cs cs sk cs en cs cs cs cs war nb cs cs cs pl hu hbs_lat cs cs cs cs cs cs pl pl cs sk cs pl cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs sl cs cs cs cs cs pl cs fr pl cs cs pt cs cs pt cs cs cs cs lt cs pl cs pl cs sl cs et cs cs cs pl sl cs sl cs cs pl cs cs pl cs pl sl cs cs cs cs cs hu cs cs de cs cs en pl nb pl cs it cs nb cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs fr cs cs pl cs cs cs cs hbs_lat cs de hu pl en cs cs cs
Areál Tyršova domu se nachází na Újezdě mezi ulicemi Všehrdova, Újezd, Hellichova a na východě jej uzavírá náhon Čertovka. Je to komplex několika budov, které se kupovaly postupně, následně rekonstruovaly a přistavovaly se nové, zatímco ty ne památkově chráněné a pro sokolskou činnost nevyhovující se bouraly. V následujících řádcích chronologicky připomeneme dějiny místa, na kterém se Tyršův dům nachází, jeho historii a stavební vývoj. Jak již bylo napsáno výše, areál se skládá z několika domů, které spolu nebyly vždy majetkově spjaty, zaměříme se proto na budovu nejvýraznější, a to na Michnův palác a v roce 1925 přistavěnou tělocvičnu.
Zastavení první: Nejstarší zmínky spojované s lokalitou pod Petřínem
Tyršův dům stojí u náhonu Čertovka, při kterém od dávných dob stávaly mlýny. A právě mlýny jsou nám záchytným bodem při lokalizování nejstarších zmínek o dvorcích vystavěných kolem nich. Obdobně je na tom i „monte Petrzino“, která se v listinách pro přesnější identifikaci místa často vyskytuje. Dále nám k bližšímu určení pomáhá polohopisné srovnání s Malou Stranou – „ante civitatem Minorem Prage“ a především pojmenování podhradské vesnice Újezda. A právě sem se přesuňme místně a časově. Nacházíme na konci 13. století, kdy na Pražském hradě stále ještě sídlili Přemyslovci a Újezd ležel za hradbami a branami pražských měst, na významné dopravní cestě ven z města. Stávalo zde několik dnes již zaniklých kostelíků. Například v osadě Nebovidy, která se rozkládala západním směrem od Újezda, věřícím sloužil farní kostel sv. Vavřince pod Petřínem, který byl někdy v této době goticky zaklenut. Na petřínské hoře se rozprostíraly vinice a ovocné sady a mezi kopcem a Vltavou stávaly viničné domky, hospodářská stavení, nejen klášterní dvorce a již zmiňované mlýny.
Nejstarší zmínka, která by mohla zmiňovat místo dnešního Tyršova domu, je z roku 1293. Tehdy Jan, probošt vyšehradský, dostal darem od jeptišek chotěšovských „dvorec na Újezdě pod horou Petřínem“ a odkoupil mlýn přináležející témuž dvorci. Součástí ujednání zřejmě bylo, že tomu tak bude jen do jeho smrti, protože z téhož roku je listina, v které týž Jan daruje chotěšovskému klášteru po své smrti mlýn u Újezda pod Petřínem. O rok později probošt zemřel, a zda pozemky připadly zpět klášteru chotěšovskému, není jisté.
O počátku 14. století víme, že byl u dvora značný dominikánský vliv, díky němuž někdy na začátku 14. století byl na Újezdě zřízen klášter dominikánek u sv. Anny. Zprávu o tomto klášteře máme z roku 1313, kdy mu král Jan Lucemburský potvrzuje koupi dvora na protějším břehu u kostela sv. Vavřince od preceptora Johanitů, kam se i dominikánky přestěhovaly. Podle kroniky Františka Pražského vlastnila královna Eliška při tomto klášteře velký a krásný dům. Ten dostala od bratra Jana Volka, vyšehradského probošta. Je tedy možné, že majetek nabytý od chotěšovského kláštera předminulým proboštem Janem zůstal v rukou představitelů vyšehradské kapituly. Na uvolněné místo po přestěhovaných dominikánkách, které tam podle jedné listiny hospodařily více jak deset let, povolala královna Eliška v roce 1330 6 olomouckých dominikánek. Ještě téhož roku si to ale rozmyslela, neboť podle jejích slov tak učinila z naléhání některých významných dominikánů, a 11. září 1330 na Vyšehradě vydala listinu, v níž za účelem zřízení ženského cisterciáckého kláštera daruje zbraslavskému klášteru dům před Menším Městem pražským, kostel sv. Michala pod Vyšehradem a vinici na Petříně. Něčím se jí dominikánky musely znelíbit a rozhodla se proto, že podpoří cisterciácký klášter, který založil její otec a k jehož podpoře se Eliška na sklonku svého života přimkla. Nedošlo k naplnění Eliščina přání, protože ještě téhož měsíce zemřela a olomoucké jeptišky byly v klášteře sv. Anny až do husitských válek.
O pět let později v dubnu roku 1335 moravský markrabě Karel, budoucí král a císař, schvaluje ostrovskému klášteru koupi „curia Luben in villa apod monialis et monasterium sancti Joannis, sancteque Anne in Ugezd Prage“ – dvora Lubně ve vesnici u jeptišek a kláštera sv. Jana a svaté Anny na Újezdě v Praze. Tuto listinu zmiňuji proto, že dvůr Lubeň také mohl stávat v prostorách dnešního Tyršova domu. Závěrem našeho prvního zastavení bych se vrátila k Schallerově popisu Prahy z 18. století, který se zmiňuje, že na zahradě zbrojnice (budoucího areálu Tyršova domu) se nachází pustá a prázdná budova jakéhosi kostela. O více jak sto let později se při úpravách letního cvičiště opravdu nalezlo zdivo jakési kaple, které bylo ale opět zasypáno. Je možné, že se jednalo o kostelík, nejspíš sv. Anny, který zde kdysi při klášteru stával.
Zastavení druhé: Éra Michnů z Vacínova
Od nejstarších zpráv se nyní přesuňme do raného novověku, kdy už se dá stavení budoucího Tyršova domu lépe sledovat. Stojí zde šlechtické stavení, které už není za hradbami, protože Pražské města se za Karla IV. rozrostla. Vlastníkem je Adam Slavata z Chlumu, který jej prodává již kolem roku 1600 s velkou finanční ztrátou překupníkovi Janu Rebeníkovi. V témže roce prodává Jan Rebeník dům s pozemky se značným ziskem za 9000 kop míšenských hraběti Adamovi ze Šternberka. Jemu zůstává tento majetek až do roku 1616 nebo 1618. V prodejní smlouvě se připomíná služebnost o užívání vody. Ta stanoví, že majitel domu a dvorců je povinen poskytovat vodu obyvatelům Menšího Města pražského. Tato povinnost přetrvává až do doby nové a vysvětluje formu ohradní zdi u kašny, která je dodnes obloukem otevřena do ulice Všehrdovy, kterou vedla v tehdejší době vodní strouha ústící do Vltavy.
V letech 1616–18 získává celý areál Jindřich Matyáš Thurn (1567–1640). Luterán nemluvící česky, jehož předci se původně jmenovali Torriani. Po patnáctileté službě v císařské armádě kupuje Matyáš panství Veliš a tím získává inkolát – obyvatelské právo. Patří k iniciátorům druhé defenestrace (1618). Po bitvě na Bílé hoře nabízí své služby císaři. Je odmítnut a do konce svého života zůstává zarytým nepřítelem Habsburků. Thurn újezdský dvorec získal roku 1616, ale dlouho v něm nepobyl. Po bitvě na Bílé hoře byl veškerý Thurnův majetek konfiskován. Jeho manželka Zuzana, rozená z Tiefenbachu, na základě žádosti, aby jí bylo vráceno alespoň její věno, získává újezdský dům zpět a prodává jej za 10 000 kop grošů míšenských Pavlu Michnovi z Vacínova. Deset tisíc kop grošů míšenských. Cena konfiskační, přesto vyšší, než jakou měl dům nedlouho před tímto prodejem, nesporně svědčí o tom, že byl v krátké době značně zveleben.
Pavel Michna z Vacínova získává další majetky v okolí dvorce. Tato snaha vypovídá o jeho velkorysých plánech na změnu dvora v palác se zahradami. Plány se však podaří zrealizovat jen zčásti. Jejich velkolepost je nesporná, ale nedokončená. Palác zůstává majetkem rodu jen necelých padesát let. Skvostem zůstává dodnes. Nepoctivě získané finanční prostředky štěstí nepřinášejí ani v 17. století.
Palác, jehož historie nás zajímá, zůstává v držení rodu do roku 1673, kdy je prodán. Z rodu Michnů ve vztahu k paláci jsou zajímaví jen dva muži. Pavel a Václav, otec a syn. Vlk a beránek. Závratná kariéra Pavlova je jen dočasná. Strmý pád Václavův je trvalý. Následující historická fakta ukazují, že získává ten s povahou vlčí. Beránek jenom ztrácí, i když se snaží pověst rodu zachránit. Nezachrání. Je pozdě. Soumrak rodu se nezadržitelně blíží.
Zastavení třetí: Přeměna zbrojnice v Tyršův dům
V roce 1767 se majitelem výstavního paláce stal c. k. rakouský erár a za dva roky na místě původních zahrad před palácem vystavěl čtyřstrannou nízkou budovu nové zbrojnice, tzv. quarré (kvadrát). Palác sloužil jako sklad a výroba střelných zbraní a pro potřeby vojáků bylo do stavby budovy necitelně zasahováno. V roce 1914 byla zbrojnice předána městu Praze, ale příslušníci armády ji definitivně opustili až v roce 1921. V devastovaném stavu palác, který v té době měl 4 křídla, příčný spojovací trakt, rizalit a tři nádvoří, koupila v roce 1921 Československá obec sokolská. Proběhlo zaměření koupených budov a vypsala se soutěž na projekt Tyršova domu. Z 23 návrhů první cenu získal architekt František Krásný, s kterým se v roce 1922 uzavřela smlouva. Stavba, v které se počítalo i se zimním bazénem, mohla začít. Úplně nově se postavila budova tělocvičny, do které byly v roce 1923 vloženy pamětní kameny. Severní a východní křídlo se protáhlo, čímž došlo k uzavření ze všech stran severního nádvoří a tělocvična se propojila s Michnovým palácem. Quarré bylo zbouráno a na jeho místě vzniklo letní cvičiště. Slavnostní otevření Tyršova domu, jehož 90. výročí letos slavíme, proběhlo ve dnech 23. a 24. května 1925.
Zastavení čtvrté: Druhá světová válka
V dubnu 1941 byla uzavřena smlouva mezi policejním ředitelstvím, zástupci ČOS a Protektorátu Čechy a Morava ohledně využívání majetku ČOS. Správy se ujali pověření úředníci, kteří obnovili chod Tyršova domu a proplácení mezd zaměstnancům. V provozu zůstaly jen biografy, ostatní činnost byla zastavena a bývalých budov se nesmělo využívat, cvičišť pouze jen ti, kteří nebyli Sokoly. Podle smlouvy si některé místnosti pronajmul Zemský úřad, tělocvičnu, cvičiště a další zázemní místnosti ministerstvo soc. věcí a zdravotní správy; plovárnu si najala organizace Hitlerjugend. Lůžka v ubytovacích prostorách sloužila příslušníkům branné moci a i nadále účastníkům různých kurzů. Mimo to i členům NSDAP. V říjnu roku 1941 byla z nařízení říšského protektora zakázána veškerá sokolská činnost. Areál Tyršova domu přešel pod říšskou správu, která úzce spolupracovala s Hitlerjugend a NSDAP. Tyršův dům byl od 11. 10. do 17. 10. uzavřen a postupně posléze otevírán pro různé potřeby říšské správy. Veškerá sokolská výzdoba byla sundána a do budov bývalého areálu Tyršova domu se nastěhovalo několik nájemníků – Deutschen Arbeitsfront, Hitlerjugend, Ředitelství pošt, A. Špaka a jeho restaurace, firma Rustika, ministerstvo dopravy aj.
Od roku 1942 se ve sklepních prostorách budovaly kryty, jeden byl i v plovárně.
Od roku 1943 a hlavně v roce 1944 sloužily některé místnosti jako vojenský lazaret, převážně pro prominentní zraněné. Díky tomu byla vystěhována a do menších prostor přesunuta Karáskova galerie, kterou si během válečných let majitel spravoval sám.