cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs ru cs cs pl en en es es cs cs en cs cs en cs cs cs cs cs sk cs cs cs cs cs en en cs en es es cs cs cs en en cs en es es cs cs cs en hbs_lat cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Podruhé ve své přibližně tříleté historii čerpá dramaturgie pražské fotogalerie Langhans z fotofestivalu Noorderlicht, jenž se na severu Holandska koná od roku 1990. Poprvé tomu tak bylo loni na jaře, kdy do sálů ve Vodičkově ulici pořadatelé přenesli výsek z přehlídky Nazar – fotografie z arabského světa, uspořádané v rámci Nooderlichtu na podzim 2004. Z následujícího ročníku tohoto severoholandského, ovšem zcela neprovinciálního, mnohočetného podniku byla pro Prahu nyní převzata část kolektivní expozice Stopy a znamení.
„Stopy důležitých událostí a znamení některých určujících jevů dnešní doby. Díla fotografů pocházejících z více než deseti zemí mají jedno společné: zabývají se fenoménem času ve fotografii. Může zmrazený okamžik na fotografii vypovídat o zmrazené skutečnosti? Jak zobrazit změnu a vývoj? Jak odlišit příčinu a následek? Nakolik fotografie realitu pouze dokumentují a kdy ji už samy dotvářejí svým subjektivním pohledem?“ To je základní charakteristika expozice ve formulacích pražských organizátorů. Věty kolísají mezi pojmenováním něčeho relativně konkrétního či specifického a banálním, popřípadě všeobecným, bezbarvým konstatováním. Kupříkladu otázku „Nakolik fotografie realitu pouze dokumentují a kdy ji už samy dotvářejí svým sujektivním pohledem?“ snadno uplatníme leckde jinde; momentálně třeba na retrospektivě nizozemské fotografky Rineke Dijkstrové, kterou do konce srpna hostí Galerie Rudolfinum.
Neurčitost – to je nejspíš základní vlastnost dosavadního programu členité, několikapatrové, nicméně atmosférou komorní Langhans Galerie. Dramaturgicky se zde pozvolna cosi rýsuje, řekněme směrem ke konceptuálnímu dokumentu, avšak tu a tam do toho vstoupí historizující naturalismus, realismus či aktivismus (krátkodobé expozice k akcím typu Jeden svět, prezentace Langhansova archivu portrétů osobností). A pak se tu nachází jeden skrytější, ale o nic méně podstatný nesoulad, jejž i Stopy a znamení v sobě obsahují. Zahraniční organizátoři vytýčí téma obecně, široce, filosoficky, přičemž kolem základní „teze“ osciluje rozvětvená paleta konkrétních děl. V Langhansu však dochází u převzatých expozic k redukci nejen početní, nýbrž i významové: vazba na téma se ořezem exponátů stává doslovnější, potažmo nepřesnější. To si lze ve Vodičkově ulici ověřit prohlédnutím holandské publikace k projektu Stopy a znamení (případně jejím zakoupením; 650 korun je vzhledem ke kvalitě katalogu cena téměř dumpingová).
Za takové situace je nejpříhodnější „zapomenout“ na koncept formulovaný u vstupu do výstavy, postupovat sály vstřícně a nechat k sobě díla přicházet do značné míry odděleně, sama od sebe, s důvěrou, že celek se v mysli nějak poskládá a hierarchizuje. Pro mě ze Stop a znamení vystupuje do popředí několik autorských ukázek. Předně jsou to rozměrné barevné práce Američana Larryho Finka (1941), které pod názvem Zakázané obrazy nafotografoval v roce svých šedesátin. Fink inscenoval opulentní výjevy ironizující washingtonskou administrativu v čele s prezidentem Bushem (muž mu nikoliv nepodobný například pokládá ruku na ňadro odvázané modelky). The New York Times Magazin, pro nějž obrazy vznikaly, se po 11. září 2001 zalekl a v USA se Finkovy ironické spektákly dočkaly publikace až předloni. Vynikající je černobílý cyklus Owena Logana (1963) Maškaráda: Michael Jackson v Nigérii. Skotský tvůrce v letech 2000–04 v této africké zemi inscenoval vtipné či přízračné situace s tamějším imitátorem amerického hudebníka. Imitátor má hlavu skrytou v sošné masce Jakcsonova „odbarveného“ obličeje. Logan tím sarkasticky komentuje přizpůsobení se původně černošské hvězdy bílému kulturnímu modu, ale současně marketingovou invazi takové zpracované pop star do „kolonií“ a provincií. Inscenované – ovšem jemně, bez „divadelní“ výpravy, jako je tomu u předchozích dvou děl – jsou i barevné portréty obyvatel Íránu. Holanďanka Anoek Steketeeová (1974) nazvala tyto předloňské a loňské záběry Proscénium a sděluje, že konkrétní Íránci se vymykají žurnalistickým představám o „temném“ životě v přísném, zaostalém státě, že jsou téměř jako „my“. Ovšem jde o to „téměř“. Oblečení jednotlivců či rozesazení rodin vypovídá o kulturní odlišnosti, kterou některé moderní předměty, jimiž jsou Íránci vybaveni, sice obrušují, nicméně fundament oné jinakosti nemohou setřít a popřít. V kontextu takovýchto děl, která vědí, co chtějí, je těžko vysvětlitelná přítomnost – a tato pochybnost platí již pro primární volbu holandského kurátora Wima Melise – černobílých subjektivních dokumentů Turka Aliho Taptika (1983). Ten začal fotografovat roku 2001 v Istanbulu a jeho snůška trendovně „mázlých“ dojmů dosahuje úrovně nadprůměrnějších cvičení na soudobých fotografických fakultách. Čeho je tohle znamení?
Několik zapamatovatelných jednotlivostí, jež mohou vést k hlubšímu zájmu o dotyčného tvůrce – to je stopa, která v divákovi z letní návštěvy Langhans Galerie Praha zůstane.
Autor je redaktor MF Dnes.
Stopy a znamení / Traces and Omens.
Langhans Galerie, Praha, 7. 6. – 20. 8. 2006.
Do FotoTorstu vstoupila barva
Dvaadvacátým svazkem, věnovaným Dušanu Šimánkovi (1948), vstoupila edice FotoTorst, nejsoustavnější fotografická řada v současné české knižní produkci, do nové etapy. Poprvé je totiž monografie věnována autorovi, v jehož díle převažuje barevná fotografie. To je sama o sobě výmluvná …
Objev má jméno Aulehla
Po jarní opavské premiéře se do hlavního místa přesunula výstava Takoví jsme byli Gustava Aulehly (1931). Soubor černobílých fotografií z padesátých až osmdesátých let je překvapením sezony, důkazem, že objevy jsou možné i na tak tradicionalistickém poli, jakým je humanistický dokument.
Aula má ráda Olgu
Jako edičně poněkud záhadná se mi jeví být knížečka fotografií teplické rodačky Olgy Strohschneiderové (1963) Černá a bílá, vydaná v nakladatelství Aula za spolupráce Torstu. Obálka výborně vytištěného paperbacku – s lesklými, lakovanými reprodukcemi fotografií na jinak matném …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates