cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs en en es cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs en cs cs en pl cs cs cs en cs cs pl cs cs cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Bílá pevnost Orhana Pamuka nás zavádí do barvitého světa osmanského Istanbulu na konci 17. století. Autor v tomto románu v polovině osmdesátých let předestřel všechna svá klíčová témata: vztah mezi Východem a Západem, minulostí a přítomností a místo, které mezi nimi zaujímá Já – a jaké Já to vlastně je.
Bílá pevnost (Beyaz Kale, 1985) je Pamukovým třetím románem. To z ní dělá nejranější z jeho děl, s kterým se český čtenář zatím mohl setkat. A je také dílem, kterým Pamuk vytyčil, po realistickém Panu Cevdetovi a jeho synech (Cevdet Bey ve Oğulları, 1982) a modernistickém Tichém domě (Sessiz Ev, 1983), nový kurs. Ten spočíval nejen v iniciování vlny zájmu o historický román v turecké literatuře, ale i v ustavení komplexu témat a motivů, jimiž se Pamuk zabývá ve všech svých dalších textech.
Příběh Bílé pevnosti čtenáři předkládá jako nalezený rukopis Faruk Darvinoglu (jinak postava Pamukova předchozího románu Tichý dům), s historií jeho nálezu a poznámkou, že se jedná o jeho překlad do moderní turečtiny. Začíná tím, jak je mladý benátský učenec zajat Turky a uvržen do otroctví. Protože předstírá lékařské znalosti a podaří se mu vyléčit několik spoluvězňů, je povolán i k nemocnému pašovi. Jeho úspěšné vyléčení, uskutečněné pomocí směsi zdravého rozumu a zlomků opravdových znalostí, vede k tomu, že paša Benátčana věnuje učenci působícímu na jeho dvoře, nazývanému prostě Hodža (tj. učitel). Ten je mu, alespoň podle vypravěče, k nerozeznání podobný. Protože ho má naučit všemu, co zná, věnují se spolu bádání, v šíři, jež je ozvěnou úsilí Bouvarda a Pécucheta.
Hodža neustále nadává na hloupost ostatních, včetně vypravěče, a doufá v získání přízně mladého sultána. S Benátčanem tvoří zvláštní pár, spojený vzájemnou nevraživostí a pohrdáním. Společně u stolu sepisují nejprve vzpomínky z dětství, pak špatnosti, které kdy provedli, a jejich protivné propletení se čím dál víc utužuje. Když potom vypukne mor, dokážou ho směsí astrologie a lékařské vědy v očích dvora zažehnat. Díky tomu se z Hodži stane dvorní astrolog a tato pozice blízko sultána je nakonec oba, i s jejich vynálezem, jakýmsi proto-tankem, zavede během válečného tažení až k bílé pevnosti Doppio. Tam si Hodža vezme Benátčanův oděv a zmizí do noci. A tam se Benátčan stane Hodžou.
Psaní spolu a identita
Otázka identity se objevuje i v jiných Pamukových románech. V Novém životě (Yeni Hayat, 1995) na sebe hlavní hrdina bere cizí identitu na cestě za hledáním pravdy nového života. Sníh (Kar, 2002) je o střetu turecké identity mezi Východem a Západem, jehož úběžníkem je básník Ka, přijíždějící z Německa, kde už léta žije, zpět do rodného Karsu na východě Turecka. A Jmenuji se Červená (Benim Adım Kırmızı, 1998) nechává vyvstat celou polyfonii hlasů, jimiž každý promlouvá ze své pozice a stvrzuje své hledisko. Ale v Bílé pevnosti je otázka identity ústředním motivem románu.
Hodža a Benátčan vůči sobě pociťují nenávist a nepřátelství, ale přesto nemohou být jeden bez druhého. Ten první po tom druhém chce odpověď na otázku „kdo jsem já?“. Ve snaze najít nulový bod identity sepisují své špatnosti, své malé zločiny a poklesky, na což vypravěč později vzpomíná jako na „krásné dny, kdy jsme sedávali u stolu, nenáviděli se a podobali se jeden druhému“. U Benátčana se snoubí strach a zvědavost, sleduje Hodžu a propadá pocitu, že sleduje sám sebe. Protože jsou jeden druhému zrcadlem, pohled do zrcadla je jejich další nesmyslné a děsivé zdvojení. A právě to Hodžovi Benátčan škodolibě radí, když neví, jak mu vysvětlit „Proč já jsem já?“ (a pro Hodžu s tím spojené „proč ostatní jsou tak opovrženíhodní a pitomí“). Když se pak do zrcadla dívají společně, Benátčan cítí, jako by z něj někdo vysával život, snad některý z jeho dvojníků nebo možná sám „chlad zrcadla“. Pro Hodžu se právě jejich podobnost stává příležitostí, jak překonat neprůhlednost sebe sama a dobrat se vlastní identity ve svém blíženci. Jejich spolupsaní, protikladné pozici spisovatele, který u stolu píše sám, kdežto oni jsou dva, má identitu odhalit, ale končí jen u vypravěčova postesknutí, že „celý život strávil podřimováním mezi čtyřmi zdmi a psaním nesmyslných knih“. Když potom pod Doppiem, nedobytnou bílou pevností, jejich vynález selže, Hodža převezme Benátčanovu identitu a zmizí, aby se stal někde daleko jím. Přijmout identitu někoho jiného je nakonec pro něj snesitelnější než zůstat neprůhledně sám sebou.
Zda však došlo k nějaké záměně, zda byla nějaká identita opuštěna a jiná přijata, zůstane nejisté. A to nejen ve světle pochybností vypravěče, ale také v otázce, kterou mu klade sultán a jež je svého druhu stvrzující pochybností (nebo pochybným stvrzením): „Není snad nejlepším důkazem toho, že jsou lidé všude stejní, skutečnost, že si mohou vyměnit místa?“
Já je někdo Druhý
Rozehrávání nerovnováhy identity a diference ale nekončí jen u záměny Hodži a Benátčana, nejednoznačnosti v tom, komu patří hlas vypravěče, a otázky, zda byli vůbec kdy více než jedním. Je zároveň ve vztahu Východu a Západu, jejich vzájemné podezřívavosti, pohrdání a pocitu nadřazenosti vůči druhému. A také v dialektice příběhu a pátrání ve svém nitru, snahy dobýt bílou pevnost své identity. V tom, jak si Hodža a Benátčan zrcadlově vyměňují svá místa, se rozrušuje jednoznačná identita Východu a Západu, stává se z ní směs, která není nikdy zcela analyzovatelná. Bílá pevnost ukazuje, že není možné jednoznačně říci, kde končí Východ a začíná Západ, ale ani to, kde končím Já a začíná Druhý.
Orhan Pamuk: Bílá pevnost. Přeložil Petr Kučera. Argo, Praha 2010, 198 stran.
Vyprávět příběh, říkat… řeč?
Román Harryho Mulische Objevení nebe je vyprávěn andělem. Důsledně konstruovaný příběh protkaný množstvím kulturně-literárních odkazů odhaluje nesvobodu Příběhu a krutost …
Pamflet Jeana Claira nazvaný O surrealismu s jeho vztahem k totalitarismu a ke spiritismu je podivně nesoudržným spisem, který z konzervativních pozic kritizuje surrealismus. Obviňuje ho mimo jiné z okultismu, ponižování …
Ve svém posledním románu Orhan Pamuk reflektuje selhávání vášně pro umění i vášně milostné. Touhu po ztracené lásce tiší shromažďováním věcí spojených …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates