hbs_lat en it lv lv en fr en lv en fr en lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv ca en en en en lv lv en en lv en en en lv en en en lv lv lv en en en lv lv en en en lv en en en lv en en en lv en en en lv en en en en lv lv lv en en en lv lv en en en lv en en en lv lv en en en lv en en en lv en en en lv en en en lt en en en en fa en en en en en en en lv en
March 23, 201116 Comments on Recenzija: BērnsCrazy Thoughts, Diary, Latviabērns, recenzija
Svarīga piezīme: tekstu lasīt ar gramu sāls un sarkastisku smīnu sejā.
Nu jau gandrīz pusotrs gads pagājis kopš mums viens tāds ir, tāpēc esmu nobriedis nelielai recenzijai. Ticiet vai ne, bet saturiskā ziņā šajā tekstā absolūti viss būs patiesība.
Neviens nevar būt simtprocentīgi gatavs bērnam. Neskatoties uz šīs recenzijas stilu, bērns nav ne televizors ne sunītis. Tā ir pārmaiņa uz