cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat pl cs en cs cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs cs en cs cs en cs cs cs pl cs cs cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs fr cs en es es cs cs es cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Jak vyjádřit tíži i nepatřičnou grotesknost pocitu osamění taneční performancí? Divadelní skupina Ufftenživot ve svém třetím autorském představení konfrontuje diváka s rozpoložením, které ze samotné jeho podstaty nelze sdílet s druhým.
Umělecká skupina Ufftenživot (založená v roce 2014) se věnuje autorskému fyzickému divadlu s využitím nových médií a inspiruje se současnými literárními i filmovými autory. Oba zakladatelé a členové skupiny – Sára Arnstein, Jiří Šimek – jsou absolventy Katedry alternativního a loutkového divadla pražské DAMU. Po úspěšném projektu GoG (2014) letos v dubnu představili inscenaci o samotě a osamění Loneliness & Stuff ve spolupráci s holešovickým Studiem Alta.
Divák se ocitá tváří v tvář dvěma hercům. Stejnokroj tmavomodrých svetrů neutralizuje okolí, vnímáme jen rysy dvou mladých lidí. Muž a žena. Pohledy přejíždějí od diváka k divákovi, lehce se usmívají. Téměř neznatelně se těla nabízejí jedno druhému. Touha po vzájemném poznání houstne. Když konečně dojde k doteku, prolamuje se hráz, za níž se rozpínalo napětí. Stejně rozlehlá je samota. Druhý do ní proniká, a přesto není o nic blíž.
Herci postupně pohybem zaplňují prostor minimalistické scény. Dvě stoličky a světlo. Nejde o sexuální tanec, nýbrž o pohyb částic, které do sebe nevyhnutelně narážejí a jejichž přirozenou tendencí je splynout. Jako by je ale musela propojit nějaká síla ex machina – průlom izolace není možný. Tělo druhého, jak se zdá, příliš pálí, než aby bylo možné se ho dotknout.
„Přemýšlela jsem právě o tom, co je štěstí… jestli je to nějaký pocit, nebo spíš vyjádření. Nebo jestli je to jen pár částic pronikajících prostorem… Víš, prostor je tak zatraceně veliký…“ Zatímco ona přemítá o povaze štěstí s ohledem na částicovou teorii prostoru, on vypráví příběh ze skautského tábora. Možná se potkají ve slově, když ne v doteku? Nejde to. Ona mluví anglicky, on česky. „Ukaž prstem na oblohu. Ano… Tam je tvá hvězda.“ Jestliže něco ve vesmíru odpovídá lidské samotě, je to osamělost hvězd.
Jedna scéna se plynule přelévá v druhou. Teď ona. Tančí s neskrývaným vzrušením. Možná drží štěstí, možná právě nyní. Tělo se kroutí, jako by už už dosahovalo orgasmu. Ale ten okamžik stále uniká. Snad teď? Její intermezzo o dosahování štěstí přechází v obraz připomínající stvoření. On se svléká a ona se, jako Eva smyslů zbavená, ve vší té nepatřičnosti a v naprostém zmatení, otřásá hysterickým smíchem. Představení geniálně žongluje s fenoménem trapnosti. On téměř nahý objevuje sílu svého těla. I zde je trapnost přítomná; popichuje vážnost, s jakou herec napíná tělo do pozice Michelangelova Davida. Postupně aktivuje svaly, nechává je promlouvat k prostoru skromnou choreografií antického diskobola. Nastavuje tvář, paži, dlaň, prsty, v přesných úhlech rytmicky fázovaných hnutí těla. Zapojuje jazyk, víčka, zuby. Probouzí tělo k životu v pulsujícím rytmu jednoduché skladby. Pohybová komunikace tanečníků vytváří hmatatelné pnutí. Neustávající dialog těl, chvějících se rukou, náhlých zastavení a střetů vychází, zdá se, z premisy, že setkání není možné. Nepotkávají se v jazyce ani v pohybech. Jejich snaha vychází naprázdno. Všechno spolyká vakuum samoty. Přitom nenechávají diváka zahnít v beznaději – konkrétní gesta, výrazy obličeje vyvolávají úsměv i výbuchy smíchu. V tomto ohledu se představení žánrově blíží klasické grotesce, jejímž heslem by mohlo být: chci, ale vždy jsem předem odsouzen k nezdaru. Překročit práh osamění a otisknout svou existenci do existence druhého je nadlidsky složité. Samota je určujícím faktorem bytí.
„Jsem sám, jsem sám, jsem sám.“ Oba chutnají citron, snad aby je probudil k životu. Okusit život na dřeň. Míza proudí jejich žilami, když v závěrečných několika taktech ve slábnoucím světle reflektorů tančí spolu, ale každý zvlášť.
Proč stojí za to vidět představení Loneliness & Stuff? Protože potřebujeme být konfrontováni se svou samotou, utkat se s ní. Pokud si totiž v něčem rozumíme, pak v tom, jak neskutečně opuštěně se cítíme. Druhý může být jen obraz skutečnosti pokřivený mou vlastní samotou. Má samota je jedna. A je to jediné, co mám.
Sára Arnstein, Jiří Šimek (Ufftenživot): Loneliness & Stuff. Hudba Ivo Sedláček, light design Štěpán Hejzlar, David Prokopič. Studio Alta, Praha, premiéra 15. a 16. 4. 2016.
Původně francouzsky psaná básnická próza Věry Linhartové vypráví ve třech povídkách různé obdoby příběhu, který se odehrává v bezčasí, mimo a jinde. V komentáři, …
Románová biografie Bernarda Michela je literární studií a současně antologií díla Leopolda von Sacher-Masocha. Na pozadí historických událostí i dobových dokumentů jej představuje nejen jako …
Filosof a literární kritik Walter Benjamin byl vášnivý bibliofil. Sběratel knih je podle něj nadán mimořádným instinktem, díky němuž mu knižní tituly slouží jako médium zpřítomnění …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates