cs en cs cs cs en cs cs cs eo en cs en en cs fr cs cs cs cs pl en en cs cs cs en cs cs cs eo en cs en en cs fr cs cs cs cs pl sl cs en cs hu cs cs cs cs pl cs cs es cs gd cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs hu cs cs cs cs pl cs cs es cs gd cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs az en cs cs pl sv cs cs cs cs cs cs en en
Většinu středověku byla církev nejsilnějším hráčem a nadřazovala sama sebe i nad nejvyšší autority politické – císaře a krále. Během 14. století se to radikálně změnilo.
Tím, kdo vše obrátil naruby, byl francouzský král Filip IV. – někdy se mu říká v učebnicích „sličný“, ale lepší překlad je spíš třeba „vznešený“ a nejpřesněšjí by bylo říci „pyšný“. Byl to na jednu stranu velmi úspěšný panovník na druhou stranu sebestředný arogantní despota, který z pařížského dvora vybudoval centrum největšího možného přepychu a pro něj utrácel neuvěřitelné sumy peněz. A logicky se zadlužil. Zadlužil se strašně moc, ža vlastně bylo jasné, že dluhy nikdy nemůže zaplatit. Dlužil dvěma skupinám lidí – první byli židovští obchodníci, druhou templáři. A tak první, co ho napadlo, bylo označit Židy za pachatele všeho zla v království, své dluhy u nich zákonem anuloval, navíc zkonfiskoval veškerý jejich majetek – a vyhnal je ze země. To mu prošlo. Ale na všechny dluhy to nestačilo. Tak se rozhodl podobně zamést s templáři.
Jenže to už byl problém – templáři byli jednak šlechta, měli velkou vojenskou moc a hlavně, byli to „svatí bojovníci“ jejichž nejvyšší hlavou byl sám papež. Takže nejdříve Filip vyrazil za papežem Bonifácem VIII., aby tepmplářský řád zrušil a že se spolu rozdělí o jeho majetek. Ale Bonifác tuhle křivárnu odmítl. Jenže to FIlipa nezastavilo, nechal v roce 1303 papežský palác přepadnout vlastními vojáky a papeže zajmout. Dneska už nevíme, co se přesně přihodilo, jestli vojáci papeže zabili, zranili nebo jen dostal třeba infarkt, ale výsledkem bylo, že papež byl mrtvý. A to byl nepředstavitelný skandál. Naštěstí pro Filipa v tu chvíli žádný panovník nemohl církev hájit a FIlipa zastavit, a tak jednal dál.
Nechal zajmout kardinály a donutil je, aby papežem zvolili druhořadého kněze, ze kterého uědlal svou loutku – papeže Klementa V. Aby se to náhodou nějak nevymklo FIlipovi z kontroly, donutil Klementa přenést papežské sídlo z Říma do Avignonu. S templáři to pak dopadlo špatně, Filipem nastrčený Klement je obvinil z čarodejnictví, přišlo zatýkání a vražědní členů řádu – a Filip tak „vyřešil“ své dluhy.
Na dvoře Filipa IV. vyrůstal Jan Lucemburský – a není nezajímavé, že na pařížské Sorboně studoval práva. Ale pak Janova otce, Jindřicha Lucemburského (s Filipovou pomocí) zvolili císařem, a brzy na to Jan vyrazil vládnout do Českého království. Pro Jana Lucemburského a Karla IV. byla církev vždy „spojeneckou organizací“, papež sídlil v Avignonu a církev oběma našim králům pomáhala krotit mocnou šlechtu – ať v Čechách, tak v Říši. Ne zadarmo. Za Karla IV. se stala strašlivě mocnou a bohatou, a postupně přestávala fungovat tak, jak bychom od církve čekali, a stala se z ní prostě mocenská struktura ne nepodobná mafiánské organizaci. Ovšem s tím, že mocní preláti se nemuseli skrývat. A proto mnoho kněžích tohle chování církve kritizoval -mezi nejvýznamější krtiky církve patřil John Wycliff nebo Jan Hus.
Špatně bylo samozřejmě i to, že papež nesídlil v Římě. A tak jako jeden z životních úkolů si Karel IV. vzal napravení církve, a začal tím, že přiměl papeže Řehoře XI. přestěhovat se do Říma. Ve skutečnosti to dopadlo tak, že papež to tak dlouho sliboval, až zemřel. Do Říma se sjeli kardinálové a zvolili papeže nového. Hlavní slovo měli kardinálové z Itálie, a ti chtěli někoho, koho by mohli ovládat a vlastně si dělat, co chtějí. A tak zvolili Urbana VI. Což byl asi slušný a hodný člověk, ale všichni věděli, že je vlastně slaboduchý. Byla to natolik provokativní a pro církev špatná volba, že francouzští kardinálové se urazili, odjeli a zvolili vlastního papeže – Klementa VII., který obsadil česrtvě vyklizený palác v Avignonu.
A tak nastala situace, kdy církev měla dva papeže – papežské schizma. Pojem schizma znamená rozpad – a v dějinách známe ještě jedno schizma, tomu se říká „velké církevní“. Došlo k němu v 11.století – a trvá dodnes. Jde o rozdělení církve na východní a západní (římskokatolickou). Papežské schizma se rychle změnilo v občanskou válku mezi dvěma papeži a ani jedna strana si nezaslouží velké sympatie.
Situaci mohl z titulu autority císaře vyřešit Václav IV., kdyby se do toho hned vložil. Ale Václavovi se nechtělo a doufal, že to „nějak vyhnije“ a vyřeší se samo. Navíc byl hrozně nerozhodný a měnil názor na to, která strana je vlastně v právu.
Do řešení se rázně vložil až císař Zikmund, který kvůli schizmatu svolal koncil do Kostnice. A schizma vyřešil tak, že kardinály donutil obě předchozí volby uznat za neplatné a místo nich přijali nového papeže – Martina V.
Na první pohled se vše vyřešilo, ale pravda byla úplně jiná. Pro autoritu církve to byla smrtící rána. V určitém ohledu, tohle byl jeden z klíčových momentů, které znamenaly konec středověku. Církev přestala být nedotknutelnou a dokonce přestala být tím nejsilnějším hráčem. Odteď už nikdy neměla takovou politickou moc, aby se mohla měřit se světskými panovníky. A v době, která měla brzy následovat, vypukly jak husitské války v Čechách a na Moravě, ale po nich i reformace v Německu.
Stránky o Václavovi IV. už neudržujeme a jsou památkou na jeden náš starší projekt. Doporučujeme kouknout na stránku  Hry na naše živé aktuální projekty.