cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat en cs de es cs pl cs en es es cs cs cs en cs cs cs cs en cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Dante Alighieri dosáhl alegorických vrcholů tím, že vzal sám sebe doslova, domnívá se překladatel a komparatista Martin Pokorný, který se tvorbě italského básníka konce 13. a počátku 14. století věnuje dlouhodobě. Vychází z Dantových sebeinterpretací v dílech, jež předcházela Komedii.
Giovanni di Paolo: Ilustrace k Dantově Komedii, 1444–1450
Kroužek básníků, které dnes – na Dantův podnět – označujeme za stilnovisty, byl duševní aristokracií. Mladíci pocházeli ze zajištěných rodin a vynikali bystrostí i formulačními schopnostmi, avšak obvyklý světaběh jim přisliboval leda tak začlenění do politického či církevního „provozu“. Poezie kolující mezi senzitivy podněcovala konkurenci, jež umožňovala vyniknout opravdu všem členům kroužku: nejen Dante Alighieri, ale také Guido Cavalcanti, Cino da Pistoia, Dino Frescobaldi a další – každý se na zdánlivě uzoučkém poli znělek a kancón dokázal výrazově vyhranit a představit se jako osobnost.
Nakolik je nám ovšem známo, jediný Dante se svůj „zisk“ z této esoterické činnosti pokusí „směnit“ – a postupně tuto svou snahu zaměří třemi různými směry. Prvním pokusem byl Nový život (1293, česky 1890), dle autorových vlastních slov „knížečka“, v níž interpretuje svou tvůrčí dráhu a prorokuje její budoucnost. Vybrané vlastní básně řadí do historické souvislosti a popisuje situaci, z níž vzešly, přičemž tyto popisy mají vlastní poetiku, odlišitelnou od poetiky shromážděných básní a odlišnou od jakékoli dobové prózy. Navíc k mnoha číslům Dante připojuje dodatky, jež podávají výklad ve scholastickém stylu – a stavějí tak jeho básně do pozice autoritativního textu. (Jediným precedentem pro takový autokomentář by snad mohly být Augustinovy Retraktace – jež ale Augustin psal těsně před smrtí v roce 430, po životě stráveném na biskupském stolci.) Dante ve své knize performativně podává historicky první a dodnes vlivnou definici lyrického básníka: básník vede zvláštní život, proměňuje tento život v básně a dokáže své texty komentovat.
Druhý pokus o vytěžení stilnovismu byl podniknut v duchu zcela odlišném. V traktátu De vulgari eloquentia (1304) – tedy O rodném jazyce (tento titul nese český překlad z roku 2004) nebo O výřečnosti v jazyce lidu – je o básních „rýmovačů“ ve vernakulárních jazycích pojednáno latinsky a v akademickém stylu. Dante se zde představuje jako nezpochybnitelný a originální badatel: poezii svých předchůdců a současníků ve všech románských jazycích očividně zná takřka všechnu nazpaměť a pečlivě promyslel argumenty pro její začlenění do „celoevropského“ (tj. římskou říši kopírujícího) kulturního rámce. Esoterický kroužek toskánských básníků se tu vřazuje do kontextu sahajícího přes několik staletí a tvořícího důležitou součást dějin lidské řeči jako takové – dějin počínajících jazykem v rajské zahradě a charakterizovaných katastrofou v Bábelu.
Třetím velkým projektem Dantovy básnické sebelegitimizace bylo psaní Convivio (Hostina, 1304–1307), traktátu plánovaného na patnáct knih, ale opuštěného v necelé třetině. Formát spisu lze charakterizovat snadno: vybrané vlastní básně zde Dante podrobuje alegorickému výkladu, vedenému z hledisek morální filosofie, přírodní vědy a teologie. „Pročež já, kdož nesedím u blažené tabule (…), sbírám u nohou těch, kdo u ní sedí, trochu toho, co jim upadne…“ Oproti Novému životu i poetologickému pojednání O rodném jazyce je strategie tohoto textu takřka diametrálně opačná: namísto jasně nasvětlené osobitosti didaktická neosobnost, namísto akademické prestiže popularizace mezi laiky.
Text je ale přerušen v místě, které možná naznačuje, proč projekt zkolaboval. Ve IV. knize Hostiny Dante podává teorii vznešenosti, nobiltade. Abstraktním argumentem dokazuje, že vznešenost není záležitostí celých rodin, tedy nejde o urozenost rodokmenu, a že nositelkou pravé vznešenosti je náležitě ustavená duše. Fragmentární konec textu se tak de facto obrací proti svému začátku: ačkoli je tématem ušlechtilost jakožto obecný pojem, snadno si domyslíme, že si autor chce tuto výsadu nárokovat i pro sebe – čímž vyvstává rozpor se začátkem traktátu, kde se prezentuje jako pouhý „drobečkář“, i se základní metodologií spisu.
Když tedy Dante někdy v letech 1304 až 1306 přistupuje k psaní Komedie, kterou dokončil až těsně před svou smrtí, činí tak takřka bez přípravy. Je sice autorem rozsáhlého a respektovaného lyrického díla, to ale není žádnou zárukou úspěchu na poli náboženské epiky. Mezi stilnovistickými básněmi a Komedií nenacházíme v Dantově díle žádný „most“, spíše jen tři různoběžně rozestavené pontony, vybíhající „do vody“ (Nový život ústí v proroctví svědčící spíše o autorově megalomanii než o realistickém zhodnocení vlastních schopností a De vulgari eloquentia i Hostina jsou nedokončené). Jen s mírnou nadsázkou lze prohlásit, že jedinou konstantou trojice zprostředkovatelských projektů je Dantovo ambiciózní sebevědomí: monomanie si hledá vhodný obsah.
Komedie nečekaným skokem spojuje ambice všech ostatních Dantových děl, dokonce včetně politicko-filosofického pojednání O jediné vládě (1312–1313, česky 1942). Tento skok je nečekaný nejenom tím, že jej v Dantově dosavadní tvorbě nic nepředjímá, a tím, že nemá takřka žádný předobraz v dosavadním evropském písemnictví, ale také proto, že současně směřuje „vzhůru“ i „dolů“, k nebeským výšinám i sprosté pozemskosti.
Dantův výstup do rajských výšin je méně překvapivý: v jeho lyrice, Novém životě i Hostině najdeme důležité náznaky. Skutečným šokem je to, jak se Dante básnicky otevře nízké skutečnosti, kterou ve své „seriózní“ tvorbě doposud opomíjel. Znalost Aristotelovy Etiky se náhle prolíná s bystrou vnímavostí pro reálné lidské povahy a pro dění na ulicích. Ucho citlivé pro zvučnost slov a nářečí se již neprojevuje jen v hodnocení básnických subtilit, ale též v zachycování konverzačních útržků, osobitosti individuálních hlasů, dramatické mnohoznačnosti zdánlivě prostinkých obrazů. Alegorická exegeze přestává být dodatkem a vstupuje do tkáně básně takřka jako dramatická postava s vlastním osudem a povahovým napětím. Dante dosáhl alegorických vrcholů tím, že vzal sám sebe doslova. Vzal doslova všechny metafory, jichž do té doby užíval: božství, světlo, zrak, život se nyní naplňují všemi důležitými konotacemi, které Dantovi jazyk, kultura a vědění skýtají. Zároveň ale Dante vzal doslova realitu vlastního milieu. Neexistuje žádná oblast lidské zkušenosti, které by se v Komedii principiálně vyhýbal, a neexistuje žádný jazykový rejstřík, který by tu nebyl zastoupen.
Spatření Beatrice ve vznešeném tichu kostela je v Komedii obklopeno městským hlukem, špínou a spory, aniž by přitom ztratilo svou výjimečnost. Komedie je básní rozporu, z něhož není nic vynecháno. Ukazuje se totiž, že křesťanská metaforika, v Novém životě využitá estétsky a povrchně, může fungovat daleko lépe a plněji – totiž jako obraznost skutečnosti –, jestliže je vztažena ne pouze k dobru a kráse, ale též ke zlu a ošklivosti, a především k jejich vzájemnému vztahu a napětí. Básnictví, jež se otevře i mysteriu vtělení a jeho předzvěsti u proroků, je účinnější a reálnější než to, které si z Bible bere jen jednotlivá epiteta.
Dante naslouchá všem hlasům své doby zároveň: stejně jako dokáže vnímat rezonance mezi vlastní ranou lyrikou a prostředím, z něhož vzešla, dokáže též slyšet souzvuky, jež vyvstávají mezi nejrůznějšími obory vědění a činností, světských i mimosvětských. A v takto vzniklé poezii skutečnosti monoman Dante nachází svůj tvůrčí osud: velejemná, tenká linka raných lyrických básní, jež se běžné životní reality spíše štítily, nakonec – pod tlakem vědomí o šíři a hloubi vlastního jazykového a kulturního zázemí – přece jen dovoluje na osnově světa utkat dílo překonávající všechny, i ty nejpřepjatější naděje.
Autor je překladatel a komparatista.
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates