cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat pl cs en en cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs en cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs ja cs en es es cs cs es cs sl cs en es es cs cs cs cs ar cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
V kinech se nedávno objevila adaptace románu Josefa Kopty Hlídač č. 47, režírovaná Filipem Renčem. Jak dopadl Renčův snímek ve srovnání s předlohou a s její první adaptací, režírovanou Josefem Rovenským a Janem Svitákem ve třicátých letech?
Josef Douša, protagonista Koptova románu Hlídač č. 47 z roku 1926, je nenapravitelný idylik. Sotva se vrátil z války, čeká jej další neveselý životní úsek v roli železničního hlídače v zapadlé vsi. Přesto je mu vechtrovna na kopci pohádkovým hradem. S vojenskou otužilostí rychle přivyká novému prostředí, plánuje si s ženou Annou radostný život a snaží se zapadnout do místního kolektivu. Jeho touha po klidu je v přímém protikladu k nemanželskému hrobníkovu synu Ferdovi, jenž je v knize přirovnáván k „vichřici“, po které „bývá spoušť“. Anna se přiklání jako správná romantička spíše k Ferdovi, potřebujíc od života silné vášně. Navíc do života železničního hlídače pronikla až jako „náhradnice“ za svou sestru Františku, která spáchala sebevraždu a již jedinou Douša skutečně miloval. Františčina smrt byla zapříčiněna nedorozuměním téměř kunderovským. Douša svou tehdejší nevěstu vyděsil lehkomyslným žertem, který vzala příliš vážně. Řekl jí, aby ještě počkala s chystáním výbavy, protože „vojákovo srdce není nikdy dost spolehlivé“. Kvůli studu přitom úmyslně potlačoval dojetí.
Ostatně komunikační neúspěch je hlavním tématem románu. Postavy spolu nemluví, a pokud ano, tak si neříkají pravdu. Tu Douša zaslechne pouze tehdy, když předstírá hluchotu – a není to často vytoužená pochvala, ale spíše žlučovitá směsice nenávisti a závisti. Člověk není tím, kým se cítí, ale tím, za koho ho považují druzí (anebo splývá se svou sociální rolí jako bezejmenný hlídač-číslo). Vypravěč knihy v závěru popisuje vznik fámy, která pak existuje nezávisle na svých postavách a vytváří jejich „dvojníky“. Ferda, který se ze zoufalství zastřelí, byl údajně zabit Doušou, jenž se mstil svůdci své ženy. Tento příběh hlídače přežije v podobě jarmareční písně.
Román tak vyznívá bezútěšně. Zvítězí nikoli pravda, ale blábol propagovaný expresivním hulákáním kramářů na trhu. Tomu dnes ostatně dobře rozumíme a je jen škoda, že toto aktuální téma Renč do svého filmu nezapracoval.
Rovenského a Svitákův film z roku 1937 lépe než ten Renčův vysvětluje motivaci, která Annu vedla do Ferdovy náruče. Ten ji jednak fyzicky přitahuje, a pak ji láká svými přísliby útěku k moři. Anna žije pocitem nenaplněnosti, když se může pouze dívat na míjející vlaky naplněné domněle šťastnými lidmi, kteří míří do exotických krajů. Ferdova exaltovanost je zde v souladu s románem spojena s jeho nemanželským původem. Je nějak „horčejší a blouznivější“ než ostatní a bloudí světem. Chybí rodina, která by mu ukázala cestu. Douša projde v Rovenského a Svitákově filmu znatelnou proměnou. Zprvu se stará spíše o pivo než o Annu. Když se dozví o její nevěře, vyžene ji z domu. Ale záhy prohlédne, dojde si k holiči, přinese ženě květinu a v atmosféře nového počátku s ní jde poprvé do kostela, kde si oba vyslechnou Ježíšovo poselství: „Kdo z vás je bez hříchu, ať první hodí kamenem.“ Zatímco Ferda souběžně umírá pod koly vlaku v temném tunelu, Doušovým nastává světlejší budoucnost. Katolické poselství na závěr filmu mohlo rezonovat v atmosféře zvýšené spirituality třicátých let. Každý hřeší, ale je potřeba hřích odčinit láskou. Útěk není řešením, zdroj štěstí spočívá v lidském nitru.
Církev má svou roli také v Renčově filmu. Vladimír Dlouhý tu přesvědčivě hraje kostelníka Bártíka, jenž je v duchu stereotypu obzvlášť perverzní. Ukájí se při sledování tajných schůzek mladých milenců a nakonec se pokusí nabytý kapitál využít a urvat kus štěstí také pro sebe. Vydírá Annu, ale místo sexu dostane nakládačku od mstitele Ferdy. Douša v podání Karla Rodena svou ženu sexuálně neuspokojuje, navíc nevypadá dobře, když srká polévku. Dnešní divák chápe, že depresivní válečný veterán není pro půvabnou ženu výhodnou partií. Ale alespoň dokáže Ferdovi řádně nařezat. Záběry nahé zadnice „budoucí osobnosti českého herectví“ Václava Jiráčka má asi ocenit ženská část publika. Ta mužská bude odměněna několika ukázkami těla Lucie Siposové v roli Anny. A společně se mohou zasmát úchylnému kostelníkovi, který neví, jak na „to“.
Vzhledem k Doušovu a Ferdovu neutěšenému konci zbude na konci Renčova filmu pouze nezdolná žena mířící na další štaci. Mladá žena dojde štěstí, když bude mít dostatek kvalitního manželského sexu. Další teze.
Hlídač č. 47. ČR 2008; 108 minut. Režie Filip Renč, scénář (podle románu Josefa Kopty) Eduard Verner, Filip Renč, Zdeněk Zelenka, kamera Karel Fairaisl, hudba Jiří Škorpík, střih Jan Mattlach, produkce Ilona Jirásková. Hrají Karel Roden, Lucia Siposová, Václav Jiráček, Vladimír Dlouhý ad. Premiéra v ČR 27. 11. 2008.
Akademici jdou konečně do boje
Pražská filozofická fakulta vydala sborník příspěvků sedmi osobností českých a slovenských věd, kterým chce podle slov děkana Michala Stehlíka „hmatatelným způsobem“ vstoupit do diskuse o vládním…
Hledání středního bodu mezi diktaturami
Román Tvrdá země od poúnorového exulanta Zdeňka Němečka vychází v autorově vlasti poprvé. Jakou naději má u dnešního čtenáře přes padesát let starý text, vymezující se proti socialistickému realismu a obhajující konzervativní hodnoty?
Od imaginárních národů k virtuální realitě
Politolog a historik Benedict Anderson, specialista na kultury jihovýchodní Asie, přispěl v osmdesátých letech do debaty o nacionalismu svou neobvykle pojatou monografií, která až nyní vychází v českém překladu.
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates