cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs en es cs pl cs en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs es cs eo cs en es es cs cs es cs fa cs en es es cs cs es cs ja cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Vít Urban se narodil do krvavé válečné doby. Křestní list mu byl vystaven na německo-českém protektorátním formuláři, sovětská armáda tenkrát bitvou u Kurska završovala obrat v druhé světové válce, Severoameričané, „dobývající Evropu“, přeskočili už z afrického kontinentu na Sicílii, v Teheránu se sešli „šéfové protifašistické koalice“ Stalin, Roosevelt a Churchill, aby se mimo jiné poradili o poválečném uspořádání evropských poměrů, a 12. listopadu E. Beneš podepsal v Moskvě smlouvu o přátelství, vzájemné pomoci a poválečné spolupráci mezi ČSR a SSSR. Byly to události, které tak či onak předurčovaly osudy tehdejších nemluvňat v českých kolébkách.
Urbanovy generace se dotklo hlavně poválečné uspořádání evropských poměrů. Útlá školní léta prožil v atmosféře Gottwaldovy diktatury proletariátu, kdežto jeho život v 60. létech souzněl se snahou jeho současníků o kulturní a společenskou regeneraci středoevropských Čech a o jejich vymanění ze stalinského barbarství. Urbanovi starší kolegové na Filozofické fakultě Karlovy univerzity (studoval historii a hispanistiku) byli v té době svými profesory podrobováni zkouškám ze Stalinových „geniálních statí o jazykovědě“, kdežto případný zájem o pražskou lingvistickou školu byl zločinem.
Když Urbanova generace poznala na vlastní kůži (a mysli) ničivost leninsko-stalinského marxismu, rozhlížela se po zdrojích rehumanizace. Pro Urbanovu volbu a pozdější životní orientaci jako by se staly rozhodující dvě cesty, symbolizované dvěma knihami, které shodou okolností spatřily světlo světa v roce jeho narození; šlo o Sartrovo Bytí a nicotu a o Maritainovo Křesťanství a demokracii. Urban zvolil křesťanství. Již za vysokoškolských let ho zneklidnily otázky, které v oblasti jeho studijní specializace kladl španělský předexistencialistický myslitel Miguel de Unamuno, autor Agónie křesťanství. Proti vidině kolektivistické spásy, načrtnuté Marxem, a za cenu hekatomby lidských obětí, prosazované jeho učedníky, tu byla otázka individuálního úniku z nicoty a přijetí „absurdní naděje“ na osobní spásu.
Pod zorným úhlem těchto dvou alternativ, jednak té kolektivistické, jež na známém sjezdu sovětských komunistů v roce 1956 přiznala svou zločinnost a později vykázala i ekonomickou neúčinnost, jednak té křesťanské, zdůrazňující jedinečnou hodnotu lidské duše, Urban prohluboval své vzdělání a soustřeďoval vědomosti. Zatímco svůj profesní život realizoval v šedé zóně oficiálních rozhlasových médií, vnitřně si přehodnocoval ideologické konstanty, které takzvaná pokroková domácí tradice vnucovala české společnosti. Zprvu v soukromém okruhu a později i veřejně začal narušovat moderní národní mýtus a vyostřovat pohledy na evropské dějiny 20. století. Položil i tuto otázku: Čí život váží víc? Například padlého stoupence komunistického (rozumí se „demokratického“) pokroku, který leckdy v dobré i nedobré víře postupoval dle instrukcí moskevské Kominterny, nebo znásilněné a ubité jeptišky (rozumí se, že představitelky „reakce“ a „zaostalého tmářství“)?
Zamýšlel se tím nad dosavadním kultovním přístupem k událostem španělské občanské války (1936–1939). Neboť dějiny 20. století nechtěl vnímat jako jednorozměrný progresismus, nýbrž evidovat – často s očistnou trpkostí – jako celistvou bilanci. Odmítal úlevný postoj nového konformismu, který akceptoval tradici starých (liberálně-totalitárních) mesaliancí. V generační touze po sdělení co nejúplnější pravdy neváhal vyslovovat se „jinak“ i k tématům svého času tolik „ošidným“, jakými je dílo spisovatele Jaroslava Durycha nebo postoj Pia XII. za druhé světové války. V těchto vyhraněných snahách se nepochybně hojila stigmata jeho generace, uvržené do věznice, jejíž architektura spočívala na pojmech „reakční“ a „pokrokový“. Tento nonkonformismus, zřetelný v časopiseckých studiích a článcích, postřehla také mladší generace, ostražitá vůči ideologickým nánosům, jaké se po roce 1989 opětně začaly usazovat v národním organismu.
Čteme-li Urbanovy texty s odstupem, ke kterému nás přinutila jeho předčasná smrt v létě roku 2002, rozpoznáváme v nich úsilí o obnovenou duchovní syntézu, jakkoli se mohou jevit jako pohled nazpět: do minulosti evropského křesťanství, do jeho románské mystiky (oblíbil si světce Jana od Kříže a Terezu od Ježíše), do kulturního hispánství, do španělské pozdní romantiky (přeložil Bécquerovy Legendy), do latinskoamerického literárního existencialismu ( překládal Argentince Ernesta Sábata). Ve skutečnosti tyto počiny dokumentují cestu k možným zdrojům rovnováhy. Ty, jak bylo řečeno, shledával Urban především v křesťanské duchovní tradici, včetně jejího románského výrazu. Nenechával se odklánět tvrzením o sekularizaci našeho světadílu, ale pod roztěkaným dneškem cítil, prožíval a vyslovoval přetrvávající spojitosti. Neostýchal se je vyznačit například mezi Compostelou v Galicii a Kostelním Vydřím na Vysočině nebo mezi toledskou katedrálou a pražským Týnským chrámem. Tyto evropské evokace nazval „rozpomínáním prochladlé duše“. Není pochyb o tom, že skrze hledí zmíněné duchovnosti Urban, třebaže byl prvotně generačně předurčený k účasti na obnovitelské práci, aby se překonala zkáza způsobená v nesvobodné minulosti, rozpoznával zároveň obrys nežádoucích skutečností dneška, jak se rodily po roce 1989. Volil pro ně označení „sázka na globální hypermarket“, „civilizační třeštění bloudících bezdomovců“, „past globálního chaosu“.
Zůstaneme-li závěrem v oblasti hispánské kultury, k níž měl Vít Urban tak intimní vztah, můžeme jeho odkaz, který on soustřeďoval s velikou skromností, a přitom s hloubkou a vytrvalostí člověka zakořeněného duchovně, pojmenovat větou svatého Jana od Kříže: „Strom pěstěný a ohlídaný s přispěním svého pána vydává plody, které se od něho očekávají.“
Don Quijote – směřující hrdina?
Letošní rok je ve znamení Quijota: celé Španělsko oslavuje 400. výročí vydání prvního dílu Cervantesova románu přívalem kulturních akcí, který je obecněji velko­lepou poctou významu literatury pro moderní svět. Ve všech evropských zemích, včetně naší, vycházejí reedice překladů tohoto stěžejního …
Od Sada k libertinům a zpět
Libertin je fanatik okamžiku a zároveň nejsystematičtější tvor na světě. Jak se libertinská literatura – již by bylo hloupé číst jako pokleslou –, zde zastoupená ve výboru Vášeň …
Povídky maďarského spisovatele Gézy Csátha (viz ukázku na s. 22) jsou plné sadistických představ, násilných excesů a patologické zvědavosti. Pohybují se v hraničních prostorech mezi snem a bděním, …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates