cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs en es cs pl en en es es cs cs en cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs tr cs es en pt cs en es es cs cs es en zh cs en es es cs cs es en en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Poslední kniha anglisty a literárního teoretika Wolfganga Isera (1926–2007) Jak se dělá teorie (2006) pojednává tak trochu o tom, jak se teorie dělá, hlavně ale o tom, jaké na sebe vzala v průběhu 20. století podoby a tváře.
Americký teoretik Stanley Fish v polemickém hodnocení proslulé Iserovy knihy Akt čtení (1976) píše ironicky: „Iser je fenomén: je vlivný, ale nekontroverzní, a ve chvíli, kdy se všichni přidávají na tu či onu stranu, on jako by nebyl na straně nikoho anebo (což vyjde nastejno) byl na všech stranách zároveň.“ Ve Fishově jízlivosti se najde zrnko pravdy. Iser představuje spojnici. Navazuje na strukturalistické a fenomenologické bádání o výstavbě literárního textu – a zároveň je „poststrukturalisticky“ dynamizuje, podobně jako v druhé generaci českých strukturalistů Milan Jankovič nebo Miroslav Červenka. Iserovo balancování na úzké pěšině mezi „úchylkami“ postrukturalistického relativismu a zatuchlostí normativní vědy, jeho důraz na tvořivé procedury čtení i – později – antropologickou dimenzi vytváření fikcí a symbolů jsou v mnohém přitažlivé. Podle Fishe ale obsahují i nebezpečí kompromisu; říká-li Iser: ano, čtení tvoří text, ale jen tak, jak je dán, ústupky lámou jeho teoretickému myšlení osten a činí je takovým, jakým být nemá: nevýbojným, neradikálním, sterilním. Ať už hodnotíme Fishův výpad jakkoli, jedno říci lze: právě Iserova vyvážená pozice přispěla k jeho statutu jednoho z nejvlivnějších literárních teoretiků starého kontinentu. Je-li Fish označován za enfant terrible americké literární vědy, Iser je evropským nadaným premiantem.
Český čtenář se k Iserovu dílu přesto nedostává snadno: je roztroušeno po antologiích (Čtenář jako výzva, Host 2001), časopisech (Aluze) a v nízkonákladových akademických publikacích (Teorie literatury. Aktuální perspektiva, ÚČL AV ČR 2004); Iserovy zásadní práce – Akt čtení (Der Akt des Lesens) z roku 1976 a Fiktivní a imaginární (Das Fiktive und das Imaginäre, 1991) – v češtině chybějí.
V úvodu knihy rozlišuje Iser mezi teoriemi tvrdými (přírodními, homogenními) a měkkými (humanitními, heterogenními). Zatímco ty první třídí data do rámců, v nichž pak údaje účelněji dávají výsledky a smysl, ty druhé vytvářejí intelektuální mapy, krajiny, které umožňují lepší „rozlišení“. Ve světle úvah filosofů vědy, které sám Iser uvádí, Karla Poppera, Thomase Kuhna, se ale rozdíl mezi tvrdým a měkkým přestává jevit ostrý. I modely tvrdých teorií vytvářejí totiž paradigmata, v nichž jsou věci vůbec viditelné, a také kumulují jistý symbolický kapitál. U měkkých teorií ovšem, a na to Iser upozorňuje přímo, je určující rétorická přesvědčivost formulované teorie, schopnost dosažení konsensu a zároveň obtížnost „tvrdého“ ověření. Iser tedy, krátce řečeno, podceňuje „hravost“ teorií obecně i jejich společný symbolický a konsenzuální status.
Ozvěny v hlučném tichu
Čemu a komu přisuzuje tedy Iser váhu reprezentativní teorie? Analyzované přístupy zahrnují: fenomenologii Romana Ingardena, hermeneutiku Hanse-Georga Gadamera, Gombrichovu gestaltickou teorii, recepční teorii samotného autora, Ecovu sémiotiku, psychoanalýzu Antona Ehrenzweiga, marxismus v podání Raymonda Williamse, dekonstrukci Josepha Hillise Millera, generativní antropologii Erika Ganse, pragmatismus Johna Deweyho, feminismus Elaine Showalterové a postkolonialismus Edwarda Saida. Iserovo kompendium je úspěšné v několika zásadních bodech: dovede představit dané koncepce v jejich základních pojmech a předpokladech, znázornit jejich rámec i možné aplikace a především ukázat, že rozptyl různorodých teorií nepramení z nějakého maligního intelektuálního bujení, ale z toho, že si jednotlivé teorie kladou vlastní specifické otázky.
Jako průvodce ošidnými vodami teorie je Iserův text celkově vynikající – nebýt dvou ale: 1) místy těžkopádného jazyka, který četbu opravdu neusnadňuje (a padá – jak vidno z originální verze i ze srovnání vlastního Iserova textu a pasáží odjinud jím citovaných – na vrub překladu), 2) toho, že předpokládá čtenáře, který v teorii není greenhornem. Pro začátečníka by mohla totiž Iserova kniha působit jako sbírka nesourodých abstrakcí, které tak trochu křičí do prázdna. A to by byla škoda. Teorie dává člověku v hlučném tichu postpostmoderny zaslechnout zajímavé ozvěny.
Autor je literární teoretik a překladatel.
Wolfgang Iser: Jak se dělá teorie. Přeložil Petr Onufer. Nakladatelství Karolinum, Praha 2009, 245 stran.
Mezi textem a oralitou
Dnes již klasická kniha Waltera J. Onga Technologizace slova se zabývá psychologickými, mediálními i literárněvědnými aspekty, provázejícími přechod mluvené kultury ke kultuře písma a znaků. …
Sade čili deviace noremnosti
Dvě sestry Justina a Julietta jsou naprostými opaky – ctnostná Justina prožívá život v utrpení, kdežto při hříšné Juliettě, řídící se libertinskou morálkou, stojí …
Cyklus přednášek anglického literárního historika Franka Kermodea (1919) se slavným názvem Smysl konců nabízí nečekaný a demytizující pohled na způsob, jakým se lidé vyrovnávají s časovostí …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates