cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs en cs cs pl cs en es es is cs cs cs cs cs cs cs pl cs cs cs cs cs cs en cs en es es cs cs cs cs hbs_lat cs en es es cs cs cs cs fr cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Během letní sezóny, která není na divadelní události zrovna bohatá, se budeme vracet k textům, na něž během roku nezbyl čas a místo. Dnes přinášíme zprávu o souboru textů významného divadelního teoretika.
Když jedna z největších italských hereček konce 19. století Eleonora Duseová prohlásila, že pokud se chce divadlo zachránit, musí být zničeno a herci a herečky musí vymřít na mor, protože znemožňují umění, asi netušila, jak slavné její prohlášení jednou bude. Vyjádřila tak snad cíleně, snad bezděčně pocity mnohých tvůrců své doby, kteří umění, a divadlo zvláště, nechápali jako pouhou manufakturní rutinu a konvenční zábavu, ale naopak se chtěli navrátit ke kořenům tohoto múzického umění, které se pozvolna proměňovalo v efektní, nablýskaný, kašírovaný moderní byznys. Všechny ty reformátory, a nebylo jich mnoho, kteří vystoupili, ať prakticky či teoreticky, proti plakátovému divadlu bulvárů a music-hallů, ukrýváme pod názvem avantgarda.
Edward Gordon Craig, průměrný herec, „občasný“ režisér, velký, fantaskní scénograf a moderní divadelní vizionář k nim patřil bezvýhradně. Ostatně Duseové výrok o očištění scény použil v jedné ze svých nejdiskutovanějších divadelně-teoretických statí Herec a nadloutka, která vyvolala ve své době patřičný rozruch. A jak by také ne, pokud se v ní tvrdí, že „herectví není umění“, že „lidské tělo je od přírody jako umělecký materiál naprosto k ničemu“, anebo že „herec musí odejít a na jeho místo přichází neživá figura – můžeme ji nazvat Über-marionette, dokud pro sebe nezíská lepší jméno“.
Poprask byl na světě a Craig, složitá, excentrická osobnost a úmyslně pichlavý provokatér, byl obviňován z nesoudnosti a absurdnosti svých myšlenek. A přitom jeho divadelní touha byla obdobná té, kterou později vzýval ve svých divadelně-utopických snech a představách Antonin Artaud nebo se praktičtěji, pomocí biomechaniky pokoušel přivést k reálnému životu Vsevolod Mejerchold, a kterou nakonec realizovala až druhá divadelní reforma v čele s Peterem Brookem či Jerzym Grotowským. Byla to touha po katarzi, po „totálním“ divadle, kde – opět řečeno s Craigem – „ideálem nebude maso a kosti, nýbrž tělo v transu; bude se chtít přiodít krásnem smrti, a přitom vydechovat živoucího ducha“. A ještě lakoničtěji to vyjádřil roku 1924: ono monstrum nadloutka je „herec plus oheň a minus egoismus: oheň bohů a démonů, bez dýmu a výparů nesmrtelnosti“.
Craig toužil vyhnat z divadelních prken manýru, šmíru, herecké histriónství a konvenčnost, pro přelom století ve velkých divadelních domech jevy tak typické, volal po dominanci režiséra v divadle, což byl pro tehdejší dobu apel svérázný a nepochopitelný: „…moje víra v renesanci divadelního umění je založena na mé víře v renesanci režiséra…“ Sám toho však příliš na scéně reálně nevytvořil, a snad i proto, jak je uvedeno v doslovu, se mu mohl G. B. Shaw typicky suše, po anglicku pošklebovat, že se vypracoval na nejslavnějšího evropského režiséra tím, že nic nerežíroval.
Divadelní ústav, který v důsledné redakci Jany Patočkové knihu Craigových statí O divadelním umění vydává, tak splácí odborné i laické divadelní veřejnosti veliký dluh. Ukazuje se totiž, nakolik bylo a neustále je Craigovo „vizionářství“ aktuální, a to nikoli pouze v dnes již klasické stati o nadloutce, ale i v dalších přeložených textech, z nichž mnohé působí, jako by byly napsány v době zcela nedávné. Současnému vyznění přispívá také precizní překlad Milana Lukeše, jehož poučený doslov doplňuje čtivou formou naše základní vědomosti, které jsme dosud mohli čerpat, pomineme-li zahraniční studie, z jeho obsáhlého článku Teorie E. G. Craiga v časopise Divadlo z roku 1958 (!).
Jediný, zato však těžko omluvitelný nedostatek této zásadní a myšlenkově stále jiskřivé knihy, je naprostá absence jakýchkoli obrazových materiálů. A to v okamžiku, kdy často a záměrně mluvíme v souvislosti s Craigem o novém pojetí scénografie, jím dlouze propracovávaném a zkoumaném systému pohyblivých panelů či rehabilitaci loutky.
Edward Gordon Craig: O divadelním umění. Přeložil Milan Lukeš. Divadelní ústav, Praha 2006, 207 stran.
Když se ulice stává divadlem a divadlo ulicí
Pražská Bouda se letos poprvé otevřela činohře, baletu i opeře, všem třem souborům našeho Národního divadla. Přinášíme recenze kompletní trojice inscenací.
Divadlo s vášní pro nové hry
Až na pár nedivadelních výjimek typu stěhování Divadelního ústavu do Brna byla letošní divadelní sezona poklidná a její vody i přes nespornou kvalitu mnoha inscenací zase o něco stojatější. Nicméně i v tomto malém českém rybníku…
Radok prozrazený, mediální, operní
V sobotu 31. 3. 2007 ve 20.00 bude ČT 2 přenášet předávání cen Nadace Alfréda Radoka pro nejúspěšnější divadelní tvůrce loňského roku. Oceněna bude inscenace, režie, …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates