en fr en cs cs cs cs cs cs cs en cs cs cs cs cs cs cs cs
Ruští anarchisté o invazi na Ukrajinu : Updates and Analysis
Proti anexím a imperialistické agresi : Prohlášení ruských anarchistů proti ruské agresi na Ukrajině
Válka a anarchisté: antiautoritářský pohled na Ukrajinu
Anarchists from Ukraine explore the 2014 Maidan protests, the ascendancy of fascists, civil war, and the threat of war with Russia. <figure><img class="u-photo" alt="" src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/header.jpg" /></figure> <p><em>We present this article composed by anarchists in Ukraine to give context for how some participants in social movements there see the difficult events that have played out there over the past nine years. We believe that it is important for people everywhere to grapple with the events they describe below and the questions that those developments pose. This text should be read in the context of the other perspectives we have published from <a href="/2022/02/03/ukraine-between-two-fires-anarchists-in-the-region-on-the-looming-threat-of-war">Ukraine</a> and <a href="/2022/02/22/against-annexations-and-imperial-aggression-a-statement-from-russian-anarchists-against-russian-aggression-in-ukraine">Russia</a>.</em></p> <hr /> <p>This text was composed together by several active anti-authoritarian activists from Ukraine. We do not represent one organization, but we came together to write this text and prepare for a possible war.</p> <p>Besides us, the text was edited by more than ten people, including participants in the events described in the text, journalists who checked the accuracy of our claims, and anarchists from Russia, Belarus, and Europe. We received many corrections and clarifications in order to write the most objective text possible.</p> <p>If war breaks out, we do not know if the anti-authoritarian movement will survive, but we will try to do so. In the meantime, this text is an attempt to leave the experience that we have accumulated online.</p> <hr /> <p>At the moment, the world is actively discussing a possible war between Russia and Ukraine. We need to clarify that the war between Russia and Ukraine has been going on since 2014.</p> <p>But first things first.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/1.jpg" /> </figure> <h1 id="the-maidan-protests-in-kyiv">The Maidan Protests in Kyiv</h1> <p>In 2013, mass protests began in Ukraine, triggered by Berkut (police special forces) beating up student protesters who were dissatisfied with the refusal of then-President Viktor Yanukovych to sign the association agreement with the European Union. This beating functioned as a call to action for many segments of society. It became clear to everyone that Yanukovych had crossed the line. The protests ultimately led to the president fleeing.</p> <p>In Ukraine, these events are called “The Revolution of Dignity.” The Russian government presents it as a Nazi coup, a US State Department project, and so on. The protesters themselves were a motley crowd: far-right activists with their symbols, liberal leaders talking about European values and European integration, ordinary Ukrainians who went out against the government, a few leftists. Anti-oligarchic sentiments dominated among the protesters, while oligarchs who did not like Yanukovych financed the protest because he, along with his inner circle, tried to monopolize big business during his term. That is to say—for other oligarchs, the protest represented a chance to save their businesses. Also, many representatives of mid-size and small businesses participated in the protest because Yanukovych’s people did not allow them to work freely, demanding money from them. Ordinary people were dissatisfied with the high level of corruption and arbitrary conduct of the police. The nationalists who opposed Yanukovych on the grounds that he was a pro-Russian politician reasserted themselves significantly. Belarusian and Russian expatriates joined protests, perceiving Yanukovych as a friend of Belarusian and Russian dictators Alexander Lukashenko and Vladimir Putin.</p> <p>If you have seen videos from the Maidan rally, you might have noticed that the degree of violence was high; the protesters had no place to pull back to, so they had to fight to the bitter end. The Berkut wrapped stun grenades with screw nuts that left splinter wounds after the explosion, hitting people in their eyes; that is why there were many injured people. In the final stages of the conflict, the security forces used military weapons—killing 106 protesters.</p> <p>In response, the protesters produced DIY grenades and explosives and brought firearms to the Maidan. The manufacturing of Molotov cocktails resembled small divisions.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/2.jpg" /> </figure> <p>In the 2014 Maidan protests, the authorities used mercenaries (<em>titushkas</em>), gave them weapons, coordinated them, and tried to use them as an organized loyalist force. There were fights with them involving sticks, hammers, and knives.</p> <p>Contrary to the opinion that the Maidan was a “manipulation by the EU and NATO,” supporters of European integration had called for a peaceful protest, deriding militant protesters as stooges. The EU and the United States criticized the seizures of government buildings. Of course, “pro-Western” forces and organizations participated in the protest, but they did not control the entire protest. Various political forces including the far right actively interfered in the movement and tried to dictate their agenda. They quickly got their bearings and became an organizing force, thanks to the fact that they created the first combat detachments and invited everyone to join them, training and directing them.</p> <p>However, none of the forces was absolutely dominant. The main trend was that it was a spontaneous protest mobilization directed against the corrupt and unpopular Yanukovych regime. Perhaps the Maidan can be classified as one of the many “stolen revolutions.” The sacrifices and efforts of tens of thousands of ordinary people were usurped by a handful of politicians who made their way to power and control over the economy.</p> <h1 id="the-role-of-anarchists-in-the-protests-of-2014">The Role of Anarchists in the Protests of 2014</h1> <p>Despite the fact that anarchists in Ukraine have a long history, during the reign of Stalin, everyone who was connected with the anarchists in any way was repressed and the movement died out, and consequently, the transfer of revolutionary experience ceased. The movement began to recover in the 1980s thanks to the efforts of historians, and in the 2000s it received a big boost due to the development of subcultures and anti-fascism. But in 2014, it was not yet ready for serious historical challenges.</p> <p>Prior to the beginning of the protests, anarchists were individual activists or scattered in small groups. Few argued that the movement should be organized and revolutionary. Of the well-known organizations that were preparing for such events, there was Makhno Revolutionary Confederation of Anarcho-Syndicalists (RCAS of Makhno), but at the beginning of the riots, it dissolved itself, as the participants could not develop a strategy for the new situation.</p> <p>The events of the Maidan were like a situation in which the special forces break into your house and you need to take decisive actions, but your arsenal consists only of punk lyrics, veganism, 100-year-old books, and at best, the experience of participating in street anti-fascism and local social conflicts. Consequently, there was a lot of confusion, as people attempted to understand what was happening.</p> <p>At the time, it was not possible to form a unified vision of the situation. The presence of the far-right in the streets discouraged many anarchists from supporting the protests, as they did not want to stand beside Nazis on the same side of the barricades. This brought a lot of controversy into the movement; some people accused those who did decide to join the protests of fascism.</p> <p>The anarchists who participated in the protests were dissatisfied with the brutality of the police and with Yanukovych himself and his pro-Russian position. However, they could not have a significant impact on the protests, as they were essentially in the category of outsiders.</p> <p>In the end, anarchists participated in the Maidan revolution individually and in small groups, mainly in volunteer/non-militant initiatives. After a while, they decided to cooperate and make their own “hundred” (a combat group of 60-100 people). But during the registration of the detachment (a mandatory procedure on the Maidan), the outnumbered anarchists were dispersed by the far-right participants with weapons. The anarchists remained, but no longer attempted to create large organized groups.</p> <p>Among those killed on the Maidan was the anarchist Sergei Kemsky who was, ironically, ranked as postmortem Hero of Ukraine. He was shot by a sniper during the heated phase of the confrontation with the security forces. During the protests, Sergei put forward an appeal to the protesters entitled “Do you hear it, Maidan?” in which he outlined possible ways of developing the revolution, emphasizing the aspects of direct democracy and social transformation. The text is available in English <a href="http://theanarchistlibrary.org/library/serhiy-kemsky-do-you-hear-maidan">here</a>.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/3.jpg" /> <figcaption> <p>Gathering of an anarchist squad.</p> </figcaption> </figure> <h1 id="the-beginning-of-the-war-the-annexation-of-crimea">The beginning of the War: The Annexation of Crimea</h1> <p>The armed conflict with Russia began eight years ago on the night of February 26-27, 2014, when the Crimean Parliament building and the Council of Ministers were seized by <a href="https://en.wikipedia.org/wiki/Little_green_men_(Russo-Ukrainian_War)">unknown armed men</a>. They used Russian weapons, uniforms, and equipment but did not have the symbols of the Russian army. Putin did not recognize the fact of the participation of the Russian military in this operation, although he later admitted it personally in the documentary propaganda film “<a href="https://smotrim.ru/video/1188898">Crimea: The way to the Homeland</a>”.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/4.jpg" /> <figcaption> <p>Armed men in uniforms without insignias blocking a Ukrainian military unit in Crimea on March 9, 2014.</p> </figcaption> </figure> <p>Here, one needs to understand that during the time of Yanukovych, the Ukrainian army was in very poor condition. Knowing that there was a regular Russian army of 220,000 soldiers operating in Crimea, the provisional government of Ukraine did not dare to confront it.</p> <p>After the occupation, many residents have faced repression that continues to this day. Our comrades are also among the repressed. We can briefly review some of the most high-profile cases. Anarchist Alexander Kolchenko was arrested along with pro-democratic activist Oleg Sentsov and transferred to Russia on May 16, 2014; five years later, they were released as a result of a prisoner exchange. Anarchist Alexei Shestakovich was tortured, suffocated with a plastic bag on his head, beaten, and threatened with reprisals; he managed to escape. Anarchist Evgeny Karakashev was arrested in 2018 for a re-post on Vkontakte (a social network); he remains in custody.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/5.jpg" /> <figcaption> <p>Anarchist Alexander Kolchenko after prisoner exchange.</p> </figcaption> </figure> <h1 id="disinformation">Disinformation</h1> <p>Pro-Russian rallies were held in Russian-speaking cities close to the Russian border. The participants feared NATO, radical nationalists, and repression targeting the Russian-speaking population. After the collapse of the USSR, many households in Ukraine, Russia, and Belarus had family ties, but the events of the Maidan caused a serious split in personal relations. Those who were outside Kyiv and watched Russian TV were convinced that Kyiv had been captured by a Nazi junta and that there were purges of the Russian-speaking population there.</p> <p>Russia launched a propaganda campaign using the following messaging: “punishers,” i.e., Nazis, are coming from Kyiv to Donetsk, they want to destroy the Russian-speaking population (although Kyiv is also a predominantly Russian-speaking city). In their disinformation statements, the propagandists used photos of the far right and spread all kinds of fake news. During the hostilities, one of the most notorious hoaxes appeared: the so-called crucifixion of a <a href="https://en.wikipedia.org/wiki/Crucified_Boy">three-year-old boy</a> who was allegedly attached to a tank and dragged along the road. In Russia, this story was broadcasted on federal channels and went viral on the Internet.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/6.jpg" /> <figcaption> <p>Fake news from a Russian channel. A woman tells how she saw the executions and the crucifixion of a three-year-old boy.</p> </figcaption> </figure> <p>In 2014, in our opinion, disinformation played a key role in generating the armed conflict: some residents of Donetsk and Lugansk were scared that they would be killed, so they took up arms and called for Putin’s troops.</p> <h1 id="armed-conflict-in-the-east-of-ukraine">Armed Conflict in the East of Ukraine</h1> <p>“The trigger of the war was pulled,” <a href="https://novayagazeta.ru/news/2014/11/20/108018-strelkov-spuskovoy-kryuchok-voyny-nazhal-ya">in his own words</a>, by Igor Girkin, a colonel of the FSB (the state security agency, successors to the KGB) of the Russian Federation. Girkin, a supporter of Russian imperialism, decided to radicalize the pro-Russian protests. He crossed the border with an armed group of Russians and (on April 12, 2014) seized the Interior Ministry building in Slavyansk to take possession of weapons. Pro-Russian security forces began to join Girkin. When information about Girkin’s armed groups appeared, Ukraine announced an anti-terrorist operation.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/7.jpg" /> </figure> <p>A part of Ukrainian society determined to protect national sovereignty, realizing that the army had poor capacity, organized a large volunteer movement. Those who were somewhat competent in military affairs became instructors or formed volunteer battalions. Some people joined the regular army and volunteer battalions as humanitarian volunteers. They raised funds for weapons, food, ammunition, fuel, transport, renting civil cars, and the like. Often, the participants in the volunteer battalions were armed and equipped better than the soldiers of the state army. These detachments demonstrated a significant level of solidarity and self-organization and actually replaced the state functions of territorial defense, enabling the army (which was poorly equipped at that time) to successfully resist the enemy.</p> <p>The territories controlled by pro-Russian forces began to shrink rapidly. Then the regular Russian army intervened.</p> <p>We can highlight three key chronological points:</p> <ol> <li>The Ukrainian military realized that weapons, volunteers, and military specialists were coming from Russia. Therefore, on July 12, 2014, they began an operation on the Ukrainian-Russian border. However, during the military march, the Ukrainian military was attacked by Russian artillery and the operation failed. The armed forces sustained heavy losses.</li> <li>The Ukrainian military attempted to occupy Donetsk. While they were advancing, they were surrounded by Russian regular troops near Ilovaisk. People we know, who were part of one of the volunteer battalions, were also captured. They saw the Russian military firsthand. After three months, they managed to return as the result of an exchange of prisoners of war.</li> <li>The Ukrainian army controlled the city of Debaltseve, which had a large railway junction. This disrupted the direct road linking Donetsk and Lugansk. On the eve of the negotiations between Poroshenka (the president of Ukraine at that time) and Putin, which were supposed to begin a long-term ceasefire, Ukrainian positions were attacked by units with the support of Russian troops. The Ukrainian army was again surrounded and sustained heavy losses.</li> </ol> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/8.jpg" /> <figcaption> <p>Volunteer fighters carrying out actions in Ilovaisk in 2014.</p> </figcaption> </figure> <p>For the time being (as of February 2022), the parties have agreed on a ceasefire and a conditional “peace and quiet” order, which is maintained, though there are consistent violations. Several people die every month.</p> <p>Russia denies the presence of regular Russian troops and the supply of weapons to territories uncontrolled by the Ukrainian authorities. The <a href="https://www.bbc.com/news/world-europe-28949582">Russian military</a> who were captured claim that they were put on alert for a drill, and only when they arrived at their destination did they realize that they were in the middle of the war in Ukraine. Before crossing the border, they removed the symbols of the Russian army, the way their colleagues did in Crimea. In Russia, journalists have found cemeteries <a href="https://glasnostgone.org/2020/10/07/mass-graves-russias-dead-soldiers-in-ukraine-or-russias-victims/">of fallen soldiers</a>, but all information about their deaths is unknown: the epitaphs on the headstones only indicate <a href="https://www.bbc.com/russian/features-53598627">the dates of their deaths as the year 2014</a>.</p> <h1 id="supporters-of-the-unrecognized-republics">Supporters of the Unrecognized Republics</h1> <p>The ideological basis of the opponents of the Maidan was also diverse. The main unifying ideas were discontent with violence against the police and opposition to rioting in Kyiv. People who were brought up with Russian cultural narratives, movies, and music were afraid of the destruction of the Russian language. Supporters of the USSR and admirers of its victory in World War II believed that Ukraine should be aligned with Russia and were unhappy with the rise of radical nationalists. Adherents of the Russian Empire perceived the Maidan protests as a threat to the territory of the Russian Empire. The ideas of these allies could be explained with this photo showing the flags of the USSR, the Russian Empire, and the St. George ribbon as a symbol of victory in the Second World War. We could portray them as authoritarian conservatives, supporters of the old order.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/9.jpg" /> <figcaption> <p>The flags of the USSR, the Russian Empire, and the St. George ribbon as a symbol of victory in the Second World War.</p> </figcaption> </figure> <p>The pro-Russian side consisted of police, entrepreneurs, politicians, and the military who sympathized with Russia, ordinary citizens frightened by fake news, various ultra-right indivisuals including Russian patriots and various types of monarchists, pro-Russian imperialists, the Task Force group “Rusich,” the PMC [Private Military Company] group “Wagner,” including the notorious neo-Nazi Alexei Milchakov, the recently deceased Egor Prosvirnin, the founder of the chauvinistic Russian nationalist media project “Sputnik and Pogrom,” and many others. There were also authoritarian leftists, who celebrate the USSR and its victory in the Second World War.</p> <h1 id="the-rise-of-the-far-right-in-ukraine">The Rise of the Far Right in Ukraine</h1> <p>As we described, the right wing managed to gain sympathy during the Maidan by organizing combat units and by being ready to physically confront the Berkut. The presence of military arms enabled them to maintain their independence and force others to reckon with them. In spite of their using overt fascist symbols such as swastikas, wolf hooks, Celtic crosses, and SS logos, it was difficult to discredit them, as the need to fight the forces of the Yanukovych government caused many Ukrainians to call for cooperation with them.</p> <p>After the Maidan, the right wing actively suppressed the rallies of pro-Russian forces. At the beginning of the military operations, they started forming volunteer battalions. One of the most famous is the “Azov” battalion. At the beginning, it consisted of 70 fighters; now it is a regiment of 800 people with its own armored vehicles, artillery, tank company, and a separate project in accordance with NATO standards, the sergeant school. The Azov battalion is one of the most combat-effective units in the Ukrainian army. There were also other fascist military formations such as the Volunteer Ukrainian Unit “Right Sector” and the Organization of Ukrainian Nationalists, but they are less widely known.</p> <p>As a consequence, the Ukrainian right wing accrued a bad reputation in the Russian media. But many in Ukraine considered what was hated in Russia to be a symbol of struggle in Ukraine. For example, the name of the nationalist Stepan Bandera, who is known chiefly as a Nazi collaborator in Russia, was actively used by the protesters as a form of mockery. Some called themselves <a href="https://uk.wikipedia.org/wiki/Жидобандерівці">Judeo-Banderans</a> to troll supporters of Jewish/Masonic conspiracy theories.</p> <p>Over time, the trolling contributed to a rise in far-right activity. Right-wingers openly wore Nazi symbols; ordinary supporters of the Maidan claimed that they were themselves Banderans who eat Russian babies and made memes to that effect. The far right made its way into the mainstream: they were invited to participate in television shows and other corporate media platforms, on which they were presented as patriots and nationalists. Liberal supporters of the Maidan took their side, believing that the Nazis were a hoax invented by Russian media. In 2014 to 2016, anyone who was ready to fight was embraced, whether it was a Nazi, an anarchist, a kingpin from an organized crime syndicate, or a politician who did not carry out any of his promises.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/10.jpg" /> <figcaption> <p>Far-right fighters with a swastika and a NATO flag. The Azov battalion has a negative attitude towards NATO; currently, the US does not transfer weapons to Azov.</p> </figcaption> </figure> <p>The rise of the far right is due to the fact that they were better organized in critical situations and were able to suggest effective methods of fighting to other rebels. Anarchists provided something similar in <a href="/2021/06/30/belarus-when-we-rise-a-critical-analysis-of-the-2020-revolt-against-the-dictatorship">Belarus</a>, where they also managed to gain the sympathy of the public, but not on as significant of a scale as the far right did in Ukraine.</p> <p>By 2017, after the ceasefire started and the need for radical fighters decreased, the SBU (Security Service of Ukraine) and the state government co-opted the right-wing movement, jailing or neutralizing anyone who had an “anti-system” or independent perspective on how to develop the right-wing movement—including Oleksandr Muzychko, Oleg Muzhchil, Yaroslav Babich, and others.</p> <p>Today, it is still a big movement, but their popularity is at a comparably low level and their leaders are affiliated with the Security service, police, and politicians; they do not represent a really independent political force. The discussions of the problem of the far-right are becoming more frequent within the democratic camp, where people are developing an understanding of the symbols and organizations they are dealing with, rather than silently dismissing concerns.</p> <h1 id="ukrajinsti-anarchiste-analyzuji-vyvoj-hnuti-a-jeho-moznosti-tvari-v-tvar-hrozbe-valky-s-ruskem">Ukrajinští anarchisté analyzují vývoj hnutí a jeho možnosti tváří v tvář hrozbě války s Ruskem</h1> <p>S vypuknutím bojů na Donbase se v roce 2014 antifašistická a částečně i anarchistická scéna rozdělila na ty, kdo podporují svrchovanost Ukrajiny, a ty, kteří stojí za takzvanými lidovými republikami (Doněckou lidovou republikou – DNR a Luhanskou lidovou republikou – LNR), samozvanými státními útvary, jež za ruské podpory vedou vleklý boj s ukrajinskou armádou.</p> <p>V prvních měsících války se na alternativní a punkové scéně rozšířil postoj „říci válce ne“, ten však neměl dlouhého trvání. Dynamika situace vtáhla mnoho aktivistů a vedla k vytvoření poměrně stabilního proukrajinského a proruského tábora. Ty nyní zanalyzujeme.</p> <h1 id="proukrajinsky-tabor">Proukrajinský tábor</h1> <p>Někteří z hnutí se rozhodli aktivně zapojit do probíhajícího konfliktu na straně Ukrajiny. Vzhledem k absenci masové organizace odcházeli první anarchističtí a antifašističtí dobrovolníci do války na Donbase jako jednotlivci, vojenští medici a další dobrovolníci. Pokusili se vytvořit vlastní oddíl, ale kvůli nedostatku znalostí a prostředků neúspěšně. Jsou antifašisté, kteří se dokonce připojili k ultrapravicovému batalionu Azov [mezinárodní pluk, který se zapojil do řady vojenských operací; přinejmenším část bojovníků jsou prokazatelně neonacisté – oddíl má ostatně ve znaku wolfsangel, nacistický symbol; Úřad komisaře pro lidská práva OSN spojuje Azov s válečnými zločiny včetně drancování, mučení a znásilňování – pozn. překl.] a k OUN (Organizaci ukrajinských nacionalistů). Důvody byly prozaické: šlo o nejdostupnější jednotky. V důsledku někteří konvertovali k pravicové politice.</p> <p class="darkred"><em>[Editors’ note: Although we do not know the details of these events—and it is difficult to confirm them while the authors are in the midst of a full-scale war—obviously any supposed anti-fascist or “anarchist” who joined a fascist-organized militia was never really an anarchist in the first place. We preserve this paragraph as it arrived because we believe it is important to be critical and to center the voices of people in the midst of the events. You can read more of our thoughts about it <a href="https://twitter.com/crimethinc/status/1497700213460451329">here</a>.]</em></p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/11.jpg" /> <figcaption> <ol> <li>Anti-fascists receiving training at the Right Sector base in Desna. It is worth noting that this photo includes two Moscow anti-fascists who joined the armed conflict.</li> </ol> </figcaption> </figure> <p>Lidé neúčastnící se bojů shromažďovali finanční prostředky na zotavení zraněných z Donbasu či na stavbu <a href="https://www.facebook.com/permalink.php?story_fbid=477205119338636&amp;id=443606586031823">protiatomového krytu v mateřské škole</a> poblíž frontové linie. V Charkově také existoval squat Autonomie, otevřené anarchistické sociální a kulturní centrum; v té době se soustředil na pomoc uprchlíkům z východu. Zajišťoval bydlení, vzdělávací aktivity a stálý <a href="/2007/10/27/the-really-really-free-market-instituting-the-gift-economy">freeshop</a>, sloužil jako informační bod pro nově příchozí. Kromě toho se stal místem teoretických diskusí. Žel v roce 2018 zanikl.</p> <p>Podobné akce byly individuální iniciativou konkrétních lidí a skupin, neděly se v rámci jednotné strategie.</p> <p>Jedním z nejvýznamnějších fenoménů byla dříve velká radikální nacionalistická organizace Autonomnij Opir (Autonomní odpor, AO). V roce 2012 se začala přiklánět k levici, do roku 2014 se posunula natolik, že se jednotliví členové dokonce označovali za „anarchisty“. Tito aktivisté svůj nacionalismus rámovali jako boj za „svobodu“ a protiváhu nacionalismu ruskému, za vzor si brali zapatistické hnutí a Kurdy. Ve srovnání s ostatními organizacemi byli anarchisty vnímáni jako nejbližší spojenci, takže s nimi někteří spolupracovali, zatímco jiní takovou spolupráci i AO samotný kritizovali. Členové AO se aktivně účastnili dobrovolnických praporů a snažili se mezi vojáky rozvíjet myšlenku „antiimperialismu“. Hájili právo žen na účast ve válce, členky AO se podílely na bojových operacích. AO pomáhal výcvikovým střediskům v přípravě bojovníků a mediků, dobrovolně se hlásil do armády a organizoval sociální centrum Citadela ve Lvově, kde byli ubytováni uprchlíci.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/12.jpg" /> <figcaption> <p>Moscow, 2014: Anarchists marching against Russian aggression.</p> </figcaption> </figure> <h1 id="prorusky-orientovane-sily">Prorusky orientované síly</h1> <p>Moderní ruský imperialismus je postaven na představě, že Rusko je nástupcem SSSR – nikoliv jako politického systému, ale na územním základě. Putinův režim vnímá sovětské vítězství ve druhé světové válce nikoli jako ideologický triumf nad nacismem, ale jako vítězství nad Evropou, které ukazuje sílu Ruska. V Rusku a jím ovládaných zemích má obyvatelstvo menší přístup k informacím, takže Putinova propagandistická mašinerie se neobtěžuje vytvářet komplexní politickou koncepci. Narativ je v podstatě následující: Rusko je nástupcem SSSR a celé území bývalého SSSR je ruské. Sovětské tanky vjely do Berlína, což znamená, že „to zvládneme znovu“ a ukážeme NATO, kdo je tady pánem. Důvodem, proč se Evropa „rozkládá“, je to, že se tam vymkli kontrole všichni ti homosexuálové a imigranti.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/13.jpg" /> <figcaption> <p>Very popular stickers in Russia in 2014 and 2015. The inscription reads “We can do it again.”</p> </figcaption> </figure> <p>Ideologickým základem udržujícím proruský postoj levice bylo tedy dědictví SSSR a vítězství ve druhé světové válce. Protože Rusko tvrdí, že se vlády v Kyjevě zmocnili nacisté a junta, označovali se odpůrci Majdanu za bojovníky proti fašismu a kyjevské juntě. Tato rétorika vyvolala sympatie autoritářské levice – na Ukrajině například organizace Borotba. Během nejvýznamnějších událostí roku 2014 zaujala nejprve vlastenecký, později proruský postoj. Několik jejích aktivistů bylo zabito při nepokojích v Oděse [brutální a chaotické střety pro- a protimajdanských sil kulminující 2. května 2014, kdy bylo zastřeleno šest lidí a desítky dalších vážně zraněny; konflikt vyvrcholil zatlačením proruské strany do budovy, která následně (zřejmě kvůli házení molotovů z obou stran) vzplála a 42 osob zde zahynulo – pozn. překl.]. Část skupiny se také účastnila bojů v Doněcké a Luhanské oblasti, někteří aktivisté tam zahynuli.</p> <p>Členové Borotby popisovali svou motivaci jako boj proti fašismu. Vyzvali evropskou levici, aby solidarizovala s DNR a LNR. Poté co byl hacknut e-mail Putinova politického stratéga Vladislava Surkova, vyšlo najevo, že aktivisté z Ruska obdrželi finanční prostředky a byli pod <a href="https://medium.com/@bidin/боротьба-и-сурков-документальные-подтверждения-сотрудничества-d4e1cafce7b6">dohledem Surkovových lidí</a>.</p> <p>Ruští autoritářští komunisté se separatistickým republikám věnovali z podobných důvodů.</p> <p>Apolitické antifašisty k podpoře DNR a LNR motivovala přítomnost krajní pravice na Majdanu. I část z nich se účastnila bojů v Doněcké a Luhanské oblasti, někteří tam padli.</p> <p>Mezi ukrajinskými antifašisty se nacházeli i „apolitičtí“ antifašisté: subkulturně spříznění lidé, kteří měli negativní vztah k fašismu, „protože proti němu bojovali naši dědové“. Jejich chápání tématu se neslo v abstraktní rovině, sami byli často politicky nesoudržní, sexističtí, homofobní, s vlasteneckými city k Rusku a podobně.</p> <p>Myšlenka podpory samozvaných republik získala v Evropě širokou podporu mezi levicí. Nejvýznamnějšími stoupenci se stala italská ska-punková kapela Banda Bassotti a německá strana Die Linke. Kromě shromažďování finančních prostředků podnikla Banda Bassotti turné do „Novoruska“. Die Linke, přítomná v Evropském parlamentu, všemožně podporovala proruský narativ a pořádala <a href="https://www.jungewelt.de/blogs/rlk-2016/302211">videokonference s proruskými bojovníky</a>, jezdila na Krym a do neuznaných republik. Mladší členové Die Linke, stejně jako stranická Nadace Rosy Luxemburgové tvrdí, že postoj nesdílí všichni partajníci, ale zjevně jej zastávají nejvýznamnější členové strany, jako je Sahra Wagenknechtová a <a href="https://www.linksfraktion.de/presse/pressemitteilungen/detail/nato-erweiterung-stoppen">Sevim Dağdelen</a>.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/14.jpg" /> <figcaption> <p>Banda Bassotti in Donetsk in 2014.</p> </figcaption> </figure> <p>Mezi anarchisty si proruský postoj popularitu nezískal. Z jednotlivých prohlášení byl nejviditelnější postoj Jeffa Monsona, bojovníka MMA z USA, který má tetování s anarchistickými symboly. Dříve se považoval za anarchistu, ale v Rusku otevřeně pracuje pro vládnoucí stranu Jednotné Rusko a je poslancem Dumy.</p> <p>Shrneme-li proruský levicový tábor, vidíme práci ruských zvláštních služeb a důsledky ideologické neschopnosti. Ukázkou je, jak po okupaci Krymu oslovili pracovníci ruské FSB [Federální služba bezpečnosti navazující na sovětskou KGB, hlavní domácí „protiteroristická“ kontrarozvědka zabývající se mimo jiné šikanou opozice – pozn. překl.] místní antifašisty a anarchisty a nabídli, že jim umožní pokračovat v činnosti, pokud budou napříště propagovat myšlenku, podle níž má být Krym součástí Ruska. Na Ukrajině existují malé informační a aktivistické skupiny vydávající se za antifašisty, vyjadřující ale hlavně proruské postoje. Mnoho lidí je podezřívá, že pro Rusko pracují. Jejich vliv je minimální, ale dotyční slouží ruským propagandistům jako ti, co „autenticky“ upozorňují na nešvary Ukrajiny.</p> <p>Existují také nabídky „spolupráce“ ze strany ruského velvyslanectví a proruských poslanců, jako je Ilja Kiva. Snaží se hrát na negativní postoj k nacistům typu praporu Azov a snaží se aktivisty uplácet. V současné době se k takovému přijímání peněz otevřeně přiznala pouze Rita Bondar. Dříve psala pro levicová a anarchistická média, ale kvůli potřebě financí psala pod pseudonymem pro mediální platformy spojené s ruským propagandistou Dmitrijem Kiselevem.</p> <p>V samotném Rusku jsme svědky likvidace anarchistického hnutí a nástupu autoritářských komunistů, kteří vytlačují anarchisty z antifašistické subkultury. Jedním z nejpříznačnějších momentů poslední doby je loňské uspořádání <a href="https://kzhome.info/crone/vIJ9mKGqhYeXnI0/znam-pobedy-turnir-mma-imeni-n-i-podvojskogo-g-roslavl-2021">antifašistického turnaje na památku „sovětského vojáka“</a>.</p> <hr /> <h1 id="anarchisticky-postoj-k-otevrene-valce-s-ruskem">Anarchistický postoj k otevřené válce s Ruskem</h1> <p>Ještě před deseti lety by se myšlenka na plnohodnotnou válku v Evropě zdála šílená, protože si sekulární evropské státy jednadvacátého století hrají na „humanismus“ a své zločiny maskují. To, co nyní mění situaci, je Rusko. Byli jsme svědky okupace Krymu a následných zfalšovaných referend, války na Donbase a sestřelení letadla <a href="https://www.bbc.com/news/world-europe-28357880">MH17</a>. Ukrajina neustále zažívá hackerské útoky a bombové hrozby, a to nejen ve státních budovách, ale i uvnitř škol a školek.</p> <p>V Bělorusku se proruský diktátor Lukašenko v roce 2020 drze prohlásil za vítěze zmanipulovaných voleb. <a href="/2021/06/30/belarus-when-we-rise-a-critical-analysis-of-the-2020-revolt-against-the-dictatorship">Následné povstání naštvané</a>, prodemokraticky naladěné společnosti, jím otřáslo. Situaci změnilo přistání letadel ruské FSB, běloruské vládě se podařilo protesty násilně potlačit.</p> <p>Podobný scénář se odehrál v <a href="/2022/01/12/kazakhstan-after-the-uprising-analysis-from-from-russian-anarchists-eyewitness-accounts-from-anarchists-in-almaty">Kazachstánu</a>: režimem otřásly prudké lidové protesty, v rámci Organizace smlouvy o kolektivní bezpečnosti ale přijely armády Ruska, Běloruska, Arménie a Kyrgyzstánu poskytnout „bratrskou pomoc“, aby povstání, již tak zasažené tvrdou represí, dorazily.</p> <p>Ruské speciální služby vylákaly uprchlíky ze Sýrie do Běloruska, aby vyvolaly konflikt na hranicích s Evropskou unií. Byla také odhalena skupina FSB, která se zabývala politickými vraždami za použití známého „novičoku“. Kromě Skripalových a Navalného zabíjeli v Rusku i další politické osobnosti. Putinův režim na všechna obvinění reaguje slovy: „My za to nemůžeme, všichni lžete.“ Současně se snaží, aby se obvinění nepotvrdila. Mezitím sám <a href="http://kremlin.ru/events/president/news/66181">Putin před půl rokem napsal text</a>, v němž tvrdí, že Rusové a Ukrajinci jsou jeden národ a měli by být spolu. Vladislav Surkov (politický stratég ruské státní politiky spojený s vládami loutkových republik na Donbase) zveřejnil článek, kde prohlásil, že „<a href="https://actualcomment.ru/bezlyudnaya-demokratiya-i-drugie-politicheskie-chudesa-2121-goda-2110111125.html">impérium se musí rozšířit, jinak zanikne</a>“.</p> <p>Když to vezmeme kolem a kolem, pravděpodobnost plnohodnotné války je teď vysoká – letos ještě o něco vyšší než loni. A ani ti nejbystřejší analytici pravděpodobně nebudou schopni předpovědět, kdy přesně začne. Napětí v regionu by možná zmírnila revoluce v Rusku, jak jsme však psali výše, tamní protestní hnutí bylo zadušeno.</p> <p>Anarchisté na Ukrajině, v Bělorusku a v Rusku většinově přímo nebo nepřímo podporují ukrajinskou nezávislost. Je to proto, že i přes veškerou nacionální hysterii, korupci a velký počet nacistů vypadá Ukrajina ve srovnání s Ruskem a jím ovládanými zeměmi jako ostrov svobody. Země si zachovává takové – na poměry postsovětského regionu tak unikátní – výdobytky, jako je možnost vyměnit prezidenta, parlament s větší než nominální mocí a právo na pokojné shromažďování. V některých případech, byť podle toho, jak moc dává veřejnost pozor, fungují soudy podle pravidel. Neřekneme nic nového, když konstatujeme, že ve srovnání s Ruskem je nám lépe. Jak napsal Bakunin: „<a href="https://www.marxists.org/reference/archive/bakunin/works/various/reasons-of-state.htm" title="Federalism, Socialism, Anti-Theologism by Michael Bakunin">Jsme pevně přesvědčeni, že i ta nejnedokonalejší republika je tisíckrát lepší než nejosvícenější monarchie</a>.“</p> <p>Ukrajina má mnoho problémů, ale ty se spíše vyřeší bez zásahu Ruska než s ním.</p> <p>Máme tedy v případě invaze bojovat s ruskými vojsky? Domníváme se, že odpověď zní ano. Mezi možnosti, které ukrajinští anarchisté v současné době zvažují, patří vstup do ozbrojených sil Ukrajiny, zapojení do teritoriální obrany [místně formované dobrovolnické oddíly, které mají teoreticky sloužit k boji s menšími útvary nepřítele, jako jsou výsadky a sabotérská komanda, pozn. překl.], partyzánství a dobrovolnictví.</p> <p>Ukrajina je nyní v čele boje proti ruskému imperialismu. Ten má dlouhodobé plány na zničení demokracie v Evropě. Víme, že tomuto nebezpečí je zatím věnována malá pozornost. Pokud však sledujete výroky vysoce postavených politiků, krajně pravicových organizací a autoritářských komunistů, časem zjistíte, že v Evropě již existuje rozsáhlá špionážní a kolaborační síť. Například někteří vrcholní představitelé po odchodu z funkce získávají místo v ruské ropné společnosti (Gerhard Schröder, François Fillon).</p> <p>Hesla „Řekni ne válce!“ nebo „Je to jen válka impérií, USA a Ruska“ považujeme za neúčinná a populistická. Anarchistické hnutí nemá na proces, kterým se konflikt zrodil a probíhá, žádný vliv, podobná prohlášení prostě nic nezmění.</p> <p>Náš postoj vychází z toho, že nechceme utíkat, nechceme být rukojmími a nechceme se nechat zabít bez boje. Stačí se podívat na Afghánistán a pochopíte, co může znamenat „ne válce“: když Tálibán zvítězil, lidé hromadně prchali, umírali v chaosu na letišti a ty, kteří zůstali, zasáhly čistky. To se děje i na Krymu – a můžete si představit, co se bude dít po invazi Ruska v dalších oblastech Ukrajiny.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/15.jpg" /> <figcaption> <p>Afghanistan, 2021: People try to get on a NATO plane to escape the Taliban.</p> </figcaption> </figure> <p>Co se týče postoje k NATO, autoři tohoto textu se dělí podle postoje. Někteří z nás mají v dané situaci k alianci pozitivní přístup. Je zřejmé, že Ukrajina nemůže Rusku čelit sama. I když zohledníme velké počty dobrovolníků, jsou zapotřebí moderní technologie a zbraně. Kromě NATO nemá Ukrajina žádné spojence, kteří by jí s tím mohli pomoci.</p> <p>Zde můžeme připomenout příběh syrského Kurdistánu, Rojavy. Místní obyvatelé byli nuceni spolupracovat s NATO proti takzvanému Islámskému státu, jedinou alternativou byl útěk nebo smrt. I díky tomuto případu ale dobře víme, že podpora ze strany NATO může velmi rychle zmizet, pokud Západ získá nové zájmy nebo se mu podaří vyjednat s Putinem nějaké kompromisy.</p> <p>Případná ruská invaze zkrátka nutí Ukrajince hledat spojence. Ne na sociálních sítích, ale v reálném světě. Anarchisté nemají na Ukrajině ani jinde dostatek prostředků, aby mohli účinně reagovat na invazi Putinova režimu. Proto je třeba uvažovat o přijetí podpory od NATO.</p> <p>Na druhou stranu je část autorů toho názoru, že NATO i EU posílením svého vlivu na Ukrajině upevní současný systém divokého kapitalismu a dále zhorší možnosti sociální revoluce. V systému globálního kapitalismu, jehož vlajkovou lodí jsou USA jako vůdce NATO, je Ukrajině přisouzeno místo skromného pohraničníka: dodavatele levné pracovní síly a zdrojů. V této perspektivě je důležité, aby si ukrajinská společnost uvědomila potřebu nezávislosti na všech imperialistech. V souvislosti s obranyschopností země by se neměl klást důraz na význam techniky NATO a podporu pravidelné armády, ale potenciál společnosti pro partyzánský odpor zdola.</p> <p>Válku považujeme především za válku proti Putinovi a jím ovládaným režimům. Kromě prozaické motivace nežít pod diktaturou vidíme potenciál v ukrajinské společnosti, která je jednou z nejaktivnějších, nejnezávislejších a nejvzpurnějších v regionu. Dlouhá historie odporu obyvatelstva za posledních třicet let je toho pádným důkazem. To dává naději, že u nás mají živnou půdu koncepty přímé demokracie.</p> <h1 id="soucasna-situace-anarchistu-a-nove-vyzvy">Současná situace anarchistů a nové výzvy</h1> <p>Naše postavení outsidera během Majdanu i války mělo na hnutí demoralizující vliv. Osvětová činnost byla ztížena, protože ruská propaganda si monopolizovala slovo „antifašismus“. Vzhledem k přítomnosti symbolů SSSR mezi proruskými bojovníky byl postoj ke slovu „komunismus“ krajně negativní, takže i spojení „anarchokomunismus“ se vnímalo negativně. Stín pochybnosti na anarchisty vrhala v očích obyčejných lidí i prohlášení proti proukrajinské ultrapravici. Existovala tu nevyřčená dohoda, že fašisté nebudou útočit na anarchisty a antifašisty, pokud nebudeme vystavovat své symboly na shromážděních a podobně. A pravice měla v rukou spoustu zbraní, situace vyvolávala pocit frustrace. Policie pořádně nefungovala, takže mohl být leckdo bez následků snadno zabit. Například v roce 2015 byl zastřelen proruský aktivista Oles Buzina [otevřeně proruský publicista angažující se dlouhé roky v nejrůznějších veřejných kauzách – deklarativně antifašista, ale kritizován za sexismus a homofobii; podezření za vraždu padlo na ukrajinskou ultrapravici – pozn. překl.].</p> <p>To vše povzbudilo anarchisty, aby k věci přistupovali vážněji.</p> <p>Od roku 2016 se rozvíjel radikální underground. Radikálnější anarchistické zdroje vysvětlovaly, jak si pořídit zbraně a zakládat skrýše – v minulosti přitom zmiňovaly maximálně Molotovovy koktejly.</p> <p>V anarchistickém prostředí se stalo přijatelným mít legální zbraně, začala se objevovat <a href="https://www.popularfront.co/underground">videa z anarchistických výcvikových táborů</a>.</p> <p>Dozvuky těchto změn zasáhly Rusko a Bělorusko. V Rusku FSB zlikvidovala <a href="https://en.wikipedia.org/wiki/Network_(Russia)">síť anarchistických skupin</a>, které měly legální zbraně a cvičily airsoft. Zatčené mučili elektrickým proudem, aby se přiznali k „terorismu“, výsledkem byly tresty od 6 do 18 let vězení. V Bělorusku byla při pokusu o překročení hranice z Ukrajiny zadržena skupina anarchopartyzánů vystupující pod názvem <a href="https://abc-belarus.org/?p=14555&amp;lang=en">Černý prapor</a>. Měli u sebe střelnou zbraň a granát; jeden ze zatčených, Igor Olinevič [v kauze s tím spojené byl v Bělorusku <a href="https://www.afed.cz/text/7557/belorusko-vynesen-rozsudek-nad-anarchopartyzany">odsouzen</a> na 20 let vězení – pozn. překl.], uvedl, že si zbraň koupil v Kyjevě.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/16.jpg" /> <figcaption> <p>Anarchist rebel group “Black Flag”</p> </figcaption> </figure> <p>Změnil se také zastaralý přístup anarchistů k ekonomické agendě: jestliže dříve většina pracovala na špatně placených místech „blíže utlačovaným“, nyní se mnozí snaží najít práci s dobrým platem, nejčastěji v IT sektoru.</p> <p>Pouliční antifašistické skupiny obnovily činnost a zapojily se do odvetných akcí proti neonacistickým útokům. Mimo jiné uspořádaly antifašistický turnaj bojových umění „No Surrender“, natočily dokumentární film s názvem <em><a href="https://vimeo.com/564977331">Hoods</a></em>, který vypráví o zrodu kyjevské Antify. Anarchisté se také věnují monitoringu ultrapravice.</p> <p>Antifašismus nabyl důležitosti i proto, že k již tak velkému počtu místních <a href="https://www.bellingcat.com/news/uk-and-europe/2019/09/04/the-hardcore-russian-neo-nazi-group-that-calls-ukraine-home">ultrapravicových aktivistů sem přibylo</a> i mnoho známých neonacistů z Ruska (Sergej Korotkič, Alexej Levkin), zbytku Evropy (Denis „White Rex“ Kapustin), a dokonce z USA (Robert Rando).</p> <p>I v takových podmínkách existují aktivistické skupiny různého druhu (klasičtí anarchisté, queer anarchisté, anarchofeministky, Food Not Bombs, ekoiniciativy a podobně), stejně jako malé informační platformy. Nedávno se objevil politicky nabitý antifašistický zdroj na Telegramu, @uantifa.</p> <p>Dřívější napětí mezi jednotlivými skupinami postupně vyprchává, probíhá mnoho společných akcí a jednotná účast na sociálních konfliktech. Mezi největší z nich patří kampaň proti deportaci běloruského anarchisty Alexeje Bolenkova (kterému se podařilo vyhrát soud s ukrajinskými speciálními službami a zůstat na Ukrajině) a obrana jedné z <a href="https://medium.com/@uantifa/podil-nazis-and-police-vs-techno-5d4ba4bb3438">kyjevských čtvrtí (Podil)</a> před policejními nájezdy a útoky ultrapravice.</p> <p>Na společnost jako celek máme stále velmi malý vliv. Je to do značné míry proto, že samotná myšlenka organizovaných anarchistických struktur byla dlouho ignorována nebo popírána – na tento nedostatek si ve svých pamětech ostatně stěžoval už Nestor Machno. Anarchistické skupiny byly v minulosti velmi rychle rozmetány SBU (Bezpečnostní službou Ukrajiny) nebo krajní pravicí.</p> <p>Nyní jsme se dostali ze stagnace a rozvíjíme se, a proto očekáváme nové represe a nové pokusy SBU o kontrolu hnutí.</p> <p>Naši roli lze v tuto chvíli označit jako vytváření nejradikálnějšího křídla demokratického tábora. Zatímco si liberálové jdou v případě útoku ultrapravice nebo policie stěžovat té samé policii, anarchisté raději nabízejí v podobných situacích ostatním skupinám spolupráci a přicházejí bránit místa a akce, kde útok hrozí.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/15/17.jpg" /> </figure> <p>Snažíme se vytvářet horizontální vazby ve společných zájmech tak, aby komunity mohly řešit vlastní potřeby včetně sebeobrany. Tím se výrazně lišíme od běžné ukrajinské politické praxe, kde je obvyklé se sdružovat kolem centrálních organizací, lídrů nebo policie – a tyto organizace či vůdci jsou často podplaceni a jejich následovníci oklamáni. Policie může například chránit akce LGBTQ+ komunity, ale rozzlobí se, pokud se tito lidé připojí ke vzpouře proti policejní brutalitě. Vlastně právě proto vidíme v našich myšlenkách potenciál – ale pokud vypukne válka, hlavní bude znovu schopnost účastnit se ozbrojeného konfliktu.</p> <hr /> <p><em>For further reading, you could start with Anarchist Fighter’s <a href="https://boakeng.noblogs.org/post/2022/02/24/our-response-to-crimethincs-war-and-anarchists-in-ukraine/">response</a> to this article.</em></p> https://crimethinc.com/2022/02/03/ukrajina-mezi-mlynskymi-kameny-anarchiste-a-anarchistky-v-regionu-kterym-zmita-hrozba-valky 2022-02-03T21:38:00Z 2022-04-18T05:41:45Z
Ukrajina mezi mlýnskými kameny : Anarchisté a anarchistky v regionu, kterým zmítá hrozba války
Anarchists in and around Ukraine speak on the looming threat of war with Russia. <figure><img class="u-photo" alt="" src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/03/header.jpg" /></figure> <p>In hopes of providing crucial background on the current tensions between Russia, Ukraine, the United States, and other members of the North Atlantic Treaty Organization (NATO), we present the transcript of an <a href="https://a-dresden.org/2022/01/24/elephant-in-the-room-37-anarchists-and-war-in-ukraine/">excellent interview</a> with an anarchist in Ukraine, followed by another perspective contributed by a Ukrainian anarchist from Lugansk who is now located in Kiev. We are awaiting another text from a group of Ukrainian anarchists, which we hope to publish shortly.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/03/5.jpg" /> </figure> <hr /> <p>Jak se dozvídáme z masmédií téměř každou hodinu, napětí mezi Ruskem, Ukrajinou, USA a dalšími členy NATO sílí. Kapitalistická impéria se přetahují o lidské zdroje a přírodní bohatství. V neposlední řadě se musí pochlubit a zachrastit moderním zbrojním arzenálem, na nějž vytahali peníze z našich kapes. Zbrojní průmysl má vždy lidi ve vysoké politice. Hromadění válečné techniky kolem ukrajinských hranic, ať už se jedná o techniku ruskou nebo NATO, může sloužit i prozaičtějším cílům, třeba upevnění nestabilních mocenských pozic. Ať tak nebo tak, situace může opět přerůst v intenzivní otevřený konflikt, kde vítězí jen kapitál a smrt.</p> <p>V uplynulých měsících jsme mohli pozorovat ruské jednotky v <a href="/2022/01/12/kazakhstan-after-the-uprising-analysis-from-from-russian-anarchists-eyewitness-accounts-from-anarchists-in-almaty">Kazachstánu</a> a <a href="/2021/06/30/belarus-when-we-rise-a-critical-analysis-of-the-2020-revolt-against-the-dictatorship">Bělorusku</a>, stvrzující Putinovu roli garanta postsovětských diktatur a ukazující na jeho rostoucí ambice. Balance moci je po mnohých lidových povstáních v rusosféře nejistá. Spojené státy nyní ve východní Evropě také rozmísťují jednotky a stupňují napětí při honbě za soupeřícími kořistnickými ambicemi. Ukrajinský prezident Vladimir Zelenski, <a href="https://www.aljazeera.com/opinions/2021/12/21/russia-us-escalation-how-did-we-get-here">který loni zahájil tažení</a> proti Putinovým spojencům v zemi, nedávno požádal Bidena, aby se jeho administrativa mírnila ohledně prohlášení o hrozícím konfliktu. To však neznamená, že hrozba války netrvá, Zelenski se jen stará o byznys, který musí frčet válka neválka.</p> <p>Vyhlídky ruské invaze nutí anarchisty a anarchistky klást si nepříjemné otázky. Jak máme vzdorovat ruské agresi, aniž bychom hráli do karet USA a dalším mocnostem? Jak máme odporovat ukrajinským kapitalistům a fašistům, aniž bychom přímo či nepřímo potvrdili Putinův příběh na ospravedlnění invaze? Záleží obyčejným lidem na Ukrajině a v okolních zemích víc na životech nebo na svobodě?</p> <p>A co když zde není jediným nebezpečím válka? Jak se vyhnout tomu, aby se naše hnutí redukovalo na stafáž etatistických sil, aniž bychom v době eskalujícího konfliktu skončili jako bezvýznamný element? Jak budeme během války pokračovat v organizování se proti všem formám útlaku bez toho, abychom přijali stejnou logiku jako státotvorci?</p> <hr /> <p>Není to poprvé, co situace na Ukrajině klade složité otázky. V roce 2014 během Majdanu<sup id="fnref:1" role="doc-noteref"><a href="#fn:1" class="footnote" rel="footnote">1</a></sup>, který svrhnul vládu Viktora Janukovyče, si nacionalisté a fašisté vydobyli pevné pozice. Jak jeden svědek konstatoval:</p> <blockquote> <p>„Ukrajinské levicové a anarchistické hnutí jako takové se ocitlo mezi mlýnskými kameny. Pokud Majdan vyhraje… je už nyní možné předvídat vzestup nových militantně založených ultrapravicových organizací, které budou terorizovat své politické oponenty. Pokud vyhraje Janukovyč, potom zasáhne všechny, kdo nejsou k autoritám loajální, vlna tvrdých represí.“ (Lvov, únor 2014)</p> <p>-<a href="https://www.nihilist.li/2014/03/02/l-vov-19-21-fevralya-2014">Lvov, únor 2014</a></p> </blockquote> <p><a href="/2014/03/12/ukraine-how-nationalists-took-the-lead">This interview</a> from those days describes the situation. It’s important to emphasize that nothing was inevitable about this: a more vibrant anarchist movement could have produced different results in Kiev, <a href="https://bruno.noblogs.org/?p=212">as it did in Kharkiv</a>.</p> <p>V té době popisovali anarchisté vzestup fašistů v rámci Majdanu jako „reakční protiútok v prostoru sociálních hnutí“.</p> <blockquote> <p>„Tohle může být znamení ještě horších zítřků – můžeme si představovat budoucnost soupeřících fašismů, kde se stává možnost boje za skutečné osvobození kompletně neviditelná.“</p> </blockquote> <p>Od té doby uplynulo osm let. Tragédie na Ukrajině – od roku 2014 přes Ruskem podporované povstání v Doněcku a Luhansku až po dnešek – ukazují katastrofické následky slabosti antiautoritářského hnutí v Rusku, na Ukrajině a v USA.</p> <blockquote class="twitter-tweet " data-lang="en"> <a href="https://twitter.com/PeterGelderloos/status/1486440722752540674">https://twitter.com/PeterGelderloos/status/1486440722752540674</a></blockquote> <script async="" src="//platform.twitter.com/widgets.js" charset="utf-8"></script> <p>V tomto kontextu vidíme státní aktéry na obou stranách konfliktu, jak mobilizují diskurzy antifašismu a antiimperialismu k získávání dobrovolníků a k delegitimizaci svých nepřátel. Fašisté a samozvaní antifašisté jakbysmet <a href="https://avtonom.org/author_columns/konec-antify">bojují dlouhá léta na obou stranách</a> rusko-ukrajinského konfliktu a podobně zastánci obou stran označují tu druhou za imperialistickou. V průběhu 21. století bude pravděpodobně víc a víc ozbrojených konfliktů, které se budou snažit verbovat anarchisty, antifašisty a antiimperialisty. Neměli bychom stát lhostejně stranou všech konfrontací, ani se nechat donutit pocitem naléhavosti přivést ke špatným rozhodnutím. Podobně, pokud budeme váhání zaujmout nějakou pozici omlouvat tím, že je situace komplikovaná a na obou stranách jsou špatní lidé, budeme nést díl zodpovědnosti za masakr, který vyplyne. Before presenting the perspectives from Ukraine, we’ll review some of the other proposals regarding how anarchists might engage.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/03/6.jpg" /> <figcaption> <p>A simpler time: anarchists in Kiev on May Day, 2013.</p> </figcaption> </figure> <hr /> <p>Finský anarchista <a href="https://avtonom.org/en/author_columns/why-should-we-support-ukraine">Antti Rautiainen</a>, který strávil několik let v Rusku, argumentuje, že nejvyšší prioritou je postavit se proti dobyvačné válce Ruska:</p> <blockquote> <p>„Výsledky prvních třiceti let ,demokracie‘ na Ukrajině jsou jemně řečeno nepřesvědčivé. Ekonomika a média jsou v rukou soupeřících oligarchů, korupce dosahuje rekordních rozměrů, ekonomický rozvoj zaostává za mnoha africkými zeměmi a k tomu všemu je země pro celý svět centrem neonacismu. Tyhle problémy jsou víceméně domácího ražení a nejedná se o důsledek intrik Kremlu.</p> <p>Jenže alternativa je ještě horší.“</p> </blockquote> <p>Putinova vláda je vlastně KGB bez socialismu. Pro Putinovy poskoky je běžné policejní násilí používané k potlačení disentu spolu s vykonstruovanými konspiračními případy a mučením rutinou. Podle Anttiho „není Putin jenom evropským policajtem, on je policajtem světovým“ – od Sýrie po Myanmar, kdekoliv nějaký diktátor mučí a zabíjí své lidi, tam je Putin, aby ho podpořil. (O ruské represivní mašině pravidelně informujeme – poslední kauzy: <a href="https://www.afed.cz/text/7113/penza-rusko-vyneseny-rozsudky-v-kauze-sit">Síť</a>, <a href="https://www.afed.cz/text/7486/rusko-vezeni-za-vyveseni-transparentu">Transparent</a>, <a href="https://www.afed.cz/text/7583/rusko-dalsi-vykonstruovana-teroristicka-kauza">Minecraft</a>…)</p> <p>Antti argumentuje (na rozdíl od ukrajinských anarchistů), že v případě ruské invaze by anarchisté měli podporovat ukrajinskou armádu a že v případě ruské okupace by měli být připraveni spolupracovat přímo s etatistickou organizací odporu, pokud nějaká silná bude existovat.</p> <p>To vyvolává množství složitých otázek. Jsou anarchisté v pozici poskytnout národní armádě užitečnou pomoc? Pokud ano, měli by tak učinit? Jak by mohli podporovat ukrajinskou armádu, aniž by tím umožnili, aby byla nebezpečnější pro sociální hnutí a menšiny, nemluvě o legitimizaci fašistického pluku Azov? Jednou ze zásad třístranné války je, že nesmíte posilovat jednoho protivníka, abyste porazili druhého. To ilustruje rána osudu, která zasáhla anarchisty na Ukrajině před stoletím, když dali přednost porážce reakcionářské bílé armády, jen aby byli zrazeni a povražděni Trockého rudou armádou.</p> <blockquote class="twitter-tweet " data-lang="en"> <a href="https://twitter.com/wrkclasshistory/status/1464136850503786505">https://twitter.com/wrkclasshistory/status/1464136850503786505</a></blockquote> <script async="" src="//platform.twitter.com/widgets.js" charset="utf-8"></script> <p>Pokud se anarchisté rozhodnou spolupracovat s etatistickými skupinami – tak jako v <a href="/2020/10/11/one-year-since-the-turkish-invasion-of-rojava-an-interview-with-tekosina-anarsist-on-anarchist-participation-in-the-revolutionary-experiment-in-northeast-syria">Rojavě</a> a na dalších místech – o to důležitější je formulovat kritiku státní moci a důsledně analyzovat výsledky podobných experimentů.</p> <p>Nejlepší alternativou militarismu by bylo vybudovat mezinárodní hnutí, které by bylo schopno paralyzovat armády všech národů. Někteří ukrajinští radikálové se celkem pochopitelně <a href="https://www.nihilist.li/2021/04/13/what-can-russians-do-to-prevent-war-a-short-guide-for-revolutionaries">cynicky</a> vyjádřili ohledně pravděpodobnosti, že obyčejní Rusové budou bránit Putinovu válečnému tažení. To nám připomíná revoltu v <a href="/2019/09/20/three-months-of-insurrection-an-anarchist-collective-in-hong-kong-appraises-the-achievements-and-limits-of-the-revolt">Hongkongu</a> v roce 2019, k níž někteří účastníci přistupovali také podle etnicity. Ve skutečnosti by jedinou věcí, která by mohla zlomit dominanci čínské vlády nad metropolí, byla mocná revoluce v samotné Číně.</p> <p>Vzhledem k tomu, že Rusko dokázalo prosadit svou agendu na Donbase zčásti kvůli napětí mezi ukrajinskou a ruskou identitou, protiruské nálady budou hrát jen do karet Putinovi. Cokoliv, co se polarizuje proti ruskému lidu, jazyk nebo kultura, usnadní úsilí ruského státu vytvořit malou separatistickou republiku. Podíváme-li se na historii nacionalismu, vidíme, že jakýkoliv odpor proti ruské vojenské agresi, který posiluje moc ukrajinského nacionalismu, pouze vydláždí cestu budoucímu krveprolití.</p> <figure class="portrait"> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/03/7.jpg" /> <figcaption> <p>A small protest in Kiev in 2018 against the Turkish invasion of Afrin. As <a href="/2019/10/12/why-the-turkish-invasion-matters-addressing-the-hard-questions-about-imperialism-and-solidarity">we argued</a>, anarchists can oppose military invasions without endorsing other state agendas.</p> </figcaption> </figure> <p>Běloruští anarchisté se k otevřenému intenzivnímu konfliktu vyjádřili celkem jasně:</p> <blockquote> <p>„Anarchisté nebyli válkám nikdy nakloněni, protože odvádějí pozornost společnosti od skutečných problémů, které nás obklopují na všední bázi. Namísto úsilí o svobodu řeší společnost úspěchy na frontové linii. Mezinárodní solidaritu nahrazuje nacionalismus, který proměňuje bratry, sestry a kamarády v nepřátele na život a na smrt. Na válce není pozitivní vůbec nic. Válka je triumfem misantropické ideologie moci. Dnes, jako kdykoliv předtím, je válka byznysem vládců, až na to, že v ní umírají obyčejní lidé. Ve vlasteneckém tranzu nebo jen pro peníze.“</p> <p>-“<a href="https://pramen.io/en/2022/01/if-only-there-was-no-war">If Only There Was No War</a>”</p> </blockquote> <p>Globální anarchistické hnutí však zatím není schopné lidem na Ukrajině nabídnout přesvědčivou alternativu k válce. Stejně jako povstání v Kazachstánu bylo potlačeno brutální silou, snad všechna povstání po celém světě od roku 2019 selhala a nedokázala svrhnout nenáviděnou vládu. Žijeme v době propojené globální represe a elementární problémy, které tahle skutečnost způsobuje, musíme teprve vyřešit. Krvavá občanská válka, která drtí Sýrii – zčásti jako následek Putinovy podpory Assadova režimu –, je příkladem, jak by mohlo vypadat mnoho zemí světa, pokud budou revoluce dále selhávat a jejich místo zaplní občanské války. Možná že nedokážeme zabránit nadcházejícím válečným konfliktům, ale je stále na nás, abychom vyřešili, jak uvnitř těchto konfliktů pokračovat v úsilí o revoluční změnu.</p> <p>It is worth noting, in passing, that at least one Ukrainian anarchist, an editor of the magazine Assembly in Kharkov, <a href="https://www.thecommoner.org.uk/assembly-a-ukrainian-anarchist-magazine-on-politics-and-a-possible-russo-ukrainian-war">does not seem to be particularly concerned about a Russian invasion of Ukraine</a>, considering it an overblown fabrication of Western media outlets. Hopefully this person is correct—though we note that Russian and Belarusian media have also been publishing dramatic stories about a looming conflict over Ukraine.</p> <p>Přestřelka mezi impérii může mít katastrofické následky, zároveň je tento konflikt trochu iluzorní. Mocnosti jsou ovládané přímo či nepřímo oligarchy, jejich politika tudíž musí jít na ruku nadnárodnímu kapitálu. Na tuhle skutečnost upozornili ve svém komuniké švédští anarchisté v souvislosti s potlačením povstání v Kazachstánu:</p> <blockquote> <p>„Ruské bajonety ubránily trůn Putinova vazala Tokajeva. Ale nejen jeho. Jen se podívejte na produkci ropy, jednoho z hlavních odvětví kazachstánské ekonomiky. Západní korporace mají v ropném průmyslu země obrovské kapitálové podíly. Pokud by rebelové zvítězili, mohl by být majetek korporací lidmi vyvlastněn. Ruská intervence a potlačení povstání zajistilo krvavou ,stabilitu‘ pro oligarchický režim stejně jako pro západní kapitalisty parazitující na přírodním bohatství Kazachstánu.</p> <p>Jednou ze západních korporací aktivních v Kazachstánu je Shell. V ropném poli Karachaganak, jednom ze tří největších v zemi, drží 30% podíl. A nejedná se o jediné jmění, které korporace v zemi drží. Není žádným překvapením, že ruský režim vyslal jednotky na pomoc Shellu. Shell je investorem výstavby plynovodu Nord Stream 2 a soustavně lobbuje za zájmy ruského režimu v evropské politice. (…)</p> <p>Teorie a praxe, která sjednocuje odpor proti diktaturám, kapitalismu, imperialistickým válkám a destrukci přírody do jednoho velkého boje, se nazývá anarchismus. Dosažení skutečného osvobození od všech forem útlaku proběhne pod černým praporem anarchie.</p> <p>Nyní může ruský stát rozpoutat další imperialistickou válku. Chceme apelovat na ruské vojáky: jste vysláni, abyste zabíjeli a umírali za zájmy chamtivých a krutých vládců a boháčů. Pokud válka vypukne, odzbrojte důstojníky, dezertujte, zbraně vezměte s sebou a přidejte se k revolučnímu hnutí.“</p> </blockquote> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/03/2.jpg" /> </figure> <hr /> <h1 id="interview-anarchists-and-war-in-ukraine">Interview: “Anarchists and War in Ukraine”</h1> <p><em>This interview was conducted by a Belarusian anarchist currently living abroad with an anarchist activist involved in different struggles in Ukraine. The audio version can be found at <a href="https://a-dresden.org/2022/01/24/elephant-in-the-room-37-anarchists-and-war-in-ukraine">Elephant in the Room</a>.</em></p> <p class="darkred"><strong>Already, for several weeks, Russian forces have been gathering at the Ukrainian border, with a possibility of invasion. We got in touch with a comrade who can explain to us a little bit more what is happening there and what to expect.</strong></p> <p class="darkred"><strong>Today, we have a comrade and a friend, Ilya, an anarchist activist who’s currently staying in Ukraine. Hey, Ilya.</strong></p> <p>Hello, hello.</p> <blockquote class="twitter-tweet " data-lang="en"> <a href="https://twitter.com/bad_immigrant/status/1487864014302502922">https://twitter.com/bad_immigrant/status/1487864014302502922</a></blockquote> <script async="" src="//platform.twitter.com/widgets.js" charset="utf-8"></script> <p class="darkred"><strong>Thanks a lot for actually agreeing to this interview. Today, we’ll be talking a lot about different things. I think for a lot of people what is happening in Ukraine is really confusing, and there’s a lot of misunderstanding and a lot of propaganda going on from both sides, I believe. But before we jump to the story of the current possibility of an invasion, I would like to talk about the position of Ukraine in post-Soviet times. Where was it politically after the collapse of the Soviet Union, and why was it so important for Russian elites to maintain influence and exercise control over the political processes in Ukraine?</strong></p> <p>First of all, thanks a lot for having me here.</p> <p>About the position of Ukraine after the Soviet Union collapsed, I would say that it was quite turbulent. It passed through several different phases. Under President [Leonid] Kuchma and through most of the 1990s, it was a loose state of different oligarchical groups competing for different spheres of power. (To some extent, it exists like this through today.) But also, it’s important to note that in this period, in the 1990s, the Russian state’s policy was very different from how it is now. Under the Yeltsin presidency, it was not a particularly imperialist policy, as far as I can estimate at least. Of course, there was very close interaction between the two governments, both business and state authorities between Russia and Ukraine. But it was not as though Ukraine was expected to be subordinate to Russia, even though a lot of economic ties and dependencies had already existed already between Russia and Ukraine within the Soviet Union, ties which continued to exist after it collapsed.</p> <p>The situation changed when Kuchma left the presidency and a competition between the [Ukrainian] Presidents [Viktor] Yanukovych and [Viktor] Yushchenko emerged. Viktor Yushchenko represented this more Western- and national-oriented perspective. This conflict came to its peak during the first Maidan protests<sup id="fnref:1:1" role="doc-noteref"><a href="#fn:1" class="footnote" rel="footnote">1</a></sup> in 2004, I would say. Yushchenko won, and because of this, this more Western course of politics and this course of distancing from Russia was the prevailing political current for a while in Ukraine. In 2008, when the war in Georgia (over southern Ossetia) happened, Ukraine definitely took sides—just politically, not militarily—more with the Georgian side of that conflict.</p> <p>But it’s important to understand that within Ukraine, there are many different cultural groups, groups of business and political interests, and groups of different ideological tendencies. They are not all equal to each other. It’s a really complex and multi-layered mosaic, which creates a lot of confusion and a lot of different political currents and developments. These are not easy to follow and understand even from inside of Ukraine, sometimes.</p> <p>So even though Yushchenko won for a while, conflict existed between—for example—more Western and more anti-Russian oriented groups of the population, on one side, and on the other side, more pro-Russian groups, or, I might say, groups with a post-Soviet or Soviet mentality. And this conflict was also taking place between political groups that promoted a more Western course and those, like some oligarchical clans and mafia clans, who were more open to interacting with Russia and with the Russian authorities. It’s important to understand that in Ukraine, there is a lot of corruption; a lot of shady politics are going on behind closed doors all the time. Much more than in Europe, for example—even though we all know that in Europe these also exist—the official declarations of the local authorities don’t necessarily correspond with their actual activities.</p> <p>So after the presidency of Yushchenko, Yanukovych returned to running for the presidency and finally won elections [in 2010]. After this, the situation became very unclear, because he took a very sly approach, I would say—constantly trying to pretend to deal both with the West and with Russian authorities. Because of this, he created a lot of confusion within the population. After first making some agreements with the European Union, he unexpectedly tried to cancel them and to move more officially into the sphere of Russian influence. This created a lot of disagreement and unrest, which gave rise to the [second] Maidan protests, which started in the late autumn of 2013.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/03/4.jpg" /> <figcaption> <p>Russian military drills.</p> </figcaption> </figure> <p class="darkred"><strong>Talking about the Maidan protests: can you sum up a little bit what happened there (but in a really short version, because the story is really long), with the key points that might be interesting about who was participating, why was it provoked, and what were the results of the Maidan?</strong></p> <p>Yeah, sure. Of course, it’s very hard really to describe it briefly, but I will try the best I can. At first, it began with mainly student protests. These appeared after the [aforementioned] political steps by Yanukovych, which were very unpopular among the population, and among the youth especially. Many people were very supportive of becoming closer to the European Union: of having the possibility to go to the EU without visas and other forms of collaboration. So when Yanukovych stepped back from this line that he had previously declared, it was the trigger for the large protests involving youth, mainly student youth, in November 2013.</p> <p>But it was not only the youth who were unhappy with the politics of Yanukovych. So, after the youth were beaten badly by riot police, this provoked an intense retaliation from broader parts of Ukrainian society. Starting from that point, the protests became multi-layered, multi-class protests, which drew in different strata from society to participate. Many people from different regions of Ukraine came into the streets of Kiev and also to many other cities, in both eastern and western parts of the country. People came to the streets and also, after a while, started to occupy administrative buildings. The most intense protests took place in Kiev and also in several western cities, which are believed to be more pro-Western, more distant from Russia, more Ukrainian speaking, and the like.</p> <p>The conflict went through several stages of worsening confrontations, then a temporary pacification. But then, in February [2014], it came to its peak. The final conflict started as protesters tried to occupy the parliamentary building in Kiev, and also to come to the presidential office demanding the immediate resignation of President Yanukovych due to his repression, corruption, and pro-Russian politics. The retaliation from the riot police and special forces was super harsh; about one hundred people were killed. Then it came to a stage of open confrontation, even armed confrontation we could say, between the side of the protesters and the side of the government. That was the moment when some shady stuff started to develop. Yanukovych just disappeared after several days in mid-February and then appeared in Russia.</p> <p>When he fled, that was the moment of the collapse of the more pro-Russian regime in Ukraine. This was the turning point from which current situation started to develop.</p> <p class="darkred"><strong>Right. And he forgot his golden baguette<sup id="fnref:2" role="doc-noteref"><a href="#fn:2" class="footnote" rel="footnote">2</a></sup> when he left, right?</strong></p> <p>Yes, yes, exactly—and a lot of other things! [laughs]</p> <p class="darkred"><strong>A lot of people in the West, influenced by Russian propaganda and the disinformation campaign, started to believe the narrative that what happened in Ukraine back in 2014 was a fascist coup supported by NATO. Some journalists—also liberals, but besides liberals, there were also anarchists and leftists who reproduced that narrative—argued that it was a NATO coup and that a fascist government was established afterwards.</strong></p> <p class="darkred"><strong>Can you evaluate that narrative? Was it like that, or was there something else happening at that point?</strong></p> <p>Yes, I think I can speak about it confidently, because I participated in the events myself. I was in Kiev for nine days in the very hot phase of the conflict in February. So what I witnessed personally was the really popular movement in which hundreds of thousands of people [participated]. When I discussed it later with some Western comrades, I heard these speculations about what NATO did behind the scenes and a Nazi coup and stuff like this. Other people answered that, OK, if there were hundreds of thousands of people on the streets, it could not be <em>just</em> an orchestrated coup or something like that.</p> <p>The far right participated in this, of course. They participated actively, made effective political developments in this, and were very aggressive, very dominant, and successful to a certain point. But they were still a minority in these protests, of course. And even though their ideological influence—it did really exist, it’s true, but they were not the ones who were legislating the protests, or who really designed the demands and the ideological face of these events.</p> <p>I saw a lot of very spontaneous popular self-organization. I saw a lot of very sincere popular unrest and anger against the state establishment, which really made this country poor and humiliated. So to the biggest extent, it was absolutely an authentic popular uprising. Even though, of course, all of the political powers who could benefit from it tried to influence it as hard as they could. And they were partly successful.</p> <p>But I take this mostly as the question to us—to libertarians, anarchists, the radical left if you want—why weren’t we organized enough to compete effectively with fascists? This is not a question to the Maidan movement or to the people of Ukraine, but to <em>us.</em> And once again, to summarize, Maidan was first of all a popular uprising.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/03/3.jpg" /> <figcaption> <p>The Azov regiment.</p> </figcaption> </figure> <p class="darkred"><strong>After Maidan, what happened was that Putin was disappointed, there were a lot of political speculations and political struggles, and eventually the [Russian] occupation or takeover of Crimea, and then the move [towards the Russia-backed separatist war] in Donbas. Can you summarize a bit of what actually happened between 2014-2015 and now? How much of a conflict was brewing there, or did the things that are happening there just pop up out of nowhere?</strong></p> <p>When the Ukrainian regime of Yanukovych started to crash, it was the moment of truth, the point when all stability and all clear things were somehow broken. Then the Russian authorities started to react very harshly—and also impulsively. They wanted to take counter-measures against the Maidan movement, which had the tendency to move Ukraine away from Russian state influence. After this, they occupied the Crimean peninsula. They also took a stand in the local population to a large extent, because the local population there is not that much—of course, we cannot generalize, but many people there do not identify with Ukraine, do not associate themselves with Ukraine. That was the basis that gave Russia the opportunity to successfully take it from Ukraine.</p> <p>They [the Russian authorities] also influenced the events in Donbas a lot, because the new Ukrainian authorities, the provisional government, made some very stupid moves against the Russian language. This gave Russian propagandists the opportunity to portray the Maidan events as “anti-Russian,” in the national sense of these words. This was not true to a larger extent, but to the people of Donbas—which is a very Russian-speaking and very psychologically close to Russia, as far as I can estimate, even though a lot of different people are living there—it created the opportunity for the Russian authorities to extend [their influence] there, to send forces there <sup id="fnref:3" role="doc-noteref"><a href="#fn:3" class="footnote" rel="footnote">3</a></sup> and to support local secessionist groups to fight effectively, or at least to survive against the Ukrainian army which tried to assure the integrity of the Ukrainian state. At this point, some dramatic military events happened in Donbas, where some portion of the population declared they did not want to be a part of Ukraine any more. But without Russian state support, it would not have been possible for that movement to grow to such a great extent. And we need to recall that millions of refugees from Donbas then came both to Russia and to Ukraine.</p> <p>A lot of people from Donbas still feel themselves close to Ukraine. But this is not a question that can really be solved within this state logic of two national states, or rather, the Russian imperialist state and Ukrainian nation-state. It’s a question that really needs a confederal solution. But as usual, both state sides used this conflict for their own benefit, and this was the point that started to increase nationalistic opinion, both in Russia and in Ukraine, I would say.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/03/9.jpg" /> <figcaption> <p>Joint training involving United States and Latvian forces.</p> </figcaption> </figure> <p class="darkred"><strong>Right. There were these Minsk agreements [in 2015] that were kind of a settlement between Putin, Merkel, and the West/East pretty much. But just to give an impression in Donbas: was there something happening there over the last few years, or was it true that no military actions were happening and no violence of any kind was happening?</strong></p> <p>Of course, it’s important to know that up to today, those Minsk agreements were never really implemented. And even though the active phase of conflict—during which the front line went up and down and significant movements of armies took place—is really finished, this is still a zone of constant conflict, of constant smaller clashes, with deaths every week definitely and sometimes even every day. Shellfire from both sides still takes place a lot. This is a wound that never healed. This is still something going on constantly, even at low intensity.</p> <blockquote class="twitter-tweet " data-lang="en"> <a href="https://twitter.com/crimethinc/status/1485713815681572870">https://twitter.com/crimethinc/status/1485713815681572870</a></blockquote> <script async="" src="//platform.twitter.com/widgets.js" charset="utf-8"></script> <p class="darkred"><strong>So with these events happening, what was actually the reaction of the local anarchist movement, or the anti-fascist movement? As I remember, the “anti-fascist” part of the anti-fascist movement joined the fight against Russians and went to war in Donbas… but what’s up with the anarchists and the rest of the anti-fascists who were not participating in the war?</strong></p> <p>At this point, I need to say first of all that in periods we are discussing, I was not living in Ukraine yet, in 2015, 2016, 2017 and so on. But still even today, I can evaluate somehow and of course I had my fingers on the pulse of this movement even before.</p> <p>Yes, some part of the anarchist movement really got this “patriotic” sentiment, or, if you want, this “anti-imperialist” sentiment, and they took this defensive side—that is, some people joined the voluntary units and also the army, the regular army, motivated by the necessity to confront the bigger evil of the Putin imperialist state. Some people took maybe a more moderate and more internationalist position, trying to stress that both sides are in no way good, that both sides represent oppressive and bad politics—both the Russian state side and the Ukrainian state side.</p> <p>But at the moment, I think the absolute majority of the local anarchist community are super hostile to any Russian invasion, and do not believe all the speculations of the Putin side that this is somehow an anti-fascist action confronting the Ukrainian far-right politics and so on. No way. It is just an imperialist move. This is clear to all the local comrades.</p> <p class="darkred"><strong>This year started as a huge shitstorm. Russians invaded Kazakhstan with their partners and helped to stabilize the Tokayev regime. Now there is the possibility of a war in Ukraine. Can you give your thoughts on why Putin started these really aggressive moves so quickly? It’s been several months, I think, since they started moving the army to the Ukrainian border, and the Kazakh crisis, and so on. What are your thoughts on the reasons why this is happening?</strong></p> <p>Speaking very generally and overall, the Putin regime is in a desperate situation. On the one hand, it is still very powerful, having a lot of resources and a lot of control over its own territory. But at the same time, their power is slipping away like sand between their fingers. In different places, there are clear cracks in this Putin-designed system of border states that are supposed to be satellites of his regime, like Kazakhstan, Belarus, Kyrgyzstan, and Armenia. Very big social currents, major social uprisings and protests, are taking place in every country I just mentioned. Geopolitically, there is a serious threat that his control over these neighboring territories will decrease.</p> <p>Also, internally, the economic situation in Russia started to degrade since 2014, actually since these Maidan events, the Crimean takeover, and the big sanctions from the Western powers against Russia. It triggered a constant economic decrease, and now a lot of the popularity that Putin gained after the Crimean takeover is already gone. Also, this was galvanized under the COVID-19 pandemic, which didn’t contribute at all to his popularity among the population. Now, to a big extent, he is not that popular of a leader even inside Russia.</p> <p>So this is the situation, if you are Putin: you are still very powerful, but at the same time, you see situations playing out that are not in your favor. I think all these aggressions are desperate attempts to prevent his power from slipping away, to somehow still preserve his authoritarian rule.</p> <p class="darkred"><strong>I think all the bullshit Putin has historically been doing in all these other countries was normally an effort to take attention away from the internal problems, as you were mentioning. How popular is the current conflict with Ukraine in Russian society, actually? Is it a patriotic euphoria, like, “Yeah, let’s fucking take it”? Or is there a resistance, does nobody support that? What is brewing inside of the big Russian community?</strong></p> <p>For me, this is a bit hard to estimate correctly, because I haven’t been in Russia for almost three years. But at the same time, I can say that of the people who I’ve stayed in contact with, they are super pessimistic with this war perspective. Of course, the people I am in contact with represent a specific ideological frame. Normal people, as far as I can guess and assume and as far as I can see in the examples of the ordinary people with whom I’m familiar… I would say they are still not very optimistic about the prospects of a big war with anybody, because they understand that it will result in deaths, and in even further economic downturn. Even the television propaganda, which is becoming more and more terrible in Russia year after year—it’s kind of a constant tide of shit going directly into the brains of the people—even this is not actually capable of really turning the people in favor of war.</p> <p>So no, there is no patriotic euphoria as far as I can see at all in Russia, This is actually a kind of depressive time after all these waves of the pandemic, after all these battles about QR codes and vaccination, and also some other unpopular steps from the authorities, like the obvious electoral fraud that we witnessed this autumn in Russia: all of these are a very bad foundation for people to become really hysterical[ly pro-war].</p> <p>Of course, if a war is started, I assume that initially it could provoke some increase in patriotism, as almost always happens. But I think it will not be stable or really significant. And if Russia faces any determined resistance, any big problems in Ukraine, I think all this pro-state patriotism will fade away very soon and turn into its opposite.</p> <p class="darkred"><strong>On the other side, right now, the Ukrainian government is trying to use the situation as well—for example, moving really fast with the Western allies, getting weapons, and so on. But can you summarize the reaction inside of Ukrainian society to actions of the Ukrainian government? What are they trying to do apart from all these mobilization efforts?</strong></p> <p>Actually, the situation is not very clear to me now. Since 2004, as I mentioned already, before this conflict in the east of Ukraine, [the conflict benefitted] both the Putin regime and the local authorities, because when you have this defensive nationalist patriotic hysteria, it is really easier to protect yourself from any questions from below, from the grassroots level. Questions like, what’s going on in our country? Why is it so poor? Why is it so deep in shit? There was a clear, fast answer to those questions: this is all because of the external enemy.</p> <p>That was the tool used a lot by local authorities, this attitude of, “We will take measures on all the internal problems after the external threat goes away.” This line is actually not very popular in Ukraine, but it exists, and it is expressed vocally in some parts of the society.</p> <p>It is clear that the Zelensky government is fighting in many different ways with its political opponents—both with former president Poroshenko, who is now facing criminal prosecution, and also more pro-Russian forces like Medvedchuk, who is also facing criminal prosecution now and his party is experiencing repression. Somehow, the far right also came under repression, since their beloved patron, Interior Minister Avakov, resigned several months ago. After this, some people from the Azov movement—from this national corps, which is the largest far-right party in Ukraine at the moment—they were put under arrest as well.</p> <p>So the Ukrainian state has consolidated itself, somehow. This much is visible. As for how that affects internal politics around this threat, that is not very clear to me as of now. But we can see some really alarming tendencies threatening to concentrate executive power in the hands of the president and his crew.</p> <p class="darkred"><strong>Speaking of the politics of the current government, how would you describe them? I remember Zelensky being a populist—like saying, yeah, we will fight corruption, we will make everybody happy, and so on. What are his politics right now? There is also a narrative that I hear in the Western hemisphere that the war doesn’t matter so much because it’s basically replacing one fascist regime with another fascist regime. How much do the politics and “liberal freedoms” in Ukraine differ from Russia right now?</strong></p> <p>First of all, the Zelensky regime is definitely not fascist, at least not right now—if only because it still does not have that much control. This is because in Ukraine, the state’s power is not as consolidated as it is in Russia or in Belarus. But this regime is still in no way “good,” of course. They are still corrupt liars who are doing basically neoliberal bullshit. This is the design of most of their politics, I would say. But still, this country is much less authoritarian in its social structure, at least, even though it’s super shitty in its economic structure. This is the reason why so many political dissidents from Belarus, Russia, and also Kazakhstan, too, for example, are sheltering here. Because here, there is not such a unified state line, there is not that much opportunity or possibility for the state to control and design the entire social landscape—even though, as I said before, the state is trying to do it more now.</p> <p>So a takeover of Ukraine by the Russian authorities or a clearly pro-Russian government will be a catastrophe, because a somewhat freer area—or I would say, more of a “gray zone,” as Ukraine is now—will shift to being under the control of the authoritarian and harsh dictatorship of Putin. To be clear, the Ukrainian state is still a super shitty populist regime that has not made any positive political steps, as far as I can tell, since Zelensky came into power. The only concrete step which I can remember right now was this law about agricultural lands, which can be now freely bought and sold on the market, whereas before there were some obstacles. We believe that this legislation will soon result in the concentration of agricultural lands in the hands of several big agricultural corporations. So all the neoliberal politics like this are being put into place.</p> <p>But still, we see a lot of poverty, both in Ukraine and in Russia. Of course, Ukraine is a poorer country because it doesn’t have as much oil and gas. But if Russia will occupy Ukraine, do we really believe that local working class and poor people will gain some economic benefits from the new occupation regime? Of course not. It’s really hard for me to believe in that. Because the Russian economic situation is getting worse and worse, and they simply have no resources to share with other people. To construct this big bridge from continental Russia to Crimea, it necessitated ceasing the construction of several bridges in Siberia and in other parts of Russia. So they have no resources to share with local people here, even if they would want to buy them off somehow. And in the sphere of politics and society, of course, we can expect nothing better from the Putin regime. In terms of dictatorship, regarding state control and state oppression, the Putin regime is currently much more dangerous than the local regime. The local regime is not “better,” it is just less powerful.</p> <blockquote class="twitter-tweet " data-lang="en"> <a href="https://twitter.com/bad_immigrant/status/1487069917186830340">https://twitter.com/bad_immigrant/status/1487069917186830340</a></blockquote> <script async="" src="//platform.twitter.com/widgets.js" charset="utf-8"></script> <p class="darkred"><strong>A lot of the things that are happening with Russia, the things that Putin has allowed himself in the last fifteen or so years, happened with some kind of tacit OK from international community. Or [they only result in an empty statement to the effect that] “we condemn the violation of human rights,” blah blah blah. Like the situation in Kazakhstan, for example—the most recent one, didn’t actually cause any political or social backlash from other players in the political arena. For me, it’s interesting to ask what the reaction of the international community might be to the possibility of the invasion of Ukraine? Is it like, OK, we’re going to go into the war and we’re all going to fuck up Russia? Or is it more like, we will be “concerned” if Russia takes over Ukraine, blah blah blah?</strong></p> <p>Well, I’m not sure if my picture is really correct from here, but of course, every day in the news we hear and see that, for example, the American [i.e., US] president and American government are threatening Russia with huge economic sanctions in the case of military aggression. And also, we learned recently that some military support has come to Ukraine as well—not military personnel, but some weapons. So I think there is some reaction from the so-called international community.</p> <p>But from here, it always looks like the West is constantly promising but never actually taking the crucial steps that could actually prevent Putin’s aggression. So the people of Ukraine, I think even those who had some sympathy with Western countries, feel themselves more and more abandoned by the powers that they once believed in.</p> <p class="darkred"><strong>Talking about the anarchists in Ukraine—I know that the anarchist movement in Ukraine is not the strongest in the region, and it suffered from the recent conflicts in Donbas and so on. What is the current reaction to the possibility of the Russian invasion? What are anarchists talking about? What are anarchists thinking about, or mobilizing to do in case the Russian forces march in?</strong></p> <p>Well, I would say that there are two different modes within the anarchist community here. Of course, we discuss it a lot, almost every day, and in every meeting, and some people are really interested in participating in resistance. Some in military terms, and some also in terms of peaceful volunteering, some logistics volunteering, and so on. Of course, some other people are thinking more about fleeing and taking refuge somewhere. I am more in sympathy (and this is my personal position, but also political) with the first idea. If you flee, you are out of any political and social protest. We as revolutionaries, we need to take some active stand, not a passive stand of just observing or fleeing. We need to intervene in these events. This is for sure.</p> <p>The biggest challenge, and the biggest question, is: in what way should we intervene in them? Because if, as it happened in 2014-15, we just individually go and join some Ukrainian troops to confront the aggression, that is not actually a political activity. It is just an act of self-assimilation into state politics, into the politics of the nation-state.</p> <p>Fortunately, this is not only my opinion. Many people are thinking here about making some organized structure… which may be in some collaboration with the state structures of self-defense, but will still be autonomous and under our influence, and will be composed of comrades. So this will be organized participation with our own agenda and our own political message, for our own organizational benefit. Not just taking sides with some state player in this conflict.</p> <blockquote class="twitter-tweet " data-lang="en"> <a href="https://twitter.com/Jake_Hanrahan/status/1459541251276128259">https://twitter.com/Jake_Hanrahan/status/1459541251276128259</a></blockquote> <script async="" src="//platform.twitter.com/widgets.js" charset="utf-8"></script> <p class="darkred"><strong>Right, but some people would be saying for sure that, “Hey, you’re anarchists against the state, and now you’re protecting the state.” I’m pretty sure that some people think that anarchists should be out of those conflicts altogether. What would you answer to them?</strong></p> <p>First of all, I would answer them—thanks, this is a valuable critique. We really need to evaluate how to intervene so as not to just become a tool in some state’s hands. But definitely, if we apply some smart politics—if we apply the art of politics, I would say—we have a chance to do this. If we stay away from the state conflicts, then we stay away from actual politics, as I said before. This is now one of the most significant social conflicts that is going on in our region. If we isolate ourselves from it, we isolate ourselves from the actual social process. So we need somehow to participate.</p> <p>Of course, it is beyond question that we need to confront Putinist imperalism. If we need any kind of collaboration in this way, then we need it. Of course, we have to evaluate very carefully, very cautiously, how not to become dependent on some very reactionary and negative powers. This is really a question and a challenge, but this is the difficult path that we can go on. Running from those challenges just equals surrender in terms of promoting anarchy and promoting social liberation and revolution in our region. And this is not an acceptable position for me and for many other comrades.</p> <p class="darkred"><strong>I think for me it’s also important here to point out that all in all, Ukraine is kind of like a last stand among the former Soviet countries. Currently, the expansion of Putin’s empire is taking more and more aggressive steps—again, the Kazakhstan story, the Belarus story, the full support of the Lukashenko regime under certain terms of reintegration of Belarus into Russia—all of these steps are aiming to bring the whole region back under Putin’s authoritarianism. For us as anarchists, it is extremely important to give an answer to that and not just sit on our thrones and say, “Oh that’s so great, we are anarchists; we are against the state, and all those simple, stupid politics of the state do not touch us.”</strong></p> <p>That’s correct, of course. But at the same time, I want to stress that we also should not take sides with the local nationalist circles and local nation-states. Because these are by no means progressive political entities or progressive political voices. They also really produce a lot of oppression and exploitation, and this also really needs to be confronted, both vocally and by means of our activities.</p> <figure class="video-container "> <iframe src="https://www.youtube.com/embed/Fv1RlWDh3uA" frameborder="0" gesture="media" allow="encrypted-media" allowfullscreen=""></iframe> <figcaption class="caption video-caption video-caption-youtube"> <p>Russian surface-to-air missile systems arriving in Belarus for.</p> </figcaption> </figure> <p class="darkred"><strong>Exactly. I totally agree with that. To [readers] who are not in the region, how can people support you? Or how can people actually get more information on the situation?</strong></p> <p>Well, first of all, support could be informational; if you follow what is going on here attentively and spread information, spread the word, this would already be a really big thing. Also, I think if you have an opportunity to come in contact with local anarchist comrades, it is possible to request some kind of support: maybe solidarity actions, maybe preparing some conditions for people who need to flee, for example, to escape the region. Also, some financial support may be required at some time. If we will have some organizational presence in this conflict, that will require a lot of material things and finances.</p> <p>Unfortunately, at the moment I cannot recommend some unified website or Telegram channel or something like that, which you could follow in order to know everything. There is still a multitude of different smaller media projects and smaller groups, not some really big unified union or unified organization. But definitely, if you make some effort, you will easily come into contact with this or that faction of the local anarchist movement, so you can keep an eye on the situation and be ready to react somehow. This will be already extremely appreciated.</p> <p class="darkred"><strong>Cool. Thanks a lot for the conversation. Take care, and hopefully the war won’t happen and the Russians will fuck off, and there will be other things to take care of in the struggle rather than actually organizing resistance to the Russian invasion.</strong></p> <p>Yes, hopefully.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2022/02/03/8.jpg" /> </figure> <hr /> <h1 id="a-view-from-kiev">A View from Kiev</h1> <p><em>In this text, a Ukrainian anarchist from Lugansk who was forced to relocate to Kiev by the fighting in Donbas offers his perspective on the situation.</em></p> <p>Ukraine has been at war with Russia and its proxies for eight years now. The death toll has already exceeded 14,000. Yet as Russian troops gather along our northern and eastern borders, it’s the first time in the history of this war—or even in the entire history of Ukraine as I recall it—that I am regularly receiving messages from my foreign friends, some of whom I haven’t heard from in years, all eager to learn whether I am safe and if the threat is as significant as they have been told. These friends vary in their political views, ages, occupations, life experiences, and backgrounds. The one thing they all have in common is that they’re all from the United States.</p> <p>The rest of my comrades around the world seem to have less anxiety about this. Last week, I hosted one friend from Greece and another from Germany, both of whom seemed surprised to learn that they had landed in a country that is supposed to become the epicenter of the Third World War any minute now (which is probably why their plane tickets only cost eight euros). I would have been surprised, too, if it weren’t for the fact that I also happen to watch US television myself. Over the past few weeks, I noticed a surge of references to Ukraine’s situation on all sorts of talk shows I see online. It almost feels as if there’s more talk about Ukraine in the United States now than there was during Joe Biden’s son’s corruption scandal.</p> <p>For a Ukrainian, what this sudden rise in interest in our endless fight against our abusive imperialist neighbor makes you feel will depend on your political stance. When we agreed to give up our nuclear weapons in 1994, joining the <a href="https://www.brookings.edu/blog/order-from-chaos/2019/12/05/why-care-about-ukraine-and-the-budapest-memorandum">Budapest memorandum</a>, Russia, the United Kingdom, and the USA promised to respect and protect the independence, sovereignty, and existing borders of Ukraine and to refrain from any threat or use of force against the territorial integrity or political independence of Ukraine. When all of those promises were proven to be completely worthless just twenty years later, many people here couldn’t help but feel betrayed. Many of these people now feel like it’s right about time for the US to step up its game delivering on its promises. Without this context, it would be extremely challenging to understand why some people in Ukraine would applaud when an offshore empire that <a href="https://www.adelaidenow.com.au/news/national/hundreds-of-british-troops-parachute-into-russias-backyard-to-train-with-ukrainian-military/video/00e15ee49b17f4dc8b0e0b42432b2342">refers to Ukraine</a> as “Russia’s backyard” flies war planes filled with soldiers over this sovereign country.</p> <p>However, there are some others in Ukraine who, like myself, don’t limit their mistrust to the empire that we are unfortunate enough to share a border with, but extend this well-earned lack of confidence to the rest of them. Even for the people who truly believe that the enemy of their enemy is their friend, it’s worth asking how many such friends that the US has made around the world—Vietnamese, Afghans, Kurds, and more—have not regretted acquiring such an ally.</p> <p>This fairly low bar of critical thinking is unfortunately not nearly as common in Ukraine as short-sighted patriotism, nationalism, and militarism, all of which are gaining momentum here as war hysteria grows. In Ukraine, there is not much discussion about why we are finally being noticed by the US and UK now, after eight painful years of losing lives and territories—including my hometown of Lugansk. And this absence of curiosity about the motives of the empires works both ways: just as most of us couldn’t care less what Biden’s administration stands to gain from this power play, our understanding of why Putin would attempt to invade further now is limited to “This bloodthirsty maniac is simply mad.” Hardly anyone entertains a possibility that there could be <a href="https://www.aljazeera.com/opinions/2021/12/21/russia-us-escalation-how-did-we-get-here">something more</a> going on.</p> <p>Even fewer question the claim that Russia has indeed increased its presence on the Ukrainian border in a way that makes our current situation <a href="https://intellinews.com/ragozin-zelenskiy-swimming-in-the-shark-infested-waters-of-friends-and-foes-233028">more threatening than it was a year ago</a>.</p> <p>I am not saying that the threat of the invasion of the very real Russian troops amassing at our borders is insignificant. But I question whether the involvement of the US is truly aimed at de-escalating this conflict to benefit the people of Ukraine.</p> <p>Unfortunately, being here on the ground doesn’t really give me any particular expertise to rely on. Back in early 2014, seeing everything that was happening around the country, I refused to believe that Ukraine was about to go to war until the very moment it happened. In retrospect, it seems like it was inevitable. Now, none of us truly know if the war will happen, and if it does, when it will escalate.</p> <p>Some people have already fled the country. Most people can’t afford even a brief short-distance trip abroad, so they are bound to keep calm and carry on. Beyond corruption and war, the reason why most people in Ukraine are so desperately poor may or may not coincide with the fact that Ukraine <a href="https://www.theguardian.com/world/2015/may/21/ukraine-bans-soviet-symbols-criminalises-sympathy-for-communism">outlawed communism</a> in 2015 and is currently the only country in Europe in which the parliament consists entirely of different shades of right-wing parties.</p> <p>When events like this unfold almost 6000 miles away from you, it’s natural for an overseas anti-authoritarian to seek to make sure that they’re not rooting for the bad people. Not everyone standing up for themselves is Zapatistas, Kurds, or Catalonians. A wide spectrum of different groups around the world resist imperialist aggression. On this spectrum, many of the people claiming to guard Ukraine fall much closer to groups like Hezbollah and Hamas. Are many of them xenophobic, conservative, sexist, homophobic, anti-Semitic, racist, pro-capitalist, or even outright fascist? Yes. But are they fighting an uneven fight against an extremely powerful and violent neighboring state, in which they seem to be the only hope for any meaningful resistance whatsoever? Also yes.</p> <p>And these aren’t the hardest questions.</p> <p>If an autocratic empire is trying to destroy another state that is defended, in part, by fascists, do we sit back and rejoice there are going to be a few less fascists in the world? What if the deaths will also include thousands of innocent people who are trying to defend themselves or are simply at the wrong place at the wrong time? Do we step in, understanding that these divisions between people only benefit those who are already powerful, never the people being divided?</p> <p>This begs another question: what does “stepping in” mean? Is there a way to “step in” here that is both substantial and without negative consequences? Neither of the two strategies that the United States has employed so far have shown much success. Antagonizing Russia only makes things worse for everyone, while many people here believe that the alternative—expressing “deep concern” without standing in Putin’s way—is what led to the war getting started in 2014 in the first place. This is why I doubt that any solution to the problem of the imperial appetite that doesn’t involve the simultaneous abolition of both empires can be anything more than a bandaid for an issue of this scale. The truth is, Ukraine is not the first victim of the hunger for power, nor will it be the last. As long as we keep these monsters alive, it won’t matter whether they are friends or foes, tamed or rabid, chained or free. They will always be hungry.</p> <p>I do hope, however, that there is still a lot more that people in the US and the rest of the world can do. I hope we can all organize and create communities that transcend the superficial divisions imposed on us by the noxious ideologies of capitalism, conservatism, and individualism, striving to remember that it is only when we are separated, segregated, careless of one another, or at each other’s throats that we are truly weak and helpless. With education and solidarity, we can try to create a world in which a senseless conflict like this would make even less sense. Until we can do that, we can do our very best to provide support to those around the world who fall victim to these cruel wars.</p> <p>What does this mean, concretely, right now, here in Ukraine? And in the meantime, does the fact that many people fighting for Ukraine are indeed fascists mean that all the people who are hiding behind their backs—including me—are also liable for their politics? Here, we are getting into the harder questions.</p> <p>But no one is addressing these questions here. The people of Ukraine are all busy taking first aid and gun handling classes—or learning where the city shelters are—or, mostly, just struggling to get by. There’s no all-out panic here, just dull weariness. The threat of the big war remains very real; if it occurs, it is unlikely that it will result in anything other than an even weaker, worse, and smaller Ukraine than the one we already have. And I really can’t recommend even the current version.</p> <p>All that being said, it’s also worth admitting that I will not risk my life fighting for this country against the Russian army. I will probably do my best to evacuate if Kiev becomes even more unlivable than it already is. This is admittedly the intention of a person with some privileges. Most of the people here have absolutely nowhere to go.</p> <hr /> <blockquote class="twitter-tweet " data-lang="en"> <a href="https://twitter.com/crimethinc/status/1485711889950720010">https://twitter.com/crimethinc/status/1485711889950720010</a></blockquote> <script async="" src="//platform.twitter.com/widgets.js" charset="utf-8"></script> <blockquote> <p>Translation: Překlad s laskavým svolením Anarchistické federace</p> </blockquote> <div class="footnotes" role="doc-endnotes"> <ol> <li id="fn:1" role="doc-endnote"> <p>Maidan Nezalezhnosti (“Independence Square”) is the central square of Kyiv, the capital city of Ukraine. It was the site of massive protests in 2004, during the so-called “Orange Revolution,” and again in 2013 through 2014 during the events that led to the <a href="/2014/03/17/feature-the-ukrainian-revolution-the-future-of-social-movements">Ukrainian Revolution</a> of 2014. <a href="#fnref:1" class="reversefootnote" role="doc-backlink">&#8617;</a> <a href="#fnref:1:1" class="reversefootnote" role="doc-backlink">&#8617;<sup>2</sup></a></p> </li> <li id="fn:2" role="doc-endnote"> <p><a href="https://www.themoscowtimes.com/2014/06/30/mystery-man-who-gave-yanukovych-a-2-kilo-gold-bread-loaf-revealed-a36862">Reportedly</a>, after Yanukovych fled, protesters found a two-kilogram solid gold representation of a loaf of bread at his residence, as well as gold-plated toilets. Ukrainian capitalist Vladimir Lukyanenko had apparently presented the loaf to the former president as a birthday present. <a href="#fnref:2" class="reversefootnote" role="doc-backlink">&#8617;</a></p> </li> <li id="fn:3" role="doc-endnote"> <p>The Russian government denied sending troops into the Donbas region of Ukraine. <a href="#fnref:3" class="reversefootnote" role="doc-backlink">&#8617;</a></p> </li> </ol> </div> https://crimethinc.com/2021/12/31/sudan-anarchiste-proti-vojenske-diktature-an-interview-with-sudanese-anarchists-gathering 2021-12-31T19:10:31Z 2022-03-14T03:50:26Z
Súdán: Anarchisté proti vojenské diktatuře : Rozhovor se Shromážděním súdánských anarchistů
An interview with Sudanese Anarchists Gathering, describing the fight against the military dictatorship that seized power on October 25. <figure><img class="u-photo" alt="" src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/header.jpg" /></figure> <p>Ve čtvrtek 30. prosince v Súdánu během celonárodních demonstrací proti vojenské diktatuře, která se 25. října chopila moci, opakovaně použily silové složky státu proti demonstrantům ostrou munici, přičemž zabily nejméně čtyři lidi a mnoho dalších zranily. Bezpečnostní síly od 25. října <a href="https://www.aljazeera.com/news/2021/12/30/sudan-army-shuts-internet-seals-khartoum-before-anti-coup-rally">zabily desítky demonstrantů</a>. Nicméně masové hnutí založené na <a href="https://www.cmi.no/publications/7920-the-role-of-local-resistance-committees-in-sudans-transitional-period">místních výborech odporu</a> a odvážné pouliční demonstrace nadále vzdorují upevňování moci vojenské junty. Přinášíme překlad rozhovoru s anarchistickými účastníky těchto demonstrací v naději, že pomůžeme lidem mimo Súdán pochopit tamní situaci.</p> <hr /> <p>V prosinci 2018 vypukly <a href="https://roape.net/2021/10/27/it-hasnt-fallen-yet-the-rule-is-military-still-lessons-from-the-sudanese-revolution/">masivní celostátní protesty</a> proti diktátorovi Omaru Al-Bašírovi, který vládl Súdánu asi tři desetiletí. Al-Bašír uprchl v dubnu 2019; přesto pokračovaly nepokoje, blokády a protesty proti Přechodné vojenské radě, která převzala kontrolu nad zemí, a masivní protestní okupace prostranství na náměstí Al-Qyada v srdci hlavního města Chartúmu. Militarizované síly spojené s Radou zintenzivnily své útoky na odpůrce režimu, které vyvrcholily 3. června 2019, kdy brutálně rozehnaly vsedě protestující demonstranty. Zvlášť <a href="https://crimethinc.com/2019/06/14/sudan-behind-the-massacre-in-khartoum-the-perpetrators-and-the-backstory">brutální masakr</a> spáchaly, když zaútočily na okupaci na náměstí Al-Qyada.</p> <p>V reakci na to zachvátila velkou část Súdánu od 9. do 11. června generální stávka. Přesto někteří představitelé hnutí následně zahájili jednání s režimem a vytvořili dohodu o sdílení moci, podle které měla řízení země převzít prozatímní vláda složená z vojenských a civilních zástupců a zajistit přechod k nové administrativě. To skončilo 25. října <a href="https://www.theafricareport.com/141187/sudan-5-reasons-why-its-revolution-is-failing/">vojenským převratem</a>.</p> <p>První část uvedeného rozhovoru s anarchisty z Chartúmu, hlavního města Súdánu, se uskutečnila 28. prosince. Druhá část vznikla bezprostředně po celonárodních demonstracích 30. prosince. Více se o Shromáždění súdánských anarchistů (تجمع اللاسلطويين السودانيين, Sudanese Anarchists Gathering) můžete dozvědět na jejich <a href="https://www.facebook.com/%D8%AA%D8%AC%D9%85%D8%B9-%D8%A7%D9%84%D9%84%D8%A7%D8%B3%D9%84%D8%B7%D9%88%D9%8A%D9%8A%D9%86-%D8%A7%D9%84%D8%B3%D9%88%D8%AF%D8%A7%D9%86%D9%8A%D9%8A%D9%86-Sudanese-Anarchists-Gathering-106518640696987/">facebookové stránce</a>. Rozhovor pořídila skupina CrimethInc., byl veden v arabštině a narychlo přeložen. Některé otázky a odpovědi byly pro přehlednost spojeny dohromady.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/1.jpg" /> </figure> <hr /> <h1 id="rozhovor-z-28-prosince-2021">Rozhovor z 28. prosince 2021</h1> <p class="darkred"><strong>Nejprve nám řekněte něco o vaší skupině.</strong></p> <p>Skupina byla vytvořena v Chartúmu na konci roku 2020 poté, co jsme shromáždili všechny anarchisty v Chartúmu. Jsme spolu od revoluce z prosince 2018 a někteří se známe už ze střední a vysoké školy.</p> <p>My, anarchisté z Chartúmu, jsme členy „výborů odporu“ a vztyčujeme své vlajky během pochodů se zbytkem revolucionářů a propagujeme anarchii prostřednictvím graffiti.</p> <p>Jsme proti všem typům autoritářství. Jsme pro svobodu projevu a individuální autonomii.</p> <p class="darkred"><strong>Máte nějaké spojení s anarchisty mimo Súdán?</strong></p> <p>Jste jediní anarchisté, se kterými máme spojení mimo Súdán.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/2.jpg" /> </figure> <p class="darkred"><strong>Existují kromě vás v Súdánu další anarchisté a anarchistické skupiny?</strong></p> <p>V Súdánu jsou další anarchisté ve městě Port Sudan. Snažíme se je oslovit, abychom se s nimi mohli sejít, a doufejme, že nakonec i s anarchisty ve zbytku světa – a s patřičným úsilím budeme šířit myšlenky anarchie po celém světě společně.</p> <p class="darkred"><strong>Má Súdán nějakou historii anarchistického boje?</strong></p> <p>Antiautoritářství jako myšlenka a praxe se v Súdánu poprvé objevily během revoluce v roce 2018. Medializace byla ale velmi slabá, a tak byla přehlížena.</p> <p class="darkred"><strong>Jak lidé reagují na anarchisty? Jaký je vztah anarchistů k širším protestům a sociálnímu hnutí?</strong></p> <p>Lidé jsou ohledně anarchistického hnutí polarizovaní, ale pro nás je důležité, že naši kolegové revolucionáři jsou s námi soudržní a naprosto solidární; jsme spolu s nimi v tomto boji za rozvrácení fašistického systému a vytvoření horizontálního systému, organizačně řečeno, a socialistického systému, ekonomicky řečeno. Požadavky „revoluce“ jsou velmi podobné těm našim.</p> <p class="darkred"><strong>Můžete nám přiblížit současnou situaci v Súdánu? Jak tomu rozumíme, protesty probíhají minimálně od roku 2019, nejprve proti bývalé hlavě státu Omaru Al-Bašírovi a nyní proti vojenské juntě. Jakou formy mají represe v současné době?</strong></p> <p>Revoluce trvá od prosince 2018. Když začala, protesty byly násilně potlačeny rukou vlády Muslimského bratrstva vedeného Omarem Al-Bašírem, kterou jsme svrhli 11. dubna 2019, kdy jsme obsadili generální velitelství súdánské armády. Naneštěstí byla okupace později potlačena: 500 revolucionářů bylo zabito a naši revoluci ukradli armádní velitelé a „měkké přistání“.<sup id="fnref:1" role="doc-noteref"><a href="#fn:1" class="footnote" rel="footnote">1</a></sup> Dne 17. srpna 2019 souhlasili (Přechodná vojenská rada (TMC) a Forces of Freedom (FCC)<sup id="fnref:2" role="doc-noteref"><a href="#fn:2" class="footnote" rel="footnote">2</a></sup>) s 39měsíčním procesem přechodu k návratu k demokracii. My, revolucionáři, jsme však nepolevili – neustále jsme protestovali proti armádě v naději přerodu přechodné vlády ve skutečnou „technokratickou“ civilní vládu [tj. vládu složenou z civilistů, nikoli kariérních politiků].</p> <p>A pak došlo k převratu [25. října 2021] a armáda rozpustila civilní vládu a zatkla její členy.</p> <p>Ale nevzdáváme se. Ulice jsou opět plné vzdoru a odporu vůči juntě, ačkoli od převratu zavraždili 47 revolucionářů a zranili 1200 dalších pomocí slzného plynu, omračujících granátů a ostrých nábojů. Stále protestujeme a snažíme se juntu svrhnout.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/4.jpg" /> </figure> <p class="darkred"><strong>Jaký je váš postoj k neanarchistickým skupinám v Súdánu? Pracujete s nimi? Pokud s nimi spolupracujete, jaká je povaha vaší spolupráce?</strong></p> <p>Oddělili jsme se od „politického inkubátoru“,<sup id="fnref:3" role="doc-noteref"><a href="#fn:3" class="footnote" rel="footnote">3</a></sup> který se účastnil revoluce, a vytvořili jsme výbory odporu s dalšími revolucionáři, které zastupují všechna revolučních hnutí; začali jsme vést revoluci v ulicích, abychom svrhli vládu navzdory násilí, kterému z její strany čelíme. Čelíme jejich násilí a kulkám nechráněnými těly a nenásilnými prostředky.</p> <p>A někdy po nás střílejí ostrými náboji, což vede buď ke zraněním, nebo úmrtím.</p> <p class="darkred"><strong>Je ještě něco, co bychom měli vědět? Máte nějaké výzvy směrem k mezinárodnímu anarchistickému hnutí?</strong></p> <p>Na čtvrtek máme naplánovanou spoustu pochodů a protestů. Na trasách pochodů jsme se dohodli s dalšími revolucionáři, ještě než mohly úřady zablokovat internet; všechny budou směřovat k Republikánskému paláci. Tyto pochody se setkají se zesíleným násilím; můžeme mít dost mrtvých, protože my anarchisté jsme vždy vepředu a organizujeme pochody v ulicích.</p> <p>Žádáme o materiální podporu, protože nemáme žádné sponzory. Utrácíme peníze ze svých kapes a peníze, které máme, nestačí pokrývat naše vlastní potřeby, protože ceny v Súdánu stouply na neúnosnou mez a jako mladí nemáme dost peněz. Doufáme, že nás podpoří anarchisté z celého světa.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/5.jpg" /> </figure> <h1 id="aktualizace-z-30-prosince-2021">Aktualizace z 30. prosince 2021</h1> <p class="darkred"><strong>Dva dny po pořízení výše uvedeného rozhovoru, na závěr demonstrací 30. prosince, obdržel CrimethInc. od svého kontaktu ze Shromáždění súdánských anarchistů následující zprávu:</strong></p> <p>Nemohli jsme se dostat do Paláce. Zablokovali silnice obrovskými kontejnery, odřízli města Omdurman a Bahri (nikdo z těchto měst se nesměl dostat do Chartúmu) a na nás v Chartúmu (kde se nachází Palác) pak páchali zvěrstva.</p> <p>Stříleli po nás ostrými náboji, a dokonce použili DŠK,<sup id="fnref:4" role="doc-noteref"><a href="#fn:4" class="footnote" rel="footnote">4</a></sup> což způsobilo zranění a úmrtí v našich řadách. Také napadli novináře a provedli razii v budovách Al-Arabíja (televizní zpravodajský kanál) a al Hadath (další televizní zpravodajský kanál); zatkli jejich zaměstnance, ale už je propustili. Také provedli razie v nemocnicích, napadli lékaře, zatkli je a zatkli i naše zraněné kamarády.</p> <p>Nedovolují nám převzít těla padlých, abychom je pohřbili. Dosud jsme získali a pohřbili jen dva. Pracujeme na tom, abychom udělali totéž pro zbytek.</p> <p>Naše mobilní telefony nebyly dostatečně moderní, aby zachytily jejich zvěrstva na záznam, ale některým lidem, kteří měli „chytré“ telefony, se podařilo zachytit některá zvěrstva.</p> <p>Dosud jsou čtyři mrtví z Omburmanu (druhé největší město po Chartúmu, s nímž těsně sousedí), ale je i mnoho zraněných. Sláva jim a smrt armádě a autoritě!</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/3.jpg" /> <figcaption> <p>Ahmed Alaamin Alkununa (střelen do hlavy), Mustafa Mohammed Musa (střelen do hrudi), Mohammed Majed Muhammad „Bebo“ (střelen do hlavy) a Mutawakil Yousef Saleh (střelen do hrudi) byli zabiti súdánským státem 30. prosince 2021.</p> </figcaption> </figure> <figure class="portrait"> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/9.jpg" /> </figure> <figure class="portrait"> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/8.jpg" /> </figure> <figure class="portrait"> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/7.jpg" /> </figure> <figure class="portrait"> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2021/12/31/6.jpg" /> </figure> <hr /> <p>This translation was originally published <a href="https://www.afed.cz/text/7561/sudan-anarchiste-proti-vojenske-diktature">here</a>.</p> <div class="footnotes" role="doc-endnotes"> <ol> <li id="fn:1" role="doc-endnote"> <p>V roce 2011 byl v Súdánu použit výraz „měkké přistání“ <a href="https://foreignpolicy.com/2011/11/22/springtime-in-sudan/">k popisu návrhu</a> nabídnout Omaru Al-Bašírovi vyjednaný přechod pod civilní vládu, doplněný o jakousi amnestii za jeho válečné zločiny. Od té doby se používá k popisu <a href="https://roape.net/2021/10/27/it-hasnt-fallen-yet-the-rule-is-military-still-lessons-from-the-sudanese-revolution/">navrhovaného</a> spojenectví mezi režimem a opozicí, ve kterém by se opozice přestala pokoušet svrhnout režim výměnou za sdílení moci, <a href="https://www.altaghyeer.info/en/2021/12/17/sudanese-communist-party-describes-ffc-project-as-soft-landing/">a také</a> k obecnému popisu podřízení se politice USA a statu quo. <a href="#fnref:1" class="reversefootnote" role="doc-backlink">&#8617;</a></p> </li> <li id="fn:2" role="doc-endnote"> <p>The Forces of Freedom and Change (FCC) je koalice skupin občanské společnosti a politických stran, která organizuje protesty. Byla součástí vyjednávání o návratu k civilní vládě s Přechodnou vojenskou radou (TMC). <a href="#fnref:2" class="reversefootnote" role="doc-backlink">&#8617;</a></p> </li> <li id="fn:3" role="doc-endnote"> <p>Volně přeloženo jako „politický inkubátor“ – popisuje roli, jakou měla přechodná vláda v Súdánu plnit. <a href="#fnref:3" class="reversefootnote" role="doc-backlink">&#8617;</a></p> </li> <li id="fn:4" role="doc-endnote"> <p>DŠK je velkorážní kulomet ze sovětské éry. <a href="#fnref:4" class="reversefootnote" role="doc-backlink">&#8617;</a></p> </li> </ol> </div> https://crimethinc.com/2020/02/05/tak-ci-onak-jednoho-dne-budeme-vsichni-nosit-masky 2020-02-05T20:44:00Z 2021-01-21T09:13:49Z
Tak či onak, jednoho dne budeme všichni nosit masky
Naši brazilští soudruzi aktualizovali plakát, který vytvořili před lety v reakci na ekologické katastrofy v Latinské Americe. Jde o vyjádření solidarity všem v Číně, Hongkongu a na jiných místech světa, kteří čelí koronavirové pandemii a byrokratické noční můře, která ji doprovází. Najdete ho zde v portugalštině, angličtině, španělštině, italštině a češtině.         Zemětřesení v Portoriku, požáry v Austrálii, Brazílii a na západním pobřeží Spojených států, koronavirus v Číně a na celém světě: všechny tyto katastrofy jsou umocněny strukturami, které soustředí moc v rukou několika málo lidí a cení si životy pár privilegovaných nad všemi ostatními. Naši vládci nyní říkají, že jsou jediní, kteří jsou způsobilí zvládnout vznikající mimořádné události. Přesto se jejich priority nezměnily. Důvěřovat jim znamená pochodovat vstříc apokalypse.   Spíše než se snažit zvládat stále drastičtější důsledky tohoto společenského řádu individuálně, pojďme je řešit společně tak, jak nám to bude vyhovovat. Společně můžeme tuto situaci zvládnout a přežít.             Click on the image to download the poster.       Tak či onak, jednoho dne budeme všichni nosit masky   Ať už se v této společnosti nacházíme kdekoli, naše budoucnost se scvrkává na dvě možnosti: přijmout náš osud a pokusit se ochránit zbytky našeho zdraví a životního prostředí, nebo se aktivně bránit, abychom přerušili katastrofu a prosadili naše vlastní řešení. Jestli existuje něco, na čem se vědci, sociologové, vojenští stratégové a obyčejní dělníci shodnou, pak je to skutečnost, že směřujeme ke globálnímu kolapsu.   Ti, kdo mají moc, se snaží využít hurikány, lesní požáry a pandemie, aby na nás uvalili stále invazivnější formy kontroly. Jejich reakce na krize vždy upřednostňují ochranu vlastních výsad a zisků, zatímco my ostatní jsme považováni za postradatelné. Nemůžeme svěřit otázku našeho přežití do jejich rukou.   Rezignujeme-li na řešení budoucnosti spojené s katastrofální změnou klimatu, rozšířeným znečištěním a ekologickým kolapsem, dříve či později budeme čelit katastrofě. Už teď jsou v některých částech světa lidé při vycházení ven nuceni nosit masky, aby se chránili před jedovatým vzduchem, toxickým odpadem nebo infekčními podmínkami.   Pokud nechceme přijmout ničení našich životů, naší země, našeho jídla, všeho, co nás spojuje, a také biosféry jako celku, musíme bojovat. Bojovat za to, abychom získali kontrolu nad podmínkami našeho života a rozhodnutími, která určují naše přežití. Ve světě plném policie, věznic a sledovacích kamer budeme muset nosit masky, které zakrývají, kdo jsme, abychom mohli bojovat za to, co doopravdy chceme.        https://crimethinc.com/2019/11/12/koreny-tureckeho-fasismu-a-hrozba-kterou-predstavuje 2019-11-12T18:05:00Z 2022-02-24T07:00:07Z
Kořeny tureckého fašismu : A hrozba, kterou představuje.
<figure><img class="u-photo" alt="" src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/header1.jpg" /></figure> <p>Není to tak dávno, kdy bylo Turecko miláčkem západu. Oblíbená turistická destinace Evropanů a Rusů, domov jedné z nejstarších vojenských základen USA v zahraničí a přední příjemce půjček od Mezinárodního měnového fondu a Světové banky. Země přemosťující Evropu a Asii měla všeobecně příznivou pověst kdekoliv od amerických vojenských oficírů po finanční spekulanty. Tento obrázek silně vybledl díky poslední turecké invazi do severní Sýrie, která vyvolala značný nesouhlas mezi různými politiky stejně jako mezinárodními sociálními hnutími.</p> <p>Ačkoliv invaze mnoho lidí překvapila, samotné Turecko bylo vždy utvářeno nějakou formou fašismu. Hovoříme zde o etnickém státě vybudovaném na genocidě Arménů, vysídlení Řeků a koloniální asimilaci Kurdů. Jeho založení, stejně jako identita byly formovány ve prospěch muslimského obyvatelstva a inspirovány „národním systémem“, pomocí něhož Osmanská říše rozdělila společnost dle náboženského klíče.</p> <p>Během svých prvních 27 let existence od založení v roce 1923 byl turecký stát řízen korporativistickým systémem jedné strany, který lze korektně označit za fašistický. Po roce 1950 se režim uvolnil a nové politické strany mohly zasednout v parlamentu, ale pouze do vojenského puče v roce 1960.</p> <p>Během následujících let bylo Turecko ovlivněno celosvětovou levicovou revoluční vlnou. Tahle relativně inkluzivní perioda skončila dalším vojenským převratem v roce 1980, po němž následoval fašistický neoliberální režim nápadně podobný Chile Augusta Pinocheta. Válka proti kurdským hnutím zintenzivnila během politické nestability v devadesátých letech, kdy se koaliční vlády bortily jedna po druhé. Na počátku milénia se moci ujal Recep Tayyip Erdoğan a zpočátku se zdálo, že koketuje s liberální demokracií, ale tyto námluvy pomalu chladly a autoritářský neoliberalismus se začal mísit s tradičním tureckým fašismem. Poslední verze tureckého fašismu zhmotnělá prezidentem Erdoğanem představuje koktejl hluboce zakořeněného nacionalismu s novější verzí politického islámu.</p> <p>Jelikož jsme si zvykli, že jsou tyto ideologické proudy v rozporu, vypadá na první pohled tato fúze podivně. Ustavující principy tureckého státu, jak je formuloval Mustafa Kemal Atatürk, zdůrazňovaly, že se má jednat o sekulární stát. Tento sekularismus, krom toho, že byl v určitých ohledech represivní a například zakazoval veřejné nošení církevních oděvů, nebyl zdaleka úplný. Od založení státu se jeho ministerstvo duchovních záležitostí opakovaně pokoušelo usměrňovat a vštěpovat sunnitský islám po celé zemi. A co je důležitější, ozbrojené státní složky po boku sunnitských milicí a civilistů opakovaně masakrovaly alevity. Jmenujme alespoň zmasakrování alevitských Kurdů během Dersimského povstání v roce 1938, čistky ve městech Maraş a Malatya v roce 1978, Çorum 1980, Sivas 1993.</p> <p>Navzdory nacionalistické podstatě státu a pravidelné mobilizaci islámu ve službách tureckého nacionalismu tato forma hegemonického fašismu kladla důraz spíše na turkické kořeny ve středoasijské stepi, než aby byla směsí dnešního erdoğanovského osmanského imperialismu a islámského fundamentalismu. Brojila zvláště proti studentskému levicovému hnutí pozdních šedesátých a sedmdesátých let, z něhož se vyprofilovali zakladatelé a kádry Strany kurdských pracujících (Partiya Karkerên Kurdistanê, PKK), včetně samotného Abdullaha Öcalana. Ozbrojené složky státu a spřízněné fašistické paramilitární jednotky páchaly masakry, jako například zátah v Ankaře roku 1978, během něhož bylo zavražděno sedm mladých členů Strany tureckých pracujících (Türkiye İşçi Partisi). Někteří pachatelé tohoto masakru se později stali agenty Operace Gladio, paramilitární organizace vedené agenty CIA a NATO, která byla v Itálii odpovědná za spuštění tzv. „strategie napětí“ (strategia della tensione), namířené proti autonomistickému hnutí sedmdesátých let. Jejich terorizování a útlak trval dlouhá desetiletí. Ti samí funkcionáři organizovali v devadesátých letech po celém Turecku hon na členy PKK a její sponzory.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/2.jpg" /> <figcaption> <p>Levicová mládež obklíčená armádou při puči 12. září 1980.</p> </figcaption> </figure> <h1 id="vzestup-politickeho-islamu">Vzestup politického islámu</h1> <p>Během éry násilných střetů mezi levicovými studenty a státem podporovanými fašistickými paramilitaristy se v ústraní organizovali zakladatelé moderního tureckého politického islámu. Patřil mezi ně Fetullah Gülen, turecký islámský klerik v současnosti se skrývající v exilu v Pocono Mountains v Pennsylvanii. Gülenův dlouhý vztah se Stranou spravedlnosti a rozvoje (Adalet ve Kalkınma Partisi, AKP) a se samotným Erdoğanem byl přinejmenším neklidný. Kariéru započal ve východotureckém Erzurumu jako člen kongregace následující učení Saida Nursiho. Na přelomu šedesátých a sedmdesátých let se Gülen stal imámem malé skupiny následovníků v Izmiru na západě Turecka. Náruživý antikomunista Said Nursi byl tureckým státem pronásledován až do své smrti v roce 1960. Jeho specifická verze islámu byla kemalisty považována za hrozbu, protože zahrnovala prvky kapitalismu a modernity.</p> <p>Erdoğanovy kořeny sahají do konkurenčního islámského hnutí Národní perspektiva (Millî Görüş) s odkazem na vztah mezi tureckým státem a islámem dle osmanské tradice, jehož otcem je Necmettin Erbakan (1926–2011). Gülen a Erbakan se rozcházejí v otázkách strategie. Erbakan hájí cestu politického hnutí, které má zaujmout parlamentní křesla a nakonec se chopit vlády, zatímco Gülen zastává zákeřnější přístup, který kombinuje budování obchodu a infiltraci do orgánů státu, hlavně do policie, armády a justice.</p> <p>Tyto soupeřící větve tureckého politického islámu nabyly významu po vojenském převratu 12. září 1980. Puč ustavil vojenskou vládu Kenana Evrena, který pozatýkal 650 000 lidí, převážně levicových revolucionářů. V policejních celách bylo popraveno 49 lidí a dalších 171 umučeno k smrti. Tahle brutální vlna represí vydláždila cestu politickému islámu, který se měl stát protipólem levicového hnutí nabírajícího na síle mezi tureckou mládeží a dělníky. S nástupem prezidenta Turguta Özala represe eskalovaly. Ten transformoval tureckou ekonomiku na globální neoliberální systém omezením veřejných investic, přijetím opatření za účelem nalákání zahraničního kapitálu, uzákoněním rozsáhlé privatizace veřejných služeb a přechodem na ekonomiku zaměřenou na export.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/3.jpg" /> <figcaption> <p>Turecký generál Kenan Evren se dostal k moci po vojenském puči 12. září 1980. Je odpovědný za dnešní vzestup politického islámu v Turecku.</p> </figcaption> </figure> <p>Öcalan utekl ze země před pučem roku 1980. Během osmdesátých let začal na území Sýrie organizovat PKK s větší precizností. Zavedl oficiální vojenská cvičení a své ideály začal šířit v kurdské společnosti ve venkovských oblastech a městech jihovýchodního Turecka.</p> <p>Nakonec obě větve politického islámu – „Kongregace gülenistů“ a „Erbakanova Národní perspektiva“ – se svými rozdílnými strategiemi uspěly. Kongregace do hloubky infiltrovala armádu a justici, zatímco se Erbakanova Strana blahobytu (Refah Partisi) stala vůdčí silou koaliční vlády po volbách v roce 1996 se svým zakladatelem na postu premiéra. Erdoğanova politická kariéra začala ve Straně blahobytu, v letech 1994–1998 vykonával funkci primátora Istanbulu. Vliv strany byl potlačen tureckou Radou národní bezpečnosti (Milli Güvenlik Kurulu, MGK) a Erdoğan byl na čtyři měsíce uvězněn za recitaci islámské básně, následně byla v roce 2001 založena Strana spravedlnosti a rozvoje (AKP).</p> <p>AKP se ujala moci po drtivém vítězství ve volbách v roce 2002. Poprvé od vlády Özala v osmdesátých letech sestavila kabinet jedné strany. Uspěla v mobilizaci voličů frustrovaných z neoliberální reakce na tureckou hospodářskou krizi z roku 2001. K jejímu rychlému vzestupu přispělo také spojenectví s gülenisty. Kongregační kádry hrály klíčovou roli, jelikož do této doby byly islamistické strany a hnutí potlačovány armádou a justicí. Díky spolupráci konkurenčních proudů politického islámu se podařilo prostřednictvím konspiračních teorií zbavit dlouhodobého vlivu nacionalistů kemalistů v turecké armádě.</p> <p>Křehké spojenectví se nicméně kolem roku 2011 rozpadlo na kusy. Příčiny rozkolu byly komplikované. Oficiální příčinou bylo mírové vyjednávání mezi AKP a PKK v Norsku. Vyjednávání bylo trnem v oku gülenistům ostře zaměřeným proti PKK. Rozkol také uspíšily neshody ohledně tureckého a amerického přístupu ke konfliktu v Sýrii, jelikož Gülen se stal partnerem Spojených států. Hlubší příčinou bylo rozložení moci ekonomické. Erdoğanova AKP dokázala ze svého vlivu ekonomicky těžit, zatímco gülenisté se začali ocitat na vedlejší koleji. Během prvních let vlády AKP byl rozsah privatizace bezprecedentní. Objem přesunu bohatství z veřejného sektoru do soukromých rukou dosáhl hodnoty 60 miliard dolarů, což bylo téměř desetkrát víc než během předchozích vlád. Konflikt mezi dvěma proudy kvetl pět let a vyústil 15. července 2016 v pokus o puč Gülenových armádních kádrů.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/4.jpg" /> <figcaption> <p>Gülen a Erdoğan si v devadesátých letech navzájem pochlebují.</p> </figcaption> </figure> <h1 id="zmareny-puc">Zmařený puč</h1> <p>Pokus o puč poskytl Erdoğanovi perfektní záminku k upevnění moci. Nyní se mohl zbavit svých starých spojenců gülenistů, kteří začali být pro jeho vládu hrozbou. Zároveň mohl rozpoutat bouři represí proti veškeré opozici, včetně kurdského hnutí a různým levicovým aktivistům a skupinám. V dobách spojenectví se Erdoğan vyjadřoval o Gülenovi velmi lichotivě jako o svém hodžovi, nebo řekněme vzdělanci, nyní mu začíná pohrdavě říkat podle jeho exilového útočiště „Pennsylvania“. Spolu s jeho zvykem mluvit o YPG jako o „cizí mocnosti“ (zkratku hláskuje vždy anglicky), to ukazuje, jak se Erdoğan před tureckou společností a před celou islámskou komunitou úpěnlivě prezentuje jako antiimperialista.</p> <p>Vyhlášení výjimečného stavu ihned po pokusu o puč umožnilo Erdoğanovi vydávat mimořádné dekrety. To vedlo k uvěznění více než 8000 členů parlamentní levicové a prokurdské Lidově demokratické strany (Halkların Demokratik Partisi; HDP), propuštění 6000 akademiků z univerzit za jejich opoziční názory a nastolení politiky nulové tolerance vůči jakékoliv veřejné kritice AKP, třebaže nikdo z dotčených neměl s pučem nic společného. Rozsahem, ne-li brutalitou, jsou represivní rejdy rozjeté Erdoğanem po puči srovnatelné s událostmi po vojenském puči roku 1980.</p> <p>Zmařený puč také poskytl AKP příležitost přijít s „novým příběhem“. Její ideologické základy se po vzpouře v parku Gezi viklaly v základech. Na konci května roku 2013 těžkooděnci brutálně vyklidili stanový tábor na náměstí Taksim v centru Istanbulu, který byl vystavěn na obranu parku Gezi. Demonstranti poté vytlačili policii z oblasti a v ulicích vystavěli barikády. Deset dní drželi pozice a v srdci Istanbulu vybudovali „zónu bez fízlů“, zatímco stovky tisíc lidí, od fotbalových fanoušků, množství levicových organizací a anarchistů demonstrovaly proti vládě po celém Turecku. Při pohledu zpět šlo o jeden z posledních výbuchů série revolt, která začala povstáním v Řecku v prosinci 2008 a skončila povstáním na Ukrajině roku 2014, kde dominovali fašisté.</p> <p>Vzpoura v parku Gezi byla doposud nejdéle trvající, nejvíc rozšířenou a nejvíc „pouliční“ revoltou v západním (tedy nekurdském) Turecku. Komunitní duch, který se v táboře zrodil, nabídl obrys budoucích revolučních sociálních vztahů. Po vyklizení tábora vitalita hnutí neopadla, sílu začalo ztrácet až v dalším roce.</p> <p>Z opětovného převzetí kontroly nad ulicemi („zónou bez fízlů“) policií se už hnutí nevzpamatovalo. Zčásti za tím stálo vyčerpání. Spontaneita hnutí, bezpochyby jeden z hlavních zdrojů síly, již nenabízela jasné řešení, jak demonstranty znovu sjednotit po vytlačení z náměstí Taksim. Různé politické frakce se opět stáhly do svých ideologických ghett. Přesto žije vzpoura v Gezi v paměti mnoha lidí i navzdory tomu, že je o ní po potlačení pouliční politiky kvůli puči gülenistů obtížné veřejně mluvit.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/15.jpg" /> <figcaption> <p>Bezpeněžní zóna během povstání v parku Gezi. Vezmi si, co potřebuješ, dones, co ti přebývá.</p> </figcaption> </figure> <p>Erdoğan zašel v propagandě tak daleko, že později v roce 2016 začal vzpouru v Gezi vykreslovat jako další neúspěšný puč. Třebaže už bylo zcela nemožné organizovat se podle ideálů Gezi, Gülenův puč umožnil Erdoğanovi vytvářet nový mýtus, v němž on a jeho vláda hrají roli spasitele Turecka před vnějším i vnitřním nepřítelem. Po zmařeném puči zemi zachvátily záběry davů oslavujících „mučedníky“, kteří padli na mostech a na křižovatkách v boji se zrádnou částí armády, aby události udržely živé v myslích Turků a uhnětly smysl pro národní jednotu tváří v tvář „vlastizrádcům“.</p> <p>Po puči Erdoğan upevnil svou kontrolu v zemi. Zároveň se stal izolovanějším a zranitelnějším, což ho přimělo hledat nové spojence. Spojenectví s ultranacionalistickou (díky propojení se Šedými vlky považovanou za neofašistickou) Národně činnou stranou (Milliyetçi Hareket Partisi, MHP), která dnes vládne v koalici s AKP, se principiálně nabízelo. Koalice se stala ztělesněním dlouhodobého úsilí o syntézu tureckého nacionalismu a islámu. Ta je dnes dominantní politickou ideologií Erdoğanova režimu, což nejlépe ilustruje symbol čtyř vztyčených prstů (R4BIA) jak na shromážděních na podporu AKP, tak mezi džihádistickými spojenci Turecka operujícími v Rojavě. Na jedné straně tu jsou Šedí vlci, fašistický symbol MHP, na straně druhé čtyři prsty Rabia, popularizované Erdoğanem kvůli podpoře egyptského Muslimského bratrstva a představující čtyři fašistické pilíře AKP: jeden národ, jedna vlajka, jedna domovina, jeden stát.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/18.jpg" /> <figcaption> <p>Jeden z mnoha ceremoniálů na oslavu mučedníků 15. července. Tenhle je z města Bozüyük v provincii Biledžik, kde stojí model Bosporského mostu, který byl symbolem zmařeného puče a roku 2016 přejmenován na Most mučedníků 15. července.</p> </figcaption> </figure> <p>Před invazí do Rojavy (Pramen míru, 9. říjen 2019) stála Erdoğanova moc na vratkých základech. Pro AKP bylo velkým šokem, když volby na post primátora Istanbulu vyhrál opoziční kandidát středolevé kemalistické Republikánské lidové strany (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP) Ekrem İmamoğlu. Volby se přitom na příkaz Erdoğana musely opakovat a İmamoğlu svůj náskok při reparátu mnohonásobně zvýšil. CHP vyhrála částečně díky podpoře (zase) ultranacionalistické Strany dobra (İyi Party) a díky plné podpoře HDP. Mezitím se někteří dlouholetí členové AKP, včetně jejích zakladatelů, začali od Erdoğana odvracet a uvažovat o vytvoření nového politického uskupení. Podobné vnitřní štěpení iniciovali dřívější členové MHP.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/21.jpg" /> <figcaption> <p>Turecké tanky okupující Afrín v západní Rojavě v únoru 2018. Pravá vojákova ruka ukazuje symbol fašistických Šedých vlků, levá ruka islamistický symbol rabia.</p> </figcaption> </figure> <p>Podíváme-li se na současné světové autokraty, jako jsou Bolsonaro, Duterte, Trump, Putin, Si Ťin-pching, as-Sísí a Orbán (nemluvě o ctižádostivých demagozích, kteří se teprve derou k moci), dalo by se říci, že Erdoğan je vzorový despota (vynecháme-li Putina). Erdoğan a ostatní autokraté se navzájem oslavují. Orbán básní o „silné legitimitě tureckého vůdce“, zatímco Trump komentuje celoživotní jmenování Si Ťin-pchinga slovy: „Možná to budeme muset jednou taky zkusit.“</p> <p>Podobně si revolucionáři od USA po Filipíny musí vzít ponaučení z toho, co se v Turecku stalo. Měli bychom analyzovat spojenectví mezi úřadujícími pravicovými stranami, i když jsou očividně křehká. Zkoumat politické ideologie různých frakcí, a hlavně zjistit, jak do jejich vztahů zasít semínko sváru a rozdrobit koalici, kterou tvoří. Na jednu stranu musíme porozumět tomu, na jakých základech se nacionalismus a náboženský fundamentalismus společně mobilizují, což je vzájemně posiluje, abychom mohli zhatit jejich spojenectví ještě předtím, než jakoukoliv sebeorganizaci a politické jednání znemožní. Na stranu druhou musíme řešit alternativní vizi s tou částí společnosti, která pod vládou nacionalistů a fundamentalistů trpí nejvíc.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/11.jpg" /> <figcaption> <p>Erdoğan a usvědčený masový vrah Evren v roce 2005 na pohřbu dalšího masového vraha Nurettina Ersena, který byl stejně jako Evren odpovědný za puč v roce 1980.</p> </figcaption> </figure> <h1 id="kurdsky-boj-pokracuje">Kurdský boj pokračuje</h1> <p>Kurdské hnutí v Turecku a za hranicemi v Sýrii opakovaně prokázalo, že je schopné znovu se objevovat a překonávat své nepřátele. Nedávné zmrtvýchvstání HDP dodalo naději levici po celém západním Turecku. Poprvé se rýsuje náznak jednotné fronty progresivních sil na základě tradičních kurdských regionů. Ačkoliv mají vyhlídky své limity, vratký politický úspěch strany představuje pro dominanci AKP vážné problémy. Největší vítězství bylo však nedávno kurdským osvobozeneckým hnutím dosaženo na severní frontě syrské občanské války v Rojavě.</p> <p>Když se AKP poprvé ujala moci, žila zpočátku v kurdském hnutí, stejně jako v rámci liberální levice falešná naděje, že by mohlo nacionalistickému dědictví tureckého státu konečně odzvonit. Erdoğanův vzestup provázel odklon od tradiční turecké politiky, a bylo tedy pochopitelné, že mezi historicky utlačovanými menšinami, jako jsou Kurdové, kterým byly pod taktovkou oficiální politiky brutální nacionalistické asimilace mnoho let odpírány základní svobody, se objevil opatrný optimismus. Kromě toho byl zahájen mírový proces, kterého se účastnil i Abdullah Öcalan, držený v naprosté izolaci na ostrově İmralı. Záchvěvy optimismu však vyprchaly rychle. AKP začala považovat HDP za hrozbu pro svou hegemonii po prohraných parlamentních volbách v červnu 2015. V reakci na nečekaný úspěch poprvé kandidující HDP nasadil Erdoğan v Turecku bojovníky z nechvalně proslulé džihádistické enklávy na severu Sýrie, aby potlačili sílící kurdské hnutí.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/17.jpg" /> <figcaption> <p>Abdullah Öcalan navštívený během mírového procesu v roce 2013 dnes uvězněným spolupředsedou HDP Selahattinem Demirtaşem a taktéž v současnosti vězněnou spolupředsedkyní Pervin Buldan.</p> </figcaption> </figure> <p>Sociální revoluce uskutečňovaná kurdským hnutím v Rojavě byla v různých radikálních médiích přijata s nadšením. Dokonce i mainstreamové a korporátní kanály vyzdvihovaly vojenskou akceschopnost do té míry, že ji zde není nutné znovu rozebírat. Důležité pro porozumění situaci je, že politika Turecka je s krizí v Sýrii úzce spjata. Revoluce v Rojavě vlila krev do žil kurdskému hnutí v Turecku, ale zároveň přiměla turecký režim, aby zintenzivnil represe. Na jedné straně hranice se Sýrií turecký stát usnadňoval dodávky zbraní a rekrutů Islámskému státu. Na straně druhé ožil sen o kurdské autonomii v Turecku. Myšlenky zhmotněné v Rojavě inspirují revolucionáře po celém světě. Toto nadšení nejlépe dokládá množství mezinárodních dobrovolníků a dobrovolnic bojujících v milicích YPG a YPJ a vzedmutí mezinárodní solidarity na podporu Rojavy zasažené invazí.</p> <p>Islamistická ideologie, zavedená do struktur turecké armády gülenisty, zapustila kořeny ještě hlouběji díky novým vztahům s džihádisty aktivními v syrské válce. Působení těchto skupin po boku tureckých vojáků mohli všichni vidět během útoků na kurdské pevnosti v létě 2015. Poslední pochybovače přesvědčily islamistické nápisy zanechané na zdech tureckými vojáky.</p> <p>[https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/5.jpg Nápisy zanechané tureckými vojáky v Nusaybinu u syrských hranic říkají: „Kde je Alláh, není zármutek.“ a „Alláh ochraňuje Turky.“]]</p> <p>Sebevražední atentátníci se soustředili zvláště na cíle budující solidaritu mezi Turky a Kurdy. První z takových útoků se odehrál v červenci 2015. Zacílil na delegaci mladých levičáků ve městě Suruç, pokoušejících se dostat do zpustošeného Kobanî a dopravit dětem hračky. Zemřelo 33 lidí a turecký stát situaci odporně využil k tvrdým represím. Ještě ničivější byl 10. října 2015 bombový útok na průvod protestující v Ankaře proti válce v kurdských oblastech, jemuž padlo za oběť 109 lidí. V obou případech útočily turecké buňky napojené na ISIS, které byly dobře známé a tolerované Erdoğanovým režimem. Policie ve městě Adıyaman, odkud pocházely, a Národní zpravodajská organizace (Millî İstihbarat Teşkilatı, MIT) o nich věděly, měly na ně zatykače, a přesto je nechávaly na svobodě.</p> <p>AKP podnikla drobné ústupky a umožnila provoz veřejnoprávní kurdské televizní stanice a částečně uvolnila omezení mluvit a zpívat kurdsky. Tyto drobky se však zcela ztrácejí v popelu, který zbyl po rozdrcení veškerých snah o autonomii. Dokonce i účast v parlamentu nebo v komunální politice se stala prakticky nemožnou. Mnoho poslanců a komunálních politiků bylo uvězněno. Od posledních komunálních voleb na jaře roku 2019 byli zastupitelé HDP vyštváni ze svých funkcí v 15 zastupitelstvech a nahrazeni lidmi z Ankary.</p> <p>Turečtí nacionalisté velmi rádi poukazují na prominentní Kurdy, kteří mají v turecké společnosti výsadní postavení, stejně jako američtí nacionalisté tvrdili, že Obamovo úřadování předznamenalo příchod postrasové Ameriky. Jenže hrstka prominentů nemůže zakrýt fakt, že Kurdové jako lidé byli v Turecku vždy občany druhé kategorie. V turecké ekonomice slouží jako levná, velmi vykořisťovaná pracovní síla určená na nebezpečné nekvalifikované práce, například jako sezonní dělníci v zemědělské výrobě, dělníci na nejnižších příčkách sektoru služeb a ve stavebnictví. Na kurdských územích se také budují environmentálně a kulturně destruktivní gigantické stavby, jako třeba obří přehrada produkující elektřinu výhradně pro západní Turecko, zatímco veřejné investice ve prospěch místních jsou minimální. Odpor Kurdů byl v uplynulých desetiletích intenzivní, ale dnes, přinejmenším v Turecku, se jakákoliv autonomie, které dosáhli, rozpadá pod tíhou rasistických útoků.</p> <p>Jak je všeobecně známo, Kurdové nemají dominantní víru, ani přesvědčení. Jedni jsou více političtí než druzí, jedni jsou více levicoví a co se týče náboženství, jedni jsou velmi zbožní, druzí nikoliv. Jedním z faktorů přispívajících k volebním úspěchům HDP je absence národně osvobozenecké a marxistické rétoriky PKK, což přilákalo širší škálu kurdských voličů. Najdou se i Kurdové podporující AKP, ale největší hrozbou pro kurdské osvobozenecké hnutí je vzrůstající segment kurdské populace, který je již unavený z toho, co vypadá jako nekonečný konflikt. I když AKP nepodporují, jsou vyčerpaní válkou a v některých případech velmi zklamaní ze strategických chyb PKK.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/16.jpg" /> <figcaption> <p>Poslanci HDP se pokoušejí rozdat pozvánky na každoroční kongres strany. Těžkooděnci jim v tom brání. V čele jde Garo Paylan, první arménský poslanec tureckého parlamentu v historii země.</p> </figcaption> </figure> <p>Ke kurdské krizi přispěla také restrukturalizace turecké armády po neúspěšném puči. Ve skutečnosti bylo mnoho prominentních oficírů zapojených do puče odpovědných za brutální vojenskou invazi do kurdských osad v Turecku v létě a na podzim roku 2015, která vyústila v povraždění více než 4000 lidí. Díky zapojení těchto oficírů do puče si Erdoğan mohl umýt zakrvácené ruce a zbavit se odpovědnosti za masakry. Gülenističtí prokurátoři a soudci, kteří vedli procesy proti kurdským a levicovým aktivistům, tak paradoxně skončili v celách po boku svých obětí. Celý soudní a donucovací aparát byl obsazen gülenisty a po neúspěšném puči kompletně restrukturalizován.</p> <p>Vůdčí armádní posty, do roku 2015 obsazené gülenisty, jsou dnes znovu v rukou staromódních tureckých nacionalistických špiček, které kurdské hnutí nenávidí stejně jako jejich předchůdci, a je také velmi pravděpodobné, že stejní turečtí nacionalisté, kteří se čerstvě chopili funkcí, hráli hlavní roli při přípravách poslední invaze do Rojavy nazvané „Fontána míru“.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/6.jpg" /> <figcaption> <p>Nápisy na zdech zanechané ve vzpurné prokurdské čtvrti města Sur v provincii Amed (Diyarbakır) během letního až podzimního obléhání v roce 2015. Slogan „Alláh je vše, co potřebuješ – pocítíš tureckou moc“ je podepsaný jako „Esedullah tým“, dříve neznámou paramilitární jednotkou fungující v rámci turecké armády. Místní tvrdí, že paramilitaristé mluvili arabsky a pokřikovali islamistická hesla.</p> </figcaption> </figure> <p>Invaze do Rojavy a následná válečná mobilizace opět efektivně umlčely jakýkoliv náznak mainstreamové politické opozice. Invazi daly zelenou všechny parlamentní strany vyjma HDP. Jednotlivci z CHP nebo dalších stran, kteří oponují Erdoğanovým dobyvačným choutkám, jsou vystaveni útokům médií a soudního aparátu.</p> <p>Nabubřelý Erdoğan se rád přirovnává k jakémusi neootomanskému sultánovi se sebevědomými imperiálními ambicemi v regionu. Je třeba jednat rozhodně, rázně, silově, i když není po ruce žádná dlouhodobá strategie. Ale strategie přeměny severní Sýrie v turecký protektorát znamená hmatatelné výhody. Turecká měna a ekonomika už příliš dlouho vrávorají na pokraji kolapsu. Válečná ekonomika, výstavba a developerské projekty v severní Sýrii mohou alespoň na čas zažehnat nevyhnutelné.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/10.jpg" /> <figcaption> <p>Erdoğan blahopřeje Assadovi během jeho dovolené na turecké riviéře ve městě Bodrum v roce 2008.</p> </figcaption> </figure> <p>Ve stejnou dobu se Turecko stává domovem více než tří milionů syrských uprchlíků a neznámého počtu, pravděpodobně tisíců džihádistů důstojně ubytovaných a oficiálně cvičených na základnách spravovaných tureckým státem na obou stranách hranice. Politika všech politických stran hlavního proudu stojí na rasismu a nenávisti vůči syrským běžencům. AKP dokonce viní uprchlíky, že mají na svědomí špatnou ekonomickou kondici země. Poslední čísla hovoří o nezaměstnanosti dosahující 14 %. Obydlení Rojavy uprchlíky z ostatních koutů země nevytlačí pouze kurdskou populaci, podvoluje se protisyrské rasistické atmosféře, která zachvátila západní turecká města jako Istanbul, rasistické zášti, která prostupuje vládní koalici i opozici.</p> <p>Fundamentální příčinou invaze je hluboce zakořeněné nepřátelství mezi tureckým státem, jeho podstatou, bez ohledu na to, kdo je u moci, a kurdským lidem bojujícím za autonomii a sebeurčení, uznání jako etnické skupiny. Nedávno byly více či méně neutralizovány milice PKK na hranicích Turecka, nyní je čas, aby Erdoğan dovezl válku na místo, kde je kurdské osvobozenecké hnutí nejsilnější, do osvobozených enkláv Rojavy.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/8.jpg" /> <figcaption> <p>Sebevražedný bombový útok na demonstraci proti válce a za mír v kurdských oblastech, 10. říjen 2015, Ankara.</p> </figcaption> </figure> <h1 id="opozicni-politika-v-turecku-a-solidarita-dnes">Opoziční politika v Turecku a solidarita dnes</h1> <p>Zrádné stažení americké armády otevřelo cestu Rusku, které dnes kontroluje naprostou většinu syrského území. Pokud chce Turecko zůstat ve hře, musí se podbízet lačnému ruskému imperialismu. Erdoğan žongluje se všemi možnostmi. Stále se snaží získat stíhačky F-35, jejichž nákup je zrušen, stejně jako ruský raketový systém S-400, který je sice na místě, ale nefunkční. Vzhledem k tomu, že je Turecko stále ještě členským státem NATO, musí být námluvy s Ruskem delikátní. Současné rozložení sil v Sýrii situaci ještě víc komplikuje.</p> <p>Časem bude muset Turecko znovu uznat Assadův režim i bez ruského mediátora, díky němuž si v současnosti může zachovat tvář. Na druhou stranu bude přežití výdobytků posledních pěti let revoluce v Rojavě záviset na tom, jak se kurdské hnutí dokáže prosadit v tomto zrádném geopolitickém terénu a zároveň si získat mezinárodní solidaritu. Doposud kurdské skupiny ukazovaly bystré porozumění neustále se měnící geopolitické dynamice, přežily vzestupy a pády a postupně si budují své místo na mezinárodní scéně. V krátkodobém horizontu vypadá situace beznadějně, ale dlouhodobě snad nebude tak zle. Je těžké zkoumat vyhlídky, když jsou stále zamlženy válečným oparem.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/12.jpg" /> <figcaption> <p>Göze Altunöz z Revoluční strany komunardů, která je součástí Spojených svobodných sil bojujících v Sýrii, ukazuje leták upozorňující na úmrtí na pracovištích. Padla 6. listopadu 2019 po boku bojovnic z YPJ.</p> </figcaption> </figure> <figure class="portrait"> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/9.jpg" /> <figcaption> <p>Yasin Aydın ze stejné strany, padl ve stejný den.</p> </figcaption> </figure> <p>A jaké šance má Erdoğanova opozice? Kombinace extrémní koncentrace moci v prezidentském úřadě, politiky praktikované po zmařeném puči a psychologického prostředí vybudovala represivnímu aparátu v Turecku pevné místo. I když jen mluvíte o situaci v Sýrii jako o „invazi“ nebo „válce“, zaděláváte si na problémy s autoritami státu. Vyjádření odporu proti poslední invazi do Rojavy a prosazování míru zaručuje VIP vstupenku do kriminálu. Svoboda slova neexistuje. Cenzura internetu dosahuje vysoké úrovně. Štastnějším opozičním novinářům se na stolech kupí obvinění. Stejně intenzivně jsou vězněni, někdy i bez soudu.</p> <p>Anarchisté a radikálové poslední dobou zvládají narušování turecké politiky. Daří se dokonce organizovat úspěšné demonstrace, jako byl třeba protest proti výstavbě dolu na zlato. Pozice feministického hnutí zůstávají pevné díky každoročním masovým pochodům na Mezinárodní den žen. Ani militanti dělnického hnutí nezmizeli, ale jakákoliv „tolerance“ státního aparátu padá, když dojde na solidaritu s Kurdy. Nedávno stát dokonce propustil řadu buržoazních novinářů a intelektuálů s opozičními postoji. Také se zdá, že aparát bude respektovat rozhodnutí ústavního soudu zprostit viny asi tisícovku nekurdských opozičních akademiků, kteří v roce 2015 podepsali petici proti okupaci a vojenským zásahům v kurdských osadách. Tento záchvěv „slitování“ je však spíše varováním pro všechny prokurdské aktivisty a aktivistky.</p> <p>Naneštěstí vše, co se dá v současnosti dělat, spočívá pouze ve vyjadřování nesouhlasu s invazí do Rojavy, a to s velkým rizikem. Organizovat přímé akce a demonstrace je velmi obtížné, jde maximálně o malé akce přímo v kurdských městech a v tradičně vzdorujících oblastech západního Turecka. Tyto hrdinné akty odporu jsou tureckým státem okamžitě brutálně potlačovány.</p> <p>Podle průzkumů veřejného mínění 75 % populace Turecka invazi do Rojavy podporuje. To ale znamená, že čtvrtina je stále proti a mnoho z těchto lidí aktivně vyjadřuje solidaritu s kurdským odbojem a účastní se i dalších radikálních a revolučních aktivit, kdekoliv je to možné. Část turecké levice se prostřednictvím vlastních milic zapojila přímo do boje po boku SDF (Syrské demokratické síly, kurdsky: Hêzên Sûriya Demokratîk‎, HSD). Oponovat válce přímo v Turecku je díky rozsáhlým všeprostupujícím represím stále velmi obtížné. To vytváří falešný dojem, že celé Turecko podporuje válku a nesouhlasí s kurdskou autonomií.</p> <p>HDP částečně slouží jako prostředek k posílení kurdského hnutí hlavně díky spojenectví s tureckou progresivní levicí na západě země. Jak bylo popsáno dříve, toto spojenectví dělá pokroky, ale celková situace názorně ukazuje, že osvobození kurdského lidu závisí na jeho vlastních organizačních schopnostech.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/14.jpg" /> <figcaption> <p>Odpor v lůně bestie, povstání v Gezi, červen 2013.</p> </figcaption> </figure> <p>Akce zaměřené na instituce tureckého státu v zahraničí, třeba ambasády a státní podniky jako Turecké aerolinie, pomohou udržet tlak a zároveň jsou vyjádřením životadárné solidarity s Kurdy, stejně jako s dalšími radikálními uskupeními trpícími pod útlakem tureckého státu. V uplynulých patnácti letech si politici AKP a jejich rodiny díky politickému klientelismu napakovali kapsy a vzhledem k nestabilitě turecké ekonomiky byla spousta těchto peněz investována v zahraničí. Analýza toku bohatství vrchních kádrů AKP by mohla odkrýt další možné cíle solidárních akcí.</p> <p>Jistá část staromódní levice ulpívající na domnělém antiimperialismu efektivně podporuje turecký kolonialismus a ruský imperialismus, aby tradičně vzdorovala imperialismu americkému. Tento postoj je stále absurdnější, zvláště z pohledu kurdské populace a jejího zoufalého boje o přežití. Ten probíhá v nejsložitějším politickém terénu tváří v tvář několika imperiálním mocnostem, a proto byl zrazen americkou vládou a mnohými dalšími. Anarchisté a anarchistky by měli vyjadřovat jasnou, třebaže kritickou podporu, aniž by se nechali zmást chatrnými aliancemi, které kurdské ozbrojené síly musely učinit s nepřáteli jejich nepřátel, s přáteli jejich nepřátel, a dokonce s vlastními nepřáteli v naději skoncovat s džihádistickými masakry a odvrátit Tureckem podporovanou genocidu. Solidarita s kurdským osvobozeneckým hnutím není podporou americké armády ani amerického imperialismu. Znamená respekt k složitým rozhodnutím, která musí učinit lidé ohrožení vyhlazením.</p> <p>Mnoho tureckých a kurdských kamarádů a kamarádek dnes žije v exilu a stále jsou aktivní. Je těžké odhadnout, kolik politických disidentů opustilo Turecko, ale směřují hlavně do Německa. Od nepovedeného puče v roce 2015 zaznamenalo Německo desetinásobný nárůst žadatelů o azyl ze strany tureckých občanů, v roce 2018 bylo podáno 11 000 žádostí. Mimo tradiční cílové stanice, jako je Německo nebo Velká Británie, mohou být turečtí a kurdští disidenti izolováni. V těchto zemích by se iniciativy měli chopit anarchisté a anarchistky a pomoci vytvořit disidentům prostor. Prací na společných projektech se mohou zastánci kurdské autonomie z celého světa naučit více o myšlenkách a pohybech, které utvářely Rojavu, zatímco disidenti v exilu navážou nové kontakty a získají nové prostředky potřebné pro jejich boj. Poučení se z praxe demokratického konfederalismu, kurdské autonomie a „jineolojî‎“, vědy kurdských žen, a využití jejich poznatků je nejefektivnějším vyjádřením solidarity, která jde daleko za hranice hašení požárů rozpoutaných tureckou agresí.</p> <figure class=""> <img src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/2019/11/12/19.jpg" /> <figcaption> <p>Červen 2013, náměstí Taksim, Istanbul. Revoluční hnutí je potlačeno, ale ne navždy.</p> </figcaption> </figure> https://crimethinc.com/1997/04/11/tvoje-politika-je-kurva-nudna 1997-04-11T07:00:00Z 2022-04-16T02:53:25Z
Tvoje politika je kurva nudná
Postav se k tomu čelem, tvoje politika je kurva nudná. <figure><img class="u-photo" alt="" src="https://cdn.crimethinc.com/assets/articles/1997/04/11/header.jpg" /></figure> <p>Postav se k tomu čelem, tvoje politika je kurva nudná.</p> <p>Víš, že je to pravda. Proč by se jinak všichni tak cukali, když to slovo vyslovíš? Proč je účast na tvém diskusním klubu anarchokomunistické teorie na svém rekordním minimu? Proč se ještě utlačovaný proletariát nevzpamatoval a nepřidal se ke tvému boji za osvobození světa?</p> <p>Možná že po letech snahy o jejich vzdělávání v jejich útlaku jsi za jejich podmínky začal vinit je samotné. Musí chtít být rozdrceni patou kapitalistického imperialismu, proč by jinak neměli zájem o tvé politické úsilí? Proč se k tobě ještě nepřidali a neupoutali se k nábytku z mahagonu, neskandují slogany na pečlivě připravených a zorganizovaných protestech a nejsou stálými návštěvníky anarchistických knihkupectví? Proč si nesedli a nenaučili se veškerou terminologii nutnou ke skutečnému porozumění komplexity marxistické ekonomické teorie?</p> <p>Skutečnost je taková, že tvá politika je pro ně nudná, protože pro ně je skutečně irelevantní. Vědí, že tvé zastaralé způsoby protestu – tvé pochody, v rukou držené cedule a shromáždění – nemají už potenciál způsobit opravdovou změnu, protože se staly tak předvídatelnou součástí statutu quo. Tvůj post-marxistický žargon je odrazuje, protože doopravdy je jazykem akademických diskurzů, a ne zbraní schopnou podkopávat systémy kontroly. Vědí, že tvé neustálé rozbroje, štěpící se skupiny a nekonečné hádky o pomíjivé teorie nemohou ovlivnit žádnou reálnou změnu v jejich každodenním světě. Vědí, že ať úřaduje kdokoliv, ať jsou zákony v knihách jakékoliv, nehledě na to pod kterým „ismem“ pochodují intelektuálové, obsah jejich života zůstane stejný. Oni – my – víme, že naše nuda je důkazem, že tato „politika“ není klíčem ke skutečné proměně života. Naše životy jsou už tak dost nudné!</p> <p>A ty to víš taky. Pro kolik z vás je politika povinností? Něco, do čeho se zapojuješ jen protože cítíš, že bys měl, když je milion věcí, které bys dělal radši? Tvé dobrovolničení – je to tvůj oblíbený koníček, nebo to děláš z pocitu povinnosti? Proč si myslíš, že je těžké motivovat ostatní, aby dobrovolničili tak jako ty? Mohlo by to být protože je to především pocit viny, co tě nutí plnit svou „povinnost“ být politicky aktivní? Možná že si trochu okořeníš aktivismus tím, že se pokoušíš (vědomě či ne) dostat se do problému s autoritami, nechat se zatknout: ne protože by to bylo praktické pro věc, ale protože to dělá věci více vzrušující, protože to připomene romantiku neklidných momentů, které jsou teď již dávno minulostí. Cítil jsi někdy, že se účastníš rituálu, dlouho zavedené tradice okrajových protestů, které slouží skutečně jen k posílení pozice hlavního proudu? Netoužil jsi někdy potají uniknout nehybnosti a nudě svých politických „povinností“?</p> <p>Není divu, že se k tobě nikdo nepřidal ve tvých politických snahách. Možná si říkáš, že je to těžká, nevděčná práce, ale že někdo ji přece dělat musí. Odpověď je že, no, NE.</p> <p>Všem nám ve skutečnosti děláš medvědí službu se svou únavnou, zdlouhavou, nudnou politikou. Faktem je, že je není nic důležitějšího než politika. NE politika Americké „demokracie“ a práva, politika toho, kdo je zvolen státním zákonodárcem, aby podepsal ty samé novely a udržoval při životě ten samý systém. Ne politika anarchisty „zapletl jsem se s radikální levicí, protože mě baví hádat se o nepodstatných detailech a rétoricky psát o nedosažitelné utopii“. Ne politika žádného lídra nebo ideologie, která vyžaduje „obětovat se pro věc“. Ale politika našeho každodenního života. Když politiku oddělíš od současných, každodenních zkušeností individuálních žen i mužů, stává se naprosto nepodstatnou. Vskutku, stává se soukromou doménou bohatých, zpohodlněných intelektuálů, kteří se mohou zatěžovat s tak ponurými teoretickými věcmi. Když se zapojíš do politiky z pocitu povinnosti a děláš z politické akce nudnou zodpovědnost, namísto vzrušující hry, kterou stojí za to hrát už samu o sobě, odrazuješ lidi, jejichž životy už jsou příliš fádní pro jakoukoliv další nudu. Když z politiky děláš věc bez života, věc bez radosti, energii vysávající povinnost, stává se z ní pro lidi jen další břemeno, místo nástroje, který jim ulehčí. A tak kazíš ideu politiky lidem, pro které by měla být nejdůležitější. Každý má totiž zájem na tom, ptát se co po životě chce a jak toho dosáhne. Ale ty jim dáváš dojem, že je politika mizerná, sebestředná, zbytečná, nesmyslná, hra střední třídy/bohémů, hra, která nemá žádný význam pro život, který žijí.</p> <p>Co by mělo být politické? Zda si užíváme, co děláme pro zajištění obživy a přístřeší. Zda cítíme, že naše každodenní interakce s přáteli, sousedy a kolegy jsou naplňující. Zda máme možnost žít každý den tak, jak bychom si přáli. A „politika“ by se měla skládat nejen z diskuse těchto otázek, ale i z akce, která přímo zlepší naše životy v bezprostřední současnosti. Akce, která je sama zábavná, vzrušující a radostná – protože politická akce která je nudná, únavná a tísnivá, může do našeho života přinést jen nudu, únavu a tíseň. Už žádný čas by neměl být zahozen debatováním problémů, které budou bezvýznamné, když následující den půjdeme do práce. Už žádné předvídatelné rituální protesty, u kterých je autoritám až příliš jasné, co s nimi, které tak dobře znají; už žádné nudné rituální protesty, které potenciálním dobrovolníkům nebudou připadat jako zábavný způsob strávení nedělního odpoledne – ty nás očividně nedostanou nikam. Už nikdy bychom se neměli „obětovat pro věc“. Protože my sami, štěstí v našich vlastních životech a životech našich bližních, jsou tím, za co bychom měli bojovat!</p> <p>Poté co učiníme politiku relevantní a poutavou, zbytek se přidá. Ale z vyčerpávající převážně teoretické a ritualizované politiky nic nevzejde. Toto bychom si neměli vyložit tak, že by nás neměl zajímat blahobyt zvířat, lidí nebo ekosystémů, se kterými nemáme kontakt v našem každodenním životě. Ale základní kámen naší politiky musí být konkrétní: musí být bezprostřední, každému musí být jasné proč stojí za to a musí být zábavou sám o sobě. Jak můžeme přinést pozitivitu do života druhých, pokud se ze života samy neradujeme?</p> <p>Abychom to na chvíli zkonkretizovali: Strávit odpoledne sháněním jídla, které by jinak bylo obchody vyhozeno a podávat ho hladovým a nebo těm kteří jsou unavení z toho pracovat jen aby měli na jídlo – to je dobrá politická akce, ale jen pokud tě baví. Pokud ji děláš s přáteli nebo při ní potkáváš nové přátele, pokud se při ní zamiluješ nebo si s kamarády vyprávíte vtipné historky nebo se jen cítíš dobře, že jsi někomu ulehčil, to je dobrá politická akce. Na druhou stranu odpoledne strávené psaním naštvaného dopisu obskurnímu levicovému tabloidu s námitkou na fejetonistovo použití pojmu „anarcho-syndikalista“ ničeho nedosáhne - a ty to víš.</p> <p>Možná je čas na nové slovo pro „politiku,“ protože z toho starého jste udělali takovou nadávku. Protože nikdo by neměl být odrazen, když mluvíme o tom jak společným jednáním zlepšíme naše životy. A proto prezentujeme naše požadavky, které jsou nediskutabilní a musí být naplněny tak brzo jak je jen možné, protože nebudeme žít navěky.</p> <ol> <li> <p>Dělej politiku znovu relevantní pro naše každodenní zážitky. Čím dále je od nás objekt našeho politického znepokojení, tím míň je pro nás relevantní, tím míň pro nás bude znamenat, tím míň bude reálný a naléhavý a tím víc bude politika únavná.</p> </li> <li> <p>Všechna politická aktivita musí být sama o sobě radostná a zábavná. Nemůžeš uhasit bezútěšnost více bezútěšností.</p> </li> <li> <p>K naplnění prvních dvou kroků je třeba vytvoření úplně nových metod a přístupů k politice. Stávající jsou zastaralé a překonané. Možná že nikdy nebyly dobré a právě proto je svět takový, jaký je.</p> </li> <li> <p>Bav se! Nikdy neexistuje výmluva proto nudit se… nebo být nudný!</p> </li> </ol> <p>Připoj se k nám v přetvoření „revoluce“ na hru. Hru s nejvyššími sázkami co jde, ale i tak bezstarostnou, radostnou hrou.</p> <p>-Nadia C.</p>