cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs en es cs pl hu en es es cs cs en cs cs cs cs en cs cs cs en jv cs cs cs cs cs cs cs cs es hu en cs en es es cs cs es de en cs en es es cs cs es tr en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
V čase, kdy je spíš ve zvyku psát snadnou poezii o ničem či hrát si nezávazně s povrchními dojmy a prožitky, vychází sbírka autorce, která používá víc nástrojů uvažování než imaginace. Její poezie je poezií myslitelova od-stupu, tvůrce, který si svět před-stavuje před sebe na dlani co Hamlet lebku. A rozjímá.
Co odhalíme na tomto bojišti filosofie a poezie? Vzniká nebezpečí, že se poezie stane služebnou filosofie, v lepším případě přijme roli jejího slabšího spojence. Otázky a myšlenky jsou tu důležitější než forma. Můžeme říci spolu s autorkou, že její básně jsou takřka „ikonami palčivých otázek“ a světlo na ně dopadá povětšinou průhledy logiky. „Logiko!“, naříká si Fischerová, „cikádo, která neumí zpívat!“ Zná, jak logika umí vysílit básníka, takže se již tolik neohlíží na rytmus, hudebnost, zvukomalbu a jiné básnické prostředky obohacující lyriku. V hlubší vrstvě prožitku to vyjadřuje v básni Králík hoplík, když do protikladu staví „vděčnost“ a „údiv“: je v poezii víc na místě náboženská a spontánnější „vděčnost“ Bohu, či filosofický, tedy zkoumatelský „údiv nad tím, že žiju“?
Ač se v mnohých básních opírá o řeckou filosofii či o myšlenkové poselství Bible, autorka
Pohleďme, jak se Sylva Fischerová vypořádává se svým návratným problémem času. Čas je v této knize kontinuita, jíž často procházíme znovu a znovu, v jakémsi věčném návratu. „Tyhle dějiny jsou dějiny tebe“, oslovuje sama sebe básnířka, „opakuješ všechny chyby lidstva.“ V básni Dušičky prosí: „Dej, ať ještě jednou projdu tou cestou.“ Ano, v čase musíme být dokonale stráveni. Pak je naplněn. Ale můžeme se snažit o opak. „Co? Co tedy dnes? Lapat čas jako rybu?“ Jinde se čas střetává s věčností, a zde se básnířce daří uvolnit obraznost, neboť logika se věčnosti vzpírá: Čas je „výchovný nápad boha/ v kuchyni na věčnosti“. Následují obrazy hořce úsměvné: „Čas je jen nádivkou pohřebních bratrstev.“ A lidé jsou pro čas sám jen „poznámky pod čarou,/ pod čarou vesmíru/ a svobodné vůle“.
„Čas se sužuje. Roste jak pyramida.“ Nepozorovaně. Neboť „cesta… je vroubena květy“, těmi květy, které u ní vždy pocházejí z tohoto světa a možná jsou i původci rozptýlení. V této poezii se ozývá volání po „vlasti idejí“, po „jediném bodu“, a to je další výrazný symbol, z nějž teprve vycházejí obrazy, ty „kýty vzpomínek“, neboť náš svět je „strašně osobní“ a hmotný až hrůza, hrubě hmotný, dotěrný jak „dotazník“. S bodem souvisí u Fischerové dojem tu celistvosti, jednoty: „Ale ráno nesložený svět/ volá své slovo svého boha“, tu přítomnosti: „Jako Bůh: mít ustavičně/ všechno před sebou.“ Protikladem jednoty je pak zlá relativita všeho, nejistota, kdo je tu vlastně v pohybu: „Jsem démon, který si sám/ chystá zkázu:/ …posouvá ruku po vzpomínkách/ jako po šachovnici/ a šachovnice jím posouvá/ jak očima hráčů šachu – Ostatně, co tady znamená být vidoucím? „Na každém místě/ je brána osvícení, uvidět/ znamená slepotu“, skutečně vidět znamená spatřit za viditelným ne-viditelné.
Existuje vůbec něco hmotného v tomto světě, co má nadčasovou platnost? Co se může stát oporou – jakkoliv marnou – pro duši sužovanou pomíjivostí všeho? Jakousi pochmurnou roli v poezii Sylvy Fischerové hrají kosti. „Bílé kosti“ se vracejí v různých obměnách, v básních Čas není spád… či Bílé kosti světa, kde jsou symbolem takřka budovatelského ducha Západu: „Kost ke kosti/ kámen na kameni/ hrad“. Celkově se tu lidské úsilí vnímá značně skepticky. Je cestou nikam. „Na cestě Nikam“ potkáme „chrám Techniky“, možná se zastavíme u „oltáře Industrie“, nad nímž poletují „Andělé pitvornosti“. Je-li tu psáno slovo Nikam s velkým písmenem, nelze nepřipomenout básníka Paula Celana. Jeho „Nikam“ je však drastičtější než „Nikam“ Sylvy Fischerové. U Celana Nikam napadá sám jazyk a řeč se rozpadá. Fischerová si sdělnost jazyka hlídá až úzkostně. Ví, že bez něj je svět jejích myšlenek ztracen. A jak s jazykem, tak s životem: nelze onomu Nikam vydat i sebe samotného. Myšlenku je možno obětovat, nic víc.
Čím je tedy Sylvě Fischerové poezie? Odpověď nacházíme tam, kde se básnířka dotýká kriticky tradičního katolictví. „Poezie je marnivá a škodí bohu.“ Proč? V básni Svatá komedie široké srdce strhává divadelní oponu. „A vzadu za ní hrají kus,/ jsou tam všichni,/ Komedie i pokora,/ dokola/ do krve/ dohola.“ Poezie demaskuje. Je pravdivá, nemilosrdná k tomu, kdo něco předstírá, bourá jeho bohy, které si v sobě staví a za které ukrývá svou zbabělost. Vždy vypovídá o překračování hranic, nebo se alespoň o překročení pokouší či ty hranice popisuje. A ironizuje. V básni Musíš vést ty ovečky se střetává poezie s rozlišující, chladně třídící myslí, s tím „dýmajícím mozkem“. Symbolem poezie se stává „horká kůže“ a „nazí tanečníci a tanečnice“. Přičemž lebka řve: „Co je dobře a co je špatně?“ Fischerová dobře cítí, že samo myšlení překonává (kromě modlitby) imaginace lyriky. Leč její hájemství v sobě brání občas za cenu trochu křečovitých, skutečnou imaginaci spíše jen zastupujících přirovnání („kadidlo revoluce./ To smrdělo jak konec prázdnin“) či nečekaně podsunutého archaismu („okršlek“).
Slovo vidí ukryto ve věcech jako jejich podstatu, jako jejich dávné pojmenování Bohem.: „Když vystřelím slovo ze srdce,/ pohne kamenem v egyptské pyramidě…”, a přece „když je to nejhorší,/ jazyk je neskladný, tvrdý, logický.“ To nejhorší je nastraženo poezii co neartikulovaný projev, pláč či mlčení. Co projde touto branou, touto hranicí střeženou naším utrpením? Ústřední báseň Krvavý koleno vyjadřuje odraz toho, co zbývá z prázdna, tam, kde „končí verš dříve než stránka“. Krvavý koleno, které děsí malé děti v komoře či ve špajzce, je symbolem toho, co se skrývá za všemi temnotami. A v posledku se možná stává zjevenou tváří boha v děsivém aspektu, do níž lze pohlédnout a porozumět cestě ven z pasti.
Sylva Fischerová: Krvavý koleno. Petrov, Brno 2005, 82 stran.
V bukletu přiloženém k CD píše J. E. Frič: „Je to kaddish, jenž vznikl až cestou.“ Slova se týkají pětidílné skladby S kým skončila noc. Básník se modlí za zemřelou sestru, ale nejen za ni. Básně, tok obrazů a myšlenek vrstvených bez interpunkce, shrnují jistou životní etapu …
Samomluva slušného člověka - literární zápisník
Nejdřív jsme se sešli na Koncertě pro všechny slušný lidi. Byli jsme tam opravdu všichni, celý panelák kromě domovního důvěrníka, byl tam i Kryl a Hutka a Nohavica. Hrálo se na kytary a v očích se odrážely plamínky svíček. Sounáležitost a tak. Ale to už ani není …
Próza Makanna, otec divů mezi nejznámější texty Jiřího Weila nepatří. Historizující román odehrávající se ve střední Asii v 8. století můžeme číst jako pronikavou …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates