vähän nuuhkimassa, totesi pehkoeläimen sakkolihaksi ja sitten se tyytyi painimaan hangessa yhdessä merle-eläimen kanssa. Tuo kaksikko on melkoinen paitaperse-yhdistelmä, kolmas osapuoli saa mitään huomiota, kun kahdestaan on aussieilla niin omat juttunsa.
Syksyn kuville on tiedossa jatkoa....
Tänään kävin tekemässä pitkästä aikaa tokotreeniä, mutta lyhyeksi pyrähdykseksi yritys jäi. Yksin ei vaan ole kivaa. Siitä suivaantuneena sovin Sussun ja Linkin tapaamista helmikuulle, tyhmän itsevarmana varasin harjoituskokeen Naurulle (ja Kidan heitin varalle) ja lisäksi suunnittelin jonkin hallin varailua yhdessä innokkaiden tokoilijoiden kanssa. Tomppelina kun uskottelen itselleni, että helposti sitä kisoihin palaa itsetuntokolahtaneen punakiitäjän tai moottoripuutteellisen merlen kanssa. Ihan helppo nakki. Ihan innokasta työskentelyä noilta kahdelta irtosi, vaikka hommat kestikin n. 20min / nenä.
Paimenlauman kirjoittelija Leena pisti kyselyä blogikoirien huonoista tavoista. Luonnollisesti meiltä löytyy kasa vain kilttejä enkelikoiria, jotka eivät koskaan mitään pahaa tee ja aina ovat omistajan varjoja ja enkeleitä - ainakin, jos heiltä itseltään kysytään. Kukaan piski ei ole täydellinen ja jokaisesta löytyy ne tavat, jotka saa punaiset hiukseni putoilemaan ennen aikojaan. Jotta kukaan ei erehtyisi pitämään puudeleitani täydellisinä (mikä on suuri virhe, koska ainakin minä olen, t. Tapsa), valaisen hieman hottentottien likaisimpia puolia.
"Mun paha tapa on se, että oon niin täydellinen, et muihin sattuu. Tsekatkaa nyt näitä muuvejakin."
On pari pientä juttua, mitkä pitää tietää Tarasta yksinolon aikana. Se on noutaja. Noutajan omistaja varmasti jo tietää mitä ajan takaa, ummikompi voi miettiä, että lähteekö se siis yksinään hakemaan jostain jotain. No ei lähde, mutta ahne se on. Tosi_ahne. Esimerkki löytyy ihan kuluneelta päivältä, kun laitoin koirat vessaan siksi aikaa, kun imuroin olohuonetta. Pienessä lukaalissani tähän kului aikaa muutama hassu minuutti, plus vielä hetki kun moppasin lattian ja laitoin maton takaisin paikalleen. Avasin vessan oven ja kappas, arvovaltainen luppakorvaisuuden edustaja pönöttää pää roskiksessa, toimenkuvanaan ihanaisten tamppoonien repiminen riekaleiksi. Siinä se sitten päätään kummissaan kallisteli, kun minä kihisin kiukusta sotkun nähtyäni, paimenten luikkiessa äkkiä karkuun. Tara on monta kertaa asettanut myös rakkaalle tyttöystävälleni yllätyksen, kun hän on repinyt koiraportin pois tieltään päästäkseen käsiksi roskapussiin, joka ei ole päässyt ulos roskikseen asti. Siinä on sitten imuroitu kahvinpuruja ja noukittu puhtaaksi nuoltuja ruokarasioita. Taran vatsa ei onneksi tästä ole yleensä moksiskaan, se koko sopasta vielä puuttuisikin.
Naurun paha tapa on vähän kiistelty aihe. Entinen avopuoliso tunsi valtavaa raivoa ko. tapaa kohtaan, nykyinen kumppani taas on kehittänyt piirteestä yhteisen jutun itselleen ja merlelle. Nausku on nimittäin aika puhelias tyyppi. Ei se hauku äänille eikä ulise yksinään, kentänkin laidalla se osaa olla ihan hiljaa nätisti, samoin häkissä. Tyyppi on vaan persoonaltaan täysi kanarialintu, joka livertää päivän kuulumiset ja tarinat niin kovaan ääneen, ettei kukaan voi olla kuulematta. Hieman tätä pulinaa on ollut kuultavissa Nauskun synttärivideoissa (1 & 2). Onhan tapa hieman rasittava, kun pieni, puhelias Nauru-eläin kertoo, kuinka häntä väsyttää ennen nukkumaanmenoa, tai kuinka tosi siistiä oli treeneissä tai millaisia unia hän näki odottaessaan minua töistä kotiin tai kuinka kamalan onnellinen hän oli hyvästä ruoasta tai kivasta päivälenkistä... vaan toisaalta. Onhan se aika söpöäkin.
"Mul on vaan kiire kertoooooo mitä kaikkee siistii mun elämässä tapahtuu!"
Kidan huonoin tapa lienee sen päällepäsmäröiminen silloin, kun ahdistaa. En kyllä tiedä voiko sitä ihan puhtaasti pahaksi tavaksi laskea, se nyt kuuluu koiran persoonaan ja pysyy hienosti kurissa tiukalla johdonmukaisuudella. Kiduskia kuitenkin ahdistaa maailma joskus tosi kovasti. Taivas putoaa niskaan ja elämä on tyhmää, eikä silloin ole hauskaa pienillä punapaimenilla. Hässkkä vieraiden koirien keskellä - tai ylipäänsä uusiin tyyppeihin tutustuminen - on jännää ja elämästä löytyy muutama muukin juttu, joista pienet aivosolut joutuvat vähän koetukselle. Kyllähän Kida silloin hammasta näyttää ja kehoittaa muita siirtymään kauemmas, mutta aina neidin ego ei kestä ajatusta, että HÄN voisi sen sijaan siirtyä pois, ettei muiden tarvitsisi. Silloin Kida kulkee menemään kuin pahkasika, mennä röhkii pienessä mytyssä happaman näköisenä ja mulkoilee mennessään kaikkea ja kaikkia, syyllistäen niin pirusti kuin osaa. Ja sitten se makaa happamana pienellä kerällä ja voivottelee mielessään, kun ei pieniä australianpaimenkoiria yhtään arvosteta tai koskaan rakasteta. Toki ikäväksi tavaksi voisi mainita myös vieraiden kovaäänisen vastaanoton leukojen louskuttamisen muodossa, mutta eiköhän tämä olisi ollut ihan pois karsittavissa vähän reippaamalla ja aktiivisemmalla koulutuksella, sekä paneutumisella...
"Mutta mä olen kuitenkin kamalan nätti, tosi kiva kisakoira, pätevä ja poseeraan aina kivellä, halusit tai et. Lisäksi pussailen aina, kun vain sitä toivot. Ja vaikket toivoisikaan."
Voisin yrittää ottaa tavaksi tehdä kuvauspostauksen väh. kerran kuukaudessa. Huom, yritän.
Olemme jo pari kertaa käyneet lenkillä tosi kivalla poppoolla. Operaatio "Helsingin lenkkimahdollisuudet tutuiksi" on johdattanut minut ja kahden hurmaavan neitiaussien, Dian ja Rosin, omistajan jo pari kertaa yhdessä pääkaupunkia samoilemaan ja koiramaisia juttuja lärpättämään. Koirammekin tulevat mitä mainioimmin toimeen. Kidaa joskus ahdistaa, jos se jää liian tiukkaan syleilyyn jengin keskelle, mutta kuuliaisesti se väistää minun komennuksestani turhan pärräämisen sijaan. Tiukkapipoinen kurilainen on kuitenkin jo pari kertaa intoutunut kunnon rallikisaan paimenporukalla - Tapsa sen sijaan nauttii, kun saa ihan rauhassa taapertaa omia polkujaan.
Ihan ensiksi mainos! Ensi maanantaina 19.1 on Helsingin Pukinmäen Murren murkinan tiloissa on ilmainen luento koirien vitamiinien tarpeista. Luennoitsijana Riitta Kempe, joten taatusti asiantuntevaa infoa luvassa! Luennon kesto klo 17-19. Osallistuisin itsekin enemmän kuin mielelläni, mutta valitettavasti olen töissä iltavuorossa.
Eilen käväisin koko lauman kanssa agilityepiksissä Vuokkoset-areenalla. Pingoin yhteensä kahdeksan rataa ja kyllä se tuntuikin lopulta kintuissa! Kuntoni on mennyt aivan maihin, joten ei auta kuin kaivaa juoksukenkiä esiin ja lähteä taas reippailemaan hikisemmin. Naurullekin ostin viime viikolla tuliterät vetovaljaat, joten treenin aloittaminen on enää viitsimiskysymys. Koirien kunnossa vikaa ei kuitenkaan ollut, sillä ne viilettivät menemään hurjan hienosti ja hauskaa näytti olevan.
Kaikki kolme pääsivät ottamaan kaksi starttia putkirallissa. Kidan kanssa ensimmäinen rata meni aivan läskiksi, mutta toinen sujui jo mainiosti. Yksi väärä putkenpää tuli napattua, Kida jostain syystä päätti, että voi tunkea putkeen likimain jalkojeni välistä.... Naurun kanssa putket olivat hurjan hauskoja, se oikein haukahteli mennessään kovaa eteenpäin! Väärään putkeen sekin singahti persjättöni ollessa armottoman myöhässä, mutta virtaahan sinne mentiinkin poistamaan voiton tavoittelun sijaan. Taran kanssa homma otettiin kyllä ihan tosissaan. Ensimmäinen rata oli hullunhauska varsinkin ulkopuolisille, sillä kun ohjasin Taraa kauempana olevaan putkeen, joka meni aivan rajoittavan aidan edestä, päätti tolleri mennä täräyttää ja loikkasi aidan yli! Siinä ulvottiin naurusta, kun pöllämystynyt seniorikoira korvat tötteröllä toljotti aidan takana, että mihin kuski jäi. No, aidan yli takaisin ja pilisteltiin rata loppuun, toisen kerran nollasuorituksena!
Mölliradalle ilmoitin Kidan (ulkopuolisena) ja Naurun. Kilpaileviin en todellakaan jaksanut jäädä odottamaan, ilta olisi venähtänyt aivan liian pitkäksi. Möllirata oli simppeli ja kumpikin juoksi sen vain kerran, joten sain itselleni hyvää nollarata-treeniä. Ihan putkeenhan treeni menikin! Kida juoksi nopean nollaradan ja ansaitsi sillä mölliradan voiton, mutta luonnollisesti palkintoa emme vastaanottaneet. Nauru sai sekin puhtaan ratasuorituksen ja ylsi ajallaan kolmanneksi! Kumpikin otti kontaktit hyvin ja ohjautui muutenkin sulavasti, joten ei ole valitettavaa meikäläisellä.
Olipa hauska kisailta! Rapiat viikon päästä kisaillaan sitten oikeasti ja tosissaan. Toivottavasti saadaan kivoja ratasuorituksia molempien paimenkoirien kanssa. Ainakin viime perjantain agitreenit sujuivat tosi mallikkaasti, Nauru veti nollaradan treenissä, jossa oli myös kepit ja keinukin.
Koiraharrastuksen mitätön arvo ulkopuolisten silmissä
Minun piti kirjoittaa kertomusta viime perjantain agilitytreeneistä ja agsa-asioista muutenkin, mutta jääköön se ensi kertaan. Silloin kerrottavana on myös epiksissä tapahtuneita kommelluksia, joilta ei varmasti huomenna Vantaalla vältytä. Olen kuitenkin itsenäisyyspäivästä lähtien (ja oikeasti vähän kauemminkin)  paasannut ja kihissyt kiukkuisena aiheesta, josta minun on avauduttava täällä blogissa. Nimittäin koiraharrastuksen mitättömästä arvosta ulkopuolisten silmissä.
Linnanjuhlissa itsenäisyyspäivänä oli jos jonkinlaista kulkijaa. Elastisen virneen tunnistaa kaiken, mukana oli myös huippu-urheilijoita, joille annettiin tunnustusta. Löytyi porukasta kouluratsastusryhmänkin jäsen, ettei vain jääkiekko ollut tuettuna. Kaiken lisäksi porukassa oli lihapiirakoiden valmistaja, presidentti kun sattui kesällä vierailemaan eräässä putiikissa ja ihastui näiden epäterveellisten herkkujen makuun.
Koiraurheilijoita ei paikalla ollut yhtäkään. Olipa koiralaji melkein mikä hyvänsä, suomalaiset edustavat arvokkaasti ja roikkuvat usein palkintosijoilla. Jo pelkästään agilityssa suomalaiset nimet ovat usein jopa TOP3-listassa, vähintään TOP10:ssa. Pelkästään vuonna 2014 Suomi voitto tottelevaisuuden MM-joukkuekilpailun ja lisäksi yksilökisassa maamme oli edustettuna hopeasijalla. Palveluskoiralajeissa tämä vuonna Suomi sai MM-joukkuekilpailun kolmannen sijan Italiassa. Helsinki kerää joka vuosi joulukuussa kaupungin täyteen myös ulkomaalaisia, jotka tuovat koiransa kansainväliseen koiranäyttelyyn Helsinkiin. Tämän isäksi vuonna 2014 järjestettiin Suomessa Maailman voittaja-tapahtuma (World dog show), joka keräsi 10 000 ulkomaalaista koiraa omistajineen Suomeen - innoikkaimpia saapui Japanista asti. Tätä menestyksen listaa voisi jatkaa loputtomiin, mutta kansan suhtautuminen koiraihmisiin on selvä. Hölläpäisiä huuhailijoita, jotka hypyyttävät koirillaan estehyppyä takapihalla ja kakatkin jättävät keräämättä.
Helsingin kaupunki suunnittelee jyräävänsä Tuomarinkylän koira-alueen tylysti jalkoihinsa. Tämä ei ole lainkaan harvinaista, sillä ylipäänsä kaupunkien suhtautuminen koiraharrastuksen tukemiseen on hyvin nihkeää. Muistan kuunnelleeni juttuja treenialueen saamisen vaikeudesta aikanaan, kun treenasimme Kanavan koirakillan puikoissa Vääksyssä: kaupunkia ei yksinkertaisesti kiinnosta tukea esimerkiksi rahallisesti koirahömpötystä, lentopalloseura sen sijaan saa tarvitsemansa avun. Tekemiseen soveltuvien hallien, metsien tai maa-alueiden metsästäminen voi käydä työstä. Talvisaikaan hiihtäjät ja koiraihmiset eivät todellakaan mahdu samalle tontille ja nelijalkaisten ystävien lenkityksessä joutuu monessa paikassa käyttämään vähän päätään. Ilahduinkin suunnattomasti lahtelaisen koirapolku-tempauksesta ja samalla kevyen ironisesta kannanotosta! Kesällä murhetta aiheutti paitsi koiraihmisille, myös varmasti monille lapsiperheille, suositun uimapaikan Firan kohtalo. Kiinnostusta asioiden järjestämiselle ei yksinkertaisesti ole, kun kyseessä on rekkujen ulkoiluttajien tarpeet. "Kun onhan heillä koirapuistot".
Olen yrittänyt kuumeisesti keksiä, miten voisin omalla panostuksella auttaa asiaa. Tietenkin vitsailimme, että voisin pyrkiä presidentiksi ja laatia osallistujalistan vuoden prameimpiin pippaloihin - ei hullumpi ajatus, siinähän saisi moneen muuhunkin epäkohtaan tartuttua samantien! Minusta on vain yksinkertaisesti naurettavaa, ettei ulkopuoliset kansalaiset osaa olla ylpeitä siitä, että jollakin osa-alueella meiltä löytyy mestareita, valmentajia, joita himoitaan avoimesti rajojemme ulkopuolella. Mm. Janita Leinonen ja Jaakko Suoknuuti ovat agilitypiireissä niin haluttuja opettajia, että voisivat varmasti elää rattoisasti missä päin (koiraharrastus)maailmaa tahansa ja töitä löytyisi kyllä.
