cs en cs en cs sl cs az cs pl cs cs cs cs cs cs cs en en sl cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs az cs cs cs ro cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs pl cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs bg cs da de et es es es fr de hbs_lat it lv lt hu it nl pl pt ro fi sk sl sv cs cs cs cs cs cs nb cs cs cs cs de cs cs pl cs fi cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs nb cs de cs cs pl cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en en fr nl de en en
Celosvětová recese a vysoké ceny energií – v sedmdesátých letech evropský poválečný boom náhle končí. Nová společenská hnutí zpochybňují politický řád.
Uprostřed těchto hospodářských a sociálních zvratů pokračuje Evropské společenství v budování společného trhu. Novými členskými státy se stávají Řecko, Portugalsko a Španělsko, které setřásly okovy diktatury.
Komunistické země, oslabené strukturálními problémy, začínají stagnovat a v roce 1989, dvě stě let po francouzské revoluci, se tyto režimy v převážně pokojných revolucích hroutí.
Konec studené války nabídl Evropě možnost postupného utužování vzájemné spolupráce. Bývalé komunistické země zahájily proces přistoupení k Evropské unii, čímž se počet jejích členských států zdvojnásobil. Státy se dohodly, že se v zájmu dosažení nadnárodní efektivity budou vzdávat stále více svých pravomocí.
Ačkoli finanční krize a krize eurozóny v roce 2008 ukázaly, jak jsou státy Evropské unie úzce provázány, tyto problémy upozornily také na nedostatky. Tyto nedostatky jsou zkouškou evropské solidarity.
V roce 1973 prudce zdražila ropa, protože arabské země sdružené v Organizaci zemí vyvážejících ropu (OPEC) čtyřnásobně zvýšily své kartelové ceny. Spustily tak dominový efekt v podobě celosvětové energetické krize a recese, které zastavily konjunkturu evropského hospodářství.
Víra západní Evropy v neomezený růst byla otřesena. Tradiční průmyslová odvětví, jako ocelářství a těžební průmysl, začala stagnovat, a současně se objevily nové technologické a hospodářské sektory.
Energetická krize měla přímý dopad na každodenní život občanů, a vlády západoevropských zemí tak byly nuceny jednat. Pořádaly kampaně proti plýtvání a v zájmu úspor paliva zakazovaly používání vozidel v neděli. Krize upozornila bolestivým způsobem na to, do jaké míry byly západní ekonomiky závislé na dovozu energie.
Prázdné dálnice o nedělích bez aut Nizozemsko, 1973 Rob Mieremet Fotografie Nationaal Archief, Haag, Nizozemsko
Recese, která s sebou nesla růst nezaměstnanosti, stupňující se sociální vyloučení a odcizení, ohrožovala sociální soudržnost. V roce 1978 uspořádalo několik odborových organizací první „evropský pochod proti nezaměstnanosti“. Tato akce svědčila o tom, že odborové hnutí začalo nabývat celoevropského charakteru a vznikalo povědomí o nadnárodních zájmech.
První evropský pochod proti nezaměstnanosti Itálie, 1978 Plakát Reprodukce International Institute of Social History, Amsterdam, Nizozemsko
„Poslední důlní vůz“ symbolizuje úpadek těžkého průmyslu, který měl v kapitalistické Evropě dlouhou tradici. V poválečném období byl těžký průmysl hnacím motorem evropského rozkvětu, avšak v 70. letech jej stále více vytlačovali levnější zahraniční konkurenti, například Tchaj-wan, Jižní Korea či Brazílie. S cílem omezit závislost na dovážené ropě obrátily evropské země svou pozornost k jaderné energii.
Poslední důlní vůz Západní Německo, 1976 Ocel Westfälisches Landesmuseum für Industriekultur, Bochum, Německo
Nová generace, inspirovaná studentskými revoltami na konci 60. let, požadovala změny a byla odhodlána za ně bojovat. Chtěla skoncovat s konvenčními názory a postoji, které platily celá desetiletí. Požadovala více práv pro jednotlivce a více možností, jak se podílet na formování politiky.
V letech 1974 a 1975 se v Řecku, Španělsku a Portugalsku zhroutily diktátorské režimy. Ačkoliv vývoj událostí byl v každé z těchto zemí jiný, všechny tři se na cestě k demokracii potýkaly s politickou nestabilitou, hospodářskou krizí a bolestným historickým dědictvím. Nakonec se tyto státy připojily k zemím tvořícím Evropské společenství.
Po celá 70. léta ženy stále důrazněji poukazovaly na přetrvávající nerovnost mezi muži a ženami. Ačkoliv většina žen měla volební právo, ve veřejném a soukromém životě se stále setkávaly s diskriminací a omezováním svobody. Zformoval se feminismus jakožto aktivní hnutí, které usilovalo o ukončení privilegovaného postavení mužů a vytvoření skutečně rovnoprávné společnosti.
„Interrupce, kdy o ní budou rozhodovat ženy?“ Belgie, 1976 Obálka časopisu Reprodukce Institut d’Histoire ouvrière économique et sociale, Seraing, Belgie
V roce 1974 svrhl vojenský puč vládnoucí diktaturu v Portugalsku. Armádním důstojníkům, kteří chtěli zavádět demokratické a hospodářské reformy a zahájit dekolonizaci, se postupně dostalo podpory ze strany široké portugalské veřejnosti. Převážně poklidná „karafiátová revoluce“, nazývaná podle květin, které lidé kladli na zbraně vojáků, přivedla zemi na cestu k demokracii.
„Karafiátová revoluce“ Lisabon, Portugalsko, 25. dubna 1974 Eduardo Gageiro Fotografie Reprodukce Eduardo Gageiro, Portugalsko
Zrodila se nová sociální hnutí. Jejich příznivci v západoevropských zemích vyšli s transparenty do ulic, aby bojovali za stejná práva pro obě pohlaví, za rovnoprávnost osob s jinou sexuální orientací, za řešení ekologických problémů a za mír. Tato hnutí vážně pochybovala o tom, zda a jak může parlamentní demokracie vyhovět jejich nárokům.
Odznaky protijaderné kampaně Evropa, 1970–1985 Amsab-Instituut voor Sociale Geschiedenis, Gent, Belgie
V 70. a 80. letech začal být stále zjevnější rozpor mezi komunistickou propagandou a realitou každodenního života. Dosavadní rychlý růst vystřídala hospodářská stagnace a na ekonomiky těžce doléhal státní dluh.
Kvůli nedostatku potravin, neustálému dohledu, cenzuře, omezením a dokonce zákazu cestovat mimo země komunistického bloku sílilo na konci 80. let mezi obyvateli těchto zemí rozčarování a napětí, jež často překračovalo hranice únosnosti. Tato frustrace nakonec přispěla k pádu komunismu v roce 1989.
Rumunský komunistický vůdce Nicolae Ceaușescu svou vládu označil za zlatý věk. Ceaușescovi se s pomocí dalších funkcionářů podařilo vybudovat kolem své osoby zřejmě jeden z nejbizarnějších kultů osobnosti v komunistických zemích. Za Ceaușesca patřili obyvatelé Rumunska k nejchudším a nejpronásledovanějším národům východního bloku.
„Zlatý věk“ (Nicolae Ceaușescu) Rumunsko, 1965–1989 Deak Barna Obraz Reprodukce Muzeul Național de Artă Contemporană, Bukurešť, Rumunsko
Po několika dělnických nepokojích v 50. letech zesílila v Polsku v 80. letech opozice vůči komunistické vládě. Stávkující dělníci v gdaňských loděnicích založili nezávislý odborový svaz Solidarita, který požadoval lepší podmínky a politické reformy.
Sbírková pokladnička. Podpora pro hnutí Solidarność Švédsko, 1980–1989 Ośrodek Karta, Varšava, Polsko 1989 – revoluční rok v evropských dějinách.
Během několika měsíců zasadili obyvatelé střední a východní Evropy smrtelnou ránu režimům, které jim vládly po desítky let. Režimy se jeden po druhém zhroutily jako domino a padla železná opona, jež platila za symbol rozděleného kontinentu.
Sloup s ostnatým drátem Hranice mezi Maďarskem a Rakouskem, 40. a 50 léta 20. století Dřevo, kovový drát Haus der Geschichte der Bundesrepublik Deutschland, Bonn, Německo
MILNÍKY EVROPSKÉ INTEGRACE II
Mezi západním a východním blokem dochází k oteplování vztahů. V roce 1975 se v Helsinkách sešlo třicet pět zemí, včetně Spojených států a Sovětského svazu, na konferenci o bezpečnosti a spolupráci v Evropě.
Signatáři helsinské deklarace se dohodli na dodržování lidských práv a zavázali se ke spolupráci a k nezasahování do vnitřních záležitostí jiných států. Evropskému společenství se podařilo prosadit přijetí záruk v oblasti lidských práv, které se staly nástrojem, jehož využívali disidenti proti komunistickým režimům.
Co je jednotný trh? Je to jednotný hospodářský prostor, v němž se mohou volně pohybovat lidé, peníze, zboží a služby. Vytvoření jednotného evropského trhu bylo jedním z hlavních cílů, které Evropské společenství od svého založení sledovalo.
Zde vidíte podpis Alda Mora, italského předsedy vlády a předsedy Rady Evropského společenství, pod Závěrečným aktem z Helsinek. Na této konferenci mělo Evropské společenství vůbec poprvé v historii příležitost mluvit „jedním hlasem“ jako důležitý hráč světové diplomacie.
Piják použitý při podpisu Helsinského závěrečného aktu Finsko, 1975 Stříbro © European Union 2016 / Dům evropských dějin, Brusel, Belgie
Evropský pas, jenž byl zaveden v roce 1985, zdůrazňuje nové možnosti volného pohybu a symbolizuje konkrétní úsilí Evropského společenství o utváření vědomí evropské identity.
Cestovní pas občana ES/Dánska Dánsko, 1994 Soukromá sbírka, Brusel, Belgie
Rok 1979 je historickým mezníkem posilování demokracie v Evropě – Evropský parlament byl poprvé zvolen přímo občany členských států. Toto důležité shromáždění už není tvořeno představiteli vybranými vnitrostátními parlamenty, jak tomu bylo doposud, a stává se prvním mezinárodním orgánem voleným přímo ve všeobecném hlasování.
Leták k volbám do Evropského parlamentu Spojené království, 1979 Reprodukce Soukromá sbírka, Brusel, Belgie
Po roce 1989 se mapa Evropy opět mění – vznikají nové státy a mění se hranice.
Pod mezinárodním dohledem dochází v roce 1990 k pokojnému znovusjednocení Německa. Totéž však nelze říci o bývalé Jugoslávii, kde etnické, náboženské a kulturní rozdíly vyústily v brutální občanskou válku a etnické čistky.
Vyhlášení nezávislosti Slovinska a Chorvatska vedlo k ozbrojenému konfliktu, který se rozšířil i do Bosny a Hercegoviny, kde se střetly různé etnické skupiny. Tuto krutou válku, kterou provázela genocida a etnické čistky, ukončil podpis Daytonských mírových dohod v roce 1995. K etnickým čistkám se opět uchýlil srbský prezident Miloševič a srbské vojenské vedení v Kosovu.
Pohřeb v Kosovu Jugoslávie, 1990 George Merillon Fotografie World Press Photo, Amsterdam, Nizozemsko
Německo se 3. října 1990 opět stalo jednotnou zemí. Proces sjednocení byl po pádu Berlínské zdi urychlen exodem východních Němců do západního Německa a výsledky voleb, které toho roku proběhly v NDR a které ukázaly, že občané si přejí spojení obou zemí. S okupačními velmocemi, tedy s USA, Sovětským svazem, Francií a Velkou Británií, byla vyjednána smlouva o opětovném sjednocení Německa.
Oslava sjednocení u Braniborské brány Gilles Leimdorfer Berlín, Německo, 3. října 1990 Fotografie AFP/Getty Images
MILNÍKY EVROPSKÉ INTEGRACE III
Ať se jim to líbí, nebo ne, životní styl Evropanů je čím dál tím podobnější, i když jejich rozmanité kulturní identity neztrácejí na intenzitě. Důvodem je řada faktorů: otevřené hranice, zvýšená mobilita, lepší prostředky komunikace, společné zákony a jednotná měna. Mohli bychom to nazvat „evropeizací“.
Evropská unie je nyní politicky mnohem jednotnější než kdykoli dříve. Uvnitř však zůstává velmi různorodá. Co přinese budoucnost? Bude Evropa pokračovat na cestě integrace? Nebo se bude znovu drobit? Dokáže její původní víra v mír a čtyři svobody obstát v dějinách?
Mnozí politici, organizace občanské společnosti i podniky celá léta volali po vytvoření společné měny. Již v roce 1969 uvažovali evropští lídři o hospodářské a měnové unii a v šedesátých a sedmdesátých letech 20. století probíhaly veřejné manifestace na podporu této iniciativy.
Fiktivní euromince Itálie, 1965 © European Union 2016 / Dům evropských dějin, Brusel, Belgie
Ve druhé polovině 20. století se Evropa proměnila z kontinentu, jehož obyvatelé odcházejí do emigrace, na kontinent přistěhovalců. Protože legální přistěhovalectví bylo omezeno, od osmdesátých let 20. století se zvyšuje ilegální imigrace. Předměty vyplavené na tuniské pobřeží jsou tragickým symbolem těžkého údělu nelegálních přistěhovalců.
Dětská botička chráněná před vodou Zarzis, Tunisko Sbírka Lihidheba Mohsena © European Union 2016 / Dům evropských dějin, Brusel, Belgie
Jeden po druhém přicházely ekonomické záchranné balíčky, ručení daňových poplatníků a sporná vnitrostátní úsporná opatření, které se staly lakmusovým papírkem toho, jak občané důvěřují projektu EU. Euroskepticismus a protiunijní nálady vzrostly. Nacionalistické a extrémně pravicové tendence posilovaly a v několika zemích, mimo jiné v Řecku, Maďarsku a Španělsku, lidé pálili evropské vlajky.
Vlajka s nápisem „NE“ k řeckému referendu o finanční pomoci Řecko, 5. července 2015 Dům evropských dějin, Brusel, Belgie
Počet členských států se od skončení studené války více než zdvojnásobil. V roce 1995 přistoupilo Švédsko, Finsko a Rakousko a v roce 2004 následovalo dalších deset zemí. V roce 2007 se připojilo Rumunsko a Bulharsko a v roce 2013 Chorvatsko.
Evropa: 1957 versus 2007 Brusel, Belgie, 2007 Pierre Kroll Cartoon Reprodukce Pierre Kroll collection, Liège, Belgie
Co znamená europeizace? Tímto termínem se označuje přijetí a uplatňování společných právních předpisů všemi členskými státy EU, čímž se podporuje postupné sbližování zájmů a zvyšuje homogenita celku. Tyto předpisy, známé jako acquis communautaire, vznikaly několik desetiletí a země vstupující do EU je musí začlenit do svých vnitrostátních právních řádů.
80 000 stran právních předpisů EU Nizozemsko, 2003 Rem Koolhaas Dům evropských dějin, Brusel, Belgie
SPOLEČNÁ I ROZDĚLENÁ EVROPSKÁ PAMĚŤ
V Evropě se za posledních 25 let od pádu komunismu hodně změnilo. Byly zpřístupněny dříve tajné archivy a dokumenty, které odhalují zážitky a vzpomínky pronásledovaných lidí. V důsledku nových poznatků dochází k zásadní změně ve výkladu historie.
Veřejné památky, pomníky, názvy ulic, muzea, dokonce i učebnice byly a stále jsou předmětem diskusí a sporů v procesu vzpomínání či zapomínání. Otázka „Co tvoří evropskou paměť?“ získává opět na významu.
Po roce 1989 už lidé přestali přijímat komunistický výklad historie, který Sovětský svaz a Rudou armádu stavěl do role osvoboditelů střední a východní Evropy od nacistů. Mnozí považovali sovětskou intervenci jednoduše za další okupaci. Vedly se veřejné diskuse o komunistických sochách a názvech ulic a lidé je začali odstraňovat nebo ničit.
Reliéf památníku Sovětské armády přemalovaný postavami z popkultury, které byly později smyty Sofie, Bulharsko, 2011 Reprodukce Thomson Reuters Corporation, New York, Spojené státy americké Sofie, Bulharsko, 2015 Reprodukce Dům evropských dějin, Brusel, Belgie
Na této euro minci je vyobrazen Slovinec Franc Rozman, komunista, který statečně bojoval proti nacistické okupaci své země. Vedle hvězd symbolizujících EU se tak na minci objevuje symbol komunismu – rudá hvězda na Rozmanově hrudi.
Pamětní euromince připomínající velitele komunistických partyzánů Slovinsko, 2011 Kov © European Union 2016 / Dům evropských dějin, Brusel, Belgie
Zpřístupnění dříve tajných dokumentů a archivů v komunistických zemích bylo klíčovým krokem, díky němuž se mnozí mohli vyrovnat s komunistickou minulostí. Veřejnost zaplavily šokující informace o skutečném rozsahu státního špehování a pronásledování.
Zničené spisy Stasi Lipsko, Východní Německo, 1989 Papír Bürgerkomitee Leipzig e.V., Träger der Gedenkstätte Museum in der „Runden Ecke” mit dem Museum im Stasi-Bunker, Lipsko, Německo