fi fi fi es fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi et fi fi fi fi fi fi en fi da en da fi fi fi fi fi fi fi fi fi eo de fi fi fi fi fi fi fi de fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fr fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi cs fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi fi
Jos olisin James Bond -elokuva, minun nimeni olisi Elä ja murehdi. Elokuvani
päähenkilönä olen perehtynyt erityisesti menneiden asioiden vatvomiseen:
Esikoiskirjani (Lintu pieni) julkaisun jälkeen murehtimiseni nousi uusiin sfääreihin. Sen
sijaan, että olisin täydestä sydämestäni nauttinut unelmani toteutumisesta, tuhlasin ison
osan ajastani murehtimiseen. Yleisötilaisuuksien jälkeen mietin, miksi en valmistautunut
paremmin? Miksi en muistanut hymyillä kirjailijakuvassa? Miksi, voi miksi unohdin mainita
sen erään tärkeän asian haastattelussa? Olin itseäni kohtaan kuin ankara valmentaja, joka
muistuttaa pienimmästäkin inhimillisestä virheestä. Ja ennen kaikkea murehdin: miksi en
täysin tunne olevani kirjailija?
Sillä minulla oli mielessäni tietynlainen kuva siitä, millainen kirjailijan tulee olla sen lisäksi,
että hän kirjoittaa kirjoja. Mielikuvani kirjailija osaa puhua suurelle yleisölle syvällisesti sekä
yhteiskunnallisista asioista että kirjallisuuden historiasta. Hänellä on painavaa sanottavaa
eikä hän arastele sanoa sitä. Hän istuu ryhdikkäästi selkä suorassa ja artikuloi selkeästi. Ei
jännitä. Ja hänellä on takanaan kirjoittamisen opintoja.
Minä en kunnolla solahtanut kuvittelemaani muottiin. Jännitän esiintymistä.
Hermostuneena takeltelen sanoissani. Arastelen tuoda julki mielipiteitäni. Ryhtikään ei
aina ole hyvä. Eikä minulla ole takanani aikaisempia kirjoittamisen opintoja. Pakko
myöntää, että tunsin alemmuutta, kun seurasin muita viime vuonna julkaisseita
esikoiskirjailijoita, joista suurella osalla oli takanaan joko menestymistä kirjoituskilpailuissa,
toimittajantöitä tai kirjoittamisen tai kirjallisuuden opintoja. Olin outolintu, itseoppinut, joka
oli päässyt solahtamaan muiden joukkoon vailla asianmukaista ansioluetteloa. Viis siitä,
että olin koko ikäni lukenut ja kirjoittanut.
Ei ihme, että murehdin.
Kun myöhemmin kerroin lähteneeni opiskelemaan kirjoittamista, useimmiten sain
kuulla hämmästyneen kommentin: Miksi ihmeessä, sinähän sait jo romaanin julkaistua?
Kieltämättä kysymys sai oloni hieman noloksi. Oliko opiskelemaan hakeutumiseni taustalla
vain tarve saada uskottavuutta ja tulla hyväksytyksi? Olinko vienyt opiskelupaikan joltakin,
joka olisi tarvinnut sitä enemmän kuin minä?
Voin vastata vain itsestäänselvyydellä: Kirjoittajana ei voi koskaan olla valmis. Tietoisuus
valmiina olemisesta, tyrmää mahdollisuuden kehittymiseen. Uskon, että voimme olla hyvin
valmistautuneita, mutta emme koskaan valmiita. Vaikka kirjan julkaisu on ollut unelmani ja
jossakin vaiheessa siitä tuli myös päämäärä, en koskaan ajatellut, että sen jälkeen olisin
vailla kysymyksiä ja mystisesti hallitsisin kaikki tekstin tuottamisen niksit.
Nyt ajattelen, että ehkä murehtimiseni johtui siitä, etten yksin puurtaessani ole kunnolla
oppinut tuntemaan itseäni kirjoittajana. Millainen kirjoittaja minä olen? Esikoiskirjani
julkaisuprosessi on auttanut minua pääsemään lähemmäs kirjoittajaidentiteettiäni, mutta
toivon, että lopullisesti se selviää minulle opintojen myötä, kun konkreettisesti pääsen
pohtimaan ja haastamaan omia kirjoittamiskäytäntöjäni ja näen itseni osana muiden
Lähettänyt Anne Mari Rautiainen klo 8.22
Kohteen lähettäminen sähköpostitseBloggaa tästä!Jaa TwitteriinJaa FacebookiinJaa Pinterestiin
Tunnisteet: kirjailija, kirjoittajaidentiteetti, Kirjoittaminen, kirjoittamisen opiskelu
Uudempi teksti Vanhempi viesti Etusivu
Tilaa: Lähetä kommentteja (Atom)
Teema: Yksinkertainen. Sisällön tarjoaa Blogger.