cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat es pl it es cs pl en en es es cs cs cs en cs cs cs cs en pl cs cs cs cs cs cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs zh cs en es es cs cs es cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
V knize Leviatan je poprvé v českém překladu představen německý spisovatel Arno Schmidt. V jeho třech raných prózách dominuje pesimismus ironicky zasahující celek stvoření, vyhlídky lidské civilizace i mravní integritu jedince. Všemu totiž vládne netvor.
Zásadní, objevný překladatelský počin. Kniha nadepsaná Leviatan představuje úzký, nicméně poučný výsek z rozsáhlého díla Arno Schmidta (1914–1979), rodáka z hamburského předměstí, jehož osud ovšem výrazně proťala jiná, bytostně hraniční krajina: kus země kolem měst Lubaň a Zhořelec – tehdy byl německý, dnes je na polské straně. Sem se mladý Schmidt po smrti otce společně s matkou přestěhoval, odtud odešel, aby během války sloužil v řadách wehrmachtu, tuto krajinu po válce opustil definitivně, když po mnohaletém harcování západním Německem nalezl domov v dolnosaském Bargfeldu (trasu Schmidtova života a díla přehledně načrtl ve svém doslovu k Leviatanovi Radovan Charvát).
Edice, na jejíž přípravě se spolu s překladateli redakčně podílela Eva Jelínková a která vychází z dosud nedokončeného projektu souborného vydání Schmidtova díla, takzvaného Bargfelder Ausgabe, zahrnuje trojici próz z let 1946 až 1952: Leviatan, Přesídlenci a Černá zrcadla.
První dva texty spojuje téma klopotného přesouvání, respektive snahy o únik z území zdevastovaných válkou a ataky invazních vojsk. První pokus končí – docela symbolicky – ztroskotáním vypravěčova vagonu na mostním pilíři. Koleje vpředu i vzadu jsou zničené, stržené, prostoru vládne skřípot kovu, temnota za zády, hořící propast ve směru cesty. Pouť „přesídlenců“ z následující prózy sice vyznívá o něco nadějněji, ovšem končí slovy: „A tak zatím žijeme pohromadě; jak to bude dál, ještě nevím.“ Oproti tomu Černá zrcadla už evokují poválečný svět: vypravěč zaznamenává svůj vlastně docela spokojený, poťouchlý pohyb v sedle bicyklu, na němž projíždí osiřelou a vylidněnou německou krajinou, pozůstatkem světa zničeného v šedesátých letech 20. století – tedy v budoucnosti – výbuchy vodíkových bomb.
Pesimismus ironicky zasahující celek stvoření, vyhlídky lidské civilizace, mravní integritu jedince a ostatně i text jako výběžek tvořivého gesta – všemu přece navzdory pohádkám o božském řádu vládne netvor, Leviatan – nalézá v trojici próz jedinečnou formu. Ta spočívá v intenzitě podání, vedeného vždy v první osobě. Jím zjitřeně a intimně probleskuje napjatá skutečnost (včetně milostných linek, fascinace zraňující, unikavou ženskou figurou), přičemž líčení minulého snadno ustupuje monologu, komentáři, zásvitům intimní přítomnosti i vzpomínek, vsuvkám, jež často polemicky rozehrávají osvojené partie kultury, literární tradice.
Autobiografické stopy v topografii, byť jsou čtenáři dostupné často jen díky košatému souboru doprovodných vysvětlivek, obracejí text do nitra jedinečného údělu, jehož podstatnou součástí byl moderní fantom spisovatelství – životní problém, kriticky osvětlený v letmé úvaze o díle Heinricha Heina: „Heinrich Heine: příjemno si přečíst (příjemno zapomenout). Kdyby napsal jenom jediný svazek – soudě podle mého čtyřsvazkového vydání –, byl by to velký muž: to ale finanční mizérie žádnému spisovateli nedovolila: z nouze se každý musel stát kuplířem, pasákem Múzy (tzn. po našem: smolit šprýmovné historky pro noviny; zdramatizovat něco pro Rias; pilně překládat cizozemce atd. – je jen dobře, že i tomu kouzlu je navždy konec!).“
Řečeno s Rolandem Barthesem: Schmidt naplnil ideu literární formy, která „fascinuje, mate, uchvacuje, má váhu“, oné „hutné, hluboké řeči plné tajemství, zároveň jako snu i jako hrozby“. Schmidtova fragmentarizující stylistika („Tak mrštím sešitem co nejdál: leť. Cáry“) nerodí přehledně postupující pole obrazů, dáváli spočinout, pak leda v hrotitých, rozeklaných ornamentech, pokoušejících možnosti imaginaceřeči: „Měsíc: jak tichý kamenný hrbol v nevlídném močálu mračen. Nespočet černých zrcadel leželo kolem. Větve mi nabodávaly tváře a usilovně krápaly.“
Nakladatelství Opus zkrátka znovu projevilo dobrý vkus i odvahu: po svazcích zjevujících dílo Georga Heyma, Johannese Bobrowského, Durse Grünbeina, ale především Roberta Walsera prostředkuje setkání s dalším pozoruhodným autorem německojazyčné provenience.
Arno Schmidt: Leviatan. Rané prózy. Přeložili Michaela Jacobsenová a Radovan Charvát. Opus, Zblov 2011, 142 stran.
Rakouská zpráva o vlastní ubohosti
Ceny Thomase Bernharda Nesnesitelný Thomas Bernhard se ozval ze záhrobí: v jeho pozůstalosti byl nedávno nalezen rukopis Moje ceny, v němž se zamýšlí nad potupností udílení literárních cen...
Vychází jedna z nejznámějších příruček o teorii a dějinách interpretace literárního textu. Autor: Kenneth M. Newton.
Nová básnířčina sbírka se vrací do prostoru vzpomínky na zemřelé blízké.
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates