cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs ja cs cs pl en en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en en cs en es es cs cs cs en en cs en es es cs cs cs en hbs_lat cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Jako edičně poněkud záhadná se mi jeví být knížečka fotografií teplické rodačky Olgy Strohschneiderové (1963) Černá a bílá, vydaná v nakladatelství Aula za spolupráce Torstu. Obálka výborně vytištěného paperbacku – s lesklými, lakovanými reprodukcemi fotografií na jinak matném papíře – sděluje, že autorka se fotografii „věnuje od dětství, od roku 1996 používá digitální fotoaparáty, dosud publikovala pouze v denním tisku a na internetových stránkách“. Svazek Černá a bílá ovšem představuje soubor zveřejněný velmi předčasně, jde o debut nehotový a „poeticky“ makeupovaný.
Čtyři desítky černobílých záběrů Strohschneiderová exponovala v letech 2003–2005 v Česku, Německu, Španělsku, Francii, Švýcarsku a v Austrálii. Technicky těm záběrům není co vytknout. Umělecky se jedná o značně nevyrovnanou kolekci. Jednu její část tvoří žánrové obrázky, jež majitelku fotoaparátu jistě potěší coby vzpomínka na příjemné chvíle, ale zde jejich dosah končí (to platí zejména o záběrech z Uherského Hradiště, zřejmě Letní filmová škola „dělá svoje“). Druhou skupinou Černé a bílé jsou práce zhruba té úrovně, která je dostatečná pro obesílání časopisů typu Foto Video nebo DIGIfoto, v nichž je vždy určitý počet stran vyhrazen příspěvkům čtenářů, které posuzují odborníci; tam se občas objeví takzvaně hezká fotka, formálně spořádaná, obsahově docela konvenční. Třetí, bohužel nepočetnou složkou knihy jsou fotografie, v nichž popisnost a navoněná prostota ustupují vizuální pronikavosti a významovému zmnožení, „ztajemnění“ záběru.
Fotografie Olgy Strohschneiderové jsou reprodukovány vždy na pravé, pohledové straně. Vlevo je ke každému snímku připojen úryvek z díla určitého amerického literáta (Bukowski, Ginsberg, Ferlinghetti, Lowell, Mailer aj.), zastoupen je i anglický básník W. H. Auden. Tudíž není beze zbytku pravda, jak tvrdí tiráž knihy, že texty k fotografiím byly vybrány z „děl amerických básníků a spisovatelů“. Zvláštní je, že texty i fotografie vybrala jakási Aula, tedy anonymně kdosi, kdo se ukryl pod značku nakladatelství, které se – to jen na okraj – dosud věnovalo literatuře na nesrovnatelně vyšší úrovni (Gottfried Benn, Ernst Weiss, Jan Čep, Jan Zahradníček ad.), než je ta, kterou v oblasti fotografie reprezentuje Strohschneiderová. Známý fotografický publicista a kritik Josef Moucha do Černé a bílé připsal poetizující úvod, v němž se vyhnul jakémukoli konkrétnějšímu a závaznějšímu vymezení autorčiny tvorby, proto také hojný výskyt tří teček v jeho textu.
A ještě poznámka k míře potkávání se a nepotkávání se fotografií a textů v Černé a bílé. Když jsou Kerouakovy věty „Psi meditovali vstoje. Všichni byli v naprostým klidu. Celý měsíčný venkov byl mrazivě tichý… naprostý, studený požehnaný ticho.“ připojeny k záběru oproštěné, vylidněné scenerie z australské Anna Bay, kde před ratejnou a džípy stojí pes, lze tohle spojení obrazu a literatury akceptovat. Jestliže jsou však u jedné teplické zdi zachyceni v řadě stojící močící muži a k tomu přiloženy Ginsbergovy věty „,Bom Bom Mahadev!‘ volají jogíni mantrajógy, když pozvedají dýmku s ganjou k čelu, než z ní potáhnou.“, pak je tohle sousedství nechtěnou a komickou demonstrací jakési surrealistické metody.
Autor je redaktor MF Dnes.
Olga Strohschneiderová: Černá a bílá.
Úvod Josef Moucha. Aula – Torst, Praha 2006.
Do FotoTorstu vstoupila barva
Dvaadvacátým svazkem, věnovaným Dušanu Šimánkovi (1948), vstoupila edice FotoTorst, nejsoustavnější fotografická řada v současné české knižní produkci, do nové etapy. Poprvé je totiž monografie věnována autorovi, v jehož díle převažuje barevná fotografie. To je sama o sobě výmluvná …
Objev má jméno Aulehla
Po jarní opavské premiéře se do hlavního místa přesunula výstava Takoví jsme byli Gustava Aulehly (1931). Soubor černobílých fotografií z padesátých až osmdesátých let je překvapením sezony, důkazem, že objevy jsou možné i na tak tradicionalistickém poli, jakým je humanistický dokument.
Stopy, znamení a šumy
Podruhé ve své přibližně tříleté historii čerpá dramaturgie pražské fotogalerie Langhans z fotofestivalu Noorderlicht, jenž se na severu Holandska koná od roku 1990. Poprvé tomu tak bylo loni na jaře, kdy do sálů ve Vodičkově ulici pořadatelé přenesli výsek z přehlídky Nazar – fotografie …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates