cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs en cs cs pl cs en es es cs cs cs cs cs cs sk cs cs en cs cs cs zh cs en es es et cs cs cs zh cs en es es cs cs cs cs hbs_lat cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Pokud vstoupíte do prostoru teatro NoD na Almu a Amandu, tak jednak obě hned uvidíte a jednak samozřejmě víte, že právě teď se setkáváte s nimi. Obě jsou na místě. Jsou jakousi scénografií, ale nejsou nehybné. Aspoň ne úplně. Alma nebo Amanda, ale na tom koneckonců nezáleží, sedí na židli. Představuje ji Henna Kaikula. A ta druhá, ať už Amanda nebo Alma, sedí v rámečku podobných proporcí, jako má žlutý okraj obálky National Geographic, zavěšeném vpravo pod stropem. Ten je ale čistě kovový. V něm sedí Linnea Happonen.
Prostor NoD vůbec není nijak zvlášť zabydlen, ale ona ostatně přítomnost obou dívek je důležitější a víc určující, než by bylo jakékoli pojednání prostoru. Je to podivuhodné splynutí významu přítomnosti herce a scénografie, i když si ani jedno nehraje na to druhé či na nic jiného. Nepřipadám si, že jsem přišel jenom do syrového prostoru, i když o jeho syrovosti nelze pochybovat. A jí též vypovídá. Naznačuje carrollovské možnosti průniku do dalších místností a světů. Trochu v něm rezonují události, které se zde odehrály před mnoha lety a v jejich průběhu. A mohly být (a asi i byly) pohnuté povahy. Vše, čím na nás prostor mluví, komunikuje s úvodní existencí obou hereček. A také s jakousi odlehčenou kolovrátkovou hudbou či hudbou hracích strojků, která stávající syrovost ještě umocňuje.
Henna Kaikula se dá – a tím už začíná „oživlá“ část představení – do různých činností, které předznamenávají neverbálnost a nesyžetovost celé produkce. Její jednání je však skutečným jednáním, a nikoli pouhou choreografií. Zapisuje si něco do deníku. Jak dívčí – alespoň v očích nás mužů – je to činnost! Přitom se její tělo kolem její hlavy a paží různě „prochází“ a některé fáze nejrůznějších a nejnemožnějších konfigurací hodných hadí ženy zaznamenává tím, že se v dosažené poloze na chvíli zastaví. První asociace na nový cirkus (o kterém se v souvislosti s Kaikulou mluvilo po představení v kuloárech) vyvstává a upevňuje se hned tady, na začátku. Každého asi napadlo: pokud člověk toto umí, tak nedě lat to a jenom to a nic jiného by byla čirá neodpovědnost vůči svému vlastnímu talentu. Kaikula se, kroužíc kolem deníku i židle (svého původního stanoviště), staví na hlavu. Nadzvedne se na rukou, hlavu postaví či položí – podle toho, jestli to berete ze své perspektivy nebo z její – na vzdálenější místo. Pak nadzvedne ruce a postaví je blíže k hlavě. Pak zase vzdálí hlavu. Tak jde poměrně volnou chůzí; jednou „došlápne“ na ruce, ve druhém kroku „došlápne“ na hlavu. Přitom – a to opakuji – se nejedná o sestavu, ale o význam a významotvornost. Herečka přitom výrazem nic neilustruje, ale ani svoji mimiku ostentativně neodmazává. To, co dělá, je prostě typ a vyjadřovací styl jejího hereckého existování. A co naplňuje a vyjadřuje svým hereckým bytím na scéně? Téma, které se pokusíme pojmenovat vzápětí sami.
Po úvodní scéně slézá i Linnea Happonen ze své uzavřené hrazdy a obě dívky se dostávají do různých vztahů, někdy i pomocí tance. Tu jsou si zrcadlem, tu jedna iluzí, představou té druhé. Dívka či její iluze mizí, ztrácí se své partnerce nebo tomu, kdo ji snil, a zanechává po sobě prázdnotu a bolest. Neexistuje ten druhý jen v naší mysli? Existuje vědomí u druhého člověka? (Otázka radikálního skepticismu.) To snad je ono téma. Možná ani nestálo na počátku práce na inscenaci. Naopak jako přínos této inscenace vidím schopnost a možná přímo nutnost artikulovat jakákoli témata přímo zkoušením, pojmenováváním si tělem a zaznamenáváním těch míst, která pro nás (pro ně) mají smysl. Ostatně i Chaplin začal – když už na to měl dost prostředků, zato už neměl výstupy ověřené v kabaretu – vyprávět přímo a od začátku filmováním. Vzal kameru, scenerii a herce a točil na místě, co ho napadalo. V tomto smyslu vyprávěl filmem..., a co natočil, klidně opustil, přeobsadil, přestěhoval... Tato inscenace vzrušuje, neboť je vidět, že nevznikla kvůli nějaké ideji, hruběji řečeno z předpojatosti. Ale že nějakou ideu, téma hledala tím, jak vznikala. A my jsme mohli být svědky ujasněnější části této cesty.
Alma a Amanda tvoří volný doplněk k inscenaci vůbec ne neverbální, ale zato velmi neiluzivní: Hlasu Anny Frankové od Miřenky Čechové, také a právě zde v NoD. Možná si tento prostor či jeho správce přímo říká o obdobný styl a dlužno už závěrem a zcela obecně říci, že asi oslovuje tvůrce, kteří v tomto prostoru dovedou něco vyjádřit, ba s ním i spoluhrát.
Autor je rozhlasový moderátor, divadelní dramaturg a stand up komik.
Krepsko a Henna Kaikula: Alma a Amanda. Režie Linnea Happonen, hudba Mayim Alpert, Guy Dowsett, kostýmy a výtvarná spolupráce Radka Mizerová, light design Martin Špetlík. Premiéry 29. a 30. 10. 2007 v NoD/Roxy v Praze.
Sancho Werich a Quijote Voskovec
Nejdůležitějším svědectvím dopisů je nadhled, kulturní a životní nivó jejich autorů. A také jejich přátelství.
Autor konceptu fyzického básnictví, který v rámci své tvorby koketuje se všemi múzami, vysvětluje, jak by rozsoudil spor mezi slovem, zvukem, obrazem a pohybem.
Cesta výrazného režiséra nastoupivší generace. Nelze ho ani zařadit, tvoří kategorii svébytného vypravěče. Pokoušíme se alespoň zaznamenat některé fáze jeho cesty od Nuly až k jedné …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates