cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs en es cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs ja cs en es es cs cs es cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Předposlední kniha srbského literárního experimentátora Milorada Paviće je opět zaštítěna svérázným konceptem. Autor totiž v Papírovém divadle vytvořil osmatřicet povídek tak, jak by je podle něho napsali různí fiktivní spisovatelé z různých koutů světa.
Dílo Milorada Paviće (nar. 1929) snese srovnání s klasiky experimentální prózy Georgesem Perecem, Juliem Cortázarem a Italem Calvinem. V kontextu postmoderní srbské literatury mu náleží podobně ikonické postavení jako u nás stejně starému Milanu Kunderovi. Ostatně málokterý evropský spisovatel dokázal přes dvacet let přicházet se stále novými literárními formami: od románu v podobě slovníku, křížovky i tarotové příručky po knihu, kterou je možno číst z obou stran, nebo takovou, jež nabízí stovku různých konců. S trochou nadsázky můžeme tuto neúnavnou inovační energii připsat rodinné literární tradici, sahající až do roku 1766, na niž Pavić pomyslně navazuje. Stará tradice však zároveň nepřekážela tomu, aby jej v roce 1988 v časopise Paris Match označili za předního spisovatele 21. století.
Českého překladu se dočkala Pavićova nejslavnější kniha Chazarský slovník z roku 1984, nesoucí podtitul Román-lexikon v 100 000 slovech. Už zde můžeme pozorovat rukopis spojující byzantskou mystiku, postmoderní hravost a balkánskou energii, jehož výsledkem je nelineárně a nechronologicky vystavěný román, který navíc vyšel ve dvou odlišných – mužských a ženských – verzích.
Výsledkem je antologie fiktivních autorů, kterou drží pohromadě společné téma, jímž je současná světová povídka, a její jediný skutečný autor, z pozadí ironicky pomrkávající na svého čtenáře. „Při psaní oněch 38 textů jsem se jen pokoušel vnést do literatur, do nichž tyto povídky hypoteticky patří, jisté tóny, které dotyčné literatury postrádají a které bych v nich rád slyšel. Jsou jakousi mou přílohou k těmto literaturám, dá-li se tu slova příloha použít ve významu, v jakém se s ním setkáváme na jídelním lístku.“
Tak jako zmínění experimentální autoři je Pavić posedlý zkoumáním základních předpokladů literárního sdělení, fascinují jej všechny myslitelné formy vyprávění a vesmíry potenciální literatury, čekající na své zachycení. Proto pracuje s některými pevně definovanými žánry, jako je detektivka nebo erotická povídka, jejichž hranice záměrně napíná, a pokouší se tak rozšířit možnosti i způsoby našeho čtení. A navzdory jistým mystickým akcentům to vše činí se sympatickou (sebe)ironií a lehkostí.
Profesorské žertíky a co s literaturou
Na místě je však otázka: Je tato kniha něčím víc než konceptuálním experimentem? Pavićův formalismus by byl skutečně pouhým rétoricko-naratologickým cvičením, nebýt přinejmenším dvou zásadních faktorů. Ten prvý je čistě teoretický: To, co nám Pavić s velkou dávkou invence nabízí, je návrh na jednu možnou cestu, kudy se může ubírat literatura poté, co se tištěná kniha stane překonaným médiem. Nikoli náhodou má jeho jméno respekt u průkopníků elektronické literatury (například u Roberta Coovera), a proto se v románu opakují zmínky o fiktivních knihách existujících pouze na internetu. Pavić pozici knihy v současném světě nevnímá prizmatem krize, ale z pohledu nové příležitosti, kterou literárnímu vyprávění formálně-technické inovace nabízejí. Jeho pojetí „knihy“ je navíc mnohem velkorysejší, než bývá obvyklé, když o ní píše, že „už má za sebou smrtí několik. Nejdřív zemřela v kameni, pak v hliněných destičkách, potom v pergamenových svitcích a nakonec zemře i ta papírová. Umírá každým okamžikem…“
Ovšem žádná teorie by tuto knihu nezachránila, kdyby její autor neměl dar čtivého a poetického vyjadřování, jehož mysticky--snové prvky odkazují k barokním básníkům i k Borgesovi. Pochopitelně, že vzhledem k náročnému úkolu, který si předsevzal, není úroveň všech povídek stejně vysoká. Některé mají spíše podobu parodického profesorského žertíku, více či méně povedeného – což je ostatně i případ povídky situované do Česka. Naštěstí kniha přináší i dostatek mnohem silnějších povídek, pracujících s vděčnými tématy napětí, tajemství, překvapení i mystifikace, a půltucet povídek skutečně vynikajících. Už proto by neměla zklamat žádného čtenáře, který má rád experimentální literaturu, při čtení je ochoten přistoupit na autorem stanovená pravidla a neomezeně se těšit ze hry.
Autor je kritik, dramaturg a redaktor nakladatelství Labyrint.
Milorad Pavić: Papírové divadlo. Přeložila Stanislava Sýkorová. Mladá fronta, Praha 2009, 208 stran.
Román Výherci od klasika latinskoamerické literatury je oproti jeho nejznámější knize Nebe, peklo, ráj poněkud tradičnějším textem, v němž lze nalézt alegorie inspirované Kafkou nebo prvky existenciální revolty. …
Michel Houellebecq se u nás v uplynulých dvou letech stal módním a mediálně vděčným autorem, jehož texty začaly být hodnoceny téměř bezezbytku pozitivně.
Mášeňka čili život paměti
Román Mášeňka zahajuje úctyhodnou řadu šestnácti románů, které Vladimir Nabokov během svého života vedle mnoha dalších textů napsal.
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates