cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat hbs_lat pl ca cs cs pl hbs_lat en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs hbs_lat hi cs en es es cs cs cs hbs_lat en cs en es es sk cs cs hbs_lat zh cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
K olbřímí Magorově summě Ivana M. Jirouse přibyla křehká sbírka Okuje. Co dodat ke knížce, která sama tak lidsky a přímočaře říká, co potřebuje, aniž by příliš vyzývala k dodatečným úvahám a výkladům?
Všechny tyto zázněje jsou přitom dokonale „náhodné“ a jen poházené prostorem, zjeví se tam, kam zrovna zabloudí básníkova (jazyková) vzpomínka, asociace, slina. Roztroušená hudebnost je ale důležitou výpovědí: nenápadně se v ní totiž zračí podobně roztroušený rytmus skutečnosti, která je s „nevinností“ a „nevědomostí“ jí vlastní s to vplést dohromady líbeznost s křečovitou disharmonií, aniž by hnula brvou.
V ulici pěti skřivánků
Dalším klíčem ke sbírce mohou být zvířata, případně rostliny. Moucha („musel jsem jí dát jméno/ jmenuje se Marie// Nevím jestli už někdy/ dal někdo mouše/ krásné tak jméno“), volavka, vlaštovky, vrabci, puštík („já vím že mne opustíš“), podběl, ale i mimóza, bělotrn kulatohlavý, rajka a třeba pacsirta, tedy maďarsky skřivánek… Zas kouzelně dialekticky cítíme, že živočichové tu vždy znamenají dvojí. Jednak samy sebe, skutečné bytosti kdesi v prostoru světa, důvěrně „cizí“ tím, jak k nám nepatří, jak si žijí jinak, po svém a bezděky tak stvrzují svatost světa, jehož my nejsme žádným pupkem. Zároveň tu ale zvířata jsou vždy i citovou spojnicí či zástupkou. Nábližkou k duši světa, která je zas věrným obrazem duše naší. Křik racků nad Vltavou nás spojuje s míjejícím životem, s prostorem, kde se život děl. Čolci v jezírku na Libeňském ostrově tajně poukazují k věčnému chlapectví – a zároveň svazují se zemřelým kamarádem a s odcházením ze světa vůbec. „Co chceš uvidět hlubšího než dva drobounké pavoučky/ na dně/ bílého smaltovaného dřezu…“ Zvířata vymezují naše zdejší hranice, citové, časové, existenciální, vlastně i morální („jsou věci, které se nedělají“), hranice poznání a „pochopení“ všeho. Čolci z Elegie za čolky Petra Hellera jsou odkazem k původní – ideální, vysněné, „chlapecké“ – křehkosti, něze a srozumitelnosti světa, i když jistěže nikomu nevnucované, halasně neproklamované, naopak zastřené do elegického příběhu a navíc invertované do skeptického „bonmotu“: „já doufám rozumím už jenom čolkovi“.
Ale jak už řečeno, možná, že žádný klíč k Jirousově sbírce není třeba. Možná se v Okujích dveře nezamykají. Verše jsou totiž psány tak lidsky přímočaře, že k nim vskutku nelze nic moc přidávat. Básně řeknou vše, co potřebovaly, a další poznámky se zdají být zbytečné. Nadto sám autor zůstává rezervovaný k tomu, co řekl; neměl raději mlčet? I tady ale rozpoznáme něžnou dialektiku. Protože zároveň se skepsí k řečenému je nám jasné, že právě Magorovy texty, o nichž dobře víme, že by je básník dokázal zarecitovat v intelektuálské kavárně i v zapadlé vesnické hospodě, jsou jako málokteré neseny touhou komunikovat, sdílet, otevírat se. Byť zase: otevřít se tu znamená učinit tak cudně, ztišeně, s odvráceným zrakem. Uvěřit si skrz pochybnosti. „Snad měl jsem psát/ jenom o mraveništích/ v listopadovém čase/ kdy vichr kolem sviští/ (…)/ Řekl M. M. v Pokladu pokorných:/ cokoli kdy bylo napsáno/ trvá kdesi v čase/ (…)/ Snad tedy na tom/ co jsem nenapsal nezáleží/ ani“. Tady znovu mluví Jirousova hebce důsledná, vytrvalá, paradoxní ontologičnost: na tom, co jsem nenapsal, nezáleží – protože i nenapsané někde nějak trvá…
Nakladatelství Gallery vydalo Okuje na volných, nesvázaných listech. Několikrát mi sbírka vypadla z ruky a chvíli trvalo, než jsem stránky zas poskládal k sobě. Nakonec jsem je ani nerovnal popořadě. Ale třeba to básník tak nějak chtěl, třeba to tak je: rozhazovat verše po zemi, po nebi, po lidech.
Autor je básník, literární kritik a hudebník.
Ivan Magor Jirous: Okuje. Gallery, Praha 2008, 48 stran.
Mlčení tak strašné, že se probouzímSnové světy Zbyňka Hejdy
Podivuhodná kniha Sny, jíž se po čase připomíná legendární básník Zbyněk Hejda, je souborem snových zápisů i básní inspirovaných sny, svazkem tematicky sdružujícím tvorbu starou několik desetiletí s texty docela nedávnými.
Nad novou sbírkou Sylvy Fischerové, přinášející bystře přemýšlivou, „spolehlivě“ obrazivou poezii, možná začneme přemýšlet o tom, kudy přesně vede hranice mezi …
V bohatě editorsky vybaveném svazku vydává nakladatelství Triáda první díl ze zamýšlených tří, které by měly shrnout veškeré dílo básníka vystupujícího pod dávnou studentskou …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates