cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs en cs cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs en hbs_lat cs cs en cs cs cs cs cs cs sk cs cs en en cs en es es cs cs cs es en cs en es es cs cs cs cs de cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
První český výbor z díla rakouského romanisty a literárního vědce Leo Spitzera (1887–1960) představuje jednu z nejoriginálnějších osobností literární vědy 20. století. Jeho precizní analýza zdánlivě bezvýznamných detailů a interpretační metoda, charakterizovaná slovem „cvaknutí“, tvoří inspirativní protipól přebujelého poststrukturalismu.
Jean Starobinski v předmluvě k francouzskému vydání Spitzerových Stylistických studií (Stilstudien) napsal, že veškeré tajemství textu je pro Spitzera skryto v jeho povrchu: text nemá žádnou mystifikační funkci a „Spitzerova interpretace chce přecházet pouze od explicitního k ještě explicitnějšímu“. Znamená to především, že Spitzerova „fenomenologie stylu“, jak to Starobinski nazývá, se obejde bez – ať už jakkoli jinak motivovaného – hledání nějakého latentního sdělení, které by nám text vydával takříkajíc proti své vůli. Jeli skutečně Spitzerova analýza především analýzou povrchu, potom český výbor z jeho díla, vydaný nakladatelstvím Triáda v překladu Jiřího Pelána a Jiřího Stromšíka, přesvědčivě ukazuje, jak mnohotvárný a fascinující může takový „povrch“ literárních děl být.
Hybridní tvorové mluví hybridní řečí
První část výboru představují řekněme „metodologické“ studie, v nichž Spitzer – vždy ovšem s využitím konkrétních příkladů – dospívá k obecnějším tezím ohledně úzkého propojení stylistiky, jazykovědy a studia literatury. Spitzerova erudice a neuvěřitelná schopnost precizně analyzovat zdánlivě dílčí aspekty literárních děl by ovšem neměla zastřít fakt, že jeho až monstrózní přesnost je vždy a za všech okolností doprovázena velmi jemným citem pro analyzované jevy. V závěru osobněji laděného textu Jazykověda a literární historie Spitzer koncipuje teorii četby a interpretace, která nachází svůj výraz v jednom prostém a výstižném slově, jež zároveň označuje jistý typ zkušenosti; je jím slovo „cvaknutí“; cvaknutí, díky němuž „detail a celek našly společného jmenovatele, stanovujícího etymologii díla“ (s. 88–89). Jde o těžko stanovitelný moment, v němž se propojí část a celek, ale také minulost a přítomnost, neboť právě zde předcházející četba jaksi après coup dostane veškerý svůj smysl, možná tak trochu na způsob proustovského ztraceného času, který dojde svého skutečného smyslu a ospravedlnění v rozhodnutí vytvořit umělecké dílo, a právě tím se stává časem znovunalezeným.
Od Rabelaise k Célinovi
Takových příkladů by bylo možné uvést takřka nekonečný počet a potěšení z četby Spitzerových textů spočívá mimo jiné také v očekávání a vyhledávání takovýchto drobných radostí. V textu o Proustovi, jenž je nesmírně pozorným výčtem výrazových prostředků, jimiž jsou v Hledání ztraceného času vytvářeny typicky proustovské literární efekty, se může mezi nakupenými příklady ztratit nenápadné Spitzerovo prohlášení, v němž se sám stává básníkem. V souvislosti s jednou citovanou větou Spitzer poznamenává, že „ve čtenáři zůstává kýlová brázda jemné vlny vůně“ (s. 429). Často nás překvapí obraty, v nichž se Spitzer ukazuje jako pozoruhodný stylista, třeba tehdy, když jsou Góngorovy Samoty označeny jako dílo „proslule temné a temně proslulé“ (s. 269). Mimochodem právě podobné formulace, které u Spitzera zůstávají zasuté v záhybech jeho důsledných analýz, u pozdějších teoretiků jiné orientace, například u Rolanda Barthese, často hypertrofují do té míry, že v nich bohužel zaniká logika samotného sdělení.
Za přesností rozborů se kromě jiného může ztratit také Spitzerova nepochybná invenčnost: zvlášť výmluvným příkladem je neotřelé srovnání Voltairovy Zairy a Shakespearova Othella na začátku eseje o Voltairovi (s. 348–360) a takřka šokujícím dojmem působí pasáž, kdy Spitzer při hledání Rabelaisových následovníků srovnává Rabelaisovy jazykové vodopády s Célinovým antisemitským pamfletem Bagatelles pour un massacre (Bagately k masakru). Takové tvrzení je možné jen proto, že předmětem srovnání je čistě jazyková stránka Célinova textu: „Jeho slovní svět je ve skutečnosti pouze světem hřmotných slov, řinčivých hlásek, připomínajících nesmyslně bušící stroje a přehlušujících svým rachotem strach a zběsilost osamělého člověka uprostřed prokletého moderního světa. Slova a skutečnost se rozcházejí“ (s. 82).
O Proustovi bez spekulací a s ironií
Jestliže takovýchto šťastných vyjádření, v nich čtenář spíše intuitivně než analyticky, ale velice přesně uchopí to, o co v nich běží, najdeme u Spitzera desítky, nikdy to neznamená, že by šlo o nějaké spekulace. U autora je vše až nestvůrně důkladně zdokumentováno (opět vlastnost, které se zejména takzvané poststrukturalistické literární vědě ne vždy dostává v patřičné míře). Snad nejlepším dokladem v předkládaném výboru je již zmiňovaný text o Proustovi, a to tím spíše, že málokterý autor se stal v minulém století předmětem tolika metafyzických spekulací jako právě Proust. Spitzerův puntičkářsky přesný rozbor Proustova literárního jazyka s hloubavými filosofickými výklady kontrastuje do té míry, že se čtenář nemůže ubránit dojmu, že jde o výslovný záměr. Pokud Spitzer napíše, že „je samozřejmé, že prefix re- pro Prousta, jenž vidí nesmrtelnost v obnovování minulosti, musí být zdůrazněně afektivní“ (s. 477), těžko se nedomnívat, že jde o výraz výslovné ironie, adresované filosofujícím interpretacím tohoto autora. Hloubání nad podstatou času – u Prousta jistě ne neoprávněné, ale občas využívané jako záminka k dosti vágním tezím, jejichž notoricky známým příkladem je třeba dílo pozdního MerleauPontyho – je zde redukováno na specifické zacházení s jistým prefixem. A třebaže náš výčet textů obsažených v českém výboru je neúplný, zmiňme ještě alespoň vynikající závěrečný text věnovaný Butorovi, který je přesvědčivým dokladem toho, že Spitzerův postup bez problémů obstojí i u moderního románu.
Stručně řečeno, výbor ze Spitzerových stylistických studií je skutečnou událostí. Zmiňovat kvalitu překladu, pečlivost, s jakou je výbor sestaven, a instruktivnost rozsáhlého doslovu je vzhledem ke složení překladatelského týmu takřka nevkusné. A ostatní už je na čtenáři.
Autor je filosof, univerzitní pedagog a překladatel.
Leo Spitzer: Stylistické studie z románských literatur. Přeložili Jiří Pelán a Jiří Stromšík. Triáda, Praha 2010, 606 stran.
Soubor esejů převážně mladších autorů z různých stran nahlíží a vykládá skutečnost, kterou filosof Václav Bělohradský pojmenoval slovem „neonormalizace“.
Třetí díl batmanovské série Christophera Nolana, nazvaný Temný rytíř povstal, opět zachází s postavou maskovaného strážce pořádku vážně a dospěle. Hlavní otázka, …
Černé slunce a čas
Ladislav Šerý ve své nové próze zůstává věrný polohám, jež známe z jeho starších textů. Román Nikdy nebylo líp je ale depresivnější, poznamenaný stárnutím …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates