cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs en es cs pl ru en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs es ru de cs en es es sk cs es ru en cs en es es cs cs es ru uk cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Nahrávku Nietzscheho melancholické skladby Eine Silvesternacht doprovází na YouTube kromě filosofovy fotografie i reprodukce olejomalby, na níž vidíme zachmuřenou zimní krajinu. Na horizontu po celodenním šedavém přítmí prosvítá nad černavým krajkovím vzdáleného lesíka temně zlatavá záře zapadajícího slunce, zasněžená mokřadní louka s konturami korun holých stromů a venkovským stavením ve střední části kompozice přechází v popředí v mokřadní tůni, na jejíž zamrzlé hladině stojí dvojice rozmlouvajících mužů, směrem od nich vidíme po ledě odcházet manželskou dvojici, o něco dál, už na zasněžené louce, odcházející ženu a dítě, v dálce na sněhové pláni ještě nezřetelný obrys lidských postav, jde zřejmě o rozptýlený zástup vesničanů putujících do vzdálenějšího městečka na večerní bohoslužbu.
V nehledaně vyloženém konceptu věčného návratu, který Nietzsche promýšlel a rozvíjel, a za předpokladu, že je obraz namalován na základě plenérové studie skutečnosti, jsem buďto žil či budu žít jako každá z těch ztvárněných postav. V různých existencích jsem šel či půjdu přes sněhovou pláň k tlumené záři na obloze, do jednoho a téhož německého protestantského kostela, kde vyslechnu jedno a totéž kázání, dokonce bych v rámci bezedného variačního kotle věčného návratu měl být i dotyčným pastorem. To je strašné, ale nikoliv nejstrašnější.
Vstupuji do dveří metra a ve výši očí jsou na skleněných přepážkách obličeje bílých komunálních fašistů, zpracováním zapadají do běžné nivelizace předvolebního marketingu, cosi psího, cosi ptačího a cosi prasopsího, u nesympatické mužské tváře je doprovodný blábol o tom, že se nechce bát, že si vymkne nohu, když poveze nákup své nemocné mámě, u děsivé ženské tváře jakési silácké žvanění o silném vedení a kontrole, dojde mi, že k těmto démonům ubohosti náležejí xenofobní hesla nad kolejemi, dojde mi, že je to zas tady, pocit dýchajícího idiota.
Metro se rozjede a já vidím, že tvářit se jako něco nového a občanského těm provařeným pornografickým sociopatům hledajícím novou falešnou identitu moc nejde, ale vypadá to, že se ani moc nesnaží, jako by tak nějak bylo jasné, že jejich přirozená touha profízlovat a okrást nás už definitivně je neoslyšitelná. Ale takhle blbě? Pouhou arogancí vyprázdněnosti? Možná jim dravčí instinkty oprávněně říkají, že už to na nás stačí.
A tak je mi jasné, že po půlnoci se v metru svezu zase jenom v Berlíně. Bílá letos zabírá napříč spektrem, bývalá barva nevinnosti je dnes barvou mentální sterilizace. Poklizené a opravené ulice plné bezpečí a poctivých pekáren. Obejmeš seniory, v bílém plášti se stetoskopem na krku všechno poléčíš, s motýlem pod krkem pořešíš, zaštítěn silným lídrem dohlídneš, didaktická infantilita slabikářů.
Vztyčuji prostřední prst a tiše jej přikládám na fotografie, jsem německý pastor a proklínám vás spolu s konceptem věčného návratu, který znamená, že můj penis, jednou, možná až za milion let, ale jistě, bude ve vagině bílé kandidátky, také budu jí samotnou a v mé vagině bude můj penis, také má hlava plující marketingovým studiem a požehnaná crackem jednou vymyslí sentimentální sračku o vymknuté noze a mámině nákupu a prodá ji zrůdám, jsem německý pastor a moje evangelická pastorace předjímá vzorně uhrabané komunikace mezi táborovými bloky. Naštěstí ale budu také voličem budoucnosti, který chodí výhradně se vztyčeným prostředníčkem a s bezprecedentním cynismem a nezodpovědností zaškrtává na volebním lístku s možnostmi věčný návrat a posmrtná tma ateistů druhou možnost.
Přestože moje skladba Eine Silvesternacht trvá jedenáct minut, mám za klavírem pocit, že se Cosimě Wagnerové nelíbí už věky. Atd. atd.
Autor je spisovatel, loutkoherec a hudebník.
Miluji tě - idiot dýchá
Víc toho nevím. Kdesi uvnitř bolestně pociťujeme bytnění kontur vlastního zániku a toužíme po univerzální lásce napěchované v milostném citu. Objevujeme zlo činící z našich předpokladů o člověku karikaturu principu. Nemáme nic proti otroctví. Zaznamenáváme, že ticho je plné …
Grilujeme s Bohem - idiot dýchá
Pokud nebudete nemocní vážně, ale jen lehce a zajdete si se svým lehkým onemocněním na polikliniku v některém australském přímořském městě, může se vám stát, že vás lékař, bude­li na poliklinice nějaký přítomen, pošle se slovy „Don’t worry, go on the beach!“ na pláž. Australský lékař …
Příspěvek k anatomii ducha - idiot dýchá
Ladislav Meliško byl vyučený důlní elektrikář a žil v Prievidze. Jeho největší vášní, kromě rybaření a televizního sportu, byla borovička a pivo. Pil je denně v krčmách Papuča nebo Septima a po návratu do panelákového bytu vedl dlouhé opilecké dialogy se svou družkou …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates