cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs nl cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs en en en cs cs cs cs eo en en en it cs en cs de de cs
Dne 28. července dorazili jsme do Oldesloe v Holštýnsku. Máme zaútočit na Švédy, ale potáhneme asi dál.
Když Georg opouštěl kraj kolem Aschachu, byl ještě plný optimismu, že v nové službě se mu bude jistě dařit. Žoldnéři obecně s nadějemi vzhlíželi k novým tažením. Byla to pro ně vždy nová příležitost k zaměstnání. Útrapy vojenského života byly sice stále stejné, ale stejně jako v Erdhartově případě, vojáci žili tak, jak znali. Civilní svět se pro mnohé stal už natolik cizím, že i ti, kteří opustili vojenskou službu nezranění a legálně, rádi se do armády zase vraceli. Byla to paradoxní jistota, se kterou uměli zacházet. A vidina možného zbohatnutí tu stále podvědomě byla.
Rok 1644 ale nebyl pro císařské vojáky dobré období. Válka se po ústupu Švédů z Čech a Moravy přesunula do Dánska, které bylo tradičním švédským rivalem, a navíc se začal Kristián IV. (i přes své protestantské vyznání) nebezpečně přiklánět na císařskou stranu. Ferdinand III. tak chtěl vyslat do Dánska vojenskou pomoc a švédskou armádu generála Torstenssona tam zablokovat a zabránit jí v dalších výpadech do dědičných zemí.
Vrchním velitelem tohoto tažení byl jmenován Matyáš Gallas. Hlavní strategické cíle tažení byly jasné – zabránit švédskému vojsku v případném postupu na jih a pomoc dánskému spojenci. Pro císařské vojáky to znamenalo dlouhý a rychlý pochod proti nepříteli. Gallas si byl navíc vědom, že mnoho okolností mu do karet nehraje. Některé zásadní body (Lipsko, Erfurt, Velký Hlohov, Olomouc a další) byly v rukou nepřítele a koordinace ostatních císařských armádních sborů byla velmi špatná. Jediný větší úspěch bylo dobytí Kielu 15. srpna 1644.
Skutečného boje mezi Švédy a císařskými nebylo v první fázi mnoho. Jenže kde nebyl střet s nepřítelem, nebyl ani úspěch a běžným vojákům se život smrsknul jen na pochody zdánlivě odnikud nikam. Erdhart se tak vrátil k tomu, co bezpečně znal. Život během tažení pro něj nebyl žádnou neznámou. Pochodoval, stál na hlídce, a když nedělal ani jedno, tak jedl nebo spal. Byl obyčejný voják – jeden z tisíců – a nebylo v jeho možnostech rozeznat, jak se tažení vyvíjí. Jediné, čeho si všiml, bylo málo střetů s nepřítelem. Sem tam se vojskem roznesla fáma, že Švédové jsou v dohledu, aby hned vzápětí pochod změnil směr a nebylo z toho nic.
Tažení Matyáše Gallase se nevyvíjelo vůbec dobře. Gallas už nebyl ten samý úspěšný velitel, který rozdrtil švédské síly u Nordlingenu v roce 1634. Teď už to byl starší alkoholik, kterého stravovala nerozhodnost, nespokojenost a pochybnosti o všem.
Jeho protivník – polní maršál Lennart Torstensson nezaváhal a využil každou taktikou chybu císařské armády. Iniciativa byla zcela ve švédských rukou. Švédská armáda nerušeně manévrovala směrem k Labi a za sebou nechávala zpustošenou krajinu. Pro Gallasovo vojsko, které mělo už tak problém se zásobováním, to byla pohroma. Císařští neměli ani přesilu, jezdectvo bylo méně početné než švédské, a navíc bylo ve špatném stavu. Za takových podmínek se vzájemné soupeření kromě manévrování po oblastech severního Německa omezilo jen na pár šarvátek a dělostřeleckých výměn. Tuto „malou válku“ vedlo především jezdectvo a Torstensson (a jeho velitelé) v ní byli opravdu dobří.
A tak se stalo, že císařští byli zatlačeni nejdřív k Bernburgu. Zde se císařské vojsko ve švédském obklíčení zdatně bránilo, ale brzy začaly docházet zásoby a morálka upadala. A hlavně císařské vojsko v obleženém městě mohlo sotva splnit svoje hlavní strategické poslání a zabránit Švédům v dalším postupu do Čech a na jih.
V ten den 20. září jsem pomáhal pochovat Petera, další jsou nemocní. Jsme ubytovaní ve městě Bernburg, ale nic kloudného tu pro nás není. Naše děla ale statečně vyměňují si poštu se švédskými bateriemi.
Z obklíčení se ještě podařilo Gallasovi vymanévrovat a během jednoho dne ustoupit do jediného zbývajícího místa, kde se mohl Švédům bránit – Magdeburgu.
Dne 23. listopadu ustoupili jsme po strastiplném rychlém útěku do Magdeburgu. Několikrát se nám podařilo vyhnout se Švédům. Nevím, jestli se jim vůbec chceme postavit. Škoda o takové mizérii psát.
Nakonec se císařská armáda stáhla až do samotných zdí Magdeburgu. Toho samého města, které bylo v květnu 1631 císařskou armádou vyrabováno, vypáleno a jehož obyvatelé umírali po tisících. Teď sem císařská armáda přitáhla znova, porušila neutralitu Magdeburgu a byla vydána na pospas švédským záměrům.
Pro Erdharta to byly hrozné dny. Kolem sebe viděl jen utrpení a zmar. Morálka byla na bodu mrazu, zásobování téměř neexistovalo. Jeho spolubojovníci se ztráceli po desítkách. Dezerce, nemoc a smrt byla na denním pořádku, a koho jste ještě ráno pozdravili, večer už po něm nebylo ani památky. Pochopení, v jak hrozném stavu je armáda, ve které sloužil, ho naplno zasáhlo ve chvíli, kdy viděl, jak pod zbědovaným jezdcem klesá vyčerpáním a hladem kůň. Jezdec pak jen s pokrčením ramen pokračoval dál pěšmo, s výzbrojí přehozenou přes záda. První dny magdeburského obléhání byly pro Georga Erdharta jen neveselou, strachem prosycenou šmouhou.
Georg byl zkušený voják a životem byl řádně okřesaný, ale nyní se skutečně bál. Čirý bytostný strach o život, pocit uvěznění v obléhaném městě, které nebylo na dlouhé hájení připraveno, a strach o ženu, která zůstala kdesi na venkově. To vše se mohutně podepisovalo na jeho morálce.
Všichni věděli o malých skupinkách vojáků, kteří se protahují skrz opevňovací práce a snaží se přeběhnout k nepříteli. Jenže také všichni viděli, že Švédové s takovými dezertéry nemají slitování. Někteří končili rovnou na stromech, po některých se slehla zem. Proslýchalo se dokonce, že někteří vojáci plánují vzpouru a útok na samotného Gallase a pak možná smír se Švédy. Věčně na mol opilý Gallas se tak s 50 nejoddanějšími zabarikádoval v honosném měšťanském paláci, který obýval.
V Georgovi ale rostla zoufalá odvaha. Stejná, jakou má lapené zvíře snažící se osvobodit. Cokoli bude lepší než pomalu chcípnout v obklíčení. Vrcholný podzim přinesl krátké dny a dlouhé tmavé noci skýtaly dobrou šanci na únik. Georg se nechtěl vydat stejnou cestou jako všichni ostatní. Během dní na hlídkách a během služby na magdeburských zdech našel si kus opevnění, které mu připadalo Švédy málo hlídané. Stačilo překonat vysokou zeď a až podezřele prázdné okopy a za tmy by se mu snad mohlo podařit nějak dostat se do švédského trénu a odtud utéct dál.
Myšlenka to byla šílená. Ale hladem a strachem ztrápený mozek jinou alternativu neviděl. Z doby, kterou strávil na říčních člunech, uměl dobře zacházet s provazy a jako malý kluk se něco nalezl po stromech, i když ho rodiče hubovali. Nalézt dostatečně dlouhé lano byl sice trochu oříšek, ale nakonec se to Erdhartovi při jedné noční hlídce podařilo u dělostřeleckého postavení. Počkal si na okamžik těsně před rozbřeskem, kdy byl největší klid, a přehoupl se přes zeď. Cesta dolů byla rychlejší, než očekával, a málem si podřel dlaně, ale podařilo se mu ani nevykřiknout a potichu pokračovat kolem zdi.
Obléhání neprodyšně dusilo celé město, ale zákopy začínaly ve větší vzdálenosti od hradeb. Švédové chtěli Gallase vyhladovět a donutit ho buďto k protiakci, nebo kapitulaci. Erdhartovi nahrávalo, že mezi hradbami a švédským postavením byla země nikoho, takže se mu málem podařilo proniknout kolem jedné z dělostřeleckých redut. Bohužel jen málem. Ušel sotva pár desítek metrů, když si ho všimli švédští vojáci na hlídce. Nakonec musel Erdhart s mečem na krku klesnout na kolena a prosit o slitování.
… Podařilo se mi tedy utéct, když jsem přelezl zeď. Vypadalo to, že se mi podaří projít, ale ani jsem se nenadál a vpadli na mě švédské stráže. Všemohoucí byl naštěstí při mně a oni mě nepolámali. O všechno mě obrali, svázali a odtáhli do jakéhosi stavení, kam dávali všechny zajatce…
Události pak nabraly rychlý spád. Slunce sotva vycházelo, když se Erdhart ocitl mezi ostatními zajatci. Seděl mezi muži, které od pohledu poznával. Zubožení, zlomení. Poznával mezi nimi jednoho Němce, pokud si pamatoval tak byl odněkud z Bádenska. Chlap byl už před vstupem do města zraněný a nemocný a najednou se vytratil. Ústup byl tehdy dost živelný a nikdo pár dezertérů neměl chuť řešit. Jméno neřekl a Erdhart se neptal, ale nakonec z něj vypadlo, že jich uteklo dohromady osm. Jenže sedm z nich se nechtělo Švédům jednoduše vzdát, nakonec je pochytali a pro zpupnost pověsili. On sám už neměl sílu nikam utíkat, tak si jen prostě sedl opřený o pařez u cesty. Švédi ho vzali a hodili sem. Erdhart se od něj nakonec odtáhl na druhou stranu místnosti, protože chlap měl očividně zimnici, potil se a nevypadal vůbec zdravě.
Georg Erdhart nakonec s tváří opřenou o paže a o kolena, s černými myšlenkami na to, jak to s ním dopadne, a s proklínáním sebe sama se svůj pobyt v zajetí snažil prospat.
Pro poručíka Alexandera Mörnera začal den jako každý jiný. Vstával za rozbřesku, od seržantů si vyslechl stav kompanie a hlídek a posnídal v kapitánově stanu, aby se dozvěděl, jestli se ten den bude dít něco nového. Jenže císařští byli stále jako myši zalezlí ve městě za hradbami a jeho milost polní maršál Torstensson měl své obklíčení zorganizované natolik dobře, že všechnu práci a zásluhy spolkla jízda a pěšáci trávili čas neustálým hlídkováním. Připravil se a šel na obhlídku jejich malého „panství“, které měl na starost. Jeho cesta vedla kolem stavení, kde shromáždili zajatce z minulého týdne. Řekl si, že se podívá, co jim to do spárů vlastně spadlo.
Zajatců bylo dost a do kompanie, která přeci jen trochu prořídla, by se mu pár chlapů hodilo a nahánět je kdesi po kraji nebyl čas. Věděl, že zajatci jsou nespolehliví, dezertéři, zbabělci, kteří utekli při první příležitosti. Nikdo ale netvrdí, že musí vydržet kdovíjak dlouho. Poručík si dokázal představit, že je čeká mnoho obléhání, jako bylo to kolem Magdeburgu, a takové obléhání decimuje stavy vojska dezercemi, nemocemi a sem tam i nějakým olovem od nepřítele.
Na skupinu zajatců čekajících na svůj další osud byl dost chabý pohled. Muži, ze kterých mohlo ještě něco být, kteří na tom fyzicky nebyli nejhůř, měli v pohledech napsáno, že pro ně to už tak jako tak skončilo. Prázdnota a odevzdanost v jejich očích poručíka nepotěšila.
O to víc si všiml jednoho z nich. Na doplnění stavů by to nebyla rozhodně jeho první volba. Chvilku muže přísným pohledem pozoroval. Postava sice útlá tak, že vypadala vyzáble, ale silné ruce a držení těla prozrazovaly, že tenhle člověk má potenciál. Poručík na muže křikl „Hej, ty chlape! Máš nasráno do bot, nebo je v tobě ještě trocha kuráže?“
Erdhart už měl dost toho všeho nečasu a strachování se o vlastní osud. Sezení na zadku s vidinou oprátky muže definitivně zlomí a Erdhart to viděl všude kolem sebe. Utekl, aby se dostal z pasti, kde se každý díval jen pod nohy a počítal, kdy padne na zem, a dostal se do úplně stejné pasti. Právě tahle ironie osudu Erdharta držela celou dobu nad vodou a plnila mu hlavu proudem vět a promluv, kterými se pokusí z této šlamastiky dostat. To, že se na něj někdo oboří, jestli má nasráno do bot, byla poslední kapka. Všechna mizérie a strach z nejistého osudu z něj naráz spadly. Ani nevěděl, kdo na něj mluví, jen rychle vyskočil na nohy a křikl tím směrem: „Dej mi, ty hovado, kabát, mušketu a něco do kapes a samou kuráží s tebou vytřu schody do pekla!“
Poručík takovou reakci vlastně vůbec neočekával, ale po prvotním překvapení se usmál na půl úst. Tak přeci jen z téhle dávky ztroskotanců něco bude. Prvně poručík nechal vytáhnout toho opovážlivce a nyní mnohem klidnějším hlasem k němu promluvil: „Tobě se tady určitě hnít nechce, že? Tenhle zbytek, ten už to vzdal úplně, ale z tebe je cítit, že bys ještě mušketu tahat dokázal, jak se jmenuješ chlape a co máš za sebou?“ A tak Erdhart bez dalšího čekání spustil. Poručík poslouchal. A pak padl rozsudek. Erdharta odvedli k písaři kompanie a zapsali ho do musterrolle. Dostal jiné oblečení, mušketu a výstroj. Když den končil, byl Erdhart znovu ve službě, tentokráte ve švédské armádě pod kapitánem Willhelmem Du Rees.
Pro Erdharta se znovu vše změnilo. Netušil, kdy a jestli vůbec se shledá se svou rodinou.  Nejdřív se musel v nové službě pořádně rozkoukat.
Snadno rozeznával rozdíly mezi jednotlivými „zaměstnavateli“. Ve švédské armádě panoval mnohem přísnější denní řád, než tomu bylo pod Gallasovým velením. Patřil do „rott“ v rámci své kompanie, což bylo 6 mužů, méně, než tomu bylo v císařském regimentu. Kvartýry měli mít vždy dohromady a spolu nastupovali i do formace. Všiml si jiné výstroje jezdců a jiných praporů. A málem se slzami v očích ocenil modrý kabát, kterých na vozech přivezli celé hromady, a spoustu látky, ze které si vojáci měli ušít další oblečení. Dostával pravidelný příděl jídla a vůbec tu bylo mnoho rozdílů oproti špatně zásobené císařské armádě. I celková atmosféra byla jiná. Tato armáda neustupovala, nebyla poražená. Vojáci byli sice vysílení, ale ve vzduchu bylo cítit, že tady se postupuje vpřed.
