cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat et en et cs pl sv pl id en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs sv en cs cs id cs et cs et sv en cs en es es et cs de et sv en cs en es es et cs cs sk et sv en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
V Divadelních novinách č. 10/2006 Michal Procházka kriticky komentoval „editorial“ filmového časopisu Cinepur č. 44 (březen 2006), v němž se jeho autor Kamil Fila zamýšlel nad množstvím a kvalitou nekrologů publikovaných po smrti Jiřího Cieslara.
Miloš Skalka v Květech č. 21/2006 a Jan Sobotka v Hospodářských novinách 24. 5. 2006 oslavili svými články 65. narozeniny Boba Dylana. – O den později zavzpomínal Jan Rejžek v Lidových novinách, jak se po Dylanově koncertu 17. 9. 1987 na Treptowské louce v hlavním městě někdejší NDR „potichu začala drolit nedaleká zeď“.
Jiří Suchý doprovodil úvodním slovem druhý díl Fonogramu Gabriela Gössela (Radioservis 2006, 540 s.) – knižní podobu rozhlasového seriálu z dějin zvukového záznamu (předmluvu k prvnímu dílu napsal Ondřej Havelka).
Na rozhlasového publicistu Petra Hořce (4. 5. 1926 – 24. 9. 2002), moderátora kdysi oblíbeného pořadu Chvilky v zákulisí a autora mnoha knih o hercích, vzpomněly medailonem u příležitosti jeho jubilea noviny Prahy 4 Tučňák ve svém květnovém čísle.
S určitým zpožděním jsem si v čtvrtletníku Nezávislého diskusního klubu Milady Horákové Masarykův lid č. 1/2006 přečetl, že 28. 1. 2006 zemřel v USA žurnalista, básník a autor literatury faktu Zdeněk F. Šedivý (nar. 12. 3. 1923 v Řevnicích), známý z Rádia Svobodná Evropa (pseudonym Ondřej Baraba), po roce 1989 načas šéfredaktor dnes už nevycházejícího deníku Lidová demokracie.
To, že rumunská literatura čerpá z dlouholeté venkovské tradice, je známá věc. V jejích dějinách existovalo mnoho trendů venkovského rázu či původu. Spisovatelům byly často „doporučovány“ děje s venkovskou tematikou a idealizací venkovského způsobu života pro jeho údajně čistší a autentičtější hodnoty. Mezi tyto trendy patřily například poporanismus a samanatorismus, které se projevovaly hlavně v prvních dvou desetiletích minulého století, moderní doba jimi však pohrdala. Jako všude v Evropě, přinesla meziválečná doba také do rumunské literatury určitý „měšťácký“ duch, tendenci zapomínat na pole, na lesy a na zděděnou farmu, ztracenou kdesi v sedmihradských horách či uprostřed nekonečné moldavské roviny, zájem byl spíše o „intelektuálnější“ problémy jednotlivce osamělého v metropoli. Ztracený jedinec se stal významnějším než ztracená společnost, město důležitějším než venkov. Tato tendence dominovala rumunské literatuře – respektive jejímu rádoby intelektuálnějšímu okruhu – do dneška. Dokonce ani komunismu se v tomto ohledu mnoho nepovedlo: donutil sice některé spisovatele psát o „idylickém socialistickém venkově“ a o „progresivních změnách v zemědělství“, ale nemohl je donutit psát dobře. Odmítnutí psát o vesnici se stalo znakem pasivního odporu: napsat román s „měšťanskou“ (či dokonce „měšťáckou“) tematikou znamenalo stát se disidentem. Naopak ten, kdo o venkově psal, upadl do podezření, že akceptoval nežádoucí politický kompromis, že podepsal smlouvu s ďáblem a že spolupracoval s diktátorským režimem. Provenkovský postoj nebo „farmářská“ tematika poznamenaly na dlouho daného spisovatele: do roku 1989 byl považován za komunistu a po revoluci se mu vyčítalo, že se brání demokratickým změnám. Nikdo by tedy asi neočekával, že se 17 let po převratu v prosinci 1989 „venkovské“ tendence vrátí. Mladí spisovatelé (někteří z nich dokonce bývalí „postmodernisté“) začínají znovu psát o tom, o čem psali jejich pradědové: o farmě, o poli, o nekonečných lesích, o neposkvrněném venkovu. Někdo mluví dokonce o „novém poporanismu“. Je třeba říci, že současným povídkám a románům s venkovskou tematikou nelze vyčítat ani povrchnost, ani naivitu nebo tendenčnost. Nelze mluvit o politickém či společenském kompromisu: tito spisovatelé jsou upřímní a věří v to, co píšou. Jak k tomu došlo? Může to znít neuvěřitelně, ale za renesancí venkovské prózy stojí znovuobjevení skoro zapomenutého autora Iona Marina Ioveska, který psal své romány a povídky s venkovskou tematikou ve třicátých letech minulého století. Za připomenutí stojí jeho romány Zbyteční lidé a Nešťastná svatba. Unavena elitářstvím a mnohými arogantními experimenty v současné rumunské literatuře, dnešní generace čtenářů a spisovatelů znovu objevila sílu malebné Ioveskovy metafory, přesvědčivou autentičnost zážitků jeho postav, jeho hlubokou a komplexní symboličnost, založenou na okamžitých a víceméně běžných zkušenostech. Byl tu tedy silný vzor na nepřesvědčivém pozadí a splněny všechny podmínky pro to, aby se projevil literární mimetismus a manýrismus. Iovescu se stal modlou: organizovaly se debaty a semináře, objevily se časopisy, literární kruhy a hnutí s jeho jménem a jejich manifesty často vycházejí přímo z Ioveskových románů. Existuje dokonce skupina mladých spisovatelů nazvaná Zbyteční lidé a pět režisérů chce pro film adaptovat Nešťastnou svatbu. Přesvědčivé povídky s venkovskou tematikou napsali Dana Gontu, Marian Moldoveanu a Nicu Papura (bývalý postmodernista), zatímco mladý divadelní režisér Anton Nicorici inscenoval v bukurešťském Divadle Karikatury představení na motivy Ioveskovy povídky U soudu. Ioveskův a provenkovský literární postoj je „trendy“ a tato euforie je zatím jen znovuobjevením jednoho z nejoriginálnějších rumunských spisovatelů meziválečné doby, dál se uvidí.
Autor hymny Josef Kajetán Tyl, básník Máje Karel Hynek Mácha a kritik Josef Krasoslav Chmelenský vystupují v Minutovém dramatu Jiřího Justa, druhé z patnácti dramatických hříček s tematickým zadáním „Jedna minuta s J. K. Tylem“, zahrnutých do sborníku Divadelní minutky 2 …
Proměna pojetí českých dějin v díle Karla Hynka Máchy je název studie Josefa Zumra ve Filosofickém časopise č. 3/2010. – Cyklus Máchových historických próz Kat, redukovaný většinou na jedinou ukončenou část Křivoklad, analyzoval v České literatuře č. 3/2010 Michal Charypar.
Loutkové hry Bedřicha Beneše Buchlovana (1885–1953) a jejich inspirační zdroje analyzoval v 52. ročníku sborníku Slovácko (2010) Pavel Portl.
Artur Breisky a Slaný je téma i název studie Milana Hese v 18. ročníku Slánského obzoru (2010).
Článek režiséra K. H. Hilara Gogol …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates