cs de de hbs_lat da hu cs cs cs sk cs cs cs cs cs cs cs sl pl cs cs cs cs pl hu en de pl de cs en sl cs cs cs de cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs fr de cs cs cs en cs de pl cs pl cs cs sl cs cs cs pl cs cs cs cs hbs_lat cs pl hbs_lat da hu cs cs cs sk cs cs cs cs cs cs cs pl en cs cs cs en
Mých vzpomínek z mládí na Sokol, na pravý SOKOL, není mnoho. Není to jen tím, že jsem ročník 1942, ale spíše proto, že jsem z maličké vesnice, ve které zkrátka sokolská jednota nebyla. Ptáte se, jaké tedy mohu mít vzpomínky? Jsou tři a jsou plné slz....
Mám o čtyři roky starší sestru, která měla jako desetiletá cvičit na všesokolském sletu v roce 1948 v Praze. Do Sokola v čtyři kilometry vzdáleném městě ji vodila naše maminka, která tam také byla členkou. Jenže sestra Lidunka dostala neštovice a bylo po radosti. Vím z vyprávění rodičů, že prý tenkrát tak plakala, že na slet nemohla, že jí znovu stoupla teplota a  ne a ne spadnout....Na tuhle první vzpomínku mám černobílou památku, fotografii mé sestry v červené sukýnce a režné halence s červeným lemováním...
Druhá vzpomínka je už „moje“, bylo mi tehdy v roce 1954 dvanáct let. Maminka byla, jak se říkalo, v domácnosti a přivydělávala si šitím. Jednou si šila, vlastně přešívala, něco na sebe. Při práci, a to jakékoliv si ráda zpívala, my sestry s ní. Tentokrát ale mlčela, byla moc smutná. Ptala jsem se a maminka řekla: „Děvenko, přešívám sokolský kroj. Asi hřeším, ale nosit už ho nesmíme, a tak ho budu nosit přešitý a vždycky si na sestry ze cvičení alespoň vzpomenu“. Možná nějaká slza i mamince spadla do klína, na to si ale nevzpomínám. Maminku jsem tehdy chápala, víte, nebyli jsme bohatí...
A třetí vzpomínka je také moje a je tak čerstvá, jako by to bylo včera. To už mi bylo šestnáct a chodila jsem do „Sokola“ s kamarádkou od nás ze vsi do toho stále stejného města. Vy starší či poučenější čtenáři víte, jak to bylo se Sokolem po roce 1948. A vy mladí vězte, že po roce 1952 byl Sokol komunisty zrušen, a právě jen v menších městech se smělo dál našemu cvičení říkat „Sokol“. Tak proto ty uvozovky...
Ale k třetí uslzené vzpomínce.
Byli jsme taková směska, dnes by se řeklo koedukované cvičení, zkrátka děvčata a kluci ve věku od deseti do šestnácti let. Vedl nás výborný cvičitel, bývalý gymnasta, tatínek nejmladšího cvičence, Honzíka Vorla. A jednou nám cvičitel řekl: „Děvčata, už jste na naše cvičení velká, budeme se muset rozloučit“. Byly jsme 3, všechny jsme to „zapuzení“ obrečely, ale s láskou na celou partu a bratra cvičitele dodnes vzpomínáme.
Takže na závěr mohu říct, že ačkoliv jsem mluvila o slzavých vzpomínkách, byly také úsměvné a veselé. Protože jsme byli v „Sokole“ šťastní.