cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs en cs cs pl cs en es es cs cs cs cs cs cs cs cs et cs cs cs kk cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs en es es cs cs cs cs ar cs en es es cs cs cs cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Pražská filozofická fakulta vydala sborník příspěvků sedmi osobností českých a slovenských věd, kterým chce podle slov děkana Michala Stehlíka „hmatatelným způsobem“ vstoupit do diskuse o vládním financování humanitních fakult. Celá kniha odpovídá na jednu otázku.
Tomáš Halík i Jiřina Šiklová se ve svých textech ve sborníku K čemu dnes humanitní vědy? shodují, že přezíravý postoj k „filozofování“ vyplývá především ze stavu dnešní společnosti, která je stále v přechodu od socialistických vzorců myšlení („vědeckého světového názoru“) k západnímu kapitalismu, jejž s příznačným zpožděním napodobuje. Humanitní vědy odnesly dobu totality snad nejvíce, pod ideologickým dohledem byl znemožněn jejich rozvoj. Výsledkem je, že základní, střední a mnohdy i vysoké školství zůstává u prověřených forem minulosti (a především, ovlivňuje v tomto duchu své absolventy).
„Za minulého režimu jsme byli zvyklí považovat kvantitativní ukazatele, třeba produkci oceli na hlavu jednoho obyvatele, za vhodný způsob sebeprezentace,“ píše Šiklová. A věru se toho mnoho nezměnilo. O úspěchu jedince rozhoduje stav konta, v univerzitním prostředí počet citací v mezinárodních časopisech (impact factor), o akreditaci oboru počet akademických titulů jeho vyučujících. Kvalitativní ukazatele jsou zcela zanedbávány. Nikoho nezajímá, zda řádně otitulovaný pedagog vůbec umí učit a zda je skutečně profilující osobností oboru. Třísvazkové dílo vydané v německém překladu v prestižní edici má v daném systému hodnotu jedné položky stejně jako brožura. Technicistní impact factor humanitním vědám a jejich kontextu viditelně nevyhovuje; otázku kritérií je třeba znovu otevřít. Podle Františka Šmahela by ji měli projednat předně odborníci s neformálním respektem ve svém oboru.
Dosavadní kritéria zvýhodňují přírodní vědy, které ale podle Miroslava Petříčka nemají člověku co říct, pokud se vyhýbají úvahám o svém smyslu. Na půdě reflexí základů jakékoli teorie se humanitní a přírodní vědy mohou stýkat a potýkat. Poznání se často ocitá za hranicemi pojmenovatelného a bez opory v existujících modelech. Vědy o člověku pracují na modelu rozumění, který platí i za hranicemi těchto věd.
Z krátkodobého hlediska je sice humanitní vysoké školství pro politiky nezajímavé, ale z dlouhodobější perspektivy je podpora vzdělávání základním předpokladem pro to, abychom porozuměli národní kultuře a mohli uchovat její identitu v globalizujícím se světě. Především se jedná o to, jak naplníme veřejný prostor a svůj vlastní život.
Miloslav Petrusek připomíná dílo Vilfreda Pareta, ekonoma i filosofa, který popsal člověka jako bytost ekonomickou a současně jako původce iracionálních, pouze racionálně zdůvodněných aktů. Osvícenská ideologie „rozumu“ a stálého pokroku našla v dějinách svou nejhrůznější podobu v nacistické technologizaci zabíjení. Současná společnost vytváří nové formy sociálního napětí, které je nutné reflektovat a vysvětlovat. V tom spočívá odpovědnost humanitních věd.
Autoři sborníku nesměřují kritiku pouze k vládním představitelům, ale také do vlastních řad. Jednotlivé obory spolu nespolupracují a vzájemně na sebe neodkazují v publikacích. Rovněž chybí dialog s přírodními vědami, jejichž směrem je prohlubována propast. Podle Šiklové také chybí komunikace se společností, neboť v akademických kruzích jsou podceňovány popularizační články. Uměle je tak vytvářena izolace a z ní pramenící komplex inferiority.
Navíc dochází k utužování stereotypního myšlení, protože se humanitní vědy brání brát v potaz otázky, které přicházejí odjinud. Podle Petříčka však může „skutečná myšlenka vzniknout jenom tam, kde se setkáme s něčím, co nás donutí naše myšlení změnit“.
Víme vůbec, jaký je skutečný stav českého humanitního vysokého školství?
Příspěvek Rudolfa Chmela se otevírá posteskem nad ztrátou úcty k tradičnímu vzdělání po sametové revoluci. V internetizovaném světě bezmezné svobody nejsou jedinci schopni vzdorovat jakékoli ideologii. Akademici nejsou společenskými autoritami a mění se v pedagogy rotující po republice ve snaze nashromáždit příjem dostačující k obživě. Investice do vzdělání bez narušování autonomie univerzit se vyplácí, jak nám ukazují příklady Irska a Finska, kde následně došlo k zlepšení životní úrovně i ekonomického potenciálu.
Nejde ale nakonec o jakýsi utopický projekt intelektuální elity podobný avantgardní snaze „kultivovat“ člověka, který je předem odsouzen k nezdaru? Najde se vůbec někdo mimo akademickou obec, kdo se bude zamýšlet nad tímto sborníkem? Pochyby zůstávají, ale cesta je nastoupena.
Miroslav Verner vypráví příběh české egyptologie, zdánlivě zbytečného a exotického oboru. Zní to jako mýtus z obrozenských časů, ale jde o skutečný příběh českých vědců, kteří se prosadili v mezinárodní konkurenci, a to především díky týmové práci multidisciplinárního charakteru. Závěrečné Vernerovo slovo je možné chápat jako apel: „existence malého humanitního oboru není samozřejmostí, o jeho úspěšný rozvoj a celospolečenské uplatnění a uznání je třeba neustále usilovat nikdy nekončícím hledáním nových tvůrčích cest“.
Jan Randák – Aleš Novák (eds.): K čemu dnes humanitní vědy? Praha: FF UK – Togga, 2008, 99 stran.
Kniha, která promeškala svou dobu
Útlá biografie sovětského politika Nikity Sergejeviče Chruščova od nedávno zesnulého českého historika Vladislava Moulise zacelila další z mezer, které původní česká historiografie ve vztahu k nedávné minulosti měla. Přesto však vyvolává spíše rozpačitý dojem.
Od imaginárních národů k virtuální realitě
Politolog a historik Benedict Anderson, specialista na kultury jihovýchodní Asie, přispěl v osmdesátých letech do debaty o nacionalismu svou neobvykle pojatou monografií, která až nyní vychází v českém překladu.
V českých dějinách existují postavy a skupiny obyvatel, jejichž oficiální hodnocení se v čase mění vskutku radikálně. Kdy se člověk stane hrdinou a jak dlouho mu to vydrží?
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates