cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs hbs_lat en es cs pl cs en es es cs cs en cs cs en cs cs cs en en cs cs en pl cs cs cs cs cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Přítomné číslo A2 je věnováno britskému romanopisci Davidu Mitchellovi. Jeho díla se vyznačují balancováním mezi postmoderní hravostí a úctou k příběhu a jeho jazyková suverenita se vyrovná práci Salmana Rushdieho. Kromě autorova profilu přinášíme recenze jeho dvou knih (jedna vyšla nedávno anglicky, druhá v překladu do češtiny) a povídku.
„Víte, dyž táta umřel, prohledali sme mu se sestrou věci a našli sme stříbrný vajíčko, kerýmu ve svejch vyprávěních říkal orison. A přesně jak to povidal, dyž ho zahřejete ve dlaních, vobjeví se ve vzduchu nádherná dívka a promluví starým jazykem, kerýmu nikdo z živejch nerozumí a už ani rozumět nebude, kdepak. Nejni to žádný moudro, kerý by k něčemu sloužilo, páč nezabíjí konský piráty ani ti nenaplní prázdný břicho, někdy za soumraku ale tu přízračnou dívku probudíme, jen abysme se mohli dívat, jak se vznáší a celá třpytí. Je krásná, v malejch dětech vzbuzuje úžas a její mumlání ukolíbává mimina. Posaďte se na chvilku. Nastavte ruce. Koukejte.“ (Atlas mraků, s. 304)
O dva roky později publikoval David Mitchell svoji druhou knihu, „japonský román“ sencislo9 (number9dream, česky 2010, recenze knihy na straně 8). Jestliže u debutových Hybatelů někteří recenzenti opatrně konstatovali blízkost autorova psaní s tvorbou japonské literární hvězdy Haruki Murakamiho, v kritikách snucislo9 zaznívaly někdy až výsměšné soudy o epigonství. Mitchellův dialog s autorem Norského dřeva (Noruwei no Mori, 1987, česky 2002 v překladu Tomáše Jurkoviče) je ale přece jen výrazně komplikovanější a rozhodně jej nelze redukovat na jakékoli „opisování“. Příběh japonského mladíka Eidžiho, hledajícího v tokijské megapoli svého otce, jehož nikdy nepoznal, odkazuje neméně k angloamerickým variantám bildungsromanu se všemi jejich Holdeny Caulfieldy. Eidžiho dospívání se odráží i v žánrové strukturaci textu, rozvolněnost reality a imaginace zde zrcadlí hledání pozice „dospělého“ sebe sama v okolním světě. Postup Mitchellova druhého románu do užšího výběru na Bookerovu cenu potvrdil autorův status stoupající literární hvězdy, v roce 2003 jej pak uznávaný literární časopis Granta zařadil do svého vlivného seznamu dvaceti nejlepších mladých britských autorů.
Trojici raných Mitchellových románů spojuje řada shodných rysů: všem jsou vlastní výrazné kompoziční experimenty, u všech nacházíme žánrovou rozvolněnost i množství vypravěčských hlasů. Pro kritikou často opakované přičleňování Davida Mitchella k jakési současné podobě literární postmoderny je jistě snadné doložit dostatek důvodů. Na první pohled patrné přitažlivě elegantní postmoderní fasády románů ale zároveň trochu zakrývají jiné strukturální přednosti jeho „příběhostaveb“. Tyto romány totiž přes všechny literární teorií poučené kompoziční vějičky nabízejí především dlouho nevídanou až esenciální příběhovost. Mitchellovy světy neformuje jen způsob jejich utváření, nejsou to pouze půvabné, salonně intelektuální hříčky metatextu. Svým čtenářům přes onu elegantní moderní masku dopřávají literární hodnoty až staromilsky tradiční: silná vyprávění zalidněná excelentně koncipovanými charaktery, sepsaná vrcholným stylistou soudobé anglické prózy.
Ve svém čtvrtém románu Třináct měsíců (Black Swan Green, česky 2007; viz A2 č. 7/2008) Mitchell od složitě organizované konstrukce poprvé upouští. Stejně jako v Hybatelích či Atlasu mraků sice strukturuje vyprávění do osamostatnitelných segmentů – povídek, civilní příběh o dospívání v Anglii počátku osmdesátých let („proč něco tak zakázaného jako kouření chutná tak hnusně?“) se ale představuje oproti dřívějším textům v mnohem tradičnější románové podobě. Částečně autobiografické osudy třináctiletého Jasona Taylora dávají dobře vyniknout detailní práci s charaktery. Jasonovo domovské městečko Black Swan Green autor zalidňuje desítkami propracovaných vedlejších postav, jež vybavuje jejich vlastními příběhy a životy. V zásadě tradiční románovou podobu má i zatím poslední Mitchellova práce, historická freska Tisíce podzimů Jacoba de Zoeta (2010; recenze knihy na straně 9).
Postavy Mitchellových knih jako by čekaly v jakési sdílené předsíni vyprávění, odkud je autor podle potřeby povolává do svých světů. Již v prvních jeho prózách nalezneme hrdiny putující z vyprávění do vyprávění, jednotlivým dětským postavám Třinácti měsíců autor zase postupně v občas publikovaných povídkách „domýšlí“ jejich dospělé osudy.
Snad každá z Mitchellových postav disponuje osobitým jazykovým projevem, autorova fascinace řečí coby magickým i materiálním prostředkem komunikace se odráží ve všech jeho publikovaných prózách. Zajímají jej možnosti a limity verbálního vyjadřování; často tak tematizuje projevy jazyka spoutaného či transformovaného. Postapokalyptický pidžin vypravěče centrální pasáže Atlasu mraků, jehož ukázka stojí v záhlaví tohoto textu, tematizuje i jazykem stav konce tradiční civilizace a jejích jazykových norem. Koktající Jason z Třinácti měsíců zase své veškeré projevy přizpůsobuje taktikám boje s řečovou vadou. Vliv užívaného a vrozeného jazyka na naše koncepty světa pak stojí i v centru pozornosti Tisíců podzimů Jacoba de Zoeta. Střet holandského a japonského myšlení se neodehrává jen na rovině idejí a hodnot, ale je i přímo formován strukturálními odlišnostmi obou jazyků.
Ačkoli jsou čtyři z pěti Mitchellových románů dostupné i v češtině, zůstává tento autor stále mimo širší povědomí čtenářů. Světy, které na stránkách svých knih vytváří, přitom nabízejí setkání s jedinečnými postavami, umožňují nám sledovat strhující příběhy jazykem utvářené a jazyky vytvářející. „Tento svět obsahuje jen jediné mistrovské dílo, a tím je on sám,“ pomyslí si v závěru Tisíců podzimů Jacob de Zoet při pohledu na přístavní Nagasaki. Mitchellovy romány jsou také takovými světy.
Irský spisovatel Patrick McCabe má zálibu v divných postavách. Potvrzuje to i vypravěč Zimního lesa, který se snaží vrátit do krajiny svého dětství. Příběh ale čím dál víc trpí jeho selhávající příčetností.
Argentinskému komiksovému kreslíři Ricardovi Sirimu, který si říká Liniers, vyšel pod názvem Macanudo soubor stripů (recenze na straně 28). Z rozhovoru s ním se dozvíme o argentinských „historietas“, …
Napětí mezi beztvarostí a tvarem
U příležitosti vydání románu Lucemburská zahrada (recenze na straně 7) odpovídá Michal Ajvaz na otázky o procesu psaní, inspiraci popkulturou, ale i nekrózách a zhoubném bujení v současných českých …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates