cs cs en sv cs es cs id es cs cs cs cs hbs_lat en cs cs cs cs sv en en en fr cs en es en es it pt cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs cs en cs en cs ru en cs en en en ru cs en cs cs cs cs cs cs it cs de cs en cs cs en cs cs cs cs cs cs en en cs hbs_lat en en en en en en en en en fa en en en en en en en en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs cs en cs
Právě jsme oslavili 15 000. km cesty, když začalo opravdové peklo – něco jsme o stoupání Jebel Shams slyšeli, ale dokud to člověk nezakusí na vlastní nohy, neví nic.
Text a foto: Iva a Zdeněk
Prakticky z ničeho se před námi vztyčila ukrutná stěna, na které prudké úseky střídají ještě prudší. 26 km s až 19% gradientem. Jenže ty příkré části neměří jen pár metrů, jsou strašně dlouhé. Navíc vezeme vodu a jídlo na dva dny, no umíme si to usnadnit. Stoupáme centimetr po centimetru, posloucháme, jak kola zoufale skučí na asfaltu a přemýšlíme, co s námi asi tak bude. Máme to otočit? Vzdáme se? Chce se mi brečet vyčerpáním. Dokonce i Zdeněk funí a ŠNĚ-RU-JE. Nelidskej krpál. Běžně má cykloturista v kopci čas se rozhlížet po krajině, tady ale ne. Dokonce ani nezvládáme změnit úchop na řídítkách, ze všech sil se snažíme udržet na kole. A to jsme jeli do Ománu původně na dovolenou, chtěli jsme zvolnit, jezdit míň a trochu si odpočinout. Přeci jen je na nás cesta už krapet znát.
Plán byl přespat v půlce kopce, nakonec jsme to zapíchli po 15 km, až v okamžiku, kdy jsme měli všechny masakrální úseky za sebou. Rozbili jsme stan mezi skalami, kde na nás nebylo vidět. Uvařili jsme večeři a dokonce se na nás usmálo štěstí – zastavila u nás cisterna, co zásobuje domácnosti vodou, a Zdeněk tak zvládl naloupit na sprchu. Trochu jsme se báli defektu, protože jsme parkovali v trní, ale nakonec Zdeněk píchnul jen nafukovací polštář. Kola přežila bez úhony.
Po snídani jsme pokračovali – sklon se uklidnil, zmizel asfalt a my se zvládali i rozhlížet. Výhledy stály za tu námahu. Na vrcholu se před námi otevřel pohled do ománského Grand Canyonu a my byli opravdu okouzlení. Neuvěřitelná scenérie. Kousek pod vrcholem se nám podařilo v luxusním hotelu doplnit vodu a zjistili jsme, že když pošetříme jídlo, můžeme nahoře přespat. Zasloužíme si to. Jebel Shams je klasické výletní místo, kam jezdí kempovat spousta místních, ale my měli kliku a našli jsme ne úplně dobře přístupné místo na spaní, kde jsme byli úplně sami. Jen nás dvakrát přepadly kozy a chtěly nám sežrat to málo, co nám zbylo. Nahoře jsme potkali korejského policistu, který na nás troubil a povzbuzoval nás v kopci. Strašně nám gratuloval a nechápal, jak jsme mohli vyjet nahoru. Prý to také zkoušel, ale po pár kilometrech to vzdal. Podaroval nás pleťovými maskami.
Vyspali jsme fakt dobře – na našem místě v hlubokém korytu řeky jsme nebyli vidět a hlavně tu nefoukalo. Ostatními stany lomcoval vichr. Když jsme ráno sjížděli stejnou cestou dolů a viděli, co máme v nohách, nechápali jsme o to víc. Jak jsme jen tohle mohli vyjet?
Do Ománu jsme se dostali z Dubaje, kde jsme strávili noc na letišti, ráno před letištní halou bez problémů smontovali kola a vyrazili. V dešti. V Emirátech prý pršelo po dvou letech a místní z toho měli svátek – nasedli do pickupů, buggyn, na čtyřkolky a vyrazili si zablbnout na dunách. Pro nás z toho plynula nevýhoda – nemohli jsme stanovat v poušti. Auta jezdila úplně všude. Žádné vyježděné cesty ani úkryty neexistují, nikdo nám nemohl zaručit, že nám nevjedou přímo do stanu. Nakonec jsme skončili na parkovišti u dálnice, kde na nás v rožku čekal trávník golfového střihu. Moc jsme toho kvůli řvoucím motorům nenaspali.
Druhý den nás Komoot poslal zkratkou po polňačce, což v místních poměrech znamená hluboký písek, kde jsme se zmítali a bořili, i když jsme snížili tlak v pneumatikách. Byla to sice zábava, ale vyčerpávající, takže jsme se asi po hodině rádi vrátili na silnici a zakempili hned na prvním místě, kde to šlo – zase u dálnice. Tentokrát u plotu jakéhosi areálu a doufali jsme, že nás ochranka nevyhodí. Nevyhodila. Ráno jsme se od Hammada dozvěděli, že jsme nocovali u farmy místního šejka. Hammad nás potkal dopoledne u benzínky, kde jsme promočení s čajem v ruce čekali, až přejde nejhorší déšť. Pozval nás k sobě na farmu, pohostil vydatnou snídaní, vysvětlil nám pár zásad slušného chování u arabského stolu a pak nás s bratrem a dalšími příbuznými vzali na safari do pouště. Vypadali jsme, jako bychom vypadli z Mad Maxe – čtyřkolka, buggyna, pick-up, dlouhé kožichy… (byla na zdejší poměry nevídaná zima). Překvapilo nás, že jezdit autem na dunách je tu běžná kratochvíle, popravdě jsme si mysleli, že se tím baví jen turisté. Kluci nám nabízeli, ať u nich pár dní zůstaneme, mají v rukávu prý ještě mnoho legrací, ale nemohli jsme, platnost našich PCR testů pomalu končila a nedostali bychom se přes hranice. Přes ty jsme se málem nedostali i tak. Byli jsme asi 35 km od hranic a žili jsme v domnění, že v pohodě zvládáme. Jenže pak nám na přechodu řekli, že tady je to jenom pro domácí, my si máme popojet pěknou štreku do pouště, kde nás odbaví. V okamžik, kdy nás paní celnice posílala pryč, jsme stáli dva kilometry od hotelu, který jsme si rezervovali, aby nás podle podmínek pustili do Ománu. Dva kilometry se rázem proměnily v 45. A my už se viděli, jak se konečně po těch třech nepovedených nocích vyspíme. Nezbývalo, než si střihnout časovku.
Posledních 25 km slušně foukalo proti, dojížděli jsme potmě, ale dali jsme to. Navíc přechod hranic nebyl vůbec problém – Spojené arabské emiráty chtěly jen platební kartu a zaplatit jakýsi poplatek, Ománci se jen zeptali, jestli jsme očkovaní, my přikývli, oni se mrkli na víza a tím to haslo. Hotel jsme bookovali zbytečně. O to víc jsme si ho ale užili – zůstali jsme rovnou tři noci, místo plánované jedné. Stalo se totiž to, co se stane vždycky, když pustíte hladového cykloturistu po dlouhé době do zásobeného hypermarketu, nakoupí tolik jídla, že ho nenaloží, natož aby ho snědl. Museli jsme si pobyt prodloužit, abychom spořádali, co jsme si nakoupili. Fakt jsme prakticky jen seděli na hotelu a jedli a jedli a jedli.
Když jsme se projedli k množství zásob, které jsme byli ochotni vézt, vyrazili jsme polykat první ománské kilometry. Je až k nevíře, jak rychle a radikálně se na hranicích změnila krajina. Emirátský jemný písek se jako lusknutím prstu změnil ve štěrk. Místo dun hory. Projíždíme kamenitou náhorní plošinou a nemůžeme se vynadívat. Všude sucho, minimum zeleně, nikde ani kapka vody. Přesto míjíme spoustu značek varujících před záplavami. S bleskovými se tu v tuto dobu potýkají často. My ale máme štěstí, Ománem jsme projeli suchou nohou. Jen vítr se povětšinou choval dost nevyzpytatelně, bez varování měnil směr a ustával, aby za chvíli udeřil zase s novou silou.
Hned první den nás zastavil taxikář Abdullah a pozval nás k sobě domů na noc. Jenže bydlel daleko, takže jsme skončili na takovém pěkném plácku mezi nízkými palmami, na jediném závětří za desítky kilometrů. Když jsme stavěli stan, Zdeněk si vrazil kus palmového listu do prstu. Asi docela hluboko, protože mu to do rána hodně oteklo. Nevěděli jsme, jestli mu něco nezůstalo v ráně, ale po pár dnech mu prst začal splaskávat a přestal bolet. Nehnisal. Za to mu zahnisal úplně jiný prst, opravdová nepříjemnost, bez jeho rukou jsme nahraní. Ukázalo se, že mu zanítil trn. V Řecku a Íránu jsme si vráželi ostny do duší, v Ománu do různých částí těl. Trny tu raší úplně na všem a ještě jsou opatřeny zpětnými háčky, takže se jich člověk zbavuje jen těžko. Ve volných chvílích jsme byli jak makaci, jen jsem si místo blech vyndavali trny.
Jinak jsme se tu ale se žádnými nástrahami nepotýkali. Každých pár kilometrů číhá u silnice automat na filtrovanou vodu, ve většině případů chlazenou, místní vám dávají přesně tolik prostoru, kolik potřebujete, a stanovat se dá na každém rohu. Máme zásadu – snažíme se spát na místech, kam nikdo nechodí (aspoň podle našeho zhodnocení). Za celou cestu nás někdo vyhmátnul jen párkrát, kdežto v Ománu prakticky denně. Tady totiž kromě hlavních asfaltek je v podstatě všude štěrk a člověk neznalý poměrů neodhadne, kudy se jezdí nebo tu nikdo leta nebyl. Jenže tady se jezdí a chodí úplně všude. Většinou se ráno ukázalo, že jsme nocovali na kolonádě, kde se špacírují lidé, venčí se velbloudi nebo se tudy jezdí vozem kdoví kam. Většinou nás domácí jen pozdravili, řekli, jak je Omán bezpečná země, že se nám tady nemůže nic stát, ať si spíme, kde chceme, nebo nás třeba podarovali pytlem datlí ze zahrádky, ať máme na cestu. Jednou, když jsme si byli jistí, že jsme fakt mimo civilizaci, za námi ráno přišel velbloudář se svým stádem. Nejdřív se zeptal, jak jsme se vyspali a hned potom, jestli něco nepotřebujeme. Prohodil s námi pár slov, postěžoval si, že vůbec neprší, dromedáři nemají co žrát, a zanechal nás i velbloudy svému osudu.
Velbloudů jsme tu potkávali desítky. Vždycky, když jsem kolem nich projížděli, zvedli hlavu a zvědavě na nás koukali. Přežvykovat nepřestali ani na minutu. Mrzí nás jen, že jsme neviděli na živo jejich závody. Míjeli jsme dvě závodiště, jedno prázdné a na jednom zrovna trénovali kluci na arabských koních “tent pegging”. Pozvali jsme se na trénink, vysvětlili nám, o co kráčí, jak se sport boduje a že jsou jako země druzí na světě. Pak se s námi podělili o oběd a vybavili nás na cestu studenou vodou. Den, kdy jsme se zdrželi na závodišti, byl asi jediný, kdy jsme neúměrně dlouho hledali nocleh. Ocitli jsme se v městské zástavbě a neměli se kam upíchnout. Stála jsem na cestě a držela obě kola, když u mě zastavilo auto a nedalo jinak, než se musíme k němu na farmu, že má sedm velbloudů a že je musíme vidět. teď hned. Zdeněk zrovna někde rekognoskoval terén, byli jsem oba strašně unavení, chtěli jsme už jen postavit stan a jít spát. Jenže pán nedal jinak – má ty velbloudy a ty nás budou bavit. Dokonce se pro mě vracel, když zjistil, že za ním nejedu. Pak pochopil, že na dvou naložených kolech skutečně jet nemůžu. Na farmě se ukázalo, že pán má dromedáry závodní, sám na nich jezdí a nakonec svezl i nás. Ale ne na těch závoďácích, na běžných, kteří nestojí bambilión. Ještě jsme trochu pojedli, popili kávy a přejeli na nedalekou pláž, kde jsme za zvuků šplouchajícího moře usnuli.
Cyklisticky je Omán, alespoň severní část, kterou jsme viděli, velice přívětivý. Kvalitní silnice (pokud na nich zůstanete, zajedete-li do štěrku, dost pravděpodobně zapadnete a šmitec), ohleduplní řidiči, úchvatné výhledy, většinou rovina, jen vítr s vámi mnohdy dělá co chce. Opravdu těžké kopce jsme potkali dva – zmíněný zabiják jménem Jebel Shams a Wadi Bani Khalid (5km krpál se sklonem 16 %), který nás přivedl do vyschlého koryta řeky, v němž vznikla soustava jezírek s teplou průzračnou vodou. Obvykle tu bývá mraky turistů, ale v podvečer už tu skoro nikdo nezůstal a na noc odešli všichni. Měli jsme jej tedy sami pro sebe a ráno, když jsme se jej vydali prozkoumat, nás vůbec nikdo nerušil.
Místní vůbec nic neřeší, maximálně se starají, jestli máte dost vody a jestli už jste okoštovali datle. Ať už jsme potřebovali cokoli, vždycky jsme slyšeli stejnou odpověď: No problem. A fakt to žádný problém nebyl. Ten měsíc tady byl neuvěřitelný, ze všech čiší pohoda, všichni vypadají spokojeni a hrdí na svou zem. Nespočetněkrát nám někdo přišel vysvětlit, že v Ománu jsou všichni v bezpečí, mají se dobře a pomáhají si. A pomáhali i nám – kdykoli uděřila vedra, začala u nás zastavovat auta a řidiči nám podávali chlazné vody a džusy. Mnohokrát jsme velebili zdejší vozový park plný palubních ledniček. Jednou nás zastavil pán, dal nám pišingry, studené vody a mangové džusy (zrovna jsme jeli 30 km na sucho, už nám lezlo tlustý to tenkejch, ale obchod ani chlaďák nikde), poděkoval nám – ano, on poděkoval nám – nasedl do auta a zase jel. Neuvěřitelná země. Lepší místo na zotavenou jsem si nemohli vybrat.
Dokonce jsme často přemýtali, jestli tady vůbec existuje stres. Ve zdejší uvolněné atmosféře jsme dokonce přestali řešit, kam pojedeme dál. Věděli jsme, že se vracíme do Dubaje, protože by nám měl na Expo 2020 dorazit další záchranný balíček, ale zbytkem jsme se rozhodli netrápit. Na stole byly dvě varianty –  přejezd Saudské Arábie do Jordánska, kde tehdy cesta končila a stejně bychom museli do letadla, nebo přelet do Indie. Nakonec se všechno vyřešilo samo. Ve městě Sur nás zastavila písečná bouře – silný vítr, žlutý obzor, mizivá viditelnost. Jakmile člověk vylezl z hotelu (stanovat v tom vichru nešlo), měl písek úplně všude – v očích, uších, nose… Nic, co by cykloturista potřeboval zažít znovu. To rozhodlo, opouštíme poušť a letíme do džungle. Navíc letenka do Indie stojí míň, než vízum do Arábie a o nákladech na život nemluvě. Sice nás trochu strašil ten kontrast – uklizený a vyklidněný Omán, kde vás auta objíždějí velkou oklikou, oproti chaotické zalidněné Indii, kde pravidla silničního provozu možná platí, ale možná taky ne. Co už, omrkneme to a dáme zase vědět.
Pokud jste již registrovaný uživatel přihlaste se, pokud nejste doposud zaregistrován, můžete se registrovat nebo reagujte jako nepřihlášený uživatel.
Napsat komentář Zrušit odpověď na komentář
Vaše e-mailová adresa nebude zveřejněna. Vyžadované informace jsou označeny *
© Copyright 2022 bikepacking.cz / all photos and articles are property of bikepacking.cz
Používáme cookies k vylepšení našich webových stránek a služeb. Zásady cookies.
Nastavit cookiesPovolit všeOdmítnout vše
Přehled ochrany osobních údajů
Tento web používá soubory cookie ke zlepšení vašeho zážitku při procházení webem. Z nich se ve vašem prohlížeči ukládají soubory cookie, které jsou kategorizovány podle potřeby, protože jsou nezbytné pro fungování základních funkcí webu. Používáme také soubory cookie třetích stran, které nám pomáhají analyzovat a porozumět tomu, jak tento web používáte. Tyto soubory cookie budou ve vašem prohlížeči uloženy pouze s vaším souhlasem. Máte také možnost odhlásit se z těchto souborů cookie. Ale odhlášení některých z těchto souborů cookie může ovlivnit váš zážitek z prohlížení.
Necessary cookies are absolutely essential for the website to function properly. These cookies ensure basic functionalities and security features of the website, anonymously.
This cookie is set by GDPR Cookie Consent plugin. The cookie is used to store the user consent for the cookies in the category "Analytics".
The cookie is set by GDPR cookie consent to record the user consent for the cookies in the category "Functional".
This cookie is set by GDPR Cookie Consent plugin. The cookies is used to store the user consent for the cookies in the category "Necessary".
This cookie is set by GDPR Cookie Consent plugin. The cookie is used to store the user consent for the cookies in the category "Other.
This cookie is set by GDPR Cookie Consent plugin. The cookie is used to store the user consent for the cookies in the category "Performance".
The cookie is set by the GDPR Cookie Consent plugin and is used to store whether or not user has consented to the use of cookies. It does not store any personal data.
Functional cookies help to perform certain functionalities like sharing the content of the website on social media platforms, collect feedbacks, and other third-party features.
Performance cookies are used to understand and analyze the key performance indexes of the website which helps in delivering a better user experience for the visitors.
Analytical cookies are used to understand how visitors interact with the website. These cookies help provide information on metrics the number of visitors, bounce rate, traffic source, etc.
Advertisement cookies are used to provide visitors with relevant ads and marketing campaigns. These cookies track visitors across websites and collect information to provide customized ads.
Other uncategorized cookies are those that are being analyzed and have not been classified into a category as yet.