cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs cs cs pl id en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs zh cs en es es tr cs cs en zh cs en es es pl cs cs en en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Moderní sociální demokracie v České republice velmi často odkazuje na své kořeny a kontinuitu s působením sociální demokracie za takzvané první čs. republiky. Naneštěstí pro ni, resp. naneštěstí z pohledu této kontinuity je tento odkaz v některých oblastech poněkud nepatřičný, přičemž v jiných je doslova absurdní.
Půlstoletí, v němž sociální demokracie prakticky nefungovala (nemohla fungovat) jako plnohodnotná strana, s sebou pro vývoj společnosti přineslo z hlediska jejího vývoje do této doby ojedinělé množství nových proměnných. Jednou z nich byla i změna fungování státu a jeho role. V první polovině 20. století působil spíše v pozici jakéhosi „nočního hlídače“ (v anglosaské terminologii se používá pojem watchdog), a to prakticky všude na světě, Československo nevyjímaje, a jeho úkolem byla tedy zejména vnitřní a vnější bezpečnost jeho obyvatel a poskytování dalších základních veřejných statků. Nejpozději však od druhé světové války se jeho role velmi výrazně změnila a začal postupně zasahovat do každodenního ekonomického života ve společnosti svou intervencionistickou politikou. Od této doby dochází prakticky ve všech ekonomicky vyspělých zemích k rozkvětu, technicky řečeno, tzv. státu blahobytu (welfare state), Spojené státy americké nevyjímaje.
Volná soutěž a státní intervence
Tento významný posun ke státu blahobytu znamenal také velmi významný posun na celé politické scéně, který se, ač v poněkud jiných souvislostech, týkal i Československa a České republiky. Ačkoliv bylo v ČSR přerozdělování národního důchodu historicky na vyšší (kvantitativní) úrovni než u Spojených států, jeho konečné procento v novém tisíciletí dosáhlo také vyšší hodnoty, a to přibližně 60 %. Stejně jako u USA, i zde došlo k nárůstu reálné produkce (dříve aproximované tzv. společenským produktem) v řádech tisíců procent (od roku 1938 do roku 2006 asi o 14 000 %). Sociální nerovnost v době první čs. republiky byla ovšem zároveň velmi výrazná. Zvláště rozdílná je ale ve srovnání s ČR od roku 1993, kdy již pro realizaci značné části ekonomické transformace Česká republika vykazovala (a stále vykazuje) jeden z nejnižších Giniho koeficientů v Evropě.
Celková sociální diferenciace obyvatelstva v Československu byla zejména od roku 1931, kdy nastal jistý zlom v hospodářské politice státu, postupně snižována a v celém období tzv. socialismu nahrazena dokonce téměř dokonalou sociální a příjmovou nivelizací. I ta se pak nakonec odrazila do současné podoby tzv. sociálního státu v České republice a celkového oslabení levicových stran. Obecná role sociální demokracie v politickém systému tak v průběhu 20. století dostala poněkud jiný rozměr, způsobený koneckonců přechodem od tzv. kapitalismu volné soutěže ke kapitalismu s výraznou a zejména přímou účastí státu na jeho fungování, který se postupně vyvinul v téměř všech vyspělejších tzv. demokratických zemích, častokrát ale v dosti modifikované podobě.
Další výraznou změnou je potom změna v sociální struktuře obyvatelstva. Jestliže jsou přibližně od roku 1918 do roku 1938 osudy sociální demokracie poměrně úzce spojeny především s jednou sociální třídou, a to s průmyslovým dělnictvem, tak toto tvrzení by bylo jednoznačně dosti pochybné pro období od roku 1989. I přesto, že se (a možná do jisté míry paradoxně) vládnoucí KSČ snažila za dobu svého mocenského monopolu o poněkud umělé udržování dělnické třídy obyvatel jako jakéhosi nástroje své vlastní legitimace, nebylo možno odhlédnout od celkového světového vývoje v této oblasti, kdy postupně po celé 20. století docházelo ke štěpení takto definovaných sociálních skupin vzhledem k vzrůstající heterogenitě práce. To mělo bezesporu za následek i „zmizení“ tak silné skupiny dělnictva, která by byla schopna jasně definovat své zájmy a postoje tak, jak tomu bylo na konci 19. a v první polovině 20. století.
Jako třetí důvod metamorfózy lze jmenovat celosvětové zprofanování levicových myšlenek, způsobené zejména několik desítek let trvajícím „experimentem“ v podobě (reálného) socialismu v podání komunistických stran v různých zemích. Od roku 1989 se totiž (a to se týká nejen ČSSD) stala sociální demokracie systémově naprosto konformní stranou. Již neusiluje o postupný „přechod“ k systému jinému, než je kapitalismus, ale téměř výhradně o dílčí reformy v jeho rámci. Vzhledem k tomu, že myšlenka státu blahobytu se dostala do výrazné strategické defenzivy a k moci (myšleno ke skutečné moci a ne té vzešlé z voleb) se obecně dostávají neoliberální a neokonzervativní směry (přestože rozdíly mezi nimi snad již ani nelze dobře definovat), nelze vyloučit, že pokračování sociální stratifikace postupně opět povede ke zrodu nových vrstev obyvatel, které bude sociální demokracie muset oslovit poněkud radikálnější politikou, než je jí v dnešní době vlastní. Pokud tak neučiní, koleduje si o svou postupnou marginalizaci v rámci politické scény na úkor stran radikálnějších, zejména potom těch komunistického typu.
Co chceme a kam jdeme?
Přes všechny změny, které v sociální demokracii za dobu její existence proběhly, se ovšem tato strana potýká s neustále stejnými základními problémy v jejím fungování. Tyto problémy pramení z její až neuvěřitelné neschopnosti definovat to, za co vlastně bojuje a co že to vlastně chce dokázat. Ekonom, matematik a politický analytik Vlček k tomu uvedl následující: „Tato strana to má sama se sebou už přes 100 let totálně neujasněné. Neví, koho oslovovat, o koho se ucházet, zda o ty, kteří ji potřebují, ale bratříčkování s nimi neskýtá schröderovský životní standard, anebo má podlézat bohatcům, kteří o ni nestojí, ale naši sociálnědemokratičtí přátelé mají pocit, že je jaksi ‘salonféhigovější‘ se s nimi ukazovat. Neujasněnost vede k programové zmatečnosti, ke schovávání se za vágní modernost, nutnost tzv. reforem, aby se zakrylo zrovna servilnější období. Personálně se to pak odráží v nepevném voličstvu, přeběhlictví. Ale ano: v době, kdy ještě věřila, že jiný svět je možný, ji kapitál občas pustil k veslu, aby na sebe brala dopady pravicové politiky a malými krůčky je tu a tam korigovala. V dnešní době už na jiný svět nevěří, takže může být u vlády, jak chce dlouho, a kapitál se cítí bezpečný.“
Stát blahobytu je skutečně na ústupu, a to za hysterického jásotu sociálních demokratů. Ovšem to se jedná o stát blahobytu pro dolních x milionů: stát blahobytu pro horních 10 tisíc je totiž neustále na vzestupu, a to opět za bouřlivého jásotu sociální demokracie.
Autor je student doktorského studia ekonomie na VŠE a magisterského studia mezinárodních vztahů na UK.
„Máme vážný problém, Amerika je těžce závislá na ropě,“ přiznal na konci ledna v tradičním projevu o stavu Unie prezident USA George Bush. Přislíbil, že se pokusí svou zemi z drogového návyku vyléčit…
Přístup k biografiím historiků bývá v praxi dvojí: první bychom mohli označit jako hagiografický. Druhý, téměř opozitní přístup představuje hyperkritická reflexe jejich života …
Miluj demokracii jako sebe sama
Demokracie je dnes pouze jiný výraz pro kapitalismus, jenž se uplatňuje parlamentní formou. Současné demokratické systémy přitom nepřejí sociální emancipaci a svobodu zužují na možnost jednou za …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates