cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs en cs cs pl cs en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs en es es cs cs fr cs hbs_lat cs en es es cs cs cs cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
A právě případ Josefa Vondrušky byl jistě důvodem, proč se v nedávných dnech objevila zpráva o tom, že archivy Vězeňské služby budou znepřístupněny. Zpráva byla rychle dementována – archivy budou i nadále přístupné tak jako dosud. Jenže v tom je právě ten problém.
Archivy Vězeňské služby totiž nejsou součástí běžných archivů, jsou vedeny jako spisovna, což znamená, že nejsou standardním způsobem uspořádány a katalogizovány, takže jsou přístupné jen částečně a je vlastně na libovůli úředníků Vězeňské služby, do čeho je možné nahlédnout a do čeho ne. Abychom byli spravedliví: osobní spisy politických vězňů (nebo alespoň jejich část) byly předány do Národního archivu, takže je možné je studovat podle archivního zákona.
V osobních spisech se dá najít ledacos – a nepochybně by se v nich našlo víc bývalých věznitelů, kteří by byli velice neradi, kdyby se veřejnost seznámila s tím, jak zacházeli s lidmi vězněnými za projevy odporu vůči komunistickému režimu. Nebyl to jen Josef Vondruška – a ten také není jediným bývalým dozorcem, který si našel cestu do řad demokratických politiků.
To však není nejdůležitější. Podstatné je poznat a popsat mechanismus, jakým vězeňství dřívějšího režimu fungovalo. Při pohledu zvenčí si můžeme představovat, že byl-li někdo za své přesvědčení a aktivity zbaven svobody, byl to už dostatečně krutý trest, než aby ho bylo potřeba dále zostřovat zavíráním na samotku, omezováním přídělu jídla či dokonce bitím. Omyl!
Zachoval se například pokyn – vydaný mimochodem nedlouho před krachem starého režimu – aby byla politická vězeňkyně na pár měsíců umístěna do cely s agresivní psychopatkou nebo lesbičkou: pak chtěli příslušníci StB přijet a nabídnout jí, aby s nimi tajně spolupracovala, že za to bude přemístěna. Existují důkazy o tom, že se k politickým vězňům do cel zařazovali donašeči a dokonce provokatéři, kteří je měli přimět k výrokům, za něž by pak bylo možné je znovu odsoudit. A je jistě v zájmu společnosti odhalit lidi, kteří takové věci plánovali a prováděli – abychom věděli, kdo je kdo. Vondruška je varovný příklad.
Jak už ale řečeno, není nejdůležitější najít pachatele těchto ničemností; nejdůležitější je vědět, jak to celé fungovalo. K tomu ovšem znalost osobních spisů nestačí. To hlavní jsou v tomto směru pokyny, denní hlášení, různé svodky a instrukce obecnějšího charakteru. A právě tyto materiály skrývá již zmíněná spisovna. Jsou sice „přístupné“, ale zdaleka ne v úplnosti. Mohou v nich bádat ti, kdo k tomu mají služební oprávnění (například příslušníci Úřadu pro dokumentaci a vyšetřování zločinů komunismu). Aby je mohli studovat historici a zvídavější badatelé či novináři, musejí se vykazovat různými potvrzeními a měli by mít nejnižší stupeň prověrky pro seznamování s utajenými materiály, kterou vydává Národní bezpečnostní úřad. A ani pak si nemohou být jisti, že jim příslušníci Vězeňské služby ukázali to, co opravdu chtěli vidět, a že jim ukázali všechno, co požadovali.
Za roky od pádu starého režimu jsme byli svědky dlouhých sporů o lustrace a vleklého boje o otevření archivů bývalé Státní bezpečnosti. Ani zde totiž vůbec nešlo v první řadě o osoby, nýbrž o objasnění celého mechanismu práce neblahé Státní bezpečnosti. Po nedávné změně ve vedení archivů ministerstva vnitra a po rozdělení těchto archivů na běžnou spisovnu a samostatný archiv bezpečnostních složek, jemuž stojí v čele Pavel Žáček, bude zřejmě ministerstvo vnitra k badatelům vstřícnější. A je svrchovaně žádoucí, aby podobný vítr zavál i do nejtemnějšího kouta minulosti – do vězeňství.
Je zvláštní a těžko pochopitelné, jak málo a povrchně se česká média věnují tomu, že Rusko Ukrajině na začátku letošního roku zatáhlo kohoutek s plynem. V jiných zemích se tím noviny zabývají jako prvořadou událostí, analytikům se jen kouří od pera, a tady až na pár …
Jde o svobodu tisku?
Přiznám se, že kdybych měla noviny, asi by v nich karikatury Mohameda, které vyšly v dánských novinách Jyllands-Posten, publikovány nebyly. Nemám totiž ráda zesměšňování náboženských symbolů a už vůbec ne symbolů víry někoho jiného. Uveřejnění Mohamedových karikatur v dánském …
Český prezident a film
V pátek 12. května odmítl Václav Klaus pode­psat novelu zákona o Státním fondu pro podporu a rozvoj české kinematografie a vrátil ji Poslanecké sněmovně. Samo o sobě to není nic nového, je to už sedmadvacátý zákon, který Klaus vetoval. A není to ani překvapivé …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates