cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat en cs en cs cs pl en en es es cs cs cs cs en cs cs cs en cs cs cs cs cs en cs cs en tr cs en es es cs cs cs en en cs en es es pl cs cs en en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Scéna unavená noisem (ne proto, že by se etabloval jako žánr, ale protože se stal hudbou) sní o své diskotéce: o okamžiku, kdy se po léta vrstvené stěny hluku rozpadnou na ostré útržky, které se mnohonásobným opakováním zformují v povědomé syntetické rytmy a uvolní prostor dosud potlačovaným melodiím. Po období konstantního vytěsňování popu svět zapíraných rozkoší už nemůže být privilegiem soukromých úniků. Sílící euforie „homemade diska“ si zaslouží svůj manifest.
Svůdná je představa, že správně vybraný (ne moc velký!) prostor naplní pár mutantů postnoiseového věku – určitě jich není moc, vyžaduje se určitá zkušenost, vědomí stylu a aspoň minimální mutace. Na nějaký čas je přestane zajímat hudba a zatančí si. Nehybnost přitom není na škodu, zvlášť pokud ji vystřídá epileptický záchvat, jde jen o to přemazat zažité rozložení vztahů ve prospěch diskotéky nebo něčeho, co se jí blíží v době roztříštění fetiše výlučné diskokolekce.
Původní, radikální noiseovou touhou bylo zrušit klasickou synestezii koncertu: stát a dívat se, zda něco neuslyším. V extrémním zvuku se mělo ztratit rozložení sil a rolí a v ledabylém způsobu manipulace s libovolnou (primitivní nebo komplikovanou) technikou a v téměř posedlém oddání se chybě měla povolit konstituce ega nejen na straně produkce, ale i reprodukce – protože to samé mohl dělat kdokoliv. Došlo vlastně ke sblížení a nakonec i k určité formě kýženého rozpuštění v tekutosti. Styl začal homogenizovat svůj prostor.
Co však může být zdrojem hvězdnosti na postnoiseové scéně, která dosud veškerý lesk překrývala metry magnetického pásu, boosterem, zmnožováním identit nebo vrstvením omylů? Tím zdrojem už nemůže být cosi naprosto cizího a neuchopitelného, ale právě jen něco citelně i samo o sobě dokonalého, něco známého, ale ještě neprožitého. Zdá se, že obojí v sobě nese kombinace automatu a zrcadla. A neodbytné představy, že někdo se už přece musí stát králem – to lze ale jen na diskotéce.
Ty nejfantastičtější věci vznikají před zrcadlem. Před zrcadlem v předsíni. Veškerá pompéznost, plameny šlehající z popelnic, záblesky zlatých klenotů na zpocených chlupech, horečka srdce a tvář zakrytá svůdnou maskou z řetězů neožívají v efektním klipu, ale v očích, které se na tebe dívají v zrcadle, zatímco ústa ze sebe pomalu vypouštějí: „My name is Prince…“ Je ještě příliš brzy na to, aby se někdo stal králem, je ale možné se před zrcadlem donekonečna pohybovat, zkoušet různé kreace a sledovat všechno, o čem si myslíš, že to uvidí ostatní, až se odtrhneš. Když tato skutečná chvíle přijde (skutečná, protože už ji nelze vidět), všechny obrazy se najednou zhroutí v kruté pochybnosti (bude to tak, jak to bylo?), aby se pak v malých příslibech, lžích a halucinacích objevovaly v odrazech jiných náhodných zrcadel, skel, očí a diskokoulí. Samy o sobě dokonalé, odrážejí a ozařují tě zároveň a potvrzují tvoji pozici na parketu.
Jako by touha směřovala k mírnému posunu. Automaty mohou zůstat tytéž, změní se jen funkce: kdysi extra kousek speciální noci, dnes ústřední mutace, součást tvého vlastního modelu. Přibyla by ale zrcadla a cokoli lesklého. Lesklé plochy v prvé řadě vracejí odraz (sebereflexe noisu), za druhé zdvojují tělo i automat, takže se obojí náhle objevuje v mírně posunuté pozici, a za třetí všemu dodávají patřičný lesk – čeho jiného než hvězdnosti a patosu (posvátné hrůzy), jejichž kombinace byla z noiseové hudby eliminována. Slyšet před dvěma lety Salem, anticipující celou dětskou horečku witch housu, Dead Luke nebo Zola Jesus na raných EP, bylo jako slyšet něco hodně povědomého nebo dlouho skrytého. Ulpívala na tom špína a tma násilného zapomnění a místy to zářilo patosem ani ne tak objevu, jako znovunalezení.
Automat i zrcadlo spojuje jistý druh světla, které jsou schopné vrhat na hrající tělo. Ve chvíli, kdy přestane znít pouhá reprodukovaná hudba, všechno na chvíli ztichne. Automat, který je tak sladký, protože „nikdy nezapomíná rytmus, nikdy nejí, nesere a nespí“, jak zpívá dominantní infantka Adrian v klíčové scéně temné diskotéky ve filmu Slavy Tsukermana Liquid Sky (1982), staví tělo do odlesku své vlastní dokonalosti. A tělo se v té výlučnosti dovede i vyžít: já a můj automat… žárlíte, lidi?… je pořád na vrcholu… a já taky.
Noise se v základu varoval čehokoli temného – jeho barvou měla být bílá. Neutralita v libovůli, jak nakládat se zvukově politickým gestem, i neutralita v jakémkoli názoru. Jeho diskotéka taková nikdy nebude: počínaje rozšklebeným Pictureplanem (který na desce jménem Temná trhlina zpívá jako náctiletá dívka) a blikajícími Darktown Strutters (s blonde/dark převleky smíšeného dua) bude spojená s Luciferem popu (princ pekla, nosič světla z temnoty zapomnění, luxfer), s volným vizuálním fetišem pestrobarevného, zářícího, duhového, neonového trojúhelníku a s epickými, ritualizovanými seancemi Donny Summer, při nichž automaty měly ještě ďábelskou moc otevírat nové pole energie – všechny následující experimenty s elektronickým diskem. Poslední kyberpunková diskotéka měla svoji „pointu“: také tělo a vy všichni jste naprogramovaní. Teď je třeba spatřit v zrcadle suverénní spojení automatu a fyzičnosti a ve stavu retrovytržení se definitvně rozloučit s představami o radikální antidiskotéce, v níž by se donekonečna přehrávaly jen ty nejkýčovitější melodie, s oním „dilematem zatemněného sklepa a popmusic“.
Autor je hudební interpret.
V neklidném vztahu k hudebnímu nástroji, automatu nebo efektu lze hledat touhu, která se těžko popisuje, protože má blízko k permanentnímu opouštění. Nebo volnosti. Ne-vztahu. Páskové echo, založené …
Rozpad žánru a trans těla
Pokaždé, když se v hudbě objeví něco jako maska, ať už jde o kus papírové krabice nebo komplikovaný rituální artefakt, přichází nejen otázka, kdo a jak daleko se za tuhou krustou druhé kůže …
Současná frankofonní kazetová scéna dala vzniknout několika projektům, jejichž hudební gesta nevděčí za svou existenci jen „médiu zapomínání“, ale také zvláštní bolesti, …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates