cs fi de es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs cs es cs pl en en es es cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs tr cs es en pt cs en es es cs cs es en en cs en es es cs cs es en en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Dokument o udání agenta-chodce Miroslava Dvořáčka na jaře roku 1950 je autentický, o tom lze stěží pochybovat. Autentický je ovšem pouze ve své materialitě: vyrobila ho SNB. S tímto materiálním faktem lze zacházet různě.
Zažloutlý papír s textem dokumentujícím někdejší akt zrady v sobě skrývá zvláštní kouzlo. Je-li pak oním stuchlým listem škobrtavý raport SNB ze 14. 3. 1950, udavačem má být světoznámý spisovatel a následkem oznámení je pro zatčeného kurýra třináct let dolů a káznice, ono kouzlo – v jádru poetické – zazáří nadpoetickou, mediální aurou skandálu. List vypadlý z archivu je s to rozehrát kauzu, která plní stránky evropských novin od ruské Gazety po britský The Guardian; to musí těšit každého, kdo věří, že zkoumat minulé má smysl. Anebo ne každého bez výjimky?
Literární provoz má ovšem velké štěstí, že se mu takové životopisné perly vysypou občas maně z rukávu, a nezůstává tak – jako ve všem ostatním – pozadu. Tyhle taháky (pak už jsou jen zprávy o udělených cenách, dál je šeď a poušť) ukazují, v čem mohou literatura a archiv přes svou zřejmou neužitečnost přece přispět k všeobecnému pokroku a informovanosti. A také zřejmě proč má smysl literární texty číst. Umožňují posvítit si na autora. A s autorem prokouknout i dobu.
S podobnými objevy, jaký učinil Adam Hradilek z Ústavu pro studium totalitních režimů, historik, potažmo novinář vyjít na trh může – dokonce by měl. Neměl by to ale dělat způsobem, který předvedl Hradilek společně s novináři Petrem Třešňákem a Martinem M. Šimečkou v Respektu. Rozplést příběh o Hrdinství a Zradě, strhnout zakuklenému odrodilci škrabošku a nejasnými nazvat pouze jeho motivy – tomu se věru říká kus poctivé novinařiny. Zvlášť když je tak solidně historicky podložena (chybí Kunderův podpis na zprávě, jeho současné vyjádření neměli, chybějí dokumenty z výslechů a soudního přelíčení…). Kdo by nevěřil upřímnosti Hradilkových slov z pondělního článku o nezištných a celospolečensky prospěšných důvodech (osvětlit temné, najít zapadlé hrdiny ad.), které Ústav i časopis Respekt ke zveřejnění příběhu zrazeného kurýra vedly?
Jak rychle se pak do rozmanitých reakcí na otevřenou kauzu promítly apriorně zakotvené názory! Jak názorně se projevilo, že interpretaci historických událostí a fikce lze odlišit jen vážně nesnadno! Podobu takové důkladně předsudečné literární interpretace ilustroval výborně Alexander Tomský v Lidových novinách z 15. října. Píše tam, že Kunderovo dílo – vposledku kýčovitě – míchá dohromady pornografii, odosobnění a ironii a že špatně napsané poukazuje na ukrytou nepoctivost nebo maskovanou demagogii. Tady člověk ani neví, jestli se postupuje způsobem: vím, že autor je mizera, tudíž i jeho knihy jsou mizerné, anebo opačnou pseudologikou: kniha je bídná, a tak již jen doložím, jak špatně kamuflovaným bídákem je autor.
Kunderovy fiktivní vývody o konspiraci („atentát [na autora] tak perfektně připravenej, tak podezřele perfektně připravenej“) přitom vyjasnění příliš nepomohly; spíše než o spiknutí dva dny před zahájením frankfurtského knižního veletrhu hovoří o autorově obsesi marketingovým zvukem jména Kundera.
Prohlášení literárního historika Zdeňka Pešata z 15. 10. 2008 o tom, že Miroslav Dlask se mu jako členovi fakultního stranického výboru tehdy s věcí svěřil (včetně toho, že prý agenta nahlásil), kauzu definitivně nevyřešilo; nevysvětluje, jak se Kunderovo jméno do zprávy dostalo (ani například proč by Dlask nebo kdokoli jiný riskoval s uvedením falešné identity). Jisté je, že zápis vstržm. Rosického zůstane předmětem výkladů založených na pohledech daných již předem; jisté je také to, že na rozdíl od událostí románového světa mají tyto události jednu verzi správnou. Tu se však již zřejmě s určitostí nikdy nedozvíme.
Co se však vyjevilo zřetelně, ba v zářivých barvách kýče, jsou stereotypy, které tvoří povědomí o vnímání beletristických textů a které jsou v jistém smyslu stejně ideologické jako představa beztřídní a ideově sjednocené společnosti. V novinách se například znovu a znovu črtal tento sugestivní obraz: Kundera se skryl před veřejností a teoretizoval o rozdílu mezi autorem a postavou v textu proto, že se svíjí v mukách udavačské viny. To má asi tolik logiky, jako že Oscar Wilde chtěl uměním „odhalovat umění – a skrýt umělce“ proto, že byl na kluky.
Pochybené je i hledání motivů v díle pro přímočarou (psycho)analýzu, zde motivů zrady a udání. Kundera to tam má – čili práskal. Jiří Gruša napsal o pilném donašečství celý román; zbývá již jen zjistit, koho bodnul on. Možná je cosi perverzně uspokojivého na tom, že snad zvonili všichni. Konečně se ostatně objevil důvod přečíst si nějakou tu knihu – aspoň pro reportéry, kteří píší, že se v Žertu rozvíjí story udání. K udání v prvním Kunderově románu vůbec nedojde: provokativní pohlednici Ludvíka Jahna zachytí bdělé vedení politického tábora. Poselství se hledají v díle snadno, a to zvlášť když jsem ho pořádně nečetl; vypovídají pak ovšem více o hledajícím. To se zde zvláštně týká nejen literatury, ale i archivního textu a „literárně-historické“ rekonstrukce.
Škodolibost, s níž se někteří těší z Kunderova zasažení žertem osudu, má i jiné kořeny, než z jakých vykvetli národu „konfident“ Sabina, „dobrý voják“ Švejk nebo sražený hrdina Fučík – motivaci, jejímž nechtěným strůjcem je Milan Kundera sám. Nemyslím odvetu novinářů, které Kundera „bojkotuje“ (idnes.cz), ani dotčenost části české veřejnosti autorovým odtažením se od vlasti a rodného jazyka. Na mysli mám jeho fikční autorskou stylizaci, která poznamenává i jeho veřejná verbální gesta. Od románu Život je jinde se v Kunderově díle objevuje autorská figura, která text i osudy jeho postav pečlivě inscenuje. Tato autorská figura není autor. Ale autor – ten, který v rozhovorech a pojednáních úzkostlivě střeží klíče ke čtení svých románů – se začíná této figuře podivuhodně podobat. S maskou autorského vypravěče, přemítavého, nabádavého a vševědoucího, kterou Kundera účinně využívá ve svých textech, jako by začal autor srůstat. Kundera řekl, že nechce být veřejnou postavou; k tomu, aby se jí stal, ale mimo jiné i jeho mentorská póza vyzvala.
Možná je toto srůstání autora s „autorem“ nevyhnutelné. Borges má kratičkou povídku Borges a já, v níž se vypravěč („já“) chce distancovat od „Borgese“ – toho Borgese přisvojeného diskursy novin a literárních dějeprav; povídka končí slovy: „Nevím, který z nás dvou napsal tuhle stranu.“ Který z Borgesů a který z Kunderů je „morálním arbitrem“ (ČT 24) a „morální institucí“ (Die Welt), to ovšem vědí jenom někteří novinoví pisatelé – a možná autor sám.
Autor je anglista a literární teoretik.
Mezi textem a oralitou
Dnes již klasická kniha Waltera J. Onga Technologizace slova se zabývá psychologickými, mediálními i literárněvědnými aspekty, provázejícími přechod mluvené kultury ke kultuře písma a znaků. …
Cyklus přednášek anglického literárního historika Franka Kermodea (1919) se slavným názvem Smysl konců nabízí nečekaný a demytizující pohled na způsob, jakým se lidé vyrovnávají s časovostí …
Literární teorie pro „false beginners“
Poslední kniha anglisty a literárního teoretika Wolfganga Isera (1926–2007) Jak se dělá teorie (2006) pojednává tak trochu o tom, jak se teorie dělá, hlavně ale o tom, jaké na sebe vzala v průběhu 20. století podoby a tváře.
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates