cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs ca cs cs pl en en es es cs cs en cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs hbs_lat cs cs sk en cs en es es cs cs cs cs en cs en es es cs cs cs cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
V době končící mise Pražského komorního divadla v prostorách Divadla Komedie zde dostal režijní a výtvarný prostor Michal Pěchouček. Jak interpretuje „samotu bavlníkových polí“ načrtnutou Bernard-Mariou Koltèsem v polovině devadesátých let?
„Tragika života spočívá možná v tom, že si aspoň jednou během dne klademe podmínky, čím by náš život měl být naplněn, a dobrovolně se opájíme jedovatým sentimentem po tom, co nám chybí. Hodnotíme kvalitu naší existence jako nějaké zboží. O podivném obchodu, o nesmyslnosti sentimentu, sebedestrukci a ubohosti nesplnitelných tužeb je pro mě Koltèsova hra. Sám dělám neustále tu samou chybu, a proto mě jeho text od začátku vzrušoval,“ píše Martin Pěchouček o hře V samotě bavlníkových polí (Dans la solitude des champs de coton, 1986) francouzského dramatika Bernard-Marii Koltèse, které se v Divadle Komedie ujal jako režisér. Ve světě přeludu a skutečnosti, dospívání a dospělosti potkáváme dvě postavy, v samotě hledající samy sebe.
Bernard-Marie Koltès přenechal scénickou podobu hry interpretům. V jeho textu nenalezneme žádné místo děje ani žádný návod pro jeho scénické vybavení, a tak režisér sám vytváří novou vrstvu významu – je jen na něm, kam umístí samotu bavlníkových polí. Michal Pěchouček vsadil bavlnu na prádelní šňůry a do prostoru mezi nimi, který při prvním zběžném pohledu nemusí s diváckými představami o bavlníkových polích nijak korespondovat. A přece: je tak docíleno souhry důvěrně známého světa s příchutí domova se světem jiným, neznámým, cizím. První a poslední scénu rámuje sama samota, zpočátku narušená neočekávaným zjevením, na závěr naopak vyvolaná neočekávaným odchodem.
Konstelace postav odpovídá té, kterou známe z klasických her, z Fausta či Hamleta, z děl, v nichž hraje roli smlouva, předsevzetí, určitá forma závazku. Jsou to hry o lidství, lidské přirozenosti, lidských touhách, rozhodnutích, nedostatcích a chybách. Dealer a Klient, v podání Ivany Uhlířové a Jiřího Černého, jsou – podobně jako sluha a pán, světlá a tmavá – představiteli dvou stran jedné mince, jsou to dva póly, které se přitahují. Je důležité, že se přitahují, a ne kdo je kdo, protože rozdělení rolí je variabilní.
Ivana Uhlířová dokazuje víc než v kterékoli jiné hře, že zvládne zahrát jakoukoli postavu, a co je nejdůležitější, i jiným způsobem. V této hře mění styl svého hraní – ne proto, že vystupuje v mužské roli, ale možná právě proto, aby byla nerozpoznatelná, bez identity, jen druhý hlas, který ani neodpovídá, nýbrž se jen ozývá. Hra je postavena na kontrastech. Ty jsou nejlépe patrné v klíčové scéně, která poodhaluje režisérův záměr: je to scéna, kdy na jeviště přichází postava „muže otce“, aby pověsila a sebrala prádlo. V porovnání s jejím příběhem, který sice neznáme, náhle ztrácí předešlý děj na váze. Spor se stává abstraktním, Dealer i Klient se mění v přeludy. Oba věší zpět prádlo, které „muž otec“ sundává, ten je ale oba ignoruje, neexistují pro něj. Prolíná se zde rovina slov s rovinou činů, rovina touhy s rovinou života. Cítíme melancholii, smutek, vzpomínky.
Stojí zde proti sobě dlouhé monology, které se na konci rozplynou jako tajemná postava Dealera a o nichž nelze s jistotou říct, zda se opravdu udály, a ticho, které se stává hmatatelným, přímo tíživým, a s nímž najednou do hry vstupuje život, skutečný lidský osud. Slova Klienta a Dealera neobstojí ve srovnání s činy, které mají smysl a cíl. Život nevyjádří filosofická rozprava ani fiktivní obchod. O třetí postavě hry se nedovíme nic, ale tušíme, že ona jediná je ta skutečná, ta, která cítí. Rovina „co by, kdyby“ hledání a sporů se proměňuje v rovinu bytí.
Hra si nepokládá otázku, co je to touha, nýbrž co je to život. Touha může být jen předzvěstí, předehrou života. Nikdy se nebude moci poměřovat s tíhou života. Vyobrazený život se pohybuje mezi zvykem (věšení a sundávání prádla) a citem (svetr v otcových rukou dostává nový rozměr, ze symbolu se stává skutečnost, vzpomínka, která vytrhuje z rutiny). Michal Pěchouček diváky nechává vstoupit do tmavé samoty, ve které mohou potkat sami sebe. Zhmotnil to, co se dle něj nalézá mezi řádky: život mezi šňůrami touhy. Život, který může i bolet jako bodající světlo v závěru hry, kdy se setkává svět divadla s realitou: my jsme ti, kteří musí žít.
V samotě bavlníkových polí patří mezi inscenace, na které může být Divadlo Komedie hrdé. Řadí se k tomu nejlepšímu, co současná divadelní scéna nabízí. Ano, jde o divácky náročnou hru. Spokojil by se ale divák Komedie s nějakou jinou?
Bernard-Marie Koltès: V samotě bavlníkových polí. Překlad Daniela Jobertová a Václav Jamek, režie a výprava Michal Pěchouček. Divadlo Komedie, Praha, premiéra 9. 3. 2012.
Ruský režisér Valerij Fokin v Praze představil Hamleta jako mimořádně palčivé politické dílo, které demaskuje mašinerii moci a mýty současného Ruska. Inscenace petrohradského souboru přinesla nejen aktuální pohled na dramatickou klasiku, ale i velmi strohý a univerzální …
Choreograf Ohad Naharin ve své Poslední práci vzdává hold pohybu coby vrcholnému uměleckému prožitku a demonstruje jeho významovou nevyčerpatelnost. Není však dokonalosti na scéně nakonec až příliš?
Kdo tahá za nitky?
Skupina pohybového divadla cieLaroque procestovala festivaly po celém světě. Dvacet let po svém založení přijela i do Česka – zatančit o svobodném rozhodování člověka obklopeného hédonistickou …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates