cs cs sv cs de cs cs cs cs cs cs cs cs cs fr cs cs cs cs en sk cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs
Syn.: Phragmites communis, Arundo australis, Calamagrostis nigricans, Cenchrus frutescens, Cynodon Phragmites, Czernya arundinacea, Oxyanthe Phragmites, Reimaria diffusa
Čeleď: Poaceae - lipnicovité (trávy)
1 až 4 m (výjimečně - zejména v tropech - až 10 m) vysoká tráva s dlouhými, plazivými oddenky a až 10 m dlouhými výběžky. Stébla jsou mohutná, přímá, tuhá, lysá, až 25 mm v průměru, s mnoha kolénky. Listy jsou četné, 20 až 50 cm dlouhé a 2 až 3 cm široké, zelené, někdy namodralé, tuhé, ploché, na konci protažené v dlouhou, tenkou a mírně zvlněnou špičku. Listové pochvy kryjí kolénka, jazýček je nahrazen krátkými chlupy, ouška jsou krátká a slabě chlupatá. Květní laty jsou zpočátku přímé, později převislé, 15 až 40 cm dlouhé, často nafialovělé, jejich větve jsou drsné, na bázi jemně chlupaté. Klásky jsou 2 až 7květé, 10 až 15 mm dlouhé, ve spodní části pouze s květy samčími nebo sterilními, v horní části oboupohlavnými, z vřetene vyrůstají až 10 mm dlouhé, lesklé chlupy. Pluchy jsou úzké a zašpičatělé, na bázi s hedvábitými chlupy, osina chybí. Kvete v VII až X.
Stojaté nebo velmi pomalu tekoucí vody (koření ve hloubkách zhruba do 1 m), prameniště, vlhké louky, bažiny, podmáčené lesy, někdy i sušší stanoviště s kamenitou půdou (opuštěné pískovny apod.).
Jedná se kosmopolitní druh, roste takřka po celém světě vyjma arktických oblastí, v ČR se vyskytuje hojně od nížin po podhorské oblasti, ve vyšších polohách obvykle nekvete.
Oddenek rákosu obsahuje asparagin, betakaroten, furfural, kyselinu askorbovou a křemičitou, sacharidy, saponiny a jiné látky. Celkově rákos obsahuje asi 50 % škrobu, 15 % sacharidů a značné množství celulózy.
Oddenky působí proti bolesti (antipyreticky), zmírňují kašel, podporují odvodnění orgamismu, čistí krev, zmírňují nadýmání. Užívají se (byť spíše jen zřídka) při léčbě artritidy, astmatu, v minulosti i při léčbě syfilis.
Rákosu vyhovuje hluboká, středně výživná, nevysychavá půda a slunné stanoviště. Množí se na jaře dělením trsů nebo semeny. Mnohdy se rozrůstá značně invazivně. Pěstuje se v několika kultivarech, např.:
Variegatus (asi 1 m vysoký, méně invazivní, má listy se zlatavě žlutými pruhy, které v době květu blednou takřka do bíla)
Humilis (zakrslá, jen asi 12 cm vysoká odrůda)
Striatopictus (asi 1,5 m vysoký, žlutobíle pruhované listy, kvete jen zřídka)
Stébla rákosu se zejména v minulosti používaly jako střešní krytina nebo jako podklad pod omítku.
Z rákosu je možné získat celulózu.
Rozsekaný rákos může být krmivem pro koně nebo se užívá jako podestýlka.
Rákosová stébla lze využít jako náústky pro dechové nástroje či jako násadky per.
Ze stébel se rovněž pletou rohože a vyrábí tkalcovské cívky.
Květenství rákosu se přidávají do květinových vazeb.
Z rákosových obilek lze uvařit kaši (doporučuje se ochutit březovým sirupem).
Mladé stonky lze použít jako zeleninu (vaří se 10 až 20 minut ve slané vodě nebo se pojídají syrové nebo se smaží).
Podzemní oddenky je možné po uvaření jíst nebo se z nich připravuje náhražka kávy (oddenky se zbaví nečistoty, rozkrájí, usuší a namelou) .
Z nařízlých stonků vytéká sladká a velmi chutná šťáva, která na vzduchu po čase ztuhne ve sladký "bonbón".
Rákos je naší největší travinou.
Tvoří typická rostliná společenstva zvaná po něm rákosiny.
Hustá spleť jeho výběžků chrání břehy proti erozi.
Na příhodných stanovištích (břehy stojatých vod ...) je pionýrskou rostlinou, během 1 roku se může rozrůst až o 1 m.
Rákosiny jsou ideálním životním prostorem pro mnohé druhy živočichů (např. jsou hnízdištěm řady ptačích druhů).