cs pl cs cs en cs pl cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs fr pl cs cs sk cs cs cs cs cs cs cs cs en cs hbs_lat cs cs cs cs en
Rozhovor Ivy Mladičové s Pavlem Šimíčkem
Ve svých sochařských pracích často propojuješ formu technicistní a přírodní. Jak a kdy jsi k tomuto tvarosloví dospěl?
Myslím, že toto propojení se v mém uvažování o soše a objektu objevovalo vždy a úplně přirozeně. Je to spíše intuitivní zpracovávání podnětů, které nás obklopují, na které narážíme a ony dokážou zaujmout svou vizuální přitažlivostí. Technicistní formou jsem se do větší míry zabýval během studia na AVU, ale postupem času pozoruji, že mě to více táhne k formám přírodním. Je všeobecně známo, že příroda neobsahuje faleš. Nacházím v ní větší klid.
Co přesně míníš výrazem „faleš“ vzhledem k technicistní formě?
Nic proti ničemu, příroda si na nic nehraje, prostě je, chová se absolutně přirozeně. Jsou to fascinující shody náhod, které zapříčinily existenci všeho, čeho jsme součástí. Pro mě je to nekonečný zdroj čiré inspirace. Samozřejmě technicistních formy (útvary) se s přírodou nevylučují. Z hlediska civilizačního je to běžná zkušenost, která se vzájemně propojuje.
Pro klášterní zahradu jsi vytvořil velkoformátový poetický objekt Laputa III sestávající ze zmnožených hexagonálních hranolů vytvořených z juty a sádry. Jde o pokračování cyklu – čím námět ostrova Laputa tak poutá tvou pozornost?
Pro mě jako sochaře je představa vznášejícího se ostrova přitažlivá hlavně tou bájnou vizí popření tíže materiálu. Sochař neustále řeší stabilitu, hmotnost, způsob manipulace se sochou, ale také její křehkost a životnost. Ostrov Laputa se přes svou vizuální tíži vznáší. A to je přece úžasné. Hledám tvar, který by přiměl hmotu levitovat.
Jsou pro tebe často inspirativní specifické přírodní formy viděné v krajině?
Krajina se do nás vpisuje a nemusí to být žádný intelektuální konstrukt. Ano, některé krajinné či přírodní útvary jsou natolik přirozeně silné, že jim nedokážu odolat a objeví se více či méně patrné v nějaké mé soše. Ale nejčastěji tam vstupují samy.
K betonovým Laputám jsi zmínil jako inspirativní strukturu-tvar konkrétního pohoří na Novém Zélandu.
Přesně tak. Betonové Laputy vycházejí z jednoho místa na severním ostrově Nového Zélandu. Tamní krajinný útvar byl zformován, a to působením přírodních vlivů, do skrumáže několika metrových zvětralých stalagmitů. U této konkrétní části krajiny byla dokonale vidět její rychlá proměnlivost. A hlavně pomíjivost formy.
Čím je pro tebe důležitý princip fraktálního zmnožení formy?
Myslím, že je to jeden z nástrojů, jak ponechat formu sochy otevřenou – neuzavřenou. Dalo by se říci: nikdy není zcela hotová, užívá princip nekonečna.
Jak jsi přemýšlel o prostoru klášterní zahrady při hledání místa pro jednotlivé sochařské objekty?
Demokraticky. Přece jen jsme byli tři vystavující a za žádnou cenu jsme nechtěli mít mezi sebou sebemenší konflikty. Ale teď vážně. Prostor klášterní zahrady je velice pěkný a příjemně členitý. V takto rozmanitém prostoru je pro sochy-objekty dost možností. Pokusil jsem se je instalovat tak, aby vzájemně korespondovaly s okolní krajinou a architekturou. Aby se vzájemně nenarušovaly, ale působily dojmem odjakživa přítomným.