cs cs id cs cs cs cs cs cs cs en de en sv cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs pl cs cs cs cs pa ca es ne en en cs cs en en en en fa en en en en en en en en en en en pl cs cs cs cs en en en ru en en en cs cs cs en es en en en cs en en en cs pt en en en en en en en en en en en en en fa en en
Chtěla jsem dneska začít článek tím kde sedím. Protože je to nejjednodušší způsob jak začít a mně úvody nikdy nešly. Vždycky jsem je při psaní esejí přeskočila, napsala zbytek a pak se vrátila vypotit ten začátek. Pak jsem si ale uvědomila, že v posledních článcích pořád někde sedím. Jednou v křesle, jindy zase ve vlaku. Na druhou stranu při psaní na počítači člověk většinou neběhá někde po okolí, tak není žádné překvapení, že sedím i teď. A tentokrát originálně na obrubníku na vlakové zastávce v šest hodin ráno. Čekám totiž na vlak do Chicaga a jedu vyzvednout naše na letiště! A zrovna, když bych celkem ocenila kdyby jel na čas, tak máme hned od začátku 80 minut zpoždění a to doufám, že nebudeme stát další hodinu v Indianě jako minule. Uvidíme, kdy nakonec na to letiště dorazím.
Další krok na dlouhé cestě
Dneska bych Vám ale chtěla povídat o další zkoušce, kterou jsem dělala loni na jaře. Trošku jsem jí nakousla už v předchozím článku, ale myslím, že si zaslouží víc pozornosti.
Potom, co jsem měla hotové tři státnice a Step 1, odjela jsem na tři měsíce do výzkumu do Washington DC. Už dlouho před odletem jsem však byla přihlášená na praktickou zkoušku ve Filadelfii. Tím, že se skládá pouze v pěti centrech v USA, je na ní celkem nával a tak se doporučuje přihlašovat půl roku dopředu (jeden kolega z radiologického centra si teď dokonce najal nějakou firmu, která mu hlídá volná místa, aby se mohl ihned přihlásit pokud by někdo odpadl, protože jinak jsou všechna místa až do konce roku plná). Věděla jsem, že se budu muset učit po práci, ale tahle zkouška je úplně jiná, než ta co jsem dělala v Berlíně a nevyžaduje desítky hodin sezení u stolu.
Měla jsem obrovské štěstí, že jsem ve výzkumu pracovala s doktorem Manuelem, který se nabídl, ,že mě na zkoušku připraví. Sám už měl všechny tři za sebou a moc dobře věděl jak probíhají. Většina lidí Vám totiž řekne, že se při přípravě vyplatí mít parťáka, s kterým si celý ten herecký výkon můžete trénovat. Proč herecký výkon?
Jak jsem už říkala, zkouška je praktická a tudíž interagujete s nemocnými lidmi. To však nejsou opravdoví pacienti, nýbrž herci, kteří byli na tuto zkoušku vyškoleni a živí se tím. Hrají si na pacienty každý den, znají medicínskou terminologii, ví, co mají říkat, na co si stěžovat, jak odpovídat a také co bychom měli udělat a říct my, doktoři. Proto je dobré si celý proces natrénovat dopředu a vytěžit tak z časového limitu maximum.
Nejdřív jsem si po práci začínala pročítat knihu s různými diagnózami, soustředila se na slovní obraty a seznamovala se se všemi částmi zkoušky. Zhruba šest týdnů před zkouškou jsem denně s Manuelem trénovala tři případy. On mi vždycky napsal informace o pacientovi na dveře, zapnul časomíru a mohla jsem začít. Přečetla jsem si popisek, zaklepala, představila se, podala mu ruku a začala se vyptávat. Pak následovalo vyšetření a závěrečné shrnutí, samozřejmě opět podání ruky a odchod. Na zkoušce máte na tuto část 15 minut. Nejen, že musíte stihnout pacienta vyzpovídat a vyšetřit, ale také si už v hlavě sumírujete, co mu asi tak je a do toho nesmíte zapomenout na všechny procedúry, za které se strhávají body pokud nejsou splněné. Mezi ně patří hlavně klepání, představení, podání té zatracené ruky, mytí rukou nebo vyšetřování v rukavicích, zároveň také taková ta lidskost, když třeba pacientovi řeknete, co budete dělat, pomůžete mu se položit nebo zvednout, zeptáte se na svolení, jestli můžete rozvázat andělíčka a tak dále. To všechno jsem každý den zhruba dvě hodinky trénovala a úvodní větu, kterou jsem říkala v den zkoušky dvanáctkrát asi už nikdy nezapomenu. Poslední tři týdny jsem k tomu přidala nacvičování druhé části, kterou je zapsání lékařské zprávy, na které máte deset minut. Musíte v ní shrnout pacientovu historii a fyzikální nález, na konci navrhnout tři diagnozy, které by to mohly být a doporučit další vyšetření jako třeba odběry, zobrazovací metody nebo specifičtější vyšetření, protože tím, že je to jen jako, nemůžete logicky během zkoušky provádět například gynekologické vyšetření a další intimní partie.
Jediná kniha s kterou jsem trávila večery po práci.
Místnost kde jsem každý den trénovala. Dost podobně to vypadalo pak i na zkoušce. Bylo tam vše od polohovacího stolku, neurologických ladiček a kladívek, špátlí do pusy, rukavic až po otoskop.
Písemnou část jsem trénovala i doma. Vypůjčila jsem si v práci klávesnici a po nocích psala.
Na skok u Rockyho
První víkend v dubnu jsem si sbalila bílý plášť a fonendoskop a vyrazila do Filadelfie kam jsem přijela už v sobotu, abych si trochu odpočinula. V neděli jsem začínala být nervózní a tak jsem vyrazila na procházku do centra. Vyběhla jsem stejně jako Rocky a stovky turistů schody před muzeem umění, vyfotila se s jeho sochou, prohlédla si vlajky lemující ulici Benjamina Franklina (českou jsem nenašla a to jsem tam šla dvakrát a cíleně se po ní ohlížela), zašla se podívat na Liberty Bell a další historické budovy, o kterých jsem se učila v US History na americké střední a došla jsem až k mostu Bell Franklin. Potřebovala jsem hlavně dělat něco jiného, než sedět na airbnb a opakovat. Večer mě pak přepadla mírná panika, protože všichni v Čechách už spali a já byla sama v pokoji u cizí paní v černošské čtvrti, daleko od rodiny, daleko od kamarádů z výzkumu, daleko od všech. Ale jak už to tak bývá, všechno ze mě spadlo jakmile jsem vešla do budovy s číslem 3624. Nevím, čím to je, ale obdivuji sama sebe, s jakým klidem vždycky zkoušky zvládám. Asi si to všechno vyberu předtím, kdy naopak není k obdivování vůbec nic. Možná jen to, že dokážu být v období před danou zkouškou rok od roku nervóznější.
Schody před muzeem umění, po kterých běžel Rocky. Kdyby jste viděli kolik lidí všech různých věkových kategorií a tělesných dispozic tam běhalo a nahoře si imaginárně zaboxovali!
Frontu na fotku se sochou jsem nestála, ale myslím, že tahle fotka mluví za vše.
Ulice Benjamin Franklin a stovky vlajek. Jen ta česká byla asi v tu dobu sundaná.
Zkouška trvá devět hodin, během kterých zahrajete stejné divadlo s dvanácti pacienty. Mezitím máte dvě kratší pauzy a jednu delší obědovou. Celá zkouška tak utíká hrozně rychle. U prvních pacientů jsem byla ještě trochu nesvá, ale snažila jsem se držet scénáře. Když se ozval tón, že můžeme začít, odkryla jsem na dveřích kartičku, přečetla si symptomy, věk a jméno, napsala na papír všechny natrénované mnemotechnické pomůcky a nastřelila tři možné diagnózy, abych se měla uvnitř od čeho odpíchnout. Pak jsem zaklepala a začalo divadlo. Nikdy nevíte, co Vás čeká! Někteří pacienti mohou být agresivní a začít rozhovor tak, že na Vás už hodinu čekají a kde jste jako k sakru byl! Jiní jsou ubrečení a nechtějí Vám nic říct. Může tam být psychiatrický pacient škrábající nehty po zdi, znásilněná dívka nebo člověk s akutním infarktem svírající se v bolestech. Vždycky musíte situaci zvládnout, brečící uklidit a rozmluvit, agresivním a naštvaným se omluvit a u psychiatrického pacienta nevyskočit z kůže, když Vám z toho škrábání leze mráz po zádech. Někdy můžete také vejít do místnosti kde je jen telefon a vyšetření probíhá po telefonu, čímž odpadá fyzikální vyšetření a zbude víc času na psaní lékařské zprávy.
Modřina nakreslená fialovou fixou
Příznaky pacientů byly různorodé. Někteří měli dokonce nakreslené modřiny fixou nebo byli naučení při vyšetření simulovat dané onemocnění. A tak třeba při poslechu plic zadrželi dech nebo naopak schválně chraptěli, aby to vypadalo jako zápal plic nebo pneumotorax. Shrnuto podtrženo to vyžadovalo hodně představivosti jak z mé strany, tak ze strany pacienta. Zároveň si musíte dávat pozor na jazyk, protože s pacientem je třeba mluvit tak, aby rozuměl co se s ním děje, ale lékařskou zprávu pak čte doktor, takže je fajn používat medicínskou terminologii. Součástí vyšetření jsou také tzv. „challenging questions“ anebo „counseling“. Pokaždé, co Vám pacient řekne, že kouří, pije alkohol nebo bere drogy, musíte se k tomu někdy během vyšetření vyjádřit a zeptat se ho, jestli plánuje přestat a ujistit ho, že ať se rozhodne jakkoliv, jste tu pro něj. Většina pacientů má také záludné otázky, které Vás mají vykolejit. Může se jednat o pacienta s jakoukoliv bolestí, který se ptá zda je to rakovina, pacienta, který odmítá léky a chce přírodní produkty nebo někoho, kdo nemá zdravotní pojištění či chce okamžitě propustit a jít domů.
Když na to koukám s odstupem, není to vlastně vůbec špatné. Sice je vše nahrané, ale naučila jsem se díky tomu spoustu věcí. A taky jsem si uvědomila, jak strašně málo nás tomuhle přístupu učí ve škole a jaká hrstka doktorů se tak chová. Nechci to rozhodně paušalizovat a jsem si vědoma, že tohle je nahraná zkouška, která má do reality hodně daleko. Nicméně jsem si všimla, že jsem byla zejména v tom osobnějším přístupu a schopnosti rychle zanalyzovat nejpravděpodobnější problém proti Američanům pozadu. Asi také záleží na povaze, ale myslím, že nejsem úplný buran a přesto mi byly některé kroky cizí. Když si vzpomenu jak probíhaly některé vizity u nás ve škole, kdy doktoři přilétli do místnosti, zastavili se u první postele, bez zeptání odhrnuli peřinu, vyhrkli pár vět a ještě tak potichu a směrem k jinému lékaři a pacient neměl nejmenší tušení, co se s ním děje a jak se mu daří, nedivím se, že mi při přípravě přišlo cizí se pořád ptát na svolení něco udělat, nezapomenout shrnout, co jsem vyšetřila, seznámit pacienta s plánem a tak dále. Znovu říkám, že jsem si vědoma toho, že to nelze porovnávat a třeba zjistím, že je to v praxi úplně stejné jako u nás, ale díky této zkoušce jsem si uvědomila, jak strašně důležitý je lidský přístup a umění se jasně a přesně vyptávat, systematicky, ale rychle pacienta vyšetřit a být schopná mu pak nastínit možné diagnózy a další postup. Potvrdilo se mi to během poslední státnice z chirurgie, kde jsme měli jeden den lékaře, který strávil několik let ve Velké Británii. Tehdy tam taky dostal ránu, když se dozvěděl, že jsou jeho přístup k pacientovi a komunikační schopnosti naprosto tragické (a nebylo to jazykovou bariérou) a byl poslán na několik kurzů, aby se zlepšil. Během hodiny po nás pak chtěl systematicky klást otázky, které bychom měli pacientům dávat, když přijdou s určitým příznakem. Tehdy jsem strašně těžila z přípravy na zmíněnou zkoušku a střílela tam jednu otázku za druhou. Když pa vyšetřoval pacienty a interagoval s nimi, byla to radost pohledět. Jsem si jistá, že někteří lidé to mají v krvi a potvrzuje to i fakt, že ve škole byli i lékaři, jejichž přístup k pacientovi byl naprosto úžasný a nemuseli se to nikde učit. Ale myslím si, že pokud někomu prostě naděleno nebylo, tak by na tom měl pracovat. Protože chovat se jako humpolák je jednoduché.
Tak už jen jedna!
Po devíti hodinách zkoušky jsem si zašla do kavárny a zavolala Járovi a našim. Pocity jsem měla naprosto tragické! V knize, kterou jsem používala na přípravu, byly vždy jasné příznaky, při kterých mi v hlavě vyskočilo několik diagnóz. Během zkoušky se ale stávalo, že přišel pán s bolestí břicha a na všechny mé otázky mi odpovídal negativně. Bolest je tupá a po celém břiše, nikam nestřílí, nemá k tomu teplotu ani jiné příznaky a nic jiného ho netrápí. To může být asi tak kvadrilión věcí a nebo má prostě jenom zaražené prdy! Ale tak to v životě chodí. Málokdy přijde někdo, kdo má zánět slepého střeva jak z knihy.
Naštěstí jsem letěla za dva dny domů a hned nastoupila na chíru tak jsem to trochu pustila z hlavy. Věděla jsem také, že výsledek přijde až za několik měsíců a nervozita proto postupně opadala. Jednoho pěkného dne 20. června mi po 2,5 měsících přišel email s výsledkem. U této zkoušky nedostanete skóre jako u těch zbylých dvou, ale pouze udělal/neudělal a tak jsem opět skákala radostí, když na mě vyskočilo „PASS“! To už jsem měla i po státnicích z chirurgie a kromě dvou zkoušek si tedy mohla odškrtnout i medicínu. Čekala mě poslední zkouška Step 2CK, stěhování do Americky a celá ta taškařice s rezidenčními programy. To bude ještě jízda!
A jak dopadla ta poslední zkouška? To Vám povím zase v dalším díle.
Tak zase příště. Mějte se krásně!
Jak se stát lékařem v USA, část první
Jak se stát lékařem v USA, část třetí
Leave a Reply Cancel reply
Enter your comment here...
Fill in your details below or click an icon to log in:
Email (Address never made public)
You are commenting using your WordPress.com account. ( Log Out /  Change )
You are commenting using your Twitter account. ( Log Out /  Change )
You are commenting using your Facebook account. ( Log Out /  Change )
Notify me of new comments via email.
Notify me of new posts via email.
Na skok do Holandska 2 May, 2021
Dva roky v Americe 14 April, 2021
Kladívko, ladička a špendlík aneb měsíc na neurologii 21 January, 2021
Strašidelný Halloween 1 November, 2020
Z pidižvíků na giganty aneb na měsíc chirurgem 24 October, 2020
Spring in Detroit 💐
Pittsburgh 🤩 Finally exploring new places after a long 4 month break! And it feels great 😉
Soaking up the Christmas spirit in Detroit 🎄
Stopped at this beautiful pumpkin farm on our way home. And oh man, those pumpkin spice donuts and warm cider were delicious 🤩