cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs cs en es cs pl cs en es es cs cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs cs cs cs cs cs es cs zh cs en es es cs cs es cs en cs en es es cs cs es cs en cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Do Prahy jste poprvé přijel v roce 1988 ve stopách svého krajana Penttiho Saarikoskiho, který zde pobýval v šedesátých letech 20. století. Proč jste ze Saarikoskiho mnoha měst vybral právě toto?
Kniha Aika Prahassa (Dny v Praze) je má nejoblíbenější Saarikoskiho próza. Kromě toho jsem už objel jeho nejdůležitější krajiny ve Finsku a v Bretani. Tenkrát jsem ta místa objevoval s velkým nadšením, našel jsem například chatu u Suomusjärvi, kde Saarikoski napsal krásně teskné letní básně do své sbírky Dívám se ven přes Stalinovu hlavu.
Čím se Praha tenkrát lišila od Finska? Jaké byly nejviditelnější rozdíly? A jak se město od poslední návštěvy změnilo?
Když jsem přijel v srpnu 1988 do Prahy poprvé, bydlel jsem v hotelu Evropa. Zrovna tam natáčeli nějaký seriál nebo film, odehrávalo se to asi ve dvacátých letech 20. století. Bylo impozantní pozorovat tu kavárnu s vysokým stropem a všechny ty herce oblečené do dobového nóbl oblečení. Onen první vjem ovlivnil všechno, co jsem v Praze viděl, měl jsem pocit, že procházím historickým filmem. Samozřejmě byly nápadné i známky tehdejší moci, jistá smutná netečnost. Také mi z nějakého důvodu utkvělo, že když jsem na ulici něco jedl, třeba oplatku, které jsem si kupoval na Národní, kolemjdoucí se dívali, co jím. Tehdy před dvaceti lety jsem v Praze pobyl nejdéle – tři týdny, letošní návštěva trvala jen pár dní. Praha je prosvětlenější a hlučnější. A zacpanější. Na druhé straně mám dojem, že město přišlo o ten opar, který se nad ním tehdy vznášel – pamatuji si modravá oblaka kouře za starými náklaďáky.
Bylo tehdy složité bavit se s místními lidmi?
Během své první cesty jsem mluvil jen s jedním místním člověkem, ale zato celou hodinu. Stalo se to na Kampě, šel jsem se podívat na dům v ulici Rosy Luxemburgové, v němž Saarikoski bydlel, a zeptal jsem se na cestu jedné mladé ženy. Vyměnili jsme si nakonec adresy a já jí napsal. A už za tři týdny jsem za ní přijel znovu. Navštívil jsem Prahu v letech 1988 a 1989 celkem třináctkrát.
Byl jste už tenkrát rozhodnut stát se spisovatelem? Nebo rozhodnutí padlo až později?
Už jsem tenkrát nějakou dobu psal. Pak jsem na jaře 1989 uspěl v jedné literární soutěži. Dostal jsem tu zprávu do Prahy, táta mi volal a říkal, že mé jméno bylo v novinách. Soutěžil jsem s povídkou, v níž jsem popisoval právě své pražské zážitky. Domnívám se, že literární soutěže jsou pro mladé spisovatele velmi důležité – na svůj text se člověk dívá jinak, když ho má poslat porotě; a pokud je dokonce oceněn, může mít takové povzbuzení rozhodující vliv.
Dostal se do vašich textů nějaký pražský motiv i později?
O tom neobyčejném roce jsem později už nikdy nedokázal psát. Takový příběh by mohl obsahovat všechno možné, přelomové okamžiky ve světě, romantiku, ba i napětí, ale neumím si s tím tématem poradit. Mám pocit, že je to námět pro někoho úplně jiného, někoho, kdo píše údernější a emocionálnější texty než já.
Fotografie, které jste promítal letos při literárním večeru v Praze, nebyly obyčejné turistické fotky; byly plné emocí. Fotografujete často? Řekl jste, že si nepíšete deník, protože to je pro spisovatele jen další práce – používáte místo něj fotografie?
Když jsem byl mladý, měl jsem se sebevyjádřením tak naspěch, že fotografování kráčelo bok po boku s psaním. Měl jsem pocit, že se všeho musím chopit hned, zaujmout stanovisko. Fotografování byl pozvolný začátek mého komentování okolního světa, a to ve spolupráci se světem samým. Asi jsem se vždycky vyhýbal konfliktům. Dnes fotografuji jen členy rodiny – svět se mě už tolik netýká. Je to trošku depresivní, znavené, vzpomínám s nostalgií na dobu, kdy jsem byl nadšen vším, co jsem viděl. Ale teď už mám na práci jiné věci.
V jednom rozhovoru jste uvedl, že jste začal psát, aby vám někdo naslouchal. Jste sám dobrý posluchač? Čí příběhy byste rád poslouchal?
Je fakt, že se mi nikdy nedařilo o svých věcech mluvit. Ostatně při psaní nejde o mě, jde o téma, o námět. Dám příklad. V dětství jsem bydlel v Turku, v centru města. V létě jsem chodíval na plovárnu. Když jsem se z ní vracel, letní ulice byly suché a tiché. Měl jsem mokré vlasy, ale svět byl suchý. Měl jsem podivný pocit, po něčem jsem toužil, ale nevěděl jsem, po čem. Ten pocit jsem se později snažil popsat; už se o to snažím léta, ale nemůžu se dostat k jádru, dostal jsem se jen někam blízko něj. Zachycování pocitů otevřelo něco jako spojení se světem, bylo to místo setkání. Básně tanka starých japonských mistrů jsou taková místa setkání. Psaní a čtení jsou podle mě lékem na nevyhnutelný pocit samoty.
Kdo byl na počátku vaším literárním vzorem? A koho čtete nyní?
Po Saarikoskim přišli Veijo Meri, Antti Tuuri a Antti Hyry. Pak Richard Ford, pak Jasunari Kawabata a Džuničiró Tanizaki. Ale jediná kniha, kterou dokážu číst ve tři ráno, když se probudím, nemůžu znovu usnout a mám pocit, že je všechno už definitivně špatně, je výbor z básní tanka, které přeložil Tuomas Anhava.
Sledujete práci svých kolegů? Který ze současných finských spisovatelů je podle vás nejzajímavější v evropském měřítku?
Veijo Meri asi už nepíše, ale jeho knihy nezestárly, jeho eseje jsou příkladem nejhbitějšího a nejúčinnějšího myšlení v naší zemi. A Antti Hyry vydá na podzim nový román!
Myslíte si, že humor Strýčkových ponaučení může u Čechů zafungovat, anebo musí být člověk Fin, aby vašim dílům opravdu porozuměl? Jak byla tato kniha přijata třeba v Německu?
Když si Němec přečte finský román, nabude dojmu, že všechny postavy jsou alkoholici a že se všichni pořád jen hádají. Finský dialog je bezesporu docela přímý, zdvořilostní slovíčka chybějí, a té kořalky se taky dost vypije. Ve Strýčkových ponaučeních je však podstatná úcta a přátelství mezi chlapcem a mužem a tenhle příběh je jistě platný všeobecně. Je těžké posuzovat svůj vlastní humor, ale řekl bych, že spíš nutí k úsměvu než k hurónskému smíchu. Sám se směju, když si myšlenka najde zkratku nebo když někdo vidí nějaký pocit či situaci velmi přesně.
Román byl nominován na cenu Finlandia, zdůrazňujete ovšem, že ji nezískal. Je ve Finsku hodně důležité být nominován na literární cenu nebo ji obdržet?
Když to řeknu přímo, měl jsem radost, že jsem se do nominací dostal, a byl jsem zklamaný, když jsem nevyhrál. Základní pocit byl podobný jako při závodech na lyžích v první třídě. Další pocity jsem nijak hlouběji neanalyzoval. Ve snech se to ale asi dělo – když jsem se dozvěděl, že cenu nedostanu, zdál se mi sen, že jsem ryba. Rybář mě vytáhl do člunu, ale pak mě zase pustil zpátky do jezera. Byl jsem podměrečná štika.
Vloni vyšel váš zatím poslední román Co je štěstí. Kde se tedy štěstí skrývá? Hledáte ho ještě?
„Zeptej se sám sebe, jsi-li šťastný, a přestaneš být,“ napsal J. S. Mill. Pokusil jsem se z toho poučit. Štěstí se stalo povinností, ale do téhle hry by se člověk neměl nechat zatáhnout. Štěstí a katastrofy nám nabízejí jedno za druhým, sladké a kyselé. Není snad štěstí nakonec to, když si uvědomíte, že na otázku „co je štěstí“ se vždycky najde nová odpověď?
Vaše knihy jsou napsány jednoznačně z mužského pohledu. Myslíte při psaní také na čtenářky? Má smysl vůbec rozlišovat mezi čtenáři a čtenářkami?
Myslím na čtenáře, který je líný a netrpělivý. O mužích píšu prostě proto, že je znám líp. Jednou z nejmilejších čtenářských reakcí pro mě bylo, když mi jedna žena řekla, že teď svému muži rozumí mnohem lépe.
Mluvil jste o tom, že jste nikdy nepsal básně. Který žánr byste si chtěl vyzkoušet? Nebo chcete zůstat u krátkých próz?
Pokouším se jen popisovat, básníci vidí. Krátká próza je mi nejvlastnější, takový text, který vidíte najednou celý, jako kousek silnice.
Na čem pracujete nyní?
Píšu příběhy o mužích a čtení. V dětství jsem nikdy neviděl muže, který by si četl. Strejda sice měl na poličce vyrovnanou řádku Koltů a Šerifů, ale on ty kovbojky nečetl, spíš to pro muže činu byly takové stranické legitimace. Když mám v nějaké finské knihovně besedu o svém psaní, sedí v publiku sedmadvacet žen a manžel jedné z nich. Z jeho výrazu je patrné, že ho tam dotáhla násilím.
Na jakou otázku byste rád odpověděl – a ještě vám ji nikdo nepoložil?
Nechtěl byste zařídit dlouhodobý pobyt v našem nervovém sanatoriu?
Petri Tamminen (1966, Helsinky) vystudoval žurnalistiku, několik let pracoval jako novinář, od roku 1998 je spisovatel. V prvotině Životy (Elämiä, 1994) navázal na mistry finské povídky Antti Hyryho, Antti Tuuriho a zvláště Veija Meriho; sbírkou povídek Mužský stesk (Miehen ikävä, 1997) se přiřadil k „mužským“ spisovatelům, tedy ke skupině autorů, kteří prostřednictvím literatury brání pozice mužů ve finské společnosti, ovládané silnými ženami, podobně jako třeba Kari Hotakainen (A2 č. 2/2008), Juha Seppälä či Hannu Raittila. Z dalšího díla: román Chybný postoj (Väärä asenne, 2000), sbírky textů Schovávačky (Piiloutujan maa, 2002) a Vzpomínky (Muistelmat, 2004) a román Strýčkova ponaučení (Enon opetukset, 2006, česky Mladá fronta 2009, překlad Vladimír Piskoř).
Otec i syn i Petrohrad svatý
Chrám svatého Izáka Kariho Hotakainena
Někdy má spisovatel se svou knihou takové štěstí, že se zalíbí čtenářům i kritice. Pokud to není autor jedné knihy, položí si nutně otázku, co dál. Před tímto nesnadným…
Hlavními postavami knihy finského spisovatele Mikko Rimminena jsou tři chudí flinkové, kteří k životu potřebují jen cigarety, kafe a pivo. Jejich život u kiosku, připomínající osudy postav filmů …
Román o dnešku rychle stárne
Finská spisovatelka Kristina Carlsonová byla hostem Dnů Severu, pořádaných Skandinávským domem. Beseda se týkala především jejího druhého románu, do češtiny nedávno přeloženého Zahradníka …
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates