cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs cs cs cs pl cs en es es cs cs cs en cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs fr cs en es es cs cs cs cs en cs en es es cs cs cs cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Terapeutický rozměr umění je základním tématem slovenského bienále Arteterápia. Nejen proto, že ho pořádá divadlo handicapovaných herců. Téma války zajiskřilo i v debatách po inscenacích a promítání.
Letošní, čtvrtý ročník mezinárodního banskobystrického bienále Arteterápia (16.–18. listopadu) byl koncipovaný na základě dramaturgického motta Chráněné území, inspirovaného názvem inscenace Divadla z Pasáže. To v Banské Bystrici vzniklo před patnácti lety (od ledna 2010 se stává Městským divadlem) a představuje unikátní arteterapeutický projekt. Jedná se o zcela profesionální divadlo mentálně či fyzicky handicapovaných herců, které funguje jako umělecko-sociální centrum.
Každý z uplynulých ročníků přehlídky byl charakteristický vyhraněnou dramaturgií. Tentokrát festivalové dny sestávaly z workshopů, seminářů, diskusí, krátkých filmů, představení a koncertů, jejichž jednotícím principem bylo téma hranice osobní svobody člověka a jeho vnitřní integrity tváří v tvář bezprostřednímu ohrožení života či důstojnosti. Dramaturgii festivalu se podařilo konfrontovat tvorbu umělců z několika zemí a kultur, které prožívají či prožily válečné konflikty a násilí. Program obsahoval díla týkající se tématu válečných konfliktů a násilí, především však umožnil bezprostřední uměleckou a názorovou konfrontaci diváků a tvůrců.
Slovenské a české inscenace, krátké filmy a semináře reflektovaly kontroverzní či dosud téměř nezpracovaná témata z domácí historie uplynulého století nebo posledních let. V inscenační sekci reprezentovala slovenské a české téma například zmíněná inscenace Chránené územie Divadla z Pasáže, Nordost Činoherního studia Ústí nad Labem podle stejnojmenné hry Torstena Buchsteinera, inspirované teroristickým útokem čečenských povstalců na moskevské divadlo Na Dubrovce v říjnu 2002, nebo scénická adaptace prvního dílu Pamětí Vasila Biľaka Mládí VB, kterou inscenoval pražský Divadelní soubor Odnož. Příspěvek českých a slovenských divadelníků k tématu chráněného území uzavřel Tanec přes plot pražského Divadla Archa.
Viděli jsme zde však i díla tvůrců ze Srbska, Kosova, Slovinska, Izraele, Palestiny a USA. Jelizaveta Bam slovinského Muzeum Institute Ljubljana otevírá otázku osobní svobody jedince v dynamické scénické kompozici, jejímž jádrem jsou virtuózní kreace performerky Barbary Novakovičové. Inscenace srbského DAH Theatre Research Centre Crossing the Line (Překročení hranic) a švýcarsko-kosovských Markus Zohner Theatre Compagnie a Multimedia Center The Last Supper (Poslední večeře) byly ve scénických postupech naopak velice sporé. Obě měly stejné téma vycházející ze společné historické zkušenosti: válka, násilí, svědomí, pomsta a odpuštění. Tvůrci pracovali s danou tematikou s vědomím její neutuchající aktuálnosti v domácím prostředí, výpovědi byly velice intenzivní, intimní. Zaujala mě odlišnost v uchopení principu jevištní metafory totožného tématu. Zatímco srbská inscenace se vyjadřovala na principu poetické, lyrizující metafory jevištních obrazů, švýcarsko-kosovská fungovala na principu metafory brutálního naturálu.
Umělci z Gazy se neprobili
Festivalová sekce zahraničních krátkých filmů, performancí a seminářů zahrnovala příspěvky z Kosova, Srbska, Izraele a USA. Z programu na poslední chvíli vypadla videoperformance o současném výtvarném umění v Gaze, kterou pro festival vytvořili Mohammed al Hawajri a Raed Issa z palestinské výtvarné skupiny Eltiqa-Group of Contemporary Art in Gaza. Organizátorům festivalu se nepodařilo vyřídit potřebné formální náležitosti k tomu, aby oba umělci mohli opustit pásmo Gazy – tedy hranici mezi pásmem Gazy a Izraelem. Mohammed al Hawajri poslal alespoň krátký film o reálném životě v pásmu Gazy. Absence palestinských tvůrců paradoxně litovali zejména izraelští filmaři Yossi Atia a Itamar Rose. „Velmi nás jejich neúčast mrzí. Těšili jsme se na jedinečnou možnost setkání s Palestinci, neboť doma k tomu máme minimum příležitostí. Systém velmi úzkostlivě střeží možnosti bezprostředních kontaktů mezi Izraelci a Palestinci a snaží se jim pokud možno zamezit. Většinou proto musíme na druhý konec světa, abychom se mohli setkat se svými sousedy,“ poznamenal Rose.
Atia a Rose přispěli do festivalového programu krátkými satirickými filmy, v nichž hravou a přitom výsostně ironickou formou otevírají v izraelské společnosti kontroverzní či tabuizovaná témata, jako je válka, sebevražedné útoky, útlak Palestinců v Izraeli, homosexualita či znásilnění. Některé z filmů jsou částečně hrané, jiné zcela dokumentární. Z jejich tvorby mohli festivaloví diváci zhlédnout například film Checkpoint (Kontrolní stanoviště), inspirovaný přílivem súdánských utečenců do Izraele. Atia a Rose vytvářejí prostředí pohraničního kontrolního stanoviště, přičemž náhodným civilistům oblékají uniformu, dávají k dispozici zbraň a nechávají je bezprostředně rozhodnout o osudu vyčerpaných uprchlíků na opačné straně hranice v poušti. Vpustit, či nevpustit? Stanoviska většiny „figurantů“ jsou krutá.
Voják nebo karikatura hrdiny?
Nejkontroverznějším příspěvkem festivalu se překvapivě stala americká performance The fifth Commandment (Páté přikázání), kterou vytvořili režisérka Elia Arceová a veteráni z války v Iráku Mathew Howard a Cameron White. Performance byla ukázkou ze stejnojmenné inscenace vzniklé na principu koláže z autentických materiálů amerických vojáků (dopisů, vzpomínek, dokumentů atd.) a stylizovaných výstupů a projekcí reflektujících momenty z historie americké armády. Jejím bazálním tématem je otázka zabití, viny, svědomí a odpuštění.
Ke kontroverzi, která vnesla do dramaturgické linie festivalu významný moment katarze, došlo při diskusi následující po vystoupení. Arceová promluvila o historii vzniku inscenace, k níž ji inspirovaly bezprostřední zkušenosti z období války v Iráku, kdy bydlela v Kalifornii poblíž armádní námořnické základny a potkávala americké vojáky. Poslouchala jejich příběhy a často slýchala: „Hlavně nevolte Bushe!“ Howard vyprávěl svůj příběh amerického mladíka, který jako mnoho jiných vstoupil do armády v osmnácti letech, aby se zbavil vlivu otce a zmizel z domova. Následovala trpká životní zkušenost a posttraumatický syndrom. V současnosti Howard pracuje na projektech, které si kladou za cíl odradit mládež od vstupu do armády a podle svých slov stále bojuje se svým svědomím.
Dramatický prvek vnesl do diskuse William E. Longden, anglický výtvarník a hudebník, který dlouhodobě spolupracuje s Divadlem z Pasáže a který Elii Arceovou a Mathewa Howarda označil za karikatury americké společnosti, v jejichž díle nenachází nic autentického. Howarda následně nazval karikaturou amerického hrdiny typu Clinta Eastwooda, načež demonstrativně odkráčel. Následovala rozechvělá, velmi subtilní reakce eastwoodovsky urostlého Howarda, jehož posttraumatický syndrom a problémy svědomí podle mého soudu karikaturou rozhodně nejsou. Do diskuse se přidal Iráčan Harant, rovněž stálý spolupracovník Divadla z Pasáže a svého času příslušník irácké armády. „Snažte se z toho dostat. Pro mne nejste vrah, ale oběť své společnosti,“ řekl. Mezi strnulými diváky to sice následně souhlasně zašumělo, otázka kolektivní a osobní odpovědnosti nicméně zůstává.
Autorka je doktorandka Katedry divadelní vědy FF UK, zabývá se arteterapeutickými aspekty divadla a dramatu.
Arteterápia, mezinárodní bienále. Banská Bystrica, 16.–18. 11. 2009.
Kultura Romů žijících v Česku je bytostně spjatá s kulturou slovenských Romů. Jejich je tedy i košické „romské národní divadlo“. I v mladé demokracii, která tomuto etniku …
Proč (ne)hrát romské drama
Romové jsou v Česku nejpočetnější národnostní menšinou. Romské drama se ale na jeviště divadel prakticky nedostává. Mohlo by se tedy zdát, že neexistuje. Tak to ale není. Sledovat romantická klišé je mnohem atraktivnější a romské drama netáhne?
Divadlo o Romech a s Romy, které se dokáže vyhnout nástrahám negativních i romantizujících stereotypů, se u nás nevidí často. Viktorie Čermáková ve hře Můj soused, můj nepřítel …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates