cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs cs cs cs pl cs en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs zh cs en es es en cs cs cs zh cs en es es et cs cs cs zh cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Cesta výrazného režiséra nastoupivší generace. Nelze ho ani zařadit, tvoří kategorii svébytného vypravěče. Pokoušíme se alespoň zaznamenat některé fáze jeho cesty od Nuly až k jedné z nejpozoruhodnějších inscenací na mapě současné divadelní Prahy.
Zatímco divadelní inscenace při reprízách dozrávají běžně a ve vší tichosti, u Dramatu v kostce (Studio Ypsilon) jeho tvůrce Jiří Havelka přímo avizoval, že se jedná o upgradovanou verzi, tedy o verzi o něco vylepšenou. Ještě jsem si mezitím dal jiný jeho oprášený kus, Člověče zkus to, který původně vznikl pro divadlo Disk, abych jej měl alespoň trochu v kostce. Havelka mi kdysi řekl, že ho baví „ypsilonková“ poetika, jenom by ji chtěl ve svých inscenacích zdramatičtět. Tak to je také on, tak trochu, ve vlastních slovech a v kostce.
Autentická přítomnost a výzva událostem
O čem tedy je ta kostka... Nejprve máme pocit, že o lidech vržených do světa vůbec. Pohybují se v něm trochu bezcílně, snaží se najít nějaký směr a někam, k něčemu v tom směru dospět. To se jim ale nedaří. Prostor je dokonale prázdný a nedefinovaný (možná až na poodhrnutý cíp opony v horizontu při repríze 5. června, což zase, i když bezděčně, poukazovalo na skutečnost, že jsme koneckonců v divadle). Po chvíli se ukáže – a poprvé se také stane, že postavy na toto téma po neverbálním úvodu promluví –, že se jedná o jakousi zvláštní past, která do sebe vsála přítomné čtyři postavy z jejich běžného prostředí, z jejich světa. Kde jsou? V reality show? Nebo jsou uneseni? Staly se součástí nějakého experimentu? Svoji situaci rekognoskují (bez výsledku, alespoň zpočátku) herci Petr Vršek, Jiřina Vacková (někdy v alternaci Adély Stodolové), Daniel Šváb, Andrej Polák a Jakub Slach (někdy či dříve Ondřej Cihlář). Role mají rozdělené na nedovtipného vyšetřovatele chlapáka, empatického intelektuála, zjemnělého chlapíka a dívku, která se především bojí, že se ocitla v této situaci se třemi muži.
Herci si nalézají cestu k postavám především přes sebe, přes vlastní analogie. Jsou i spolutvůrci libreta, a tak se patrně v improvizacích investovali ve svých produktivních hráčských polohách do nalézání výsledného tvaru. Takhle nějak našli nejen text, ale i optimální jevištní, nadsazenou podobu sebe samých, svůj výraz, svůj herecký či zherečtělý charakter. Zatímco soubor inscenující drama od nějakého autora jde spíše opačným směrem a postavy hledá na základě výkladu, zde herci naopak hledali a vytvářeli drama, které by odpovídalo tomu, co mohou a chtějí zahrát. Výsledkem je jejich hra ve smyslu vlastního jednání a výrazu spíše než drama. Těžko si lze představit, že by nějaké divadlo hru Drama v kostce převzalo jako text, aniž by vidělo její možnosti na jevišti Ypsilonky. A i pak by šlo patrně o vlastní parafrázi hovící typu daných herců.
Divák sledující Drama v kostce se nezbaví otázky, proč všem, zejména mužským představitelům hraní a jejich postavy tak sedí, co dokáže Havelka udělat se svými herci a co tvoří kvalitu zcela odvislou od ne zvlášť pozoruhodného dramatu.
Je to právě prostor pro hercovu osobnost a jeho bytostnou přítomnost na jevišti. Režisér Ladislav Vymětal kdysi jako pochvalu herci řekl: Obalil jste to hereckým masem. Tedy tím, co člověka nutí herce sledovat, aniž ten má právě nějakou repliku. To není jen naplnění zadání či role, ale spíš přítomnost něčeho suverénního a autonomního, co poukazuje i někam za. I když je to srovnání mezní a zkratkovité, přece jenom tu zkusím připomenout Marlona Branda, kterého je marnost napodobovat, jak zaznělo ve filmu Velká žranice. Možná je marnost ho také zmiňovat jako jakousi hereckou analogii s tímto či jakýmkoli jiným představením. Vzpomínám si ale na jeho kreace, ve kterých jako by neřešil jen okolnosti dané scénářem, ale v nichž ho v instinktivní rovině zneklidňovalo, ba ohrožovalo i něco, co ve filmu ani nebylo ukázáno. Ostatně dnes nám takové zážitky na plátně zprostředkovává australský herec Russell Crowe.
Je zkrátka jedno, jestli herec přijde na jeviště a bude překlápět klopu saka nebo si hrát s tužkou. Divák však pochopí, že tu o něco jde (o něco nějak podstatného), na co se nespěchá a co se před ním zpřítomní v tom správném čase, který – když na to přijde – se klidně i zcela zastaví. Až takové mystérium Drama v kostce herecky představuje a nabízí. Je to trochu mystérium, i pokud si vzpomenete na velmi pozvolné herecké začátky některých zúčastněných interpretů. Je to zároveň něco, co oprášená inscenace Člověče zkus to divákovi nenabízí.
Cesta od divadla k filmovosti
Havelka kdysi mluvil také o plánu – představě natočit své absolventské představení Pan Nula jako film. Zdá se, že právě tato umělecká disciplína by mohla být tak trochu metaforou i pro jeho divadelní tvorbu. Snad je kinematografií inspirován vůbec, snad tento živel vyzval k duelu s tím, že zbraně nevolí on, nýbrž soupeř – rychlé změny prostředí, neomezenost běžnou realitou. I když Drama v kostce na rozdíl od Pana Nuly o natáčení nepojednává, možná by samo bylo dobrým filmem, jakýmsi Matrixem, obrazně řečeno, či snímkem o virtuální realitě (ta je tu ostatně zmíněna). Lze si představit skupinku ztracenců viděnou třeba z pětisetmetrové výšky, jak se rozbíhá do nekončícího černého prostoru. A nájezdy kamery z této výšky a doplňování toho prázdného prostoru různými dekoracemi, jako je třeba výtah bez domu. Jak filmové. A jak nepopisně, téměř výhradně hereckými prostředky vyjádřeno v představení. Možná že příští upgradování této inscenace by mohlo být právě do podoby filmu.
Autor je dramaturg, stand-up komik, moderátor rádia Classic FM.
Dvě dívky s tajemstvím
Pokud vstoupíte do prostoru teatro NoD na Almu a Amandu, tak jednak obě hned uvidíte a jednak samozřejmě víte, že právě teď se setkáváte s nimi. Obě jsou na místě. Jsou jakousi scénografií, ale nejsou nehybné. Aspoň ne úplně. Alma nebo Amanda, ale na tom koneckonců nezáleží, …
Sancho Werich a Quijote Voskovec
Nejdůležitějším svědectvím dopisů je nadhled, kulturní a životní nivó jejich autorů. A také jejich přátelství.
Autor konceptu fyzického básnictví, který v rámci své tvorby koketuje se všemi múzami, vysvětluje, jak by rozsoudil spor mezi slovem, zvukem, obrazem a pohybem.
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates