cs en cs en en en en en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs de hu cs cs en cs cs cs fr cs en cs cs cs cs cs cs cs cs
Všichni asi víme, že jsem tak trochu nezmar. A kdo to neví, tomu to teď říkám!   Furt něco vymýšlím a snažím se podnikat.
Takhle jsem si před pár týdny brouzdala po netu, bylo mi trochu(!) líto, že jako učitelka, toho času "ve výslužbě", nemám první školní den, tak se mi v hlavě urodil plán, že pojedu na školení. A nebudeme troškařit, rovnou do hlavnímo města! Nabourám všední denní stereotyp, přijdu na jiné myšlenky, setkám se s novými lidmi a něco nového se dozvím! Když to dobře dopadne, třeba i nabyté vědomosti budu moci šířit dál. Nu, toliko mé představy. A nyní je na řadě realita.
Čím víc se školení blížilo, tím méně se mi chtělo. Cesta do Prahy (dlouhá), hledat místo školení (neznám to tam), budou všude bacili, atd. Vyhledala jsem si spoje, na mapě zjistila, která tramvaj mi jede na místo činu. Ráno mi zazvonil budík a jelikož opravdu ranní ptáče nejsem, asi jsem ho zaklapla a vyletěla z postele v 5:34. Autobus mi jel v 5:47, minimálně pět minut je cesta, tak si spočítejte, jakou rychlostí jsem sebou musela mrsknout. Z paneláku jsem vyběhla a řítila se k zastávce. To mi to pěkně začíná. Malý červíček pochybností v hlavě mi říkal, vyprdni se na to, asi fakt tam nemáš jezdit. Jenže já se nevzdávám. Bus jsem přesně stihla, když jsem mírně přidušená doběhla, nastupovali ještě lidi.
Místo konání jsem našla, ale když mě vrátný poslal doprava, doleva, nahoru, znejistěla jsem. Naštěstí i tuto zkoušku jsem zvládla a takřka na první dobrou jsem trefila svou učebnu. Kurz byl zahájen. Jupí. Nové vědomosti, pojďte do mě, ať je po mně.
Nechci tady hanit konkrétní kurz, lektora a ani toho, kdo ho pořádal, tak tomu pojďme říkat šifrovaně. Berme to, jakože jsem jela třeba na kurz vaření italské kuchyně.
Takže v první hodině a půl jsem se dozvěděla, že tohle je sice kurz o vaření italské kuchyně, ale že je to kurz pouze informační, tudíž si povíme všeobecně něco o vaření, pak si řekneme typické znaky italské kuchyně a jako zlatý hřeb se dozvíme jeden recept na boloňské špagety. Pokud ale chceme vařit italskou kuchyni, musíme na úplně jiný, další, placený kurz. Hm. Že bych ráno přece jen měla radši zaspat? Po hodině a půl jsem teda věděla, že potřebuju kuchyň, nádobí a nakoupit si suroviny. Po další hodině a půl jsem měla pocit, že po jednom díle s Emanuelem Ridim bych na tom byla stejně. No a po další hodině mi byl vysvětlen recept na špagety s boloňskou omáčkou s drobnými nesrovnalostmi. Jako bonus jsem se mohla podívat na sáček špaget. Stačí, můj čas je vzácný, asi udělám lépe, když pojedu domů.
Neříkám, že to bylo úplně špatné, ostatní účastnice byly celkem aktivní, ptaly se, hlásily se, glosovaly. Možná to bylo mým nastavením, náladou, či jsem jen prostě neměla svůj den. Nebo prostě nastavená laťka byla někde mimo (doplňte si sami).
Jak jsem byla taková trochu mimo vozejk, postavila jsem se na zastávku tramvaje, že počkám na svůj spoj a pofrčím na autobusák, po cestě si koupím kafíčko a hezky se vydám zase 120km domů. Nastoupila jsem, vyřídila jeden hovor a koukám se z okýnka. Při čtvrté zastávce, která mi vůbec, ale vůbec nic neříká, jsem zjistila, že jedu úplně blbě! Rychle vstanu, vyskočím z hromadného prostředku a čekám na jiný. Ten po chvilce běhu (au, au) chytnu a jedu zpátky, abych zase mohla předstoupit na ten správný spoj (č.6 a 9 jsou si přece podobný!).
Udýchaná, vysportovaná a rozladěná přiběhnu k busu, sednu si a jedu vstříc novým zítřkům domů.
Takže přátelé, až vás chytne chuť něco zažít, radši buďte doma a přečtěte si knížku. Špagetám zdar!
Ahoj, jmenuji se Bára, bydlím v srdci Lužických hor, je mi 34 a od konce února 2018 žiju se stomií.
Letní kratochvíle a Amsterdam
© 2018 - 2020 Všechna práva vyhrazena | e-mail: 100blog@seznam.cz
Tento web používá k poskytování služeb, personalizaci reklam a analýze návštěvnosti soubory cookie. Používáním tohoto webu s tím souhlasíte.