cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs en es cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs en cs cs cs cs cs cs es cs zh cs en es es pl cs es cs en cs en es es cs cs es cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Centralizace knižní produkce mezi lety 1949 a 1953 je tématem, na němž bychom mohli objasnit strategie, jejichž prostřednictvím se v tomto období využívala knižní produkce k ideologickým cílům. Místo toho nás publikace Evy Forstové vybízí ke srovnání tehdejších vědeckých výstupů s dnešními.
Trh, nevěra, půst – to vše lze v jistém konceptuálním aparátu označit za kulturní instituce. Autorka Eva Forstová ve své publikaci Knihy podle norem (2013) má při představě odborné práce sledující uskutečňování jisté „nakladatelské praxe“ poněkud automaticky na mysli pouze organizace působící v kulturní sféře. Podobně neproblematizovaně pak přistupuje k využívání dalších pojmů, jako jsou typizace a především norma. Snaží se je definovat pouze na základě jejich výskytu v dobových ideologických dokumentech, tím se ale prakticky připravuje o možnost využívat je na obecnější rovině.
Forstová se ve svém textu konkrétně zaměřuje na proces znárodňování a centralizace knižní produkce, k němuž došlo mezi léty 1949 (přijetí takzvaného vydavatelského zákona) a 1953 (vznik Státního nakladatelství krásné literatury, hudby a umění). Toto nakladatelství se také stává finálním objektem jejího odborného zájmu. Mravenčí práci s prameny, mezi něž patří zápisy z redakčních rad, výnosy, ceníky, mzdové výměry, projednávané návrhy vládních ustanovení a jiné prachem pokryté archivní materiály, ubírá na hodnotě skutečnost, že knize zásadním způsobem chybí výraznější teoretická složka. Při srovnání třeba s Literárním brakem Pavla Janáčka, který se také zabývá poúnorovým vývojem knižního průmyslu a rovněž je původně disertační prací, lze zřetelně doložit, co při četbě postrádáme: namísto analýzy procesů zůstává pouze u jejich popisu, nedostává se nám vysvětlení motivů jednání zúčastněných aktérů, schází širší kontext literárního prostředí. Čtenář po pár stranách netuší, čeho si v nastalé záplavě dat o vyjasňování pojmu socialistického realismu či o edičním procesu vlastně všimnout. Vedoucí redaktorka byla proti. Šéfredaktor vyjádřil svůj souhlas. Kniha byla přijata na redakční radě. Vydání pozdrženo zásahem orgánu ministerstva. Kniha vyšla pouze pro studijní účely. Co je platné, že se dozvídáme přesně, kdy a kde, když nevíme, proč by nás to dnes mělo zajímat?
Pokud se čtenář vybičuje k poněkud bolestivé míře sebedisciplíny, zaujmou ho tehdejší problémy v hospodaření s papírem či to, jak se poválečná cenzura knižní produkce pomalu mění z „obrany národa“ v jeho „ideologickou převýchovu“ a „veřejný zájem“. Jedná se totiž alespoň o zajímavosti, jimiž může obohatit vlastní představy o průběhu centralizace hospodářství. Místa, kde autorka opouští svůj strohý a faktografický styl, vystupují pak o to zřetelněji, že upozorňují na to, jak tehdejší plánování zcela ignorovalo zájem čtenářského publika.
Při probírání edičních plánů normalizovaných knih let padesátých si tak lze postesknout i nad současností: že „plánovaná“, a nikoli „efektivní“ poptávka není jen věcí hluboké minulosti a čtenářský zájem není u velkého segmentu současné knižní nabídky podstatný. Aby dnes česká věda přežila, musí „vykazovat výsledky“ a humanitní a sociální obory za současných podmínek prokazují svá bádání prostřednictvím vydaných monografií. Podle staršího, ale orientačně stále hodnotného textu Vladimíra Pistoria Počítání nakladatelů (2007) představují vysoké školy a státní instituce typu ústavů Akademie věd asi třetinu největších vydavatelů v zemi a vědecké granty z velké míry ovlivňují, jaká produkce u nás vychází a co je považováno za standard kvality předkládaných textů, přestože za jeho porušení nikdo nenese osobní zodpovědnost. „Lektorské“ posudky nahradily posudky recenzentů, které si však často z řad svých kolegů vybírá sám autor. Taková hodnocení se stávají pouhou formalitou a těžko mohou zabránit vydání nekvalitní knihy. Současný způsob posuzování vědeckých výsledků popularizaci vědy nijak nenahrává a produkci knih, které aspirují plnit sklady stejně spolehlivě jako dřívější politickoideologické pamflety, přímo podporuje. Jednou budeme zřejmě svědky toho, co „zkoumání pravidel, jimiž se instituce řídí“ řekne o současném ignorování čtenářského zájmu.
Eva Forstová. Knihy podle norem. Kulturní instituce v systému řízené kultury. Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění. Filozofická fakulta Univerzity Karlovy, Praha 2013, 173 stran.
O dějinách a institucionalizaci vědění
Intelektuálním východiskem britského historika Petera Burkeho je kulturně-sociální historie, již coby emeritní profesor přednáší na cambridgeské univerzitě. Kromě lidové kultury (které věnoval světový bestseller Lidová kultura v raně novověké Evropě z roku 1978, česky Argo 2005) se …
Proč se emancipovala literatura
Do utěšeně se plnící police Teoretické knihovny nakladatelství Host přibyl na začátku letošního roku svazek s číslem 27, Pravidla umění od Pierra Bourdieuho. Literatura tu funguje spíše …
Mít kde nosit kudlu
Hlavní postavy próz Kapesní atlas žen a Potvory současné polské spisovatelky Sylwie Chutnikové jsou ženy. Nejen ty, které se staly oběťmi patriarchální společnosti, ale také superhrdinky, jež neváhají …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates