cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs fr es cs pl cs en es es cs cs cs cs cs sk cs cs cs cs cs cs cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Někdy má spisovatel se svou knihou takové štěstí, že se zalíbí čtenářům i kritice. Pokud to není autor jedné knihy, položí si nutně otázku, co dál. Před tímto nesnadným rozhodováním stál také finský spisovatel Kari Hotakainen (1957), když jeho v pořadí šestý román Na domácí frontě (2002), kterého se ve Finsku prodalo přes 110 tisíc výtisků, získal nejvýznamnější domácí literární cenu Finlandia i cenu Rady severských zemí za literaturu a byl poté také přeložen do mnoha světových jazyků (česky vyšel vloni v nakladatelství Dybbuk). Po dvouleté přestávce tedy Hotakainen napsal román Chrám svatého Izáka. Podobně jako ve většině jeho děl je také zde hlavním námětem rodinná krize – ne ovšem manželská jako v předchozím románu, ale řeší se tu zásadní ideový spor mezi otcem a synem. Je to příběh vážnější a intimnější, ale přesto v něm najdeme charakteristickou ironii, černý humor či tragikomické motivy, na něž jsme u autora zvyklí. Zároveň v knize však lze nalézt i mnoho nečekaného.
Chrám svatého Izáka se věnuje svaté trojici témat, která ve Finsku patří mezi jistá společenská tabu. Jsou jimi stáří, víra a Rusko. Dvaasedmdesátiletý muž se po mozkové příhodě ocitá v nemocnici. Ošetřující neurolog stav jeho hlavy přirovnává k „počítači s vyčištěnou pamětí“; minulost i útržky vzpomínek se do ní vracejí jen pomalu a přerývaně, rekonvalescence je zkouškou trpělivosti. Líčení nemocniční anabáze hlavního hrdiny není příjemné čtení – pacienti se stávají jen jakousi živou hmotou bez vlastní vůle, do níž ošetřující personál vpravuje léky a potravu. Na rozdíl od pasivních spolupacientů, kteří jsou se svou nedůstojnou rolí smířeni, však Hotakainenův hrdina ví, že má v tomto životě ještě cosi nedořešeného. Chce znovu navázat vztah se synem, s nímž se po pohřbu své ženy rozešel ve zlém. Jenže ten je daleko, pracuje jako zlatič na chrámu svatého Izáka v Petrohradě, kde vrcholí přípravy na oslavy třístého výročí založení města. Otci tak nezbývá než z podvědomí posbírat střípky vzpomínek, seřadit je do smysluplného celku, znovu se postavit na nohy a s dávkovačem léků v kapse vyrazit na cestu za svým jediným potomkem. Musí přece synovi předat pečlivě shromažďovaná a na diktafon zaznamenaná „fakta“, musí mu vysvětlit, že „Bůh není. Po smrti nic nepřijde. Ke všemu dojde předtím.“ A času už mu mnoho nezbývá.
Úvahy o plynutí času a jeho vnímání prostupují knihou od začátku do konce: pacientům v nemocnici se čas vleče, lékaři na hlavního hrdinu apelují, aby nespěchal, ale nechápou, že on už čas nemá, protože za chvíli přestane existovat, syna tlačí termín oslav, ale na druhé straně jediné, čeho v Rusku mají až až, je právě čas (náčelník milice, který hrdinu vyslýchá, dokonce rozvíjí teorii o tom, že by Rusko mohlo čas prodávat uspěchaným státům Evropské unie). Vyprávění hlavního hrdiny navíc přeskakuje mezi různými časovými rovinami, současnost se prolíná se vzpomínkami na dětství i zemřelou manželku, s jejíž smrtí se jen těžko vyrovnává. Bojuje také s bizarními snovými stavy a surreálnými vidinami, do nichž upadá jak během pobytu v nemocnici, tak i později v Petrohradě, a ve kterých se to kromě jiného hemží současnými i minulými světovými politiky.
Otázka víry je velmi důvěrná. Mnoho čtenářů bylo proto překvapeno, že si Hotakainen po velkém úspěchu předchozí knihy zvolil právě toto téma. Slovo víra ovšem může odkazovat i na hodnoty, které s křesťanstvím přímo nesouvisejí, otcův zatvrzelý ateismus je koneckonců také druh náboženství. A právě ateismus je podle Hotakainena to nejsměšnější ze všeho: ateista jakoby oznamuje světu, že nevěří v něco, o čem neexistují jednoznačné důkazy. Jádrem sporu otce a syna je sice víra, avšak autor převrátil zažitá klišé, která hledání odpovědí na zásadní životní otázky přisuzují většinou stáří, a nechal o nich přemítat syna-čtyřicátníka. Otec, který jej vychovával v ateistickém duchu, nechápe, kde se stala chyba.
K velmi citlivým tématům patří ve Finsku vztah k Rusku. Pro Finy je často obtížné vůči svému východnímu sousedovi zaujmout nějaký neutrální postoj. Spisovatel, jehož literární devízou je humorná nadsázka, nezklame ani tentokrát: „Rusko je staré a velké. Nikde nezačíná, nikde nekončí. Od svého založení cválá stepí s rozepjatým kabátcem a hledá svůj obsah. Finsko je mladé a malé. Malý nepřemýšlí, malý hned koná. Za vteřinu od kouřové sauny k elektronické poště. Rusko dumá a přechází za chlévem, kope do uschlého kravince a předpokládá, že zítra začne plánovat práce. Finsko sní chleba ve stoje a zreorganizuje dceřinou společnost, zatímco čeká na semaforu.“
Hotakainen má cit pro přesvědčivé dialogy, věty jsou rytmizované, což je dáno i jeho zkušenostmi s dramatem. Zatím poslední z jeho divadelních her, která v loňském roce získala cenu za nejlepší severské drama, přímo využívá téma a některé repliky z tohoto románu. Hotakainenův jazyk je drsný, neuhlazený, často se víc najde mezi řádky. Nemalou zásluhu na svižném zážitku z četby má překladatel Vladimír Piskoř, který svého autora už dobře zná a souzní s ním.
Chrám svatého Izáka nepatří počtem stran mezi rozsáhlé romány, ale to vůbec není na škodu. Číst jej lze různě: třeba jako parodii na Petrohrad nebo jako cestopis z lidského nitra na pokraji smrti.
Autorka vyučuje finštinu na FF UK.
Kari Hotakainen: Chrám svatého Izáka. Přeložil Vladimír Piskoř. Dybbuk, Praha 2007, 142 stran.
Píšu o mužích, protože je znám líp
Finskému spisovateli Petrimu Tamminenovi letos vyšel první překlad do češtiny – román o zrání v muže, nazvaný Strýčkova ponaučení (viz A2 č. 10/2009). Při této příležitosti …
Hlavními postavami knihy finského spisovatele Mikko Rimminena jsou tři chudí flinkové, kteří k životu potřebují jen cigarety, kafe a pivo. Jejich život u kiosku, připomínající osudy postav filmů …
Román o dnešku rychle stárne
Finská spisovatelka Kristina Carlsonová byla hostem Dnů Severu, pořádaných Skandinávským domem. Beseda se týkala především jejího druhého románu, do češtiny nedávno přeloženého Zahradníka …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates