cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs en cs cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs en cs cs en cs cs cs hbs_lat cs cs cs cs cs cs en cs en es es cs cs cs cs ru cs en es es cs cs cs cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Předpovídání budoucnosti bylo tradičně úkolem šamanů a věštců. V moderní společnosti převzali jejich roli experti, využívající pro tento účel vědecký základ. V době informační exploze ale nastává vážný problém, jak v záplavě informačního šumu odhalit právě ty signály, které mohou vést ke smysluplné předpovědi.
Člověk jako biologický druh není po fyzické stránce k přežití nijak zvlášť dobře vybaven. Daří se mu to ale díky výkonnému mozku, který je na základě vytváření aproximací schopen ve svém okolí rozeznávat různé tvary a předvídavě a rychle reagovat na hrozby či příležitosti. Evoluční schopnost vyhledávat tvary ale někdy vede k tomu, že je vidíme i tam, kde nejsou, třeba v informačním šumu.
Kniha politického bloggera a prognostika Natea Silvera Signál a šum. Mnoho předpovědí selže. Některé ne (The Signal and the Noise: Why So Many Predictions Fail – but Some Don’t, 2012) se zabývá otázkami, jak a na základě čeho lze v informačním věku úspěšně předvídat budoucí vývoj. Informační věk ve skutečnosti nastal již díky Gutenbergovu vynálezu knihtisku, který zahájil éru masového šíření informací. Od té doby rapidně narůstá nejen jejich množství, ale zvyšuje se i potřeba správných předpovědí. Dnes již máme informací mnohem více, než jich umíme využívat. To ztěžuje naši schopnost najít v nich smysluplné signály, potřebné pro úspěšnou předpověď budoucího vývoje.
Obdobně jako počítače v sedmdesátých letech jsou dnes takzvaná big data – podle IBM jich denně vzniká více než 2,5 trilionu bytů – často považována za jakýsi lék na všechno. Optimistická idea, „že pouhé množství těchto dat nás zprostí potřeby vymýšlet teorii, a dokonce i vědeckou metodu“, je ale podle autora zásadně mylná. To, že o něčem víme, ještě neznamená, že tomu rozumíme. Data jako čísla sama o sobě nemluví. Význam jim přiřazujeme až my a často si ho bez ohledu na objektivní skutečnosti uzpůsobujeme vlastním potřebám. Ostatně již v roce 1970 Alvin Tofler v knize Šok z budoucnosti (Future Shock, česky 1992) upozornil na to, že obranou proti zahlcení informacemi bude zjednodušování stále složitějšího světa takovým způsobem, aby odpovídal našim předsudkům. I proto někdy hledáme kauzalitu tam, kde žádná není, zatímco reálný kauzální vztah snadno přehlédneme. To v důsledku vede nejen k informační slepotě, kdy si často jen myslíme, že něco víme, aniž bychom to skutečně věděli, ale i k touze po jednoznačných předpovědích, které by nám měli poskytovat (ale často neposkytují) experti.
Jak na dobré předpovědi
Publikace je vystavěna na pozadí úspěšné profesionální kariéry autora, který vymyslel fungující model předpovědí úspěšnosti hráčů baseballu, v letech 2008 a 2012 téměř na chlup přesně předvídal výsledky prezidentských voleb ve všech amerických státech a v pokeru díky svým metodám vyhrál čtyři sta tisíc dolarů. Ve třinácti kapitolách, jejichž záběr sahá od baseballu, finanční krize v roce 2008, globálního oteplování, chybných politologických prognóz přes předpovědi počasí a šachový souboj počítače Deep Blue s velmistrem Kasparovem až po problematiku terorismu, se Silver zabývá především důsledky prohlubujícího se rozdílu „mezi tím, co víme, a co si myslíme, že víme“ a zkoumá, proč jsou některé předpovědi úspěšné, zatímco mnohé jiné se mýlí. Za příčiny omylů považuje nejen náš sklon k výběru právě těch faktů, které vyhovují našim zkušenostem či hypotézám, ale i naše namyšlenost, že předpovídáme lépe, než tomu skutečně je. Úspěšné jsou přitom naopak předpovědi, jež jejich autoři neustále revidují na základě aktuálních poznatků a z nich vyplývajících nových kauzálních souvislostí. Autor v tradici klasické novinařiny vždy živě, srozumitelně a bez nadužívání odborných termínů (ty ostatně vždy vysvětlí) předestře téma, objasní problém a následně poučeně poukáže na možnosti, jak se s ním vyrovnat.
Čtenáře může trochu rozčarovat, že Silver nenabízí žádný univerzální způsob, jak vytvářet úspěšné předpovědi. Ano, má sice ve svém portfoliu ony „velké“ metodologické rady typu „korelace ještě neznamená kauzalitu“ a podobně, avšak trpělivě ukazuje, že ke každé předpovědi je třeba přistupovat individuálně a pokorně s vědomím vlastních chyb a předsudků a že „velké“ rady je nutno aplikovat s rozumem. Ve svých úvahách se ale přece jen silně opírá o jeden princip, a sice bayesovskou statistiku, která místo s četnostmi jevů pracuje s jejich podmíněnými pravděpodobnostmi. Umožňuje odhadnout platnosti nějaké hypotézy na základě jejího apriorního očekávání a pravděpodobnosti, že nějaký další jev ovlivňující platnost hypotézy nastane, respektive nenastane. Proces je vhodné podle potřeby i několikrát opakovat. I když absolutní objektivity a přesnosti nelze podle Silvera nikdy dosáhnout, bayesovský přístup umožňuje korigovat předpověď s každou novou skutečností a zahrnout do ní i vlastní subjektivní očekávání. Ale nejen to – umožňuje i experimentování s výsledky předpovědí včetně následné analýzy chyb, což v dlouhodobém hledisku vede k trvalému zlepšování kvality našich předpovědí.
Obecně se soudí, že knihy o statistice jsou málokdy zábavné a čtivé. S troškou nadsázky lze s bayesovskou pravděpodobností (na kterou se dá bez rizika vsadit) tvrdit, že si to čtenář této knihy nebude myslet již po přečtení první kapitoly o finanční krizi. Správnost předpovědi si může každý sám detailně ověřit po jejím dočtení.
Nate Silver: Signál a šum. Mnoho předpovědí selže. Některé ne. Přeložil Jan Kalandra. Paseka, Praha 2014, 544 stran.
Fragmentace vědění, mělkost myšlení, zlenivění mozku, úpadek tvořivých schopností, deprese, poruchy spánku, emocionální zploštění, celková otupělost a sklony k násilí u mladistvých. Že za všechny tyto jevy mohou digitální média, se čtenáře pokouší přesvědčit dramaticky napsaný …
Tradiční společnosti a my
Můžeme se opravdu ještě něco naučit od přírodních národů? I v Česku dobře známý popularizátor vědy Jared Diamond si to z racionálních důvodů myslí. Ve své …
Západ vládl světu od poloviny 19. století do poloviny století následujícího. K této dominanci podle historika Nialla Fergusona mimo jiné významně přispěla spotřební kultura. Dnes ovšem „stále …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates