cs en cs cs cs it en cs cs cs de cs cs cs en en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs it cs en en cs cs pl cs cs cs de cs cs cs
Téma otěhotnění, těhotenství a všeho s tímto spojené je pro mne velmi blízké a srdcové téma, proto jsem i vytvořila sdružující pojem “těholog”, pod kterým nabízím služby psychologa a těhotenského “průvodce”.
A proč je pro mě téma těhotenství tak zásadní?
Jako hodně žen jsem se v určité etapě svého života rozhodla, že bych chtěla být mámou. Vůbec mě nenapadlo, že by to mohl být nějaký problém. Ale byl. Než se nám povedl náš úžasný Vojtík, stála za tím dlouhá a ne úplně veselá cesta. Kromě zkoušení různorodých preparátů, chození na rehabilitace,speciálního cvičení, hormonální jógy, IUI, IVF atd. jsme si prošli také tím, že jsem konečně byla těhotná, ale miminku přestalo tlouct srdíčko a tak jsem těhotenství musela na konci prvního trimestru ukončit. Bylo to tak bolestivé období…Neskutečně živě si pořád vzpomínám na každý detail toho dne, když my to můj tehdejší gynekolog oznámil. Tak suše, strojeně…já natěšená na další informace o tom našem vysněném pokladu, koukám na obrazovku a on jen trošku déle vyšetřoval a pak oznámil, že srdíčko nebije, ale že to se může stát a že se mám obléct, že mi nachystá doporučení na Obilňák. BÁC! Jako dnes vidím, jak se nehýbu, jsem paralyzovaná, srdce mi tluče čím dál víc, jen se zmůžu na “co?…ne!… prosím!!!”, odpovědi se mi už nedostává, protože už Mudr. odešel do vedlejší místnosti vypisovat ono zmíněné doporučení… Sunu se dolů z křesla, jako v nějaké mlze jdu za plentu, kde na sebe nasoukám oblečení, sednu si naproti lékaře a hledám, potřebuji alespoň nějaké vysvětlení, něco, co mě dostane na zem, protože mám pocit, že se zblázním, že mi pukne srdce…
Lékař však moje otázky typu “udělala jsem něco špatně?” nebo  “jak to teď bude postupovat, co se bude dít?” odpinkává pryč a pouze mi s lístkem v ruce oznamuje, že na Obilňáku mi vše řeknou, jen ať jim ještě dnes ten papír odnesu a že už jednou říkal, že je to normální. Nashledanou, objednejte se na kontrolu… Do ruky mi dává papír a ještě doplňuje “ať Vám ho sestra orazí”. Já odcházím, slzy už mi tečou po tváři a nezvládám to udržet. V čekárně plno těhulek…podávám sestře papír, ta mi řekne ať se posadím a počkám. A já sedím, čekám, koukám na fotky miminek co pan doktor rodil na obří nástěnce přede mnou, na těhulky které sedí spokojeně na židlých a hladí si bříška…bříška se živými miminky…A já tady sedím, uvnitř můj poklad už nežije a já mám pocit, že umřu taky. Dostanu papír, odcházím ze dveří a na schodišti ještě zvládnu zavolat tátu,který mě čekal venku, protože jsme měli jít oslavit i s mámou těhotenskou kartičku a první zápisy v ní…. Pak se zhroutím na schody a pláču a pláču…a je mi úplně jedno, že kolem mě chodí lidé a dívají se na mě jak na blázna.
Venku jen padnu tátovi do náruče, cítím se zase jako malá a bezbranná a pak ani nevím, jak jsem se dostala na recepci Obilňáku. Tam však nijak nic neulehčují, sestra si jen vezme objednání a poněvadž je půlka týdne a mají plno, oznámí, že je možné objednání až na úterý další týden…a na otázku co se bude dít, jak to přesně probíhá mi jen stroze odpoví, že v ten den se to dozvím a přidá pohled, ať neotravuju…BUM…Já mám čekat tolik dní a vědět, že je mimi uvnitř mě mrtvé? Měla jsem pocit, že se zblázním…Že jsem jediná, kdo bere tohle vše jako něco bolestivého, smutného…citlivého minimálně…Odcházím…Doma si jen lehnu a pláču, držím se za bříško a znovu a znovu další návaly pláče.
Naštěstí dostanu nápad napsat majitelce jedné brněnské kliniky o celé téhle situaci a ta mě ihned objednává na druhý den k nim, vše citlivě vysvětlí, absolutně profesionálně se o mě postarají a já mám PRVNÍ FÁZI ZA SEBOU.
Pak nastaly DALŠÍ FÁZE, které byly jak hojením fyzické stránky, tak té psychické… Zjistila jsem, že je vše ohledně ztráty miminka v brzkém stádiu těhotenství velmi bagatelizované, na ženy je vyvíjen tlak, ať “to neřeší, jdou dál”..nedovolí se jim vlastně celou věc odžít, ale nutí se zapomenout, neřešit…A pak vznikají ještě větší rány uložené hluboko v nás, protože se za to začneme stydět, hledáme viníka a na ráně jsme první my, hledáme odpovědi na naše otázky, otázky které nikde nejsou, tak píšeme na stránky typu modry konik a tam se snažíme najít někoho, kdo nás pochopí, řekne, co jsme udělaly špatně, potom různé články, honem najít útěchu, že to bude dobré, že to přestane brzy bolet…bože to bolí a hrozně potřebujeme, aby přestalo…
A nevíme, co máme dělat, jak začít být zas usměvavé… Okolí moc nepomáhá reakcemi typu “však to bylo ještě takový malý nic”, “ještě budete mít dětí”, “ nesmíš se na to tak soustředit”…  Jak nic? Co mluví teď o jiných dětech? Já truchlím, mám na to nárok,bylo to moje miminko! Je jedno, jak je malé, je Vaše a Vy se otěhotněním stáváte matkou, cítíte tu změnu, jste prostě jiná…a nikdo nemá právo Vám říkat, že je to něco, co nemáte řešit! Naštěstí v mém případě mi neskutečně pomáhala maminka, která mě odvlekla i na pár dní z civilizace a nechala o mě pečovat, užívat si zas hezké chvilky a začít se mít i fyzicky trošku ráda…  Ale ne každý má tuto oporu v okolí…
A já,co jsem se rozhodla pro sebe udělat já? Díky mému vzdělání jsem celou věc uchopila trošku jinak, řekla si, že se nevzdám, že zabojuji, podnikla určité kroky, vytvořila plán.
A rozhodla se, že nechci, aby někdo z Vás žen musel prožívat tady to necitlivé chování, to, že nevíte, kam se obrátit, abyste dostaly péči, kterou si zasloužíte atd. Ale samozřejmě vše ovlivnit nemohu, ale něco ano, tak jsem se rozhodla do toho jít.
Moji praxi jsem začala specializovat na právě ženy, které nemohou otěhotnět, či o miminko přišly. A zjistila jsem, že je Vás tolik…tolik podobných příběhu, šrámů na srdci…tolik chyb ze strany okolí a ještě více zraňující přístup v již tak smutném a bolestivém období.
Za nějaký čas jsem otěhotněla, moje praxe šla nachvilku do pozadí, zanechala jsem si jen okrajové nabízení podpory a naplno se ponořila do užívání si mateřství. To si užívám pořád!
Teď nastal čas se vrátit a já chci pro všechny z Vás, které mi dají tu důvěru, vytvářet prostor, kde na všechno tohle nebudete samy.