Švédská armáda se nakrátko rozložila do zimních kvartýrů a zotavovala se po ročním divokém tažení v Dánsku a severním Německu. Muži si mohli odpočinout ode dnů strávených neustále na cestě a byla to i příležitost k doplnění výzbroje a výstroje. Erdhart dostal krom nového kabátu i kalhoty a ucházející vlnu na punčochy. Nakonec si ještě z prvního žoldu koupil nové boty.
Na Erdharta jako na nového vojáka, navíc dezertéra se nikdo skrz prsty nedíval. Stejně po pár dnech nikdo nevěděl, kde se tady nový voják vzal. Erdhart využil svých letitých zkušeností a trochu své pověstné drzosti a v novém prostředí se rychle zorientoval. Přestože armáda, ve které Erdhart shodou okolností pokračoval ve své vojenské kariéře, je obecně označována jako švédská armáda, mnoho Švédů zde nebylo. Erdhart hned poznal, že zde slouží hlavně Němci z různých krajů, pár Holanďanů, Skotů, Angličanů. Slyšel i francouzštinu a sem tam se mu zdálo, že zaslechl i další jazyky.
Kompanie kapitána Willhelma Du Rees patřila k regimentu Kaspara Kornelia Mortaigne de Potelles. Sloužili v ní hlavně Němci z Hesenska, Vestfálska a pak pár Vlámů a Francouzů.  Ze Švédska bylo pár důstojníků, ale to bylo vše. A pokud mohl Erdhart soudit, zbytek regimentu na tom byl podobně.
V celé švédské armádě, která byla na počátku roku 1645 zakvartýrovaná v Sasku, byla skutečných Švédů naprostá menšina. Švédové (nebo Finové) byli hlavně důstojníci. Dále tu byly dva švédské jezdecké regimenty, i když tady sloužilo také hodně Němců, a pak dva regimenty pěchoty, které byly také naverbovány přímo ve Švédsku. Celkem jich nebylo ani 2.000. Švédská armáda nebyla tedy úplně švédská. Ať už pocházeli odkudkoli, těchto 16.000 mužů se s celým doprovodem trénu, rodin a zásob vydá směrem k hranicím Čech.
Věci se na počátku roku 1645 daly znovu do pohybu. Válka trvala už příliš dlouho, a proto vznikl plán. Plán velkého franzousko-švédsko-sedmihradského tažení proti Habsburkům. Existoval jediný cíl, jehož dobytí by znamenalo konec války a konečné vítězství. Cílem generála Torstenssona bylo srdce habsburské říše a nejvýznamnější terč – Vídeň. V cestě švédské armádě zatím nestálo žádné za zmínku stojící nepřátelské vojsko a cesta na Vídeň se zdála otevřená.
Útěk z armády, opuštění služby anebo změna stran byla v dobách třicetileté války obvyklá. Život v armádě byl i za normálních okolností tvrdý, a pokud se armádní uskupení dostalo do krize, vojáci čelili existenciálním problémům a útěk, tedy dezerce, byla na prvním místě mezi možnostmi, jak se s tímto problémem vypořádat.
Taková krize se mohla dostavit při nedostatku žoldu nebo zásob. Tyto problémy mohly být řešeny drancováním a rabováním, přesto se ale počet dezertujících vojáků v prodlužující se krizi dále zvětšoval. Sami velitelé počítali s tím, že jejich formace tímto budou přicházet až o 10 % vojáků. Nejvíce vždy ukusovaly z počtu bojeschopných vojáků nemoci, dezerce byla na druhém místě a až na třetím místě byla smrt či zranění v bitvě.
Krize přicházely i v obléhání. Obléhání opevněného města bylo dlouhotrvajícím, nesmírně složitým a logisticky náročným podnikem. Ne vždy bylo také možné město oblehnout opravdu neprodyšně, a pokud existoval jakýkoli způsob, jak do obléhaného města dostat zásoby, obléhání se protahovalo. Jenže armáda na jednom místě nemůže „žít z krajiny“, tedy stačilo pár týdnů a blízké okolí bylo vydrancované a vyrabované. Pro zásoby se muselo do větší dálky nebo na zásobování čekat. Pokud do toho zasáhlo ještě nepříznivé počasí, pohroma stihla jak obléhané, tak obléhající. Typickým příkladem by mohlo být obléhání Brna švédskou armádou roku 1645, ale k němu se ještě dostaneme jinak. Pro další příklad je možné obrátit se k obléhání Bergen-Op-Zoom v roce 1622. Podmínky v zákopech obléhatelů byly natolik příšerné, že 2.500 obléhajících vojáků se dobrovolně vydalo do obléhaného města hledat záchranu. Tento iracionální čin byl jedním italským vojákem vydáván za to, že „utekl ze samotného pekla“.
Erdhart v této epizodě sice k opravdu existenciální krizi nedospěl, ale díky svým zkušenostem jasně rozpoznal, že neprodyšně obležené město je smrtící pastí, ze které musí utéct hned, jak to půjde. Později by to už bylo nemožné nebo by na to neměl dostatek sil a kdo ví, co by pak s ním bylo.
Starost o vlastní život a možnost obživy byla vždy na prvním místě před loajalitou k panovníkovi či předešlé službě. Pochopitelně byly i výjimky, ale příkladů, kdy vojáci přešli na druhou stranu už jen proto, aby si zachovali vlastní život a vojenské řemeslo, je mnoho.
Jako příklad poslouží opět německý žoldnéř Hagendorf. Tomu se souhrou osudu podařilo přeběhnout k nepříteli hned dvakrát. V roce 1633 po obléhání Straubingu na Dunaji mohli obránci odejít z města dle dohody. Po dvou hodinách je ale švédští vojáci donutili odevzdat veškeré vybavení a majetek a přinutili je upsat se do služby ve švédské armádě.
… A po tom nás zavedli zpátky do Straubingu. Ze Straubingu nás vedli k řece Isar. Já jsem byl přidělen jako seržant k červenému regimentu. Můj kapitán se jmenoval Albrecht Stengel, ze Švédska…
Hagendorf ve švédské službě prožil různé věci. Od úspěchů v rabování ve městě až po okradení o všechno.  Ve švédských službách ale nevydržel příliš dlouho. Jako švédský seržant se účastnil bitvy u Nordlingenu v září 1634, kde švédská armáda utrpěla drtivou zničující porážku. Většina švédských vojáků padla, byla zraněna nebo upadla do zajetí. Zajatcem se stal právě i Hagendorf.
… Tentokrát mě Všemohoucí obzvláště ochraňoval, takže musím převelice děkovat drahému Pánu za všechny ty dny v mém životě, ze kterých jsem vyváznul bez škrábnutí, navzdory tomu, že nebylo jediného dalšího muže z těch všech, který se vrátil k regimentu bez zranění. Po bitvě všichni ti, kteří před tím sloužili v bavorské nebo císařské armádě, ale v některém okamžiku byli zajati, vrátili se teď ke svým starým regimentům. Po hodině jsem se já a můj mladý posluhovač shledali s kompanií, ve které jsem před tím vším sloužil. Kapitán, který byl stejně se mnou zajat u Straubingu, dal mi nazpátek moji pozici kapitána…
A tak Hagendorf přeběhl k „nepříteli“ podruhé a vrátil se zpátky do své původní služby. Zásahem osudu či náhody nezraněn.
Jiný příběh ve svých pamětech sepsal anglický žoldnéř Sydnam Poyntz. Ten byl na samém počátku své vojenské kariéry zajat. Náhoda tomu chtěla, že se dostal do zajetí ke kapitánu Sidnamovi. Poyntzův bystrý rozum a s pravdou volně zacházející jazyk se postaraly o zbytek…
… Vydal jsem se na cestu do Doveru, pak do Calice, do Gravelingu, do Dunkerku, do Newportu, do Ostende, do Brug, do Gauntu, do Antwerp, do Termonde, tady mě mé potřeby donutily, protože má zásoba peněz rychle začala se krátit, stát se prostým vojákem v regimentu mého pána lorda Vauxe pod kapitánem Reysbym, a tak jsme vzápětí táhli k Berghenu nad Zoomem, kde markýz Spinola ležel. Tehdy se mnou štěstěna zamávala a já se stal zajatcem vojáků kapitána Sidnama. Ale věda, že kapitán Sidnam je můj kmotr, dal jsem mu to o sobě vědět a on jako urozený gentleman mi dal nové oblečení, když s ním zůstanu, nebo nějaké drobné na cestu zpátky do mé země. Ale chtěl jsem ještě pokračovat… (pozn. Poyntzovi paměti jsou v některých okamžicích dosti nedůvěryhodným pramenem a je pravděpodobné, že si Poyntz mnoho faktů řádně přikrášlil jak v pamětech, tak během svých dobrodružství, je však zcela možné, že se jednoduše „prokecal“ ze zajetí).
Podle ostatních pamětí a pramenů vojáků z doby třicetileté války nebylo takové přebíhání mezi armádami nic výjimečného, a pokud lze soudit, nebylo na něj nahlíženo ani jako na něco ostrakizujícího či kriminálního. Jako na zločince bylo na dezertéry nahlíženo až ve chvíli, kdy utekli od armády úplně a svoji obživu si začali opatřovat opravdu zločinným způsobem – krádežemi apod.
K nepříteli nepřebíhali jen prostí vojáci. Podobně se zachovali i někteří šlechtici a důstojníci.
Jedním z těchto urozených přeběhlíků byl například Jean-Louis Raduit de Souches. Původem francouzský hugenot, který bojoval ve slavném obléhání La Rochelle (1627-1628) v roce 1628. Poté, co La Rochelle padlo, podařilo se mu odejít z Francie a přidat se do služby ve švédské armádě v Německu. Zde postupně budoval svoji vojenskou kariéru. Díky své inteligenci, zkušenostem a sečtělosti se mu dařilo, roku 1635 je zmiňován jako kapitán. Jenže povahou byl také nezdravě sebevědomý, prchlivý, a když se mu něco nelíbilo, tak nešetřil otevřenou kritikou nadřízených. V letech 1636 až 1639 tak z armády nakrátko odešel, aby se posléze vrátil a pokračoval v kariéře dál. Nakonec byl jmenován plukovníkem. Po tažení ve Slezsku se dostal pod velení finského generála Torstena Stahlhansena. K němu byl ale De Souches opět otevřeně kriticky, tvrdý generál si to nenechal líbit a nechal ho uvěznit.  Raduit de Souches v roce 1642 tak velmi názorně poznal, že ve švédské armádě už jeho kariéra skončila. Ze zajetí utekl a podařilo se mu vstoupit do služeb habsburské císařské armády, kde mohl uplatnit své vojenské zkušenosti a znalost švédské armády.
Je také nutné poznamenat, že o přeběhnutí k nepříteli nebo o dezerci se jednalo právě pouze v případě, že dotyčný skutečně přešel k těm, proti kterým dříve bojoval. Za dezerci se nepovažoval např. odchod do jiné armády ke spojenci. Na tento „přestup“ bylo nahlíženo jako na kariérní či politickou volbu.