cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs it cs cs pl hu en es es cs cs en cs cs cs en pl cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs fr cs en es es cs cs cs cs ru cs en es es cs cs cs en en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
První český výbor z divadelní tvorby známého rakouského spisovatele představuje pět dramatických textů z posledních třiceti let. Na českých jevištích byl Peter Handke dosud známý především díky provokacím v duchu her z šedesátých let, zatímco dílo reprezentující jeho osobitou antiiluzivní poetiku zůstávalo stranou.
Přední rakouský spisovatel Peter Handke se u nás v uplynulém roce dočkal hned několika překladů. Kromě rané novely Úzkost brankáře při penaltě, kterou v roce 1972, dva roky po vydání, zfilmoval Wim Wenders, a jeho nového románu Velký pád vyšel také první český výbor z Handkeho dramatického díla. Nazvaný je prostě a výstižně: Pět her. Hry do češtiny přeložily Barbora Schnelle a Zuzana Augustová, která je také autorkou obsáhlého doslovu. Pětice vybraných dramatických textů pochází z různých období Handkeho tvorby od sedmdesátých let po současnost, a tak předvádí v rozmanitosti a proměnách autorovu poetiku, kterou si většina zdejších divadelníků nejspíše spojuje s jeho „mluvohrami“ z poloviny šedesátých let (například Spílání publiku nebo Sebeobviňování). Nakladatelství Transteatral, které se zaměřuje na vydávání divadelní a odborné teatrologické literatury, tak přichází s žádoucí osvětou, neboť do českého kontextu uvádí dosud spíše neznámé podoby Handkeho dramatické tvorby.
Dnes již jedenasedmdesátiletý autor je u nás poměrně známý – kromě toho, že mu vyšlo již několik próz, se proslavil také jako scenárista Wendersova snímku Nebe nad Berlínem (1987) a většinou se nezapomíná ani na jeho kontroverzní angažmá v jugoslávském konfliktu, v němž se jednoznačně postavil na stranu Srbů, přičemž obhajoval i činy Slobodana Miloševiće, za což si vysloužil dost kritiky a od mnoha také dočasné zavržení. Jako dramatik se však Handke českému publiku představil teprve nedávno, a to především zásluhou Pražského komorního divadla, které během posledních dvou sezon svého působení v Divadle Komedie uvedlo dokonce tři jeho texty: Spílání publiku (1966), Hodinu, ve které jsme o sobě nevěděli (1992) a Podzemní blues (2002).
Prvně jmenovanou hru, jíž Handke kdysi způsobil skandál, když několikanásobně převrátil výchozí situaci vztahu mezi hledištěm a jevištěm a stvořil provokativní podobu „antidivadla“, pojali v roce 2010 v Divadle Komedie jako manifest svého divadla. Podzemní blues je monologem misantropa v metru, a přestože jde o poměrně novou hru, formou i obsahem je Spílání publiku velmi blízká. Teprve inscenace němohry Hodina, ve které jsme o sobě nevěděli ovšem byla ukázkou onoho „neznámého“ dramatika Handkeho – vrcholné fáze jeho dramatické tvorby. Nově vydaný knižní výbor pak záměrně vypouští autorovy rané jazykové experimenty a provokace i jeho politicky angažovanou tvorbu a soustředí se právě na hry reprezentující vyzrálou koncepci Handkeho divadelnosti.
Jaké hry nám tedy handkeovský výbor přináší? Drama Nerozumní vymírají (1973) je autorovou první realistickou hrou s konkrétními postavami, dějem a konfliktem. Jedná se o společenskou kritiku: kapitalistický podnikatel Quitt iniciuje uzavření kartelové dohody, pak tuto dohodu poruší a zruinuje tak své přátele a kolegy. To proto, že dlouhodobě postrádá smysl pro skutečnost. Trpí pocitem neskutečnosti světa i vlastního já, což však není jen jeho problém nebo problém jeho profese, ale spíše obecná diagnóza doby. Odcizení a prázdnota nutí postavy inscenovat svět kolem sebe jako hru, v níž si vytvářejí role pomocí krásných slov, umocňujících nakonec lhostejnost a cynismus hry.
Zcela jiné pojetí krásy jako zvláštní kvality světa obsahuje Handkeho dramatická báseň Přes vesnice (1981). Odehrává se opět v realistickém prostředí, tentokrát na chudé vesnici, kde se ocitá autobiografická postava intelektuála a umělce, který po smrti svých rodičů zdědil rodný dům. Na ten si však činí nároky i jeho sourozenci, kteří na vesnici žijí. Konflikt mezi příbuznými vrcholí inscenovaným rituálem s maskami u hřbitovní zdi, na hranici říše živých a mrtvých, kde postavy docházejí jistého smíření. Handke užívá v jazyce svých postav množství biblických a křesťanských symbolů a odkazů, zároveň však celou hru uvozuje citátem z Nietzscheho – neočekává příchod Mesiáše, ale vyzývá k hledání spásy v přírodě a v lidech a samotných. Jak zazní v závěrečném monologu: „Jen já nejsem pouze já. Ano, já je sebezáchovná lidská přirozenost!“ A dále: „Nejchytřejší jsou ti, kdo žijí v souladu s přírodou.“
Hra o ptaní aneb Cesta do Sonorní země (1989) je pokusem vytvořit nový dramatický žánr a s ním i novou životní formu, založenou na postoji tázání a údivu. Snílek, Kazisvět, Mladý herec, Mladá herečka, Starý pár a Parsifal jsou na pouti do jakési Země zaslíbené, v níž se dá tušit i Říše smrti. Jsou na cestě za poznáním, jak napovídá postava Parsifala i archetyp cesty v evropské kultuře. Text je postmoderní koláží nejrůznějších citací, spojující v sobě evropskou i asijskou kulturní tradici a vytvářející vlastní mytologii. Naproti tomu krátký lyrický scénář Proč kuchyň? (2000), složený ze zlomků písní, básní, dialogů a vyprávění, se inspiruje v existenciálním prostoru kuchyně jakožto místa, v němž se vaří život a v němž zároveň vládne posvátný klid a mír, zuříli venku třeba válka.
Motiv války je silně přítomen i v textu Stopy zbloudilých (2007), který je svou formou podobně jako němohra Hodina, ve které jsme o sobě nevěděli vyprávěním dramatického dění. Jediným mluvčím hry je Divák, který popisuje, komentuje a cituje veškeré dění na scéně – přicházení a odcházení zástupů lidí, kteří se dostávají do konfliktů a táhnou se zbraněmi v rukou, průvody zraněných a mrzáků… Toto pozorování postupně nabývá rysů apokalypsy. V okamžiku zkřížení všech cest a zmatení jazyků se Divák sám zapojuje do hry a upozorňuje na její osvobozující fikčnost a všichni znovu vyrazí po stopách zbloudilých, jako by bloudění ani hra neměly konce.
Dá se říct, že kniha Pět her je reprezentativním výběrem: zahrnuje básnivou společenskou kritiku, dramatickou báseň i novátorské žánry her bez klasických dialogů, zkoumající možnosti lyrických a epických prvků v dramatu. Představuje Handkeho osobitou poetiku antiiluzivního divadla, v němž je vědomá hra povýšena na sebezáchovný rituál a z postmoderního propojení různých kulturních tradic vzniká novodobý mýtus, vyprávějící příběh epochy, v níž jsme žili a žijeme.
Autorka je divadelní dramaturgyně.
Peter Handke: Pět her. Přeložily Zuzana Augustová a Barbora Schnelle. Transteatral, Praha 2013, 301 stran.
Nechceme dělat, že se nikdo nedívá
Jean-Paul Lefeuvre a Didier André, kteří na loňském ročníku festivalu Letní Letná uvedli akrobatickou hříčku La Serre (Skleník), letos přivezli lechtivou a komicky bláznivou grotesku Bricolage érotique …
Konec masopustu mrazí i ukolébává
Činohra Národního divadla moravskoslezského v Ostravě zařadila koncem minulého roku mezi premiéry i Konec masopustu, nejznámější titul Josefa Topola. Jeho dramatická tvorba se právem řadí mezi …
Možná bychom neměli dělat nic
Konceptuální umělec Aleš Čermák uvedl v pražské MeetFactory cyklus divadelních událostí Občan a věc. Jde o ojedinělý experiment na poli angažovaného umění. S autorem jsme …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates