cs cs es en sv cs es cs id es cs cs cs cs hbs_lat en cs cs cs cs sv en en en fr cs en es es en es it pt cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs cs cs en cs ru en cs en en ru cs en cs cs cs cs cs cs it cs en en cs cs ja cs cs de cs en cs cs en cs cs cs cs cs cs en en cs hbs_lat en en en en en en en en en fa en en en en en en en en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs
Záznam z deníku 16.7.2018 “Ráno jsem vyjela brzy. Přes Aš, Hazlov, Fr. Lázně do Chebu - dortík a kafe”. Odpočatá, dousušená a natěšená na další kilometry, jsem vyjela již známou krajinou směrem na nejjižnější bod ČR.
Vždycky jsem říkala, že až pojedu ze Západu, tak už vlastně jedu z kopce. Doma jsme vždycky koukali na mapu České Republiky a já si jako dítě myslela, že ze severu Čech je to z kopce. A co pak teprve ze západu? I přes strašení, že po západě mě čekají přeci jen kopce a náročná část cesty, jsem si to neskutečně užívala. Terénní úseky jsem ale vyměnila za asfalt. Přeci jen mě čas od času něco zabolelo.
V Chebu jsem si na oslavu taťkových narozenin dala kávu s dortem. Z města jsem vyjela po cyklostezce vedoucí po bývalé první železniční trati, co pojila toto město s Německem a kdysi tu projel první vlak do Chebu. Za oběť železné opony padla i obec Krásná Lípa, kterou tu připomíná pomník. Je zvláštní, jak si tu můžu jen tak přejíždět hranice, jak se mi líbí. Můžu jezdit po místech, kam dřív nesmělo pomalu ani vkročit. S podivnou směsicí pocitů pokračuji dál. Naštěstí se mi do cesty postaví poutní místo Maria Loreto a kostel svatého Ducha, kde se moje myšlenky zázrakem uklidní a já můžu s klidnou myslí překročit hranice a užívat si německé ohleduplné řidiče.
Když jsem jela kolem pěkného pítka na kterém bylo napsáno “kein Trinkwasser”, nenapadlo mě nic lepšího, než si opláchnout obličej, napít se a natočit si plný bidon. Až na kole jsem napsala kamarádovi, co umí německy, ať mi to přeloží. “Nepít” stálo v esemesce. No zřejmě jsou mé útroby odolné, jelikož žádné následky jsem nepocítila ani po vypití celého bidonu nepitné vody.
Za hranicemi mě začala pronásledovat bouřka. Moc jsem se tedy nezdržovala a uháněla co mi síly stačily. Po přejetí zpět do Čech jsem byla zaskočena nepřítomností hospod, hostinců, obchodů, putik, prostě čehokoliv kde se dá na chvíli schovat a hlavně najíst. Déšť mě dohnal až v Tachově, kde jsem konečně narazila na otevřenou restauraci.
Spokojená, najedená a suchá jsem vjela do Českého lesa. Teda spíš na jeho hranice, kde byl úžasný klid. Ten mě doprovázel až k přístřešku kousek za Bělou pod Radbuzou. Ideální místo k přespání z něj udělala pěkná studánka jen pár kroků od něj a všudypřítomný klid.
Musím se přiznat, že další dopoledne nemám ani v deníku ani v hlavě. Jen jedna fotka Českého lesa, pak už Domažlice, palačinky a posezení v parčíku kousek od náměstí. Mé vnímání krajiny tu trošku přebila bolest v koleni a tak mě až do Nýrska vedl autopilot.  Když jsem tam nenašla pěkné posezení na oběd, nechala jsem se cestou vést do kopců s prázdným žaludkem. Jen názvy Šukačka a Onen Svět mě vytrhly z divné nálady. Na Javorné už nešlo odolat prášku proti bolesti a malému občerstvení.
Nevím zda neskutečnou změnu nálady způsobilo právě to a nebo cedule NP Šumava, ale výsledek byl skvělý! I když to domů bylo dost daleko, tak já se jako doma cítila. Kepelské Zhůří, cyklostezka do Prášil, Srní, Antýgl. To jsou místa, kde snad každý cítí, že je na chvíli v ráji.
Jelikož se na Šumavě (v NP) nesmí venku přespávat mimo nouzová nocoviště a kempy, rozhodla jsem se pro spaní v kempu na Antýglu. Paní na recepci byla víc než milá a párek s polévkou a pivem jakbysmet. O horké sprše ani mluvit nebudu. To bylo prostě boží! Mezi spoustou stanů a aut jsem si našla místečko pro dnešní noc. Kousek ode mne parta lidí ladila kytary. Ani jsem se nenadála a už jsem seděla u nich, koštovala ořechovici a zpívala trampské perly na celé údolí Křemelné a Vydry.
Ráno otužovačka v Křemelné. Šestnáctý den už ani ledová voda nepomohla mému oteklému obličeji. Jako bych spala ve včelím úlu. Projela jsem spícím kempem a vyrazila do pekárny na Kvildě. S jídlem na půl dne mě silnice vedla až na Soumarský Most. Ten sice nebyl v plánu, ale neodpustila bych si tam navštívit kamaráda, který mě jednou zachránil, když jsem neměla ešus ani nic do něj. Jakou radost mi udělalo, že mě hned poznal a pozval na posezení u kafe s domácími buchtami. Viděli jsme se podruhé v životě, ale měla jsem pocit, že se známe už dávno a uchváceně poslouchala jeho vyprávění z jeho cest za dobrodružstvím. Nechtělo se mi odjíždět. Se slibem, že se zase stavím a s jeho doporučením na výborné jídlo jsem přejela o kousek dál do Dobré k Němečkům. Borůvkové knedlíky a domácí limonáda. Víc netřeba psát. Bylo to výborné.
Projíždět kolem Mrtvého luhu, meandrující Vltavy, která jakoby si naposledy užívala chvíle svobody než ji na kus spoutá vodní nádrž Lipno, bylo za odměnu. Tenkrát jsem tam snila o tom jak se na Šumavu odstěhuju a teď o tom ze Šumavy píšu. Je krásné, když se sny plní.
Z Nové Pece byl jasný směr na Zadní Zvonkovou. Ještě se přiblížit hranicím, než budu doma. Zadní strana Lipna byla téměř liduprázdná, dokud jsem nenarazila na rodinku na kolech. Moje naložené kolo velmi zaujalo muže všech generací. Synka, taťku i dědu. Jen maminka nebyla z jejich nového zájmu nadšená a když zjistila, že tatínek místo tlačení její maličkosti do kopce rozpráví s tou mladou buchtou, tak vzteky vyšlapala celý kopec sama. Pak už jsme jeli jen s dědou. Ten byl babičce buřt. Takže mi předvedl, jak se předjíždí na elektrokole i jak zařídit převoz celé rodiny přes Lipno. Šikovný děda. Zřejmě věděl o “lásce” snachy ke kolům a chtěl udržet jejich manželství při životě i na cyklistické dovolené. Moudrý to muž!
Byla přede mnou poslední noc a já ji chtěla strávit ve Vyšším Brodě v kempu s vodáky. Takže jsem zaplatila za složení hlavy i kola na louce u vody 90,- a poslední drobné dala za pivo, abych posléze zjistila, že bez drobných si nedám sprchu a mluva takzvaných vodáků se mé vyklidněné mysli absolutně nezamlouvá. Takže jsem nasedla na kolo a popojela o kus dál k řece, kde vím že přespávají opravdoví vodáci. Tam jsem se hezky umyla v řece, poprvé vytáha pončo stan, abych ráno neměla mokrý spacák a usnula při šumění Vltavy.
Poslední ráno bylo chladné. Od řeky šla vlhkost i zima, takže nebyl důvod se zdržovat déle. Každé ráno jsem povinně hlásila esemeskou domů, že žiju. Tady jsem se rozhodla, že dám vědět až na nejjižnějším bodě. Cesta nebyla moc dlouhá, vždyť je to od Vyšáku co by kamenem dohodil. Když jsem tam dojela, přišla mi od bráchy zpráva, že dnes nedostal hlášení. S úsměvem jsem všem domů napsala, že jsem zpět na jihu a jedu domů. S radostí, ale i trošku se smutkem. Doma to mám ráda, ale tahle Cesta pro mě znamenala víc, než jsem dokázala říci a než teď dokážu napsat.
Ani asi nemusím popisovat, jak jsem jela dál. Krajinou trochu zapomenutých, malých, ale přesto divokých Novohradských hor jsem se kilometr po kilometru blížila k placatému Třeboňsku. Známá krajina rybníků a řek mě dovedla až k tomu, kde tahle Cesta začala. Při pohledu na Staňkovský rybník, na jehož hladině se odrážela modrá obloha jsem pocítila neuvěřitelnou radost. Projela jsem kempy, kolem chatek do lesů směrem zpět na Peršlák, abych zpečetila to, že jsem právě objela na kole republiku.
V euforii jsem si užívala stín lesa a ten úžasný pocit. Neskutečný pocit. Radost. Smích. Pocit, že člověk pukne štěstím. A najednou. Najednou na mě někdo volá: “Libuško”! Cože? Kdo to je? Já ho neznám? Ale opojená radostí zastavím a koukám na mladíka, co vyjel z lesa, kde nic není. Žádný trail, žádná památka, žádná cesta. Prostě jen tak z lesa. Chvíli vykuleně koukám, když v něm poznám Fandu, kterého jsem potkala chvíli před Cestou. Náhodou vyrazil na Peršlák pro turistickou známku do sbírky a nahoře v lese prý hledal vyhlídku (kde krom lesů není nic vidět). Po otázce, kdy vyjíždím na tu cestu kolem hranic se musím smát. “Právě jsem se vrátila a jedu na pivo, než pro mě dojede taťka”.
Takže jsme dojeli těch pár kilometrů spolu. Byla jsem pozvaná na pivo i polévku a ve veselém povídání čekali na můj odvoz. Ještě fotku u kamene republiky, pevné objetí s taťkou a hurá domů. Bude se mi po Tobě stýskat Cesto. Strávily jsme spolu 17 dní a 1903 kilometrů.
Před vyjetím jsem byla zvědavá, co se člověku honí hlavou, když jede takhle dlouho sám. Nemůžu ale říci, že už to určitě vím a že nebudu potřebovat další a delší cesty na zodpovězení této otázky. V tom je možná to kouzlo, které lidi nutí jít nebo jet dál a dál. A když tomu člověk jednou propadne, už nemůže jinak. Krásné poznávání sebe samého na všech cestách.
Pokud jste již registrovaný uživatel přihlaste se, pokud nejste doposud zaregistrován, můžete se registrovat nebo reagujte jako nepřihlášený uživatel.
Napsat komentář Zrušit odpověď na komentář
Vaše e-mailová adresa nebude zveřejněna. Vyžadované informace jsou označeny *
2 thoughts on "s KOLEM hranic III"
super, pekne, dekuji za lidsky napsany cestopis:) jsem hned navnaden neco takoveho taky projet:))
Já děkuji za milá slova 🙂 Jen do toho, je to jedna z nejlepších investic času a sil, co člověk může sobě dát.
© Copyright 2022 bikepacking.cz / all photos and articles are property of bikepacking.cz
Používáme cookies k vylepšení našich webových stránek a služeb. Zásady cookies.
Nastavit cookiesPovolit všeOdmítnout vše
Přehled ochrany osobních údajů
Tento web používá soubory cookie ke zlepšení vašeho zážitku při procházení webem. Z nich se ve vašem prohlížeči ukládají soubory cookie, které jsou kategorizovány podle potřeby, protože jsou nezbytné pro fungování základních funkcí webu. Používáme také soubory cookie třetích stran, které nám pomáhají analyzovat a porozumět tomu, jak tento web používáte. Tyto soubory cookie budou ve vašem prohlížeči uloženy pouze s vaším souhlasem. Máte také možnost odhlásit se z těchto souborů cookie. Ale odhlášení některých z těchto souborů cookie může ovlivnit váš zážitek z prohlížení.
Necessary cookies are absolutely essential for the website to function properly. These cookies ensure basic functionalities and security features of the website, anonymously.
This cookie is set by GDPR Cookie Consent plugin. The cookie is used to store the user consent for the cookies in the category "Analytics".
The cookie is set by GDPR cookie consent to record the user consent for the cookies in the category "Functional".
This cookie is set by GDPR Cookie Consent plugin. The cookies is used to store the user consent for the cookies in the category "Necessary".
This cookie is set by GDPR Cookie Consent plugin. The cookie is used to store the user consent for the cookies in the category "Other.
This cookie is set by GDPR Cookie Consent plugin. The cookie is used to store the user consent for the cookies in the category "Performance".
The cookie is set by the GDPR Cookie Consent plugin and is used to store whether or not user has consented to the use of cookies. It does not store any personal data.
Functional cookies help to perform certain functionalities like sharing the content of the website on social media platforms, collect feedbacks, and other third-party features.
Performance cookies are used to understand and analyze the key performance indexes of the website which helps in delivering a better user experience for the visitors.
Analytical cookies are used to understand how visitors interact with the website. These cookies help provide information on metrics the number of visitors, bounce rate, traffic source, etc.
Advertisement cookies are used to provide visitors with relevant ads and marketing campaigns. These cookies track visitors across websites and collect information to provide customized ads.
Other uncategorized cookies are those that are being analyzed and have not been classified into a category as yet.