cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs en cs cs pl cs en es es cs cs en cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Španělský teolog Jon Sobrino, který dlouhodobě působí v San Salvadoru, patří mezi nejvýraznější postavy současné teologie osvobození. Ve svém díle vysvětluje, že katolická církev nesmí být nástrojem útlaku, ale naopak by měla propůjčit hlas jeho zapomenutým a bezejmenným obětem, jejichž osud v mnohém připomíná Ježíše Krista.
V Česku si připomínáme 17. listopad 1989 jako počátek sametové revoluce, ale pro Salvadorce je o den dřívější datum, 16. listopad 1989, dnem masakru na jezuitské univerzitě v San Salvadoru. Zavražděni byli profesor Ignacio Ellacuría, rektor a významný představitel teologie osvobození, další čtyři pedagogové a také kuchařka Elba Ramosová a její šestnáctiletá dcera Celina – coby nepohodlné svědkyně. Z vyhlédnutých obětí se zachránil profesor Jon Sobrino, který byl v době útoku na cestách. Vrahy byli příslušníci elitní armádní jednotky Atlacatl, vycvičení v USA.
Když naši zemi navštívil v roce 2014 Noam Chomsky, zmínil tento případ při porovnávání postavení disidentů v bývalých socialistických zemích a Latinské Americe, a pozastavil se nad nekritickým obdivem USA ze strany Václava Havla. Vysloužil si tím v českých médiích nenávistné reakce.
Proč salvadorskému režimu tolik vadili učitelé teologie? Proč v převážně katolické zemi mučili a vraždili kněze a jeptišky a proč v roce 1980 plukovník salvadorské armády Saravia zastřelil v San Salvadoru při bohoslužbě arcibiskupa Romera? U oltáře byl do té doby zabit jediný arcibiskup: Tomáš Becket roku 1170, když se znelíbil králi, protože prosazoval církevní privilegia. I Romero a další se znelíbili mocným, domácím i těm z cizího impéria, a to proto, že prosazovali nikoli svá privilegia, ale práva chudých.
Po staletích španělské koloniální nadvlády, kterou vystřídala politika „zadního dvorku“, již pod názvem Monroeova doktrína praktikovaly Spojené státy, byla výsledkem obrovská nerovnost a brutální potlačování všech pokusů tento stav změnit.
V takovém prostředí se konečně zrodil i odpor církví. Určité kruhy se v Latinské Americe od konce padesátých let počaly zasazovat o zlepšení postavení chudých. V roce 1968 získal tento proud jméno teologie osvobození. Současně ho začal používat brazilský presbyterián Ruben Alves i peruánský katolík Gustavo Gutiérrez, který v roce 1971 vydal stejnojmennou knihu. Většinovou podporu hierarchie získal model církve zastávající princip „preferenční opce pro chudé“ právě v roce 1968 na zasedání latinskoamerické katolické biskupské konference v kolumbijském Medellínu. Biskupové tak reagovali na růst lidových hnutí, usilujících o sociální, politické a hospodářské reformy, a o větší podíl laiků na pastorační činnosti církve. Takový vývoj byl na straně instituční církve umožněn reformami, které přinesl Druhý vatikánský koncil (1962–1965). K radikalizaci lidových hnutí pak přispěla zejména úspěšná Castrova revoluce na Kubě v roce 1959, jejíž vliv na Latinskou Ameriku lze sotva přecenit.
Teologie osvobození od počátku chápala sama sebe jako kritickou reflexi praxe, šlo jí o nový způsob provozování teologie, vedoucí spíše k „ortopraxi“ než k ortodoxii. Významnou roli začaly hrát poznatky společenských věd a vedle dependenční teorie došla uznání i marxistická ekonomická a společenská (třídní) analýza nebo teorie strukturálního násilí. S tou koresponduje teologie sociálního nebo strukturálního hříchu, analyzující nadosobní podobu zla, vtělenou do společenských institucí a struktur. Z takového přístupu vychází kritika postkoloniální nerovnosti a kapitalismu jako takového.
Brzy se objevila výtka příklonu ke komunismu. Recifský biskup Helder Camara spor vyjádřil lapidárně: „Když dám chudým najíst, říkají, že jsem světec. Když se ptám, proč jsou chudí, říkají, že jsem komunista.“ K významným odpůrcům teologie osvobození patřili kardinál Ratzinger – v době, kdy vedl Kongregaci pro nauku víry, i jako pozdější papež Benedikt XVI. – i jeho papežský předchůdce Jan Pavel II. Za jeho pontifikátu došlo například k suspendování brazilského františkánského profesora teologie Leonarda Boffa, asi nejznámějšího představitele teologie osvobození.
Oficiální napomenutí za „chybné a nebezpečné myšlenky“, ovšem bez dalších sankcí, vydal Vatikán v roce 2007 i vůči dalšímu významnému teologovi, salvadorskému knězi Jonu Sobrinovi, tomu, který v roce 1989 jen o vlásek unikl smrti.
Sobrino je původem španělský Bask, narodil se roku 1938, do Salvadoru odešel v osmnácti letech už jako člen jezuitského řádu. Po studiích stavebního inženýrství, filosofie a teologie ve Spojených státech a v Německu se do Salvadoru vrátil a stal se spoluzakladatelem katolické Středoamerické univerzity Josého Simeóna Cañase v San Salvadoru.
Sobrino se věnuje především christologii, nauce o Kristu, který je podle křesťanské víry člověkem i Bohem. V dějinách teologického myšlení postupně sílil důraz na Ježíšovo božství. Stále více se z Ježíše z Nazaretu stával nebeský Kristus. Z toho, který volal k vnitřní proměně a k praktickému uplatnění lásky ve všech oblastech života, se stal předmětem uctívání. Jak se Kristus vzdaloval na nebesa, rostl význam církve, jejích kněží a obřadů pro cestu ke spáse. Už ve třetím století Cyprián vyslovil přesvědčení, že „mimo církev není spásy“. Navzdory reformaci i dalšímu vývoji katolické teologie je téma pořád předmětem sporů.
Nejvýznamnější Sobrinova christologická práce má příznačný titul Jesucristo liberador. Lectura histórico-teológica de Jesús de Nazaret (Ježíš osvoboditel. Historicko-teologické čtení o Ježíši z Nazaretu, 1991). Kniha vznikala v době krvavé občanské války a nese v sobě naléhavost hledání naděje. Sobrino volí perspektivu obětí – chudých, trpících a zabíjených Salvadorců. Kristus, kterého popisuje, je historický Ježíš s praxí lásky a osvobozujícím poselstvím Božího království chudých a pro chudé. Proti snahám zneužít Krista jako nástroje útlaku zdůrazňuje jeho konflikt s mocnými, který vedl k ukřižování. V jiné své knize píše o vzkříšení: „Ježíšovo vzkříšení je (…) symbol naděje. (…) Nevidím, jak jinak můžete prokázat lásku (…) než solidaritou s oběťmi tohoto světa. A když jste v solidaritě s oběťmi, nevidím, jak byste se mohli vyhnout kříži. Teologie kříže je teologií lásky v našem reálném světě.“
Shodné hledisko pak proměňuje pohled na církev. Chápání církve jako „Božího lidu“ lépe koresponduje s novozákonním obrazem církve jako „těla Kristova“ než důraz na hierarchii, kněžskou moc a církevní autoritu. V přímé kritice tradičního pojetí nazval Sobrino svou sbírku prorocko-utopických esejů Fuera de los pobres no hay salvación (Mimo chudé není spásy, 2007). Tento základní motiv teologie osvobození, který najdeme i v dílech současného papeže, je vzdálen nějakému sociálnímu romantismu. Tito teologové zpravidla působí ve velmi úzkém kontaktu s chudými, s církví základních společenství, s bídou favel a slumů. Vědí dobře, jak krutá a degradující chudoba je. Chudí nejsou lepší lidé, ale jsou to lidé, jejichž důstojnost a práva a často i fyzický život jsou v ohrožení. Jsou oběťmi stejně jako Kristus.
Osvobození se týká všech. Nejen chudých a utlačených, ale i bohatých a utlačovatelů. Pro utlačené je cestou ke svobodě konec útlaku. Pro utlačovatele je osvobozením, když se útlaku vzdají, nebo spíše – když jsou zbaveni možnosti utlačovat. Růst vlivu levicových demokratických stran a hnutí v Latinské Americe posledních desetiletí a zlepšení situace chudých v řadě zemí bylo významně ovlivněno myšlenkami a praxí teologie osvobození.
V roce 2010 Jon Sobrino na závěr své přednášky v Mnichově před několika tisíci posluchači prohlásil, že naději na spravedlivou budoucnost nesou chudí, zatímco bohatý svět už žádnou naději vyvolat nedokáže. Často na jeho slova myslím.
Autor je publicista a duchovní Československé církve husitské.
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates