cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat hu hbs_lat en cs cs pl cs en es es cs cs cs cs cs sw cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs fr cs en es es en cs cs cs cs zh cs en es es cs cs cs cs he cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Nový snímek Alice Nellis navzdory svým ambicím nepředstavuje žádnou výraznou alternativu k tuzemské filmové produkci, naopak je dalším příspěvkem k bezradnému tápání celé současné české kinematografie.
Tajnosti nám mohou posloužit jako vzorový příklad nevyhraněnosti většiny současných českých filmů. Žánrově spadají, stejně jako většina dnešní domácí kinematografie, do schizofrenní kategorie komediální drama, kterou charakterizuje vážná zápletka zlehčená komediálními situacemi. Princip znevážení tragičnosti ale nevede ke vzniku parodie, nýbrž k bezradnosti. Neurčití a bezradní jsou obvykle i hrdinové, jejichž určující vlastností bývá až dětinská neschopnost čelit světu, obvykle provázená chorobnou nesmělostí nebo fantazírováním.
Poslední jmenovaný aspekt Tajnosti dovádějí k dokonalosti tím, že celý děj sledují z výrazně subjektivizované perspektivy. Hrdinka vystupuje naprosto ve všech scénách a velká část událostí filmu je zachycena stylem, který evokuje její momentální psychické rozpoložení (rozostření obrazu, hudba přehlušující dialogy, zdůraznění některých zvukových efektů). Vrcholem je pak několik absurdních a v celkovém kontextu samoúčelných tanečních čísel, jež vznikají plynulým přechodem z běžných denních situací (v případě rvačky dívky a jejího milence, která se zvrhne ve vášnivé tango, působí tento přechod poněkud rozporuplně až komicky). Tento vpád muzikálových prvků do žánru dramatu (oproti čistým muzikálům jsou zde ovšem hudební a taneční vsuvky degradovány na pouhé fantazie hlavních hrdinek) působí stejně cizorodě a nadbytečně jako podobný postup v prvoplánové provokaci Larse von Triera Tanec v temnotách. Zatímco ale Trierovo dílo se na utrpení své hrdinky dívá důsledně a promyšleně z perspektivy nelítostného cynismu, hlavní postava snímku Alice Nellis má působit za všech okolností sympaticky, což snímek sráží ještě o třídu níže.
Výrazně subjektivní styl svádí k označení celých Tajností za film vyprávěný z perspektivy nespolehlivého vypravěče. Hranice toho, co je ve snímku reálné, co je stylizovaná skutečnost a co čirá fantazie, totiž vůbec není ostrá.
Dílo nám předkládá jeden den ženy ve středních letech, která má bohatého manžela a dospívající dceru, s nimiž žije v luxusním pražském bytě. Z nejasných důvodů (jak sugeruje úvodní scéna, nejspíš proto, že se jí manžel v posledních měsících sexuálně příliš nevěnoval) udržuje poměr s mladým zaměstnancem divadla, s nímž se schází v malém přecpaném kumbále, přestože má k dispozici prostorný prázdný byt, odkud se před nedávnem odstěhovala. Sled událostí, který film zaznamenává, působí jako celek až příliš vykonstruovaně. Hrdinka prožije množství krizových momentů a otřesů, které dohromady skládají ucelený obraz její momentální životní situace. Nejde tu však o princip domina, kdy jedna událost spouští řetězec dalších: rány osudu dopadají nezávisle na sobě, z různých směrů a s rozdílnou intenzitou. Některé drobnější epizodky, jako například kupící se příhody, v nichž figurují malé děti, už jednoznačně překračují hranici uvěřitelnosti. Množství motivů navíc připomíná nikoli reálné životní situace, ale spíše sekvence z žánrových filmů: postava majitele obchodu s hudebninami je dokonalý prototyp romantického bohéma s tajemstvím, scéna v práci hrdinčina manžela naplňuje všechna klišé scén přiznání nevěry. K tomu se ještě přičítá režisérčina záliba v trapných okamžicích (výrazná v obou jejích předchozích filmech), které jsou ovšem v Tajnostech natahované a gradované ad absurdum.
Díry ve vnitřní logice díla, kupení zdánlivých náhod se skrytým významem a výrazná stylizace vyvolávají otázku, do jaké míry můžeme událostem líčeným ze subjektivního pohledu hrdinky věřit. Svět filmu je totiž oproti současné všední realitě, kterou má zachycovat, natolik posunutý a zdeformovaný, že jako celek působí přepjatě a nevěrohodně. Místo dramatu ženy čelící osudu a světu snímek ukazuje podivnou změť impresí, nálad a vizí, k jejichž smyslu a významu nedává žádné vodítko.
Řemeslně poměrně vydařené Tajnosti (Iva Bittová a Karel Roden hrají přesvědčivě, kamera a střih působivě evokují subjektivní hrdinčino vnímání, hudba skupiny Buty a písně Niny Simone dodávají filmu adekvátně melancholickou náladu) ve výsledku nejsou ani komedie, ani tragédie, protože příběh jejich hrdinky nevzbuzuje ani smích, ani lítost. Není to ani drama, protože dramatické zápletky se v něm mísí do jednoho celku s lyrickými náladami ústřední postavy. Jejich stěžejním nedostatkem je, že na jedné straně neustále vytvářejí konfliktní situace a na straně druhé od nich permanentně utíkají do bezpečného světa fantazie. Totéž se přitom dá říct i o postavě hlavní hrdinky, která místo řešení vlastní složité situace hledá útěchu u přitažlivého a tajemného obchodníka s hudebními nástroji – nejspolehlivějším únikem od problémů je pád do ještě větších problémů. Zasněná Julie z Tajností se tak po senilním Tkalounovi ze Svěrákových Vratných lahví, zastydle pubertálním sexuálním deprivantovi Fleischmanovi z Ondříčkova Grandhotelu či mírně retardovaném dobrákovi Toníkovi ze Slámova Štěstí stává dalším z řady dětinských a pasivních hrdinů současné české kinematografie.
Autor je redaktor serveru Nomenomen.cz.
Tajnosti. ČR/SR 2007, 95 minut. Režie a scénář Alice Nellis, kamera Ramunas Greičius, hudba Buty. Hrají Iva Bittová, Karel Roden, Martha Issová ad.
Nový snímek otce a syna Svěrákových je v české kinematografii zatím nejvíce medializovanou událostí tohoto roku. Podobně jako loni v případě Menzelova Obsluhoval jsem…
Režijní debut Karin Babinské o trojici adolescentních dívek na cestě představuje bezpochyby nejdospělejší český film poslední doby. Poznání světa, jež může být klíčem k dospělosti, se tu děje…
V letošním roce se do české kinodistribuce dostávají dvě díla mexického režiséra Alejandra Jodorowského ze sedmdesátých let. Snímek Svatá hora byl do kin uveden v rámci Projektu 100 a počátkem …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates