cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs it cs cs pl de en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs cs de en cs en es es cs cs fr de hbs_lat cs en es es en en en de en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Starost o zachování paměti míst se někdy probouzí v překvapivě nízkém věku. V období nastupující puberty jsem při potulkách ponurou a rozpadající se socialistickou Prahou sníval o tom, že šedivé a uprášené vinohradské činžáky získají do druhého dne do rána z jakési vyšší moci zářivý barevný háv, že město zazáří v nebývalé kráse a bude zachráněno pro budoucí generace. Tyto dětské utopie se však zároveň překvapivě prolínaly s nízkými merkantilními zájmy, které teprve mým představám dodávaly šťávu: jeden z těch krásných činžáků bude můj, a to sakumprásk – od sklepa po půdu!
Tato zvláštní kombinace protichůdných, zato velice silných emocí se mě občas zmocňuje dodnes: většinou, když vidím nějaký krásný dům, ruinu, zahradu, vinici – jedním slovem nejrůznější místa prodchnutá pamětí ukrytou v prasklých zdivech a drolících se omítkách, která vinou lidské bezohlednosti podléhají postupnému zmaru. Prasklina se však nakonec většinou ukáže jako příliš velká a mně nezbývá než uložit vzpomínku na jedno velké zapálení mysli do arzenálu vlastní zkušenosti.
Otázkou, jaký postoj zaujmout k problematice mizející paměti míst, se v eseji, jehož část přetiskujeme na dvoustraně 16–17, zabývá francouzský historik historie Pierre Nora: „Menšinami prováděná obrana paměti, která se utekla do privilegovaných a žárlivě střežených ohnisek, pouze nanejvýš rozžhavuje pravdu všech míst paměti. Bez ostražitého bdění nad vzpomínkami by historie tato místa rychle vymetla. Jsou baštami, o něž se opíráme. Kdyby však to, co brání, nebylo ohroženo, nebylo by vůbec nutné je stavět.“ Jeho pohled je do značné míry skeptický. Zjednodušeně by se dal shrnout asi takto: skutečná, autentická sociální paměť nesmí být reflektovaná, musí být součástí rituálu tradiční společnosti. Takovou paměť ovšem navždy pohřbila moderní doba, rozvíjející se industriální společnost, jejímž dítětem je kritický přístup v nazírání historie. Na ty nadšence, kteří vyrážejí bojovat za záchranu míst paměti, starých domů, stromů, krajinného rázu atd. pohlíží Nora s jistou shovívavostí: asi jako na Dona Quijota, jehož kopí se stejně nakonec zaplete do zničujících paží větrného mlýnu. Do boje jdou bez štítu a vrátí se na štítu – postup modernity nelze zastavit.
S dvěma takovými harcovníky, Janem Piňosem a Jiřím Malíkem, jsem se tento týden setkal v teplicko-adršpašském kraji. A zastihl jsem je již vyhozené ze sedla – poraněné na duchu i na těle (zlomeninu zápěstí si pravda Malík způsobil sedmnáctimetrovým volným pádem ze skalní stěny – naštěstí na laně). Jejich mnohaletá snaha zachovat kulturní ráz nádherné krajiny Broumovska, tj. restaurovat stavební památky, opravit historické cesty, zkvalitnit životní prostředí a navíc vnést do kraje kulturní návyky a probudit historickou paměť, kterou s sebou po válce odneslo vyhnané německé obyvatelstvo, skončily naprostým vyčerpáním všech sil. Bašty padly. Piňos i Malík byli vypuzeni z vedení CHKO Broumovsko, první z nich se dokonce odstěhoval z kraje a přibližně v téže době (zdá se, že ne náhodou) zkrachovala i neobyčejně živá občanská iniciativa Tuž se, Broumovsko, která každý rok pořádala festival na záchranu vzácných dientzenhoferovských barokních kostelů. Jak to tak bývá, ze sedla je vyhodily merkantilní zájmy místních podnikatelů a politiků – o poznání nižší než ty moje dětské, ovšem! Ale také (last but not least) jejich vlastní neschopnost získat na svou stranu místní obyvatelstvo.
Ouha! Jsou tedy snahy o probuzení paměti skutečně marné, jak naznačuje Pierre Nora?
Vždyť i on uznává, že „paměť je schopna dlouhých období skrytosti a náhlých probuzení“ – a nemusí nutně „ustupovat efemérnímu škraloupu aktuálnosti“, dodávám já. V čem tedy pokusy novodobých romantiků, jak Piňose s Malíkem nazval nový fotograf A2 Jan Bartoš, selhávají? A lze se po těžkém pádu znovu vyšvihnout do sedla?
Ruský spisovatel Venedikt Jerofejev rozvíjí ve své slavné poemě Moskva – Petuški neobvyklou filosofickou teorii (parafrázuji): „Nejplodnějším a nejvyrovnanějším stavem, ve kterém by měl člověk dlít co nejčastěji, není ani opilost, ani střízlivost, ale kocovina. Jen v tomto stavu se lidské srdce otvírá ostatním lidem a lidská mysl se soustředí na to nejpodstatnější.“ Snad teprve těžká kocovina je příhodným časem, ve kterém by měl člověk stavět nové bašty – ne příliš opile (bez zápalu, který hrozí samovznícením), ne příliš střízlivě (v tom krásném kraji člověk docela střízlivý zůstat nemůže), zato s důrazem na vztahy k místním lidem. Jen čistá příroda paměť nevzkřísí – její nejživější část je přece jen ukryta v člověku. Je třeba vyhnout se přílišné nostalgii (někteří ochránci stavebních památek jsou schopni vyměnit kostel za dítě) a především opilému aktivismu (bezhlavá politická angažovanost nakonec zničí i ten nejlepší úmysl) – teprve tehdy bude možné probudit autentickou energii, kterou v sobě některá místa skrývají.
A ještě na závěr Pierre Nora o místech paměti:
„Kdyby se jich naopak ani historie nezmocňovala proto, aby je překrucovala, proměňovala, hnětla a petrifikovala, nestala by se z nich místa pro paměť. Právě tento pohyb sem a tam je ustavuje: okamžiky historie vyrvané pohybu historie, a přece tomuto pohybu vrácené. Ne už zcela život, ne zcela smrt, jako mušle na břehu, když nastane odliv moře živoucí paměti.“
Vladimir Putin je vynikající rétor – na tom se shodují i jeho zavilí odpůrci. Jinými slovy – dokáže s naprostým klidem a přesvědčivou samozřejmostí tvrdit pravý opak toho, co si ve skutečnosti myslí a co chce prosadit. Tuto tradici zavedla v Rusku již carevna Kateřina …
Malíř Viktor Pivovarov (1937) se narodil v Moskvě, od roku 1982 žije a pracuje v Praze. Je pokládán za jednoho z tvůrců Moskevské konceptuální školy. Na přelomu 60. a 70. let vytvořil spolu s Iljou Kabakovem originální výtvarný žánr, takzvaná alba, která je možné …
Possibly the best-known Russian action artist today, Petr Pavlensky received an award connected to the name of Václav Havel. But he was quickly stripped off the award – for fears of his overt radicalism. What does this embarrassing event tell us about?
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates