cs es en es de sv cs cs cs cs cs es cs it cs cs cs cs cs cs it es cs pt cs pl nl cs en cs fr cs cs en cs cs de cs cs cs cs cs cs de en nds es cs cs cs hbs_lat cs cs hbs_lat cs pl fr en cs pl fr en es es cs cs en cs cs en cs cs en en cs cs cs cs cs cs cs en fr hbs_lat cs en es es cs cs en cs zh cs en es es sk cs en cs ja cs en es es es cs cs en cs it cs pt cs cs cs cs fr cs cs cs de de cs cs ru
Na plátna českých kin právě vstupuje německý film Životy těch druhých, který před nedávnem vyvolal u našich západních sousedů malou senzaci. Zcela průlomově se totiž věnuje v německé kinematografii dosud nezpracované tematice – praktikám východoněmecké komunistické tajné policie Stasi. Navíc přichází v době, kdy problematika dokumentů komunistických represivních složek je i u nás hojně diskutována.
Nestává se příliš často, aby režijní prvotina sbírala ocenění jak na běžícím pásu. Snímek Životy těch druhých jich za necelý rok od premiéry získal již devatenáct. Nejvýznamnější z nich jsou tři Evropské filmové ceny za nejlepší scénář, nejlepší hlavní roli a nejlepší evropský film roku, o díle se navíc spekuluje jako o jednom z vážných kandidátů na Oscara za nejlepší neanglicky mluvený film. Což ovšem není na samotném snímku to nejpřekvapivější – při jeho sledování lze totiž jen těžko uvěřit, že jej nenatočil zkušený režisér, který zažil východoněmecký komunistický režim na vlastní kůži, ale třiatřicetiletý debutant, jenž pochází z někdejší západní části rozděleného Německa.
Kritikové vytýkají filmu především hlavní dramatickou zápletku. Příběh kapitána Stasi Gerda Wieslera (Ulrich Mühe), který si při odposlouchávání dvou umělců – dramatika Georga Dreymana (Sebastian Koch) a jeho partnerky, herečky Christy-Marie Sielandové (Martina Gedecková) – postupně uvědomuje zrůdnost komunistického systému, je skutečně největší slabinou díla. Přesto se domnívám, že tento příběh nelze jednoduše odsoudit a označit za „pohádku pro dospělé“ – vždyť i Chartu 77 podepsalo několik bývalých pracovníků Státní bezpečnosti, tedy lidé, kteří stejně jako kapitán Wiesler kdysi vyslýchali odpůrce režimu a dokonce řídili tajné spolupracovníky. Poněkud kýčovitě je však zobrazeno samotné Wieslerovo „obrácení“ za pomoci ukradených Brechtových spisů a působivé vážné hudby.
Ačkoliv režisér a scenárista snímku Florian Henckel von Donnersmarck pracoval na Životech těch druhých údajně šest let, nevyhnul se pokušení upravit některé dobové reálie podle linie příběhu. Tak kupříkladu instalace odposlouchávacího zařízení v bytech sledovaných osob probíhala daleko konspirativnějším způsobem, než se děje na plátně. Hlavním prohřeškem je ovšem přítomnost odposlouchávajícího důstojníka Stasi na půdě domu, v němž sledovaní umělci žijí. Tato metoda se přestala používat již koncem padesátých let – v osmdesátých letech se odposlechy prováděly daleko modernějšími technikami. Také situace, kdy pracovník Stasi vědomě manipuluje s dokumenty a vytváří nepravdivá hlášení, je těžko uvěřitelná, neboť v každé komunistické tajné policii existovaly přísné kontrolní mechanismy.
Hlavním přínosem Henckelova filmu však zůstává vystižení atmosféry doby. Divák sleduje totální vyprázdněnost totalitní mašinérie – už i příslušníci jejího policejního aparátu ztratili iluze o ideové náplni své práce, přesto se však stále ujišťují o tom, že jsou „mečem a štítem strany“. Nejlépe to ilustruje scéna v policejní kantýně, v níž je mladý příslušník Stasi přistižen svým nadřízeným při vyprávění vtipů o Erichu Honeckerovi. Reakce velitele je pro vyhasínající diktaturu typická: nejprve přidá další honeckerovskou anekdotu, a posléze mladého důstojníka potrestá. Ano, všichni se Honeckerovi smějí, jen nesmějí být při tom přistiženi „panem velitelem“. Oč je systém prázdnější, o to je ovšem ve svých metodách brutálnější. Prázdnotu a absurdnost systému vystihuje i řada dalších propracovaných detailů například disproporce mezi praktikami vynucování tajné spolupráce a vlastním textem „vázacího aktu“, v němž naverbovaný agent stvrzuje svým podpisem, že spolupráci navazuje z hlubokého přesvědčení…
Film ukazuje poměrně výstižně i atmosféru života „těch druhých“ tedy umělců, kteří jsou ve své tvorbě omezováni a kontrolováni totalitním systémem. Snímek nezobrazuje jejich pozici schematicky – akcentuje jejich citlivost a potřebu kontaktu s publikem, která u některých z nich může vést až ke kolaboraci s režimem či k podpisu tajné spolupráce se Stasi. K jedné z nejpůsobivějších sekvencí pak patří scéna, v níž vedoucí kulturního oddělení Stasi sděluje kapitánu Wieslerovi závěry psychologické analýzy jednotlivých typů umělců, která má sloužit k psychickému teroru nepohodlných literátů s jednoznačným cílem dosáhnout toho, aby již „nikdy nic v životě nenapsali“. Psychologický teror je ve filmu takřka všudypřítomný, na rozdíl od teroru fyzického, který ve filmu prakticky chybí.
Po vlně snímků typu Good Bye, Lenin (2003), podporujících (možná i proti záměru samotných tvůrců) nostalgické vzpomínky na NDR, jsou nyní němečtí diváci sedmnáct let po pádu berlínské zdi konfrontováni s odvrácenou tváří tohoto režimu, jehož aktivní přisluhovači i nadále žijí. A nejen to – možná je nejeden z nich považován svým okolím za „dobrého člověka“, jak nazývá herečka Sielandová při setkání v restauraci kapitána Wieslera. Tento „dobrý člověk“ se však o několik dní později stane jejím vyšetřovatelem a posléze i řídícím důstojníkem. Právě pracovníci Stasi zůstávají hlavními viníky hrdinčina tragického konce – ačkoliv se za něj, a to ani po pádu režimu v roce 1989, nemusí zodpovídat.
A v tom může být právě přínos Životů těch druhých i pro diskusi o naší vlastní komunistické minulosti. Při sledování snímku se tuzemskému publiku nutně vybaví obdobné postavy z českého prostředí – i u nás byli nadaní režiséři, kteří nemohli působit, i zde najdeme jejich netalentované kolegy, kteří se uplatnili jen díky poklonkování režimu, i v naší zemi byli vynikající herci, kteří potřebovali „své publikum“ a byli kvůli němu ochotni dělat kompromisy. I u nás byli „ti druzí“, kteří je sledovali, šikanovali a terorizovali, aniž bychom dnes znali jejich jména nebo tváře. Odpůrci zveřejňování dokumentů Státní bezpečnosti zajisté nad Životy těch druhých zajásají – vždyť je v něm zobrazeno, že ne všechno, co je v dokumentech komunistických represivních složek, může být pravda. Na druhé straně ovšem film upozorňuje, že bez plného zpřístupnění dokumentů Stasi by se dramatik Dreyman nikdy nedozvěděl plnou pravdu o tragédii své někdejší partnerky. Klíč k poznání minulosti vede tedy přes plné otevření archivů a zároveň pečlivou analýzu zde zachovaných dokumentů. Nezbývá než doufat, že se brzy dočkáme podobné reflexe i v našem prostředí – první vlaštovkou (ne nepodobnou závěru filmu Životy těch druhých) je v tomto ohledu vydání knihy Svazek Dialog, která zpřístupňuje českému čtenáři podstatné části svazku vedeného Státní bezpečností na spisovatele Pavla Kohouta.
Střípky svobodných snů uprostřed tmy
Režisér Jan Němec patří k nejoriginálnějším osobnostem našeho současného uměleckého života. Bývá označován za klasika českého filmu, což ovšem není slovo, které by přesně vystihovalo jeho postavení na české kulturní scéně. „Enfant terrible“ nové vlny je sice ctěn pro své snímky z šedesátých …
Woody Allen vlastními slovy
Nová kniha rozhovorů s Woodym Allenem poodhaluje mimo jiné roušku jeho minulosti stand up komika a námezdného pisálka. Allen se nebojí vyznat se ze svých ne zcela naplněných ambic, ale činí tak se sebeironií, humorem a hlavně, zdá se, poctivě.
Dvojznačný pomník Rolling Stones
Když se Martin Scorsese rozhodnul, že ve velkém stylu zvěční koncert Rolling Stones, musel vědět, že přichází téměř s křížkem po funuse. Stouni jednadvacátého století už nejsou ničím jiným než superexkluzívním pánským klubem.
mediální partneři / spřátelené instituce
© 2005–2017 A2 kulturní čtrnáctideník • ISSN 1803-6635 • A2, o.p.s., Na Květnici 700/1a, 140 00 Praha 4 • mail[at]advojka.cz • Design by Parallel Practice feat. Mütanta • Program by delikates