Yritän kertoa kanssaihmisille koiralajien menestyksestä maailmalla, vaikkei heitä varsinaisesti kiinnostaisikaan. Jokainen positiivinen kertomus koiraharrastajan edesottamuksista nostaa matalaa palkintokorokettamme hieman ylemmäs. Pieni tarina siitä, kuinka tavan tallaaja panostaa koiransa hihnakäytökseen voi saada ulkopuolisen kohottamaan hieman kulmaansa - ei inhosta, vaan vaikutuksesta. Se, kun istutan koirani hyvissä ajoin ojaan ja väistän kohteliaasti vastaantulijoita koirien ollessa vapaana, saan paljon positiivista palautetta ennenkaikkea koirieni tottelevaisuudesta. Tarinoin mielelläni koulutuksesta ja kilpailemisesta. Se lienee selvää, kukapa intohimoistaan ei jaarittelisi. Vaan kun naapurin Pirkko tajuaa, että agility ei olekaan tuoleista ja mopinvarsisita rakennettujen esteiden hypyyttämistä vaan ihan oikeasti vakavasti otettava, kansainvälisesti tunnettu urheilulaji, on se pieni onnistuma koiralajien arvon nostamisessa.
Ollaan ylpeitä valitsemastamme lajista - ehkä jonain päivänä muutkin ovat.
MUOK 13.1: HS osui kanssani aika nappiin. Iso uutisjuttu Janita Leinosesta luettavissa tämän päivän Helsingin sanomissa! Nettiuutisen näät täältä!
Lukijamäärä on kutitunut parilla, harmin paikka! Tästä surullisesta huomiosta tulikin mieleeni, onko jotain tekstejä/juttuja, joita haluausitte minun kirjoittavan? Kaikenlaisia ehdotuksia otetaan vastaan, ellei perinteiset treenikertomukset ole se juttu, jota täältä halutaan tiirailla - valokuvien lisäksi tietysti. Yksi huumoriteksti minulla on luonnoksena tekeillä, mutta olisi kiva kuulla lukijoidenkin ääni, jotta saisi tärkeästä harrastuksesta muillekin miellyttävän, kun tätä kerran julkisesti tehdään!
Tänään on kuitenkin suuren juhlan päivä!
Kyllä sai pieni ihminen nauraa Nausku vajaa 10kk:lle, joka on alarivin keskellä. Jännä, ettei saatu näyttelyistä T:tä ja H:ta kummempaa! Kuvahan on siis räpsäisty Virossa Laura P:n toimesta. Pitkäkinttuisesta merleotuksesta on kuitenkin kasvanut erittäin kultainen - ja komiakin! - isokokoinen aussie, jonka luulisi pääsevän yli esteiden erittäin kepeästi. Kuun lopussa se starttaa ensimmäiset viralliset agikisansa, vähän tässä tuppaa jännittämään!
Viimevuonna alkaneen perinteen mukaisesti on kuitenkin Naurulla sananen sanottavan juhlapäivänään:
2016 aarteet agility agilitykarkelo agilityliikkeet aiheen vierestä angst arki arvonta epikset eräjormat flow flying dog haaste haku hehkutus hoitokoira huumori ilmoitus joulu juhlapäivä juokseminen juoksuhaaste jälki kaupunkikoira kesä kevät kisa koulutus kurssit kuulumisia kuvat kysymyspostaus leiri lomalla luonnetesti m-pentue maalla on mukavaa mahtava fiilis mainos marina match show matka meno MH miten meni noin omasta mielestä murren murkina mätsärit möllitoko nauru näin minä teen näyttely onnellisuus paimennus pentuelämää pentuprojekti piirros pm pohdinta pomeranian Pyöräily rakkau rakkautta rallytoko ratapiirros rauniot road trip ruoka sairastelu shoppailu sienikoira sponsori synttärit talvi tara tavoite tekstiä terveys toko tokokoe tokoliikkeet tulossa tunti turhuus valmennus veto video videopostaus videot viesti vloggaus voitto! vuosikatsaus wirneen ystävä ystävät
Koiraharrastuksen mitätön arvo ulkopuolisten silmissä
#2 Agilityn aloittaminen nuoren koiran kanssa
Koiran kesätukka - puolesta vai vastaan?
Template Created By : ThemeXpose | Distributed By Gooyaabi Templates. All Rights Reserved.