cs cs eo cs id cs en de cs cs cs cs de cs hu cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs da cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs da cs cs sk cs cs en cs cs cs cs cs de cs cs cs cs en en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs pl cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs pt cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs cs
Dnes je Velký pátek, kdy si křesťané připomínají ukřižování Ježíše Krista. Je to den velkého postu, ztišení se a modliteb. Vzhledem k tomu, že jsem věděla, že tentokrát se v kostele žádných velikonočních obřadů nebudu moct zúčastnit, byla moje volba naprosto jasná. Půjdu na Antonínek!
S kamarádkou jsme se domluvily, že se na kopci sejdeme ve čtrnáct hodin a pomodlíme se tam společně pod širým nebem křížovou cestu, kterou zde nechal instalovat P. Antonín Šuránek, který zemřel v pověsti svatosti. Jak jsem si naplánovala, tak jsem i udělala! Nakonec jsem se rozhodla, že vzhledem ke krásnému počasí půjdu pěšky. Vždyť je to ostatně kousek! Na kapli se dívám z okna a dvou dalších pokojů našeho domu.
Aniž bych to předem plánovala, vzala jsem si s sebou foťák, kdyby mně něco padlo do oka. A padlo! Začala jsem fotit hned, co jsem opustila zastavěnou část Blatnice pod Svatým Antonínkem. Na fotky můžete kouknout ve fotogalerii.
Na kopci jsem byla se značným předstihem. Na místě jsem zjistila, že stejný nápad – pomodlit se tam o Velkém pátku pod širým nebem křížovou cestu, dostalo docela dost lidí! Převažovaly mezi nimi rodiny s malými a dospívajícími dětmi. „Tady jsou dnes opravdoví věřící,“ říkala jsem si s pohledem na tyto lidi. Opět všichni dodržovali doporučené rozestupy. Vysledovala jsem, že u každého zastavení křížové cesty byla vždy jedna rodina s pár lidmi, a tak se pomaličku všichni v rozjímání posunovali.
Ještě než přijela kámoška, narazila jsem na kopci na rodinu Pavelkovu. Hned mne napadlo, že bychom se k nim mohly s Hankou přidat, protože Pavelkovi krásně zpívají a určitě budou mezi modlitbami i zpívat. Pro ně je totiž zpívání něco jako dýchání. A podařilo se! Skutečně jsme se k nim připojily. Hance, která je členkou sekulárního františkánského řadu, udělali radost, protože si vybrali křížovou cestu svatého Františka. Takže toto „náhodné“ setkání nemělo chybu.
Od Pavelků jsme se dozvěděli, že se má na kopci objevit Česká televize, protože chtějí natáčet požehnání P. Stodůlky. Doopravdy dojeli. Všichni, kdo dnes byli na kopci, ale i všichni dole v údolí a v celé zemi, dnes dostali od správce blatnické farnosti P. Stodůlky požehnání křížem. Kněz také krátce před kaplí za zpěvu kříž uctil slovy: „Hle, kříž, na kterém zemřel Spasitel světa!“
Byl to nádherný den, který si dnes věřící mohli prožít sice bez velkého shromáždění v kostele, ale třeba o to hlouběji. Takto jsem tedy prožila dnešní den, který ale ještě nekončí, já. A jak jste ho prožili Vy?
Všem návštěvníkům těchto stránek přeji požehnané Velikonoce, a abyste ve svých životech všichni zakusili živého Krista. Podstatu toho, proč se slaví Velikonoce. Tyto svátky nejsou svátky jara, slepiček a králíků. Už více než dva tisíce let si v tomto období připomínáme, že za nás zemřel syn Boží, abychom s ním jednou měli život věčný. Nezemřel pouze za ty hodné a zbožné křesťany, jak by se někdo mohl mylně domnívat. Zemřel za všechny a chce, aby všichni jednou byli spaseni a mohli se s ním radovat ze všeho krásného na věčnosti.
Krásné Velikonoce!!! Ze srdce Lenka
Blatnice v probouzející se přírodě.
Toulky Vranovem nad Dyjí a okolím
Stále častěji létáme na dovolené do všech možných koutů světa a občas zapomínáme, kolik krásných míst je v naši zemi a možná si tu krásu neumíme ani náležitě vychutnat, i když ji máme přímo za humny. A to byl možná důvod, proč jsem vyrazila po dlouhých desetiletích do Vranova nad Dyjí.
Meteorologové předpovídali krásné počasí, a tak jsem váhala, jestli jet v sobotu, nebo už v pátek. Dala jsem přednost pátku, protože jsem předpokládala, že o víkendu si bude chtít udělat výlet více lidí a já chtěla fotit a mít při tom klid a nemuset čekat až mi například ze záběru odejdou davy lidí. Vzala jsem si proto den dovolené a vyrazila přes Mikulov a Znojmo do Vranova nad Dyjí, což je z mého bydliště nějakých sto padesát kilometrů. Kvůli focení jsem si doma předem nastudovala, jak půjde slunce, co, kdy, a kde budu moct fotit. A udělala jsem dobře, protože má předvídavost i příprava se vyplatila. Při svém zhruba dvanáctikilometrovém putování po okolí Vranova jsem narazila pouze u Claryho kříže na dva lidi a jinak v lesích a nad přehradou nepotkala ani živou nohu, což byl super relax.
Ještě než jsem ale do Vranova nad Dyjí dorazila, tak jsem musela před cílem mého putování zastavit v nedaleké Lesné, kde jsem zahlédla větrný mlýn, o kterém jsem do té doby neměla ani tušení. Toto jsem se o něm dozvěděla: Větrný mlýn je bezpochyby největší dominantou obce.  Jeho historie je však velmi pohnutá. Jeho stavbu začal Franz Černý v roce 1860 a dokončil ji v následujících dvou letech. Jako mlýn ovšem fungoval pouze do roku 1894. Poté zde byla jen kolářská dílna. Nejčernější kapitola dějin této technické památky začala po druhé světové válce, kdy mlýn získalo vojsko, které zde zřídilo pozorovatelnu a hlásku protiletadlové obrany. Po odchodu vojska byl mlýn navrácen obci v dezolátním stavu. Po různých úvahách, co dělat s mlýnem, se vedení obce rozhodlo převést tuto dominantu do bezplatného užívání JZD, které z mlýna udělalo sýpku. Obec se ovšem i nadále snažila o znovuobnovení větrného mlýna. To se jí nakonec podařilo, přestože byly i návrhy na demolici tohoto objektu. V roce 1976 byl tedy areál větrného mlýna upraven do dnešní podoby podle návrhů Ing. arch. Jiřího Malého. Toto byla neplánovaná zastávka, ale možná o to zajímavější.
Díky tomu, že jsem do Vranova nad Dyjí přijela mimo sezonu a ve všední den, podařilo se mně ráno okolo deváté hodiny zaparkovat auto zcela zdarma přímo v centru městyse, což jsem doopravdy nečekala. Poté jsem mohla hned vyrazit po modré značce.
Od obecního úřadu jsem úzkou uličkou prošla ke kostelíku Nanebevzetí Panny Marie, kde jsem si udělala první zastávku. Hned u vchodu mne odchytil hlídač, ale když se dozvěděl, že bych se chtěla jen krátce pomodlit, tak už si mne potom nevšímal. Z kostelíku jsem se vydala po Claryho stezce k Mnizskovu kříži, kde byly nádherné pohledy na vranovský zámek.  Ten byl v tom čase skoro přesně v takovém světle, jak jsem si představovala doma. Pohled na zámek mne uchvátil tolik, že jsem ho možná z různých záběrů cvakla až mockrát, ale prostě mně to nedalo…
Od Mnizskova kříže byla další zastávka u Kaple Největější trojice, která je také nazývaná Kaple výběrčího. Informační tabule zde připomíná, že se u této kaple zastavovali se svými povozy formané, aby se pomodlili před cestou do prudkého stoupání vranovského kopce. Od kaple jsem zašla i na Šibeniční vrch, kde se podle informační tabule popravovalo až do roku 1739, kdy byl povolán kat z Mikulova. Popravy byly ale pro tehdejší panstvo finančně velmi náročné, proto se v roce 1740 tohoto privilegia vzdalo ve prospěch královského města Znojmo.
Ze Šibeničního vrchu jsem se vrátila zpět a po modré značce Claryho stezky pokračovala až ke Claryho kříži, kde je nádherná vyhlídka na Vranovskou přehradu, zámek i do údolí. Zde jsem si dala odpočinek a v klidu bez davů turistů jsem si užívala výhledy na podzimní krajinu, kterou proměňovalo slunce.  Zpět jsem musela jít stejnou cestou, protože hráz přes přehradu byla z důvodu oprav uzavřená. Díky tomu se mně ale ve vesničce Onšov podařilo vyfotit kapli svaté Anny na návsi i s odrazem kaple v přilehlém rybníčku, protože jsem se vracela stejnou cestou a v tom okamžiku už bylo světlo díky posunu slunce někde úplně jinde než když jsem tudy procházela před pár hodinami.
Na kraji lesa jsem se pak nechala zlákat směrovkou k Stříbrným vodopádům.  To jsem se ale nechala nachytat, protože tam žádné vodopády nebyly. Jen prudky sráz a kdesi dole se plazil uzoučky pramének nějakého potůčku. Tato stezka vyústila u Kaple výběrčího, odkud jsem pokračovala už okolo mně známému Mnizskovu kříži a poté se dostala ke kostelu Nanebevzetí Panny Marie, kde jsem putování ráno začínala. Hlídač seděl venku, poznal mne a nalákal ke komentované prohlídce kostela, který v letech 2009 – 2011 prošel opravou za přispění dotace z Norských fondů. Pán měl neuvěřitelné znalosti. Na jméno jsme se nezeptala, ale kromě historie kostelíku prozradil, že je původem zubní lékař, ale po revoluci začal jezdit po různých misiích. Působil tak v Africe, jižní Americe, Německu, Chorvatsku, ale i na Ukrajině a Polsku. Nyní pomáhá s překlady v tiskovém apoštolátu FATYM, který má sídlo právě ve Vranově nad Dyjí. Bylo to moc milé a zajímavé setkání.
Já se poté vydrápala po Kozí stezce až ke vchodu vranovského zámku. Myslela jsem, že se dostanu aspoň na nádvoří, ale to jsem se opět moc spletla… Co se dalo, tak jsem zámek nafotila z této strany přes mříže a plot. Potom jsem ještě udělala pár fotek u řeky Dyje, doplnila pitný režim v jedné hospůdce u řeky a vydala se na cestu zpět. Před Mikulovem se mně za zapadajícího slunce naskytl nádherný pohled na zámek a celé město, což mne přinutilo zastavit a udělat dva záběry. Doma jsem byla okolo sedmé hodiny večer. Na tachometru bylo 305 km a v náramek ukazoval, že jsem nachodila s batohem s foťákem a objektivy 12 km. Byl to nádherný den.. I v naší zemi se dají vidět úžasné věci, tak na to nezapomínejme až budeme kupovat zájezd do Egypta, na Kanárské ostrovy, Malorcu či do Řecka. Moře tady nemáme. To je fakt, ale máme tady moře nádherných památek a přrodních scenérií, které by nám mohli všichni závidět.
A ještě jedna poznámka k Vranovu nad Dyjí. Tamní zastupitelé si všech památek nesmírně váží. Opravená je tam kdejaká kaplička či křížek v lese, což je ostatně vidět na fotkách. Pro turisty jsou připraveny krásné okruky, které jim na stříbrném talíři nabízí ty nejkrásnější pohledy na zámek, městečko i okolí… U každého místa nechybí informační panely. Klobouk dolů! A u řeky je také krásné hřiště pro děti. I na ty tady pamatují, přestože má Vranov snad necelou tisícovku obyvatel…
Všem přeji krásné podzimní dny s očima otevřenýma všemu krásnému, co se nám nabízí…
Větrný mlýn v Lesné na Znojemsku.
Úzká ulička od obecního úřadu vede k opravenému kostelíku Nanevzetí Panny Marie.
Městys vedle kostelíku opravuje rotundu svatého Ondřeje
Pohled na zámek mne naprsoto uchvátil, proto se omlouvám za množství fotek.
Při cestě byly lavičky, které vybízeli k odpočinku
Pohled na zámek mne naprsoto uchvátil, proto se omlouvám za množství fotek.
Cesta dále vedla ke Kapli Nejsvětější trojice, které se také říká Kaple výběrčího.
Kapli Nejsvětější trojice, které se také říká Kaple výběrčího.
U kaple byl rozcestník směovek.
Pohled na zámek mne naprsoto uchvátil, proto se omlouvám za množství fotek.
Pohled na zámek mne naprsoto uchvátil, proto se omlouvám za množství fotek.
Pohled na zámek mne naprsoto uchvátil, proto se omlouvám za množství fotek.
Pohled na zámek mne naprsoto uchvátil, proto se omlouvám za množství fotek.
Kapli Nejsvětější trojice, které se také říká Kaple výběrčího.
Cesta vedla přes vesničku Onšov.
I taková zeď je k vidění ještě u jednoho stavení ve vesničce Onšov.
Výhled na přehdradu od Claryho kříže.
Na vyhlídce u Claryho kříže.
Výhled na přehdradu od Claryho kříže.
Kaple svaté Anny v Onšově nedaleko Vranova nad Dyjí.
Kaple výběrčího zase s jiným světlem.
Mnizskův kříž při cestě zpět do údolí.
Pohled na řeku Dyji shora.
Okolí Vranova nad Dyjí je nádherné.
Interiér kostela Nanebevzetí Panny Marie.
Interiér kostela Nanebevzetí Panny Marie.
V současné sakristii kostela bývala dle průvodce soukromá kaple panstva.
Interiér kostela Nanebevzetí Panny Marie.
Kámen na nový oltář posvětil při své návštěvě Brna papež Benedikt XVI.
Interiér kostela Nanebevzetí Panny Marie.
Interiér kostela Nanebevzetí Panny Marie.
Můj průvodce mi ukazuje nejstarší kousek v kostele, což je křtitelnice.
Pamětní deska, která mluví za vše.
Kozí stezka, která vede k vranovskému zámku.
Vranovský zámek a řeka Dyje.
Vranovský zámek a řeka Dyje
Vranovský zámek a řeka Dyje
Vranovský zámek se zapadajícím sluncem v zádech.
Blatničané vrátili po dlouhých desetiletích zpět do Bzence kříž
Když jsem se zhruba před čtrnácti dny dozvěděla, že se prvního května uskuteční pouť do Bzence, byla jsem v mžiku rozhodnutá, že rozhodně půjdu. Proč? Protože se měl po sedmačtyřiceti letech do Bzence vrátit zpět kříž, který na Svatý Antonínek v nůši přinesla vdova po bzeneckém kostelníkovi paní Františka Bezchlebová. Vlastně nešlo o celý kříž, ale pouze torzo Krista, který její manžel po válce vyhrabal ze sutin bzenecké kaple svatého Floriana a Šebestiána poté, co ji do povětří vyhodila ustupující německá armáda.
Poničené tělo Krista bylo poté uloženo doma u manželů Bezchlebových, protože Bzenčané stále věřili v obnovu poničené kaple. Na počátku normalizace a po smrti svého manžela tomu ale už zřejmě přestala věřit i paní Bezchlebová a zřejmě také proto poškozené tělo Krista odnesla na Antonínek, kde jej předala otci Antonínovi Šuránkovi. Právě tomuto knězi, který zemřel v pověsti svatosti a momentálně se jedná o jeho blahořečení, obnova bzenecké kaple velmi ležela na srdci. Kříž opravil a pověsil v kapli na Antonínku. Poté jej nechal důkladně zrenovovat současný správce blatnické farnosti P. Zdeněk Stodůlka a kříž byl umístěný na pravé stěně vedle oltáře.
Až do dnešního dne, kdy si jej blatničtí poutníci položili na ramena a vydali se na pěší pouť do Bzence, kde P. Stodůlka kříž předal bzeneckému starostovi Pavlu Čejkovi. Na Svatém Antonínku, kde se sešla zhruba dvacítka poutníků nejen z Blatnice, ale také z  Ostrožské Lhoty (rodiště P. Šuránka) a Blatničky, všem přítomným na cestu požehnal P. Stodůlka. Další věřící se k procesí přidali v centru Blatnice. Poté procesí pokračovalo přes Veselí po cyklostezce až do Bzence, kde se nejdříve ve farním kostele sv. Jana Křtitele všichni zúčastnili už i s domácími a lidmi, kteří přijeli auty, mše svaté.
Pěší poutníci pak byli pozváni na faru, kde jim obyvatelé Bzence připravili bohaté a výborné občerstvení. Putování všichni zakončili v kapli svatého Floriana a Šebestiána nad Bzencem.
Bzenecký starosta Pavel Čejka všechny seznámil s historií zničené a nyní nově vybudované kaple. Připustil, že její obnovení považuje za zázrak. S jeho slovy souhlasil i projektant Marek Fiala. „Toužil jsem, aby byla kaple obnovena, proto jsem si podle dobových fotografií a půdorysu zničené stavby nakreslil projekt. Původně jsem myslel, že skončí jen u mě v šuplíku. Poté ale mou iniciativu podpořili kamarádi a oslovili jsme zastupitele. Ti projekt v roce 2015 odsouhlasili,“ uvedl projektant. Stavba si původně měla vyžádat náklady ve výši dvanácti milionů korun. Nakonec ale vyšla na 15,2 mil .Kč, přičemž město náklady hradilo ze sbírek občanů  a ze svých zdrojů.
„Víte, město se postaralo o jednoho občana a ten nám odkázal celý majetek, který pokryje zhruba polovinu nákladů. No není to zázrak?“ ptall se starosta Bzence Čejka. „Já pořád nechci věřit tomu, že je to pravda. Vždy, když se ráno vzbudím, jdu se podívat k oknu, jestli tam kaple skutečně stojí,“ prozradil projektant Fiala. Ten také jel na kole Blatničanům naproti a mezi Veselím a Blatnicí se přidal k pěším poutníkům a část cesty také nesl kříž.
Správce blatnické farnosti P. Stodůlka je přesvědčený, že za obnovenou kaplí má prsty P. Šuránek. Právě jemu totiž už za jeho života obnova bzenecké kaple velmi ležela na srdci.
V sobotu patého května kapli požehná emeritní pomocný olomoucký biskup Mons. Josef Hrdlička. Poté bude využívána k výstavám, koncertům a civilním sňatkům.
A tady jsou fakta, která mně zaslala členka rady Matice svatoantonínské Alena Skřenková z Ostrožské Lhoty.
Z knih na Antonínku:
(Z velké Pammětní knihy založené roku 1939)
Str. 259 – psáno P. Šuránkem
Bezchlebová Františka. Bzenec č. 396 (nejspíš její rukopis)
přinesla na ramenou v nůši dřevěné tělo Krista Pána, které bývalo před 26 lety v kapli bzeneckého „hradu“. Kaple sv. Floriána a Šebestiána (z r. 1703) byla ustupující německou armádou vyhozena do povětří a dosud nebyla vybudována. Vzali si to za úkol dívky Slováckého kraje – s úmyslem prosit sv. Floriána, aby hasil na Slovácku plameny ?násilí?, podpalované alkoholem. Ženy Slovácké nejvíce cítí kletbu opilství! Vynasnažíme se, aby kaple byla přece jen znovu vybudována. Nejvíce se o ni staral – nyní už však nebožtík – kostelník p. František Bezchleb, jehož manželka rozbitý kříž přinesla a přinesla i „Paměti města Bzenec.“ Časem přinese i manželovy písemné pozůstalosti. Bůh ho odměň, za jeho trpělivou a vytrvalou lásku.
(z přepisu do pana Budaře z knih na Antonínku)
Pan bohoslovec Můčka přijel o 9.30 a dal do pořádku vše, co si včera předsevzal. Pověsil bzenecký kříž, dal do zpovědnice elektrické osvětlení, pověsil nápis. Informace a informační tabulku pod bzenecký kříž.
Vroucí „Pán Bůh zaplať.“
Pozn. bohoslovec Můčka ze Strážnice ⁎9. 7. 1950
P. Jan Můčka – děkan ve Val. Kloboukách
Slavomír Budař: (z více písemností, které sám napsal)
… Dramatické dny dubna a května 1945 prožíval P. Šuránek u sv. Antonína a v nejbližším okolí. Události přechodu fronty zanechaly na něj nesmazatelné dojmy. Když německá armáda ustupovala z města Bzence vyhodila do vzduchu jeho dominantu – kostelík sv. Floriána, který pocházel z roku 1703. Vznik jeho byl z času vzniku kaple sv. Antonína nad Blatnicí. Každý kříž u cesty a Boží muka v poli, jako by tím více zpřítomňovali Boží blízkost, jako by se za nás modlili.
A tím více kostel, kde se koná „Nejsvětější oběť“ – mše svatá! Jak velmi mu leželo na srdci to, co z kostela sv. Floriana zbylo: ruina, kterou bylo možno ještě zachránit!
V roce 1968 vzniklo v Bzenci sdružení na obnovu „sv. Floriana“. Leč ti, kteří se domnívali, že jsou mocní, raději viděli kolem sebe ruiny, než krásu – která by připomínala zbožnost dřívějších pokolení.
Po jednání s odpovědnými zástupci MNV v Bzenci, které bylo ovlivněno událostí 21. srpna 1968, skončilo vše, jako mnohé jiné akce, bolestným zklamáním. 29. 8. 1971 přinesla paní Františka Bezchlebová, vdova po kostelníkovi Františkovi Bezchlebovi rozbitý kříž – tělo – Krista Pána, z kaple sv. Floriana, bzeneckého hradu, P. Ant. Šuránkovi k sv. Antonínku. Přinesla také „Paměti města Bzence“ a slíbila přinésti i manželovy písemné pozůstalosti. (Ale s těmito Paměťmi a písemnostmi jsem se nesetkal.)
P. Šuránek nechal kříž opravit a umístit v kapli sv. Antonína na Blatnické hoře. Jen trosky z kaple sv. Floriana ční nad Bzencem jak „památník“ lidské zloby. …
… Dramatické dny přechodu fronty 1945 u Svatého Antonínka žili u něho (tzn. P. Šuránka) ve vzpomínkách, neboť v tu dobu, když německá armáda ustupovala z našeho kraje, vyhodila do povětří kapli sv. Floriána nad Bzencem. Postavena v roce 1703 stála na „Bzeneckém hradě“
r. 1968 Z podnětu P. Šuránka, založena organizace na obnovu kaple, byla naděje na realizaci, ta se neuskutečnila a ruiny kaple žalují k nebi na lidskou zlobu.
V roce 1971 donesla P. Šuránkovi v nůši na zádech paní Bezchlebová, vdova po kostelníkovi, rozbitý „kříž“ zbytek po kapli sv. Floriána. P. Šuránek ho dal opravit a umístit, pověsit u bočního vchodu do kaple sv. Antonína na Blatnické hoře. Na kříži, který pověsil bohoslovec Můčka, dlouho visela plechová tabulka označující původ tohoto „Bzeneckého kříže.“
„Sdružení pro obnovu kaple sv. Floriána“, které vzniklo v Bzenci v r. 1968, po 21. Srpnu v rámci „Husákovské normalizace“ zaniklo.
Velký pátek v Jeruzalémě
Pár snímků týkajících se Velkého pátku v Jeruzalémě…  Pořídila jsem je v září roku 2014…
V tomto chrámě jsme v roce 2014 začali Křížovou cestu. Výjev na stropě připomíná, že byl P. Ježíš trním korunován.
Král králů a Pán Pánů, který byl za nás odsouzený a ponížený…
P. Ježíš padá pod tíhou kříže
V bazilice chrámu Božího hrobu.
Otvor, skrze nějž se lze dotknout skály, kde měl být usazen kříž, na kterém zemřel P. Ježíš.
Na Golgotě v chrámu Božího hrobu neusále hoří svíce…
Na tomto kameni měl být položený P. Ježíš a pomazán do hrobu.
Vstup do hroba P. Ježíše v chrámu Božího hrobu.
P. Ježíš – obraz v chrámu Božího hrobu.
Skrze kopuli Božího hrobu do chrámu proníká světlo naděje.
Na pouti – díl I. – Fatima
Každý den jsme na pouti začínali hodně brzy. Na mši svatou do fatimské baziliky jsme kráčeli už před šestou hodinou ranní.
Interiér baziliky ve Fatimě.
Interiér baziliky ve Fatimě.
Interiér baziliky ve Fatimě.
Interiér baziliky ve Fatimě.
Interiér baziliky ve Fatimě.
Hroba Františka v bazilice.
Plastika na zdi u hrobu svatého Františka Marto.
Hrob svaté Hyacinty a sestry Lucie ve fatimské bazilice.
Plastika svaté Hyacinty ve fatimské bazilice.
Když jsme odcházeli z baziliky, tak už šlo rzzpoznat, že jedna ze soch na chrámu je svatý Antonín Paduánský.
Bazilika ve Fatimě za ranního svítání.
Bazilika ve Fatimě za ranního svítání.
Kaplička zjevení se sochou Panny Marie
Někteří lidé jdou po kolenou přes celé náměstí až do kapličky Zjevení.
Tuto svíčku jsem zapálila za všechny lidi, které jsem na pouti nesla ve svém srdci.
Vycházející slunce krásně do růžova zbarvilo obří růženec.
Toto je údajně dub korkovník.
Svatého Antonína Padunáského mají v Portugalsku rádi. Vždyť se také narodil v jejich Lisabonu!
Po mši svaté a snídani jsme azmířili na Křížovou cestu.
V okolí Křížové cesty byly vidět i olivovníky.
Pohled z Křížové cesty na fatimskou baziliku
Kaple zbudovaná na místě zjevení ve Valinhos, kde se dětem P. Maria zjevila 19. 8. 1917.
Kaple zbudovaná na místě zjevení ve Valinhos, kde se dětem P. Maria zjevila 19. 8. 1917.
Kaple, kterou poutníci mohou navštívit na konci Křížové cesty.
Střecha kaple, kterou poutníci mohou navštívit na konci Křížové cesty
V okolí Křížové cesty byly vidět i olivovníky.
Střecha kaple, kterou poutníci mohou navštívit na konci Křížové cesty
Pohled z Křížové cesty na fatimskou baziliku
Taková řada byla snad před každými toaletami, na které zamířily účastnice našeho zájezdu…
Památník připomínající třetí zjevení anděla na Loca do Cabeco.
Památník připomínající třetí zjevení anděla na Loca do Cabeco.
Rodný dům sestry Lucie
Rodný dům sestry Lucie
Rodný dům sestry Lucie
Rodný dům sestry Lucie
Nedaleko rodného domu sestry Lucie ještě stále žije její neteř, která se ochotně nechá turisty vyfotografovat
Kaple zbudovaná na místě zjevení ve Valihos, kde se dětem P. Maria zjevila 19. 8. 1917.
Památník připomínající druhé zjevení anděla u studny v zahradě rodičů Lucie.
Památník připomínající druhé zjevení anděla u studny v zahradě rodičů Lucie.
Rodný dům svatého Františka a jeho sestry svaté Hyacinty Marto.
Rodný dům Františka a Hyacinty Marto
Rodný dům Františka a Hyacinty Marto
Rodný dům Františka a Hyacinty Marto
Rodný dům Františka a Hyacinty Marto
Rodný dům Františka a Hyacinty Marto
Zájemci se mohli zúčastnit i degustace portských vín
Socha Božského srdce Ježíšova na Cova da Iria.
Nový kostel Nejsvětější trojice, v němž krásnou mozaiku vytvořil umělec a teolog Marko Ivan Rupnik.
Nový kostel Nejsvětější trojice, v němž krásnou mozaiku vytvořil umělec a teolog Marko Ivan Rupnik.
Toto srdce připomíná letošní jubileum Fatimy i květnovou návštěvu papeže Františka.
Toto srdce připomíná letošní jubileum Fatimy i květnovou návštěvu papeže Františka.
Svatý Antonín Paduánský na fatimské bazilice.
Socha Panny Marie v Kapličce Zjevení.
Každý večer se u Kapličky Zjevení setkávají věřící, aby se pomodlili společně růženec v mnoha jazycích národností, které jsou přítomné. Poté vychází za zpěvu tzv. svíčikový průvod.
Každý večer se u Kapličky Zjevení setkávají věřící, aby se pomodlili společně růženec v mnoha jazycích národností, které jsou přítomné. Poté vychází za zpěvu tzv. svíčikový průvod.
Každý večer se u Kapličky Zjevení setkávají věřící, aby se pomodlili společně růženec v mnoha jazycích národností, které jsou přítomné. Poté vychází za zpěvu tzv. svíčikový průvod.
Každý večer se u Kapličky Zjevení setkávají věřící, aby se pomodlili společně růženec v mnoha jazycích národností, které jsou přítomné. Poté vychází za zpěvu tzv. svíčikový průvod.
Každý večer se u Kapličky Zjevení setkávají věřící, aby se pomodlili společně růženec v mnoha jazycích národností, které jsou přítomné. Poté vychází za zpěvu tzv. svíčikový průvod.
Každý večer se u Kapličky Zjevení setkávají věřící, aby se pomodlili společně růženec v mnoha jazycích národností, které jsou přítomné. Poté vychází za zpěvu tzv. svíčikový průvod.
Každý večer se u Kapličky Zjevení setkávají věřící, aby se pomodlili společně růženec v mnoha jazycích národností, které jsou přítomné. Poté vychází za zpěvu tzv. svíčikový průvod.
Každý večer se u Kapličky Zjevení setkávají věřící, aby se pomodlili společně růženec v mnoha jazycích národností, které jsou přítomné. Poté vychází za zpěvu tzv. svíčikový průvod.
Svíčkového průvodu se účastní každý večer stovky a někdy i tisíce lidí mnoha národností z celého světa.
Svíčkového průvodu se účastní každý večer stovky a někdy i tisíce lidí mnoha národností z celého světa.
Svíčkového průvodu se účastní každý večer stovky a někdy i tisíce lidí mnoha národností z celého světa.
Svíčkového průvodu se účastní každý večer stovky a někdy i tisíce lidí mnoha národností z celého světa.
Svíčkového průvodu se účastní každý večer stovky a někdy i tisíce lidí mnoha národností z celého světa.
Věřící v průvodu samozřejmě nesou sochu Panny Marie.
Na veškerý obsah webu se vztahuje autorské právo. Je zakázáno šířit obsah webových stránek www.lenkafojtikova.cz bez výhradního svolení autora. Pokud není uvedeno jinak, tak je autorkou fotografií Lenka Fojtíková. © 2017