cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs en en en cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs en cs cs cs en cs cs cs cs cs cs es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Zásadní součástí Carpenterovy tvůrčí dráhy je jeho spolupráce s hercem Kurtem Russellem. Snímky jako Věc, Útěk z New Yorku nebo Velké nesnáze v Malé Číně patří k vrcholným dílům obou filmařů.
Režisér, scenárista, producent a hudební skladatel John Carpenter spojil značnou část své filmařské kariéry s Kurtem Russellem, přesto o něm nikdy nemluvil jako o svém dvorním herci. Carpenter pro představitele svých protagonistů, ale i filmového alter ega vždy používal titul spolupracovníka a přítele, se kterým ho pojila silná averze vůči hollywoodskému systému. Jejich snímky se ve své době mnohdy nesetkaly s velkým diváckým ani kritickým ohlasem, byť téměř okamžitě získaly kultovní status. Přesto jim filmy z osmdesátých let, zejména pak Útěk z New Yorku (Escape from New York, 1981) a Velké nesnáze v Malé Číně (Big Trouble in Little China, 1986), přinesly prestiž – a vybřednutí z rolí, do nichž si je Hollywood zafixoval na základě jejich prvního průlomu.
V americké kinematografii lze narazit na několik výrazných herecko-režisérských dvojic, jejichž tvorba jednak vystupuje ze samostatných filmografií a zároveň utváří určující filmy pro další směřování žánru: westerny Johna Forda s Johnem Waynem, komedie Billyho Wildera s Jackem Lemmonem nebo kriminální filmy Martina Scorseseho s Robertem DeNirem. V případě Johna Carpentera a Kurta Russella ovšem nelze jejich snímky s jistotou zařadit do jednotného žánru, podobně jako nelze Russella jednoduše ztotožnit se Snakem Plisskenem nebo R. J. MacReadym, když se hned za nimi řítí Jack ‚Mullet‘ Burton v oprýskaném tiráku. Široký žánrový rozsah mezi sci-fi, fantasy, hororem, akčním filmem a komedií totiž Carpenter považuje za jeden ze základů tvůrčí svobody, přestože je dodnes titulován primárně jako „mistr hrůzy“. Zároveň žánr používá jako narativní zkratku: postava začíná in medias res a její pozadí přirozeně vyplývá z žánrových konvencí. Právě režisérovo pojetí filmové tvorby a specifický způsob práce uvnitř štábu pomohl Russellovi rozvinout hvězdný obraz mnohem dál, než byla jeho reputace disneyovské tvářičky. Carpenter na oplátku získal podle svých slov intuitivního herce, kterého nemusí příliš režijně vést a zvládne zahrát téměř cokoli.
Už od počátku své profesionální filmařské kariéry si Carpenter vytvářel vlastní síť spolupracovníků, zastával několik tvůrčích pozic a do jisté míry působil jako nezávislý tvůrce. Jeho motivací bylo mít pokud možno úplnou kontrolu nad svými filmy, čehož dosahoval skrze zmíněný stálý štáb, kumulování pozic a především nízký rozpočet, aby se studia příliš neobávala o svou investici a ponechala mu volnost. Tvůrčí svobodu nevztahoval režisér jen na sebe, neměl potřebu detailně dohlížet na každou složku filmu a spoléhal na své kolegy a jejich schopnosti.
Carpenter se s Russellem poprvé setkal při natáčení televizního filmu Elvis (1979), ke kterému se nezvykle připojil až v pozdější fázi příprav. Projekt totiž začal vznikat jen několik měsíců po zpěvákově smrti a většina oslovených režisérů nechtěla riskovat srážku s truchlícím publikem. Russell byl tou dobou již obsazen, což pro sedmadvacetiletého herce znamenalo debut v dospělé roli – předešlá smlouva u Disneyho ho totiž na dlouho odsoudila k hraní mladistvých. Na druhou stranu právě Russellova klasická průprava Carpenterovi vyhovovala, protože nemusel sáhodlouze vysvětlovat, kde a kdy pro který objektiv hrát. Russell nakonec pojal postavu Elvise primárně skrze držení těla, čímž se stal uvěřitelný jako klackovitý středoškolák s neustále vytaženým hřebenem, nejistý a zároveň manicky roztančený zpěvák a nakonec i jako někdejší hvězda zlomená v křesle a toužící po comebacku. Carpenter se jakožto Elvisův fanoušek režijně uskromnil a v rozvláčném tempu zbudoval obraz legendy bez větších kontroverzí. Snímek ve své době suploval poslední rozloučení s Králem, a to především díky několika koncertním scénám a protagonistově živelnosti, která značně kontrastovala s atmosférou reálných posledních Elvisových koncertů.
Úspěch Elvise nepřinesl ani jednomu výrazný kariérní posun. Carpenter se vrátil k hororovému žánru snímkem Mlha (The Fog, 1980). Začal si uvědomovat svou pozici hororového tvůrce, ale odmítl v ní ustrnout, a tak začal pracovat na scénáři dystopického akčního filmu s westernovými prvky, který byl později pojmenován Útěk z New Yorku. Do hlavní role byl zvažován Charles Bronson, Carpenter si ale vzpomněl na Russellovo přání zahrát si po nekonečné řadě klaďasů nějakého cynického zmetka. Chvíli trvalo, než studio svolilo k obsazení disneyovského herce, po uvedení do kin už ale producenti o jeho potenciálu nepochybovali. Na počátku osmdesátých let platil Snake Plissken za akční ikonu a jeho plakáty visely na pokojové zdi hned vedle Šíleného Maxe a Ramba. Mimo herecké ztvárnění stoického antihrdiny, jenž se dá ovládat jen skrze výhrůžku smrtí, přispěl Russell také ke scénáři a celkovému vzezření postavy – od kostýmu z vlastního šatníku až po pásku přes oko. Teprve Útěkem z New Yorku se naplno zařadil do carpenterovského světa a své působení v něm cyklicky uzavřel pokračováním a částečným remakem Útěk z L.A. (Escape from L.A., 1996), kde už je v titulcích uveden i jako spoluscenárista a producent.
Modrý límeček a rtěnka
Carpenterovou filmografií se táhnou dva výrazné prvky: silná nedůvěra k autoritám či establishmentu obecně a protagonisté stojící mimo zákon i běžné morální hodnoty. Režisérovy snímky často představují natolik zkorumpované prostředí, že se jako jediné funkční řešení ukazuje sestup k atavistickému řádu, přičemž závěr díla civilizovaný pořádek uspokojivě zpět nenastolí. Russellova přítomnost v Carpenterově tvorbě zdůraznila opakující se vzorec i skutečnost, že se postavy podobají svému tvůrci. Plissken v obou filmech zosobňuje zcela nezávislého agenta s podvratným smyslem pro humor, který se necítí vázán ani možnou záchranou nevinných obětí. Nebojuje za nic konkrétního kromě vlastního přežití, v daném světě navíc žádná schůdná alternativa neexistuje – na jedné straně vládnoucí fašistická teokracie, na druhé autoritářští vůdci chaosu. Podobný nihilismus vykazuje i charakterově propracovanější MacReady z paranoidního sci-fi hororu Věc (The Thing, 1982). Russell zde ztvárnil řadového zaměstnance výzkumné stanice, kterého do pozice velitele dostal jeho izolacionismus a misantropie. MacReady měl v původní povídce hodnost zastupujícího velitele, ale Carpenter z něho udělal pilota vrtulníku, čímž znovu potvrdil své sympatie k modrým límečkům, k nimž řadí i sám sebe. Ostatně už v Elvisovi zdůrazňoval zpěvákovy skromné poměry, ale jeho stěžejní lidový hrdina se měl teprve objevit. A znovu v podobě Kurta Russella.
V polovině osmdesátých let se Carpenter stále sbíral po neúspěchu Věci, což byl první film, který výrazně překročil rozpočet a v kinech pak zapadl. Důvěru studií získal zpět až po uvedení romantického sci-fi Starman (1984), a mohl tak začít připravovat svou brikoláž z tradic hongkongských fantasy snímků, amerického akčního filmu a komedie. Velkorozpočtový snímek Velké nesnáze v Malé Číně představoval pro režiséra i herce značný risk, mimo jiné pro svůj subverzivní děj, jímž se hlavní hrdina v Russellově podání žene bez znalosti souvislostí a často bez jakékoli zásluhy v soubojích, přičemž své nejhrdinštější momenty zažívá zmalovaný rtěnkou. Přes dobré zkušební projekce však film v kinech propadl. Carpenter s Russellem neúspěch jednomyslně přičítají špatné propagaci 20th Century Fox. Několik svých následujících filmů pak režisér natočil nezávisle na studiích a do Hollywoodu se vrátil až v devadesátých letech. Velké nesnáze se nikdy nedočkaly zpětného kritického uznání, jakého se dostalo Věci, a mnozí Carpenterovi fanoušci film považují za anomálii. Russellovi ovšem křupansky neškodná postava Jacka Burtona pomohla vybřednout ze série propadáků a odklonila jeho kariéru od drsných zjevů se zaťatou čelistí k odlehčeným rolím. Charakter packalského řidiče náklaďáku se přímo promítl do komedie Přes palubu (Overboard, 1987) a některé další postavy, například ve snímcích Tango & Cash (1989) nebo Kapitán Ron (Captain Ron, 1992), vystavěl herec na někdejší kariéře akčního hrdiny.
K filmovému shledání známé tvůrčí dvojice došlo až při Útěku z L.A. a ani sebereflexivní přepracování prvního společného hitu nevedlo k jejich hollywoodskému vykoupení – oba se pak rozešli k vlastním menším projektům. Poslední dvě dekády se Carpenter věnuje hlavně skládání filmové hudby a produkování remaků svých děl, protože již fyzicky nezvládá točit ve svém obvyklém nasazení. Russell naproti tomu zažívá v poslední době comeback své osmdesátkové reputace ve filmech Quentina Tarantina Auto zabiják (Death Proof, 2007) a Osm hrozných (The Hateful Eight, 2015) a překvapivém hitu Kosti a skalp (Bone Tomahawk, 2015). Ve stejném tvůrčím složení se už Carpenter s Russellem pravděpodobně nikdy nesejdou, jejich spolupráce z osmdesátých let ovšem zanechala výrazný otisk v jejich samostatné tvorbě i v současném žánrovém filmu.
Autorka je filmová publicistka.
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates