cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs it cs cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs en cs cs cs en sl cs cs cs cs cs cs cs cs en cs en es es sk cs cs cs ja cs en es es cs cs cs cs ja cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Hra Vojcek německého romantika Georga Büchnera je mezi divadelníky populární. Současná inscenace Divadla D21 je jejím už sedmnáctým českým zpracováním. Tvůrčí tým pod vedením režiséra Jiřího Ondry se snaží o originalitu a experimentální vyznění. Výsledek však vzbuzuje pochyby.
Divadlo D21, působící od roku 2012 na pražských Vinohradech, uvedlo na konci února inscenaci Vojcek (projekt Vojcek), volnou úpravu nedokončeného dramatu německého předbřeznového spisovatele Georga Büchnera. Vyvrcholením notoricky známého Büchnerova díla je vražda z vášně, jež není jen vyústěním osobních milostných peripetií, ale i tragickým důsledkem nerovného souboje mezi člověkem a společenským systémem. Režijní koncept Jiřího Ondry výrazně akcentuje právě druhou zmiňovanou tematickou linii a předkládá divákům zběsilé až surreálné vize hlavní postavy, vojáka, kterého dohnal sadismus okolí spolu s finanční tísní až na pokraj šílenství. Z tohoto ohledu je příznačné, že se tvůrci rozhodli škrtnout postavu Vojckova přítele Ondřeje. Hlavní hrdina nicméně s nepřítomným kamarádem i nadále rozmlouvá, a jejich interakce tak nabývá podoby vnitřního dialogu v mysli schizofrenika.
Aby uživil svou dívku Marii a jejich dítě, je Vojcek ochoten podstoupit téměř cokoli. Nechává se ponižovat svým nadřízeným – Hejtmanem – a stává se dobrovolnou obětí nebezpečného lékařského experimentu, během něhož jej Doktor nutí jíst pouze hrách, aby mohl sledovat Vojckův postupný duševní i fyzický úpadek. Divadlo D21 vyjadřuje situaci sociálně a materiálně deprivovaného jedince, kterého likviduje krutý, zvrácený, ale zároveň přirozený mechanismus moci, všemi divadelními prostředky, nejčitelněji asi scénografií. Drama inscenátoři situují do prostředí, které připomíná jakousi přírodovědnou laboratoř. Terárium s živými želvami, které možná odkazuje ke skutečnosti, že se Büchner jako vystudovaný anatom zaměřoval na výzkum obojživelníků, doplňují pokojové rostliny v květináčích. Rostlina, konkrétně tráva, trčí také z helmy Hejtmana a Vojcek ji svému nadřízenému stříhá namísto vlasů. Fotografie živých, ale zároveň hnijících rostlin, snad hrachu, jsou navíc součástí programu inscenace.
Jako by umělci prostřednictvím všech těchto obrazů předkládali tezi, že zkaženost a prohnilost vyvěrá z podstaty přírody či z přirozenosti lidského druhu, že bujení lásky a života je zároveň bujením lži, násilí a smrti. Jako by i to, že výše postavený, movitý a krásný Plukovní tambor svedl Vojckovu přítelkyni, vnímali jako něco zcela normálního, přestože eticky odsouzeníhodného. Silnější pes zkrátka kopuluje a kopulovat bude a vražda nevěrné přítelkyně není aktem svobody a vzpoury, ale spíše jen příznakem zoufalství a rezignace, činem zraněného zvířete zahnaného do kouta. Ostatně právě tyto jednoduché, depresivní a snad i pravdivé myšlenky činí zřejmě z Büchnerova dramatu univerzální dílo, které rezonuje mnoho let po svém vzniku. Ideovou podstatu předlohy tvůrci uvedenými prostředky účinně podtrhují, je ovšem otázka, zda by neměli mít ambici ji někam výrazněji posunout, například se pokusit Vojcka nějak konkrétněji a čitelněji vztáhnout k dnešku.
Výraznějším problémem inscenace je její dynamika. Protagonisté od začátku do konce předvádějí vyhraněně expresivní herecký styl. Ten navíc podtrhuje téměř nepřetržitá, hlasitá a emocionálně útočná hudba, která je z nejasných důvodů místy živá (interprety jsou samotní herci) a místy reprodukovaná. Těžko stravitelná audiovizuální smršť se na diváka valí s homogenní intenzitou, a inscenace tak nemá příležitost vygradovat. Jistě poctivá snaha herců nakonec začíná být otravná a – paradoxně – nudná.
Neplýtvá se jen energií, ale i nápady. Ty sice většinou vypadají efektně, bohužel ale často postrádají těsnější vazbu k obsahu kusu a jejich význam je matoucí. Podivné a rušivé je už kabaretní rámování. Výstřední konferenciérka sice navazuje kontakt s publikem, její vazba k celku díla je ovšem diskutabilní. Možná měla sloužit jako jakási průvodkyně pouťovým kabinetem kuriozit, plným panoptikálních figur a exponátů, to by ovšem musela být její úloha v inscenaci, stejně jako v případě zmiňovaných živých hudebníků, mnohem propracovanější. Svou kreativitu měli tvůrci držet na dramaturgické uzdě i v řadě dalších momentů. Hejtman například použije v závěru kytaru jako pušku a střílí s ní po Doktorovi. Pracovat s podobně silnou, vtipnou a hravou metaforou je jistě lákavé, její použití by však nemělo být samoúčelné.
Na vizitkách se pracovníci Divadla D21 prezentují sloganem „Máme plné zuby komerčních divadel“. Útočné, ale také obecné heslo prozrazuje křečovitou snahu být alternativní, oslovovat mladé publikum nezávislým uměleckým a experimentujícím divadlem. Úporný, ale ve výsledku těžkopádný marketing křičí do světa: „Jsem alternativní!“ V podtextu podobných manifestů se však často skrývá zcela opačné sdělení: „Chci za každou cenu působit alternativně, protože ve skutečnosti jsem konvenční a nudný.“ Podobně na mě působí i recenzovaná inscenace. Na povrchu je hysterická a přepjatá. Útočí pomocí intenzivní audiovizuální kulisy, která nechce, ale ještě spíše neumí pracovat s gradací a dynamikou. Zaujmout nebo dokonce šokovat se snaží explicitními obrazy násilí a erotiky, eventuálně bizarními, ale bohužel často plochými a samoúčelnými divadelními metaforami a významovými spojeními. Tím, jak moc chce být „cool“, působí v éře hipsterské ležérnosti jako vyložený „old school“. Namísto svobodného, uvolněného a inspirativního umění „projekt Vojcek“ publiku vnucuje alternativní křeč, uměleckou paralýzu, tvar, kterému schází nadhled, a stává se nechtěnou parodií sebe samého.
Autor je vedoucí divadelního oddělení Národního muzea.
Georg Büchner: Vojcek (projekt Vojcek). Režie Jiří Ondra, hudba Jindřich Čížek, výprava Jana Smetanová, dramaturgická spolupráce Hasan Zahirovič, Richard Fiala, hrají Hana Mathauserová, Kristýna Podzimková, Michal Dudek, Petr Pochop ad. Divadlo D21, Praha, premiéra 26. 2. 2016.
Na to, že tvůrce charakterizuje aktivita a vnímatele uměleckého díla naopak pasivita, už se dávno nemůžeme spoléhat. A pro divadlo to platí dvojnásob, jak dokládal i program mezinárodní scénografické …
Nejnovější inscenace Chemického divadla, nazvaná Zlaté město, je zamyšlením nad identitou a atmosférou české metropole a komplikovanými vztahy, které si k ní vytvářejí její obyvatelé.
Umění utrpení, umění vyloučení
Hra Martyrium, inspirovaná křesťanským kultem svatých, a představení Kartografie pekla: domov, tematizující problematiku menšin a vyloučení, jsou dvě nejnovější inscenace pražského divadelního …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates