cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs it cs cs pl cs en es es cs cs cs en en cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs de cs en es es cs cs cs cs zh cs en es es cs cs cs cs uk cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Kniha rozhovorů se zakladatelem analytické psychologie Carlem Gustavem Jungem obsahuje kromě vhledů do hlubinné psychologie také jeho sebeobhajobu – především proti nařčením z antisemitismu. Některé z rozhovorů se dotýkají rovněž otázky, zda Jung nebyl spíš mystik než vědec.
„Lidé si musejí přečíst moje knihy, i když jsou tak tlusté. Je mi líto,“ uzavírá Carl Gustav Jung jeden ze zhruba třicítky rozhovorů z let 1933 až 1961, uspořádaných Williamem McGuirem a R. F. C. Hullem do knihy nazvané prostě Rozhovory s C. G. Jungem (C. G. Jung Speaking: Interviews and Encounters, 1987). Má pravdu. Citovaný výrok přichází v okamžiku, kdy zjišťuje, že se do rozhovoru nevejde detailní vysvětlení vztahu kolektivního nevědomí k vědomí. A to přesto, že formát daného rozhovoru Jungovi poskytuje mimořádný prostor: jde totiž o přepis takzvaných Houstonských filmů, které s Jungem v srpnu 1957 v Curychu natáčel profesor Richard Evans pro studenty psychologie z Houstonské univerzity.
V rozhovoru s Carol Baumannovou z roku 1949 zase Jung přiznává, že „psychologie nevědomí se do populárního světa nehodí“. Dotýká se tak paradoxu, že především ve třicátých, čtyřicátých a padesátých letech minulého století sám působil jako veřejný intelektuál a měl možnost vyslovovat se k velmi rozmanitým tématům, od Mussoliniho po vánoční stromek, aniž by mu však popularizační formát rozhovoru dovolil vyhnout se zjednodušování, a předejít tak nepochopení.
Různé zkratky – ať už se jich dopouštěl Jung sám, žurnalisté nebo podezíraví vykladači – přesto vytvořily nános pokroucených interpretací, které na Jungovi dlouho ulpívaly. Příkladem byl jeho údajný antisemitismus. Právě v rozsáhlejších rozhovorech Jung získává prostor k sebeobhajobě proti obvinění, že psychologicky legitimizoval nadvládu Árijců nad Židy, když napsal, že árijské nevědomí má vyšší potenciál než to židovské, protože se ještě plně nevzdálilo barbarství. „Jedná se jednoduše o zhodnocení určitých psychologických rozdílů, které se nacházejí v pozadí, a ve skutečnosti je tento článek vůči Židům pochvalný,“ brání se Jung ve zmíněném rozhovoru s Baumannovou.
Spor o antisemitismus ukazuje dvě zajímavé nejednoznačnosti, které se Junga týkají. Na jedné straně se nedá popřít, že Jung dobově konvenčně – a z dnešního pohledu nebezpečně – zobecňoval, když uvažoval v termínech rasy a národa (v tomto smyslu byl ovšem asi tak stejným „antisemitou“ jako Ferdinand Peroutka v knize Jací jsme z roku 1924). Mimo to na jungiánství spočívalo břemeno očekávání, že se stane univerzální teorií, suplující svým způsobem i náboženství. Tou ale být nemůže ani jungiánství, ani psychoanalýza obecně. Na druhé straně je třeba uznat, že právě uvažování v měřítku celospolečenských tendencí meziválečného Německa či Ameriky a vedení paralel mezi psychikou jedince a národa dovolilo Jungovi diagnostikovat kolektivněduševní předpoklady nástupu nacionálního socialismu nebo krutého zacházení s menšinami.
Mnohé diagnózy ostatně zůstávají platné dodnes. Podle Junga se k menšinám a vůbec k prvkům, které považujeme ve svém prostředí za cizí, chováme jako k vlastnímu stínu – tedy skrývané straně osobnosti, která obsahuje naše nejnižší rysy. Už před první světovou válkou Jung například tvrdil, že pohoršení nad brutalitou nebo nerovnoprávností nezápadních společenství je zástěrkou brutality a nerovnosti, jež existují přímo mezi námi. V polovině třicátých let pak pro časopis The Modern Thinker jasně vyslovil obavy z lidské sebedestrukce: „Nejstrašnější nebezpečí, jemuž člověk musí čelit, spočívá v moci jeho myšlenek. Žádná vesmírná síla na zemi nikdy během čtyř let nezničila deset milionů lidí. Ale lidská duše to dokázala. A může to udělat znovu.“
Na sílu myšlenek a slov bychom v souvislosti s vytyčováním různých fyzických i diskursivních hranic měli pamatovat i dnes: „Lidé už hovoří o příští válce. Jestliže budou takhle dál mluvit a myslet, příští válka vybuchne sama od sebe.“ Propracovaná psychologie davu Jungovi nakonec (v rozhovoru pro Cosmopolitan z roku 1939) umožnila pět minut po dvanácté varovat přímo před konceptem národa: „Takový je národ: nestvůra. Každý by se měl bát národa. Je to něco hrozného. Jak může mít taková věc čest nebo držet slovo?“ Do živého tnou i momenty, kdy se Jung na ose dynamiky individuálního a kolektivního posouvá k jedinci. Upozorňuje, že jedině člověk, který se ocitá v konfliktu sám se sebou, vyhlašuje války a začíná revoluce. Z jeho popisu hlavních rysů „psychologie diktátorství“ je zcela nepochybné, že i nejmocnější muži dnešního světa se sebou samými svádějí líté boje.
Junga často provází pověst temné persony, jejíž složitost dokládají třeba vize a obrazy z Červené knihy (1954, česky 2010). Autoři rozhovorů, novináři a akademici, však vypovídají spíše o setkání s laskavým a jiskřivým pohádkovým dědečkem Jungem. Díky chronologickému řazení rozhovorů pak sledujeme, jak Jungsmrtelník krystalizuje v takřka mytickou bytost. Mýtus Jungamystika přitom vytvářejí sami tazatelé – například kunsthistorik Pierre Courhtion, který líčí, jak při rozhovoru „v omezeném prostoru pokoje ožily fantastické, míhající se přízraky“. Sám analytický psycholog naopak trvá na exaktnosti svého učení a na empirickém základu fenoménů jako synchronicita nebo „participation mystique“. „Každý, kdo říká, že jsem mystik, je prostě idiot. Nerozumí v psychologii jedinému slovu.“ Podobné disclaimery se do Rozhovorů, na rozdíl od zevrubně vysvětlené teorie analytické psychologie, vejdou.
Autorka je doktorandka sociologie médií.
William McGuire, R. F. C. Hull (eds.): Rozhovory s C. G. Jungem. Přeložil Ondřej Fafejta. Portál, Praha 2015, 304 stran.
Ve svém zásadním díle Filosofie a zrcadlo přírody z roku 1979 Richard Rorty podkopává tři domněle odvěké, sedmnáctým stoletím vynalezené filosofické problémy: představu mysli …
Obrazy násilí se to v médiích jen hemží – přinášejí zaručenou pozornost diváků, fascinovaných epifanií zla. Neustálým pozorováním vzdálené, ale přesto přítomné …
Ačkoli se sborník 47 odstínů české společnosti pokouší přibližovat sociologii „typickému čtenáři populárně vědeckých publikací“, lze jej číst i jako zevrubnou …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates