cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs en es cs pl cs en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs es cs es cs en es es cs cs es sl hbs_lat cs en es es sl cs es cs fi cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Dvě knihy, které byly nedávno vydány k tématu heydrichiády, zaznamenávají dva naprosto protilehlé životní osudy – první patří lidické ženě, druhý kladenskému gestapákovi. Jejich osudy se protnuly 10. června 1942 v uličkách středočeské obce Lidice.
Blížící se 65. výročí atentátu na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha a následné brutální německé represe, jejíž součástí bylo vyhlazení Lidic, s sebou přináší zvláštní skutečnost – možná naposledy jsme svědky „chvíle“, kdy se promísí svědectví živých pamětníků, přímých účastníků a přeživších s reflexí historiků a s archivními materiály. Je to zřejmě poslední příležitost, kdy se za ryzost vzpomínky a za žalující paměť ručí výrazem tváře, gestem, jasným slovem.
Takové je i svědectví Jaroslavy Suchánkové, rozené Skleničkové, narozené roku 1926, která z matčiny strany pochází z Lidic, kde rodina prožila část svého „kočovného života“ (tatínek byl šéfkuchař na různých místech Československa). Titul jejích knižních vzpomínek Jako chlapce by mě zastřelili je takříkajíc osudový. Po Heydrichově smrti totiž dali Němci teroru vůči Čechům nový rozměr. Vedle vykonaných poprav mužů začaly být oficiálně uveřejňovány i popravy žen a dětí starších patnácti let. Odvetná opatření proti Čechům byla určována nikoliv zákony, nýbrž příkazy Hlavního úřadu říšské bezpečnosti (RSHA), Himmlera a Hitlera. Proto například při kontrole osobních dat lidických dětí v kladenské reálce bylo zjištěno, že Josef Doležal a Josef Nerad pouze o několik dnů překročili patnáct let věku a důsledná německá administrativa je nemilosrdně poslala na kobyliské popraviště. Jaroslava Suchánková se narodila jako druhorozená dcera, a jak sama dodává: „Kdybych byla chlapec, byla bych v Lidicích zastřelena.“
Vypravěčka díky svému věku unikla deportaci lidických dětí do vyhlazovacího tábora v Chelmnu a zavraždění plynem. Šestnáctiletá Jaroslava byla odvezena se sto osmdesáti čtyřmi lidickými ženami do koncentračního tábora Ravensbrück: „Vypadala jsem tak nanejvýš na třináct – hubená, dlouhá, ještě nevyvinutá.“ Přestože je její knižní vzpomínání rozběhnuto do předválečných časů pospolité rodiny, která se o politické dění pramálo zajímala, i do poválečného mátoření („dojíst se a dospat“) a hledání pevného bodu, ústřední a nejsilnější kapitoly knihy jsou věnovány popisu otrockého neživota v lágru. Tam se Jaroslava „sešla“ s maminkou, sestrou a bývalou lidickou obcí: „Celá vesnice se najednou ocitla v jedné velké místnosti.“
Vzpomínky nejmladší lidické ženy nemají literární ambice – jejich jádro tkví v autentickém vhledu do lágrové každodennosti (skvělé chování Polek, sektářské jednání komunistické buňky, katarze prostřednictvím recitování poezie); v postupném poznávání lidských charakterů, v zrání skrze útrapy. Sama autorka podotýká, že koncentrák byl pro ni velkou školou dospívání.
Tři ženy Skleničkovy tábor i pochod smrti přežily. Lidickou pláň s otcovým hrobem Jaroslava Skleničková poprvé navštívila 10. června 1945 při příležitosti velké tryzny. K vypsání chvíle stačí několik zadrhavých slov: „Bylo mi hrozně, kéž bych mohla plakat.“
Naproti křehké lidické ženě stojí brutální kladenský gestapák, bývalý příslušník sboru československého četnictva Oskar Felkl
(1913–1947). Jeho temnou postavou se v knize Šla s ním až k šibenici investigativně zabývá publicista a vydavatel Jiří Červenka. V bohatě vybavené knize s množstvím unikátních snímků představuje životní cestu tohoto „sprostého hrubce a kariéristy“, jak ho po válce nazval jeho řidič. Felkl vyrůstal na vysočinském venkově, v Nové Bělé u Poličky, v německé katolické rodině. Vyučil se zámečníkem, zdokonalil se v českém jazyce a v roce 1937 nastoupil do četnické školy. První jeho četnickou štací byly Červené Janovice a Zahrádka u Ledče, kde je sice pohledný vysoký mladý muž obdivován děvčaty, ale po 15. březnu je svou agilností značně nebezpečný pro české obyvatele. Přes Kolín se dostává ke gestapu a jako tlumočník nastupuje v roce 1941 u kladenské služebny, kde je následně jmenován kriminálním asistentem. Pozici si v úřadě vydobude brzy mimo jiné svými násilnými výslechovými metodami – používá železných mučicích nástrojů.
Mezitím se seznamuje se Marií Mařincovou z Tuchlovic, která přišla na kladenské gestapo orodovat za svého zatčeného otce. Je to jako z nějakého špatného románku – gestapák se do dívky zamiluje, jezdí za ní na kole a snaží se nějak pomoci nastávajícímu tchánovi, který je zavřený v Terezíně. Svatba se koná na Kladně, novomanželé se stěhují do služebního bytu, který je vybaven fortelným měšťanským nábytkem vyrobeným terezínskými Židy, a paní Felklová, teď již Němka, začíná pracovat na gestapu v administrativě. Devátého června 1942 čistí pro svého manžela uniformu a z okna pozoruje na nádvoří podivný shon – chystá se přepadení Lidic. A „Kary“, jak mu říká, bude za pár hodin vyvádět k popravě ze sklepení Horákova statku lidické muže, mezi nimiž bude i Jaroslav Suchánek.
Zbývá dopovědět, že podle řady poválečných důvěryhodných svědectví paní Felklová skutečně pomáhala českým vlastencům a ničila na gestapu řadu udání. Oskar Felkl byl po válce usvědčen ze zločinů a popraven oběšením na dvoře pankrácké věznice. Jeho žena se s dcerkou vystěhovala do Německa.
Mužův řev nikdy neslyšela
Na Červenkově knize je cenná její pestrost – životopisné portréty, trsy svědeckých výpovědí a především rozhovor s Marií Felklovou a dcerou Astrid, které autor vypátral v Bavorsku. Z vyprávění paní Felklové se dozvídáme, že s chotěm chodili pravidelně na bohoslužby, že byl kliďas a celkově proti Hitlerovi a že si každé ráno v koupelně, než šel do kanceláře vyslýchat, zazpíval Kmochovy písničky. A pak její údivné tázání, když se od Červenky dozvídá, že manžel týral lidi: „Byl hrozně milý, tomu nemůžu ani uvěřit.“ Její reflexe vlastní minulosti je však nepřekvapivě vytěsňující – býkovec v ruce manžela nikdy neviděla, ač o tom existuje svědectví; manželův řev a naříkání trápených nikdy neslyšela. Pouze si matně vzpomene, že šéf kladenského gestapa Wiesmann si z Lidic přivezl kočárek pro své dítě a králíky – a dodá: „a na tu králíkárnu připevnil silniční obecní tabuli, která označovala název obce Lidice. Já jsem totiž oknem v kuchyni viděla Wiesmannovi na dvůr, víte?“ Jiřímu Červenkovi se tímto rozhovorem s Marií Felklovou podařilo nahlédnout do záhybů myšlení a kličkování ve svědomí české dívky, která se stala říšskou Němkou. Českou dívkou bývala také Jaroslava Skleničková-Suchánková…
Autor je básník a redaktor Českého rozhlasu 3 – Vltava.
Jaroslava Skleničková: Jako chlapce by mě zastřelili… Prostor, Praha 2006, 158 stran.
Jiří Červenka: Šla s ním až k šibenici. Gelton, Nové Strašecí 2006, 175 stran.
Nekatedrový vzdělanec, vtipný kreslíř a karikaturista, římskokatolický kněz, teolog, přírodovědec, esejista, mukl, dělník – to jsou některá z povolání Josefa Petra Ondoka (1926–2003), neodmyslitelně spjatého s jihočeským krajem. Snad i proto stojí jeho teologický odkaz nezaslouženě …
Stroj času trochu jinak
Slovinskou válku, dvorské pletichy v Konstantinopoli, výjimečné počítačové programy, pohanskou magii, zločiny Miloševićovy tajné policie, raně křesťanské náboženské spory, srbského osvícence Dositeje Obradoviće, podrobné evokace částí antického Říma, Sirmia, Lublaně, Antiochie, Mnichova, …
Britský spisovatel, literární kritik a teoretik kultury Mark Fisher ve své poslední knize The Weird and the Eerie zkoumá velká děsivá vyprávění. Stylem, v němž se střetává nadšený …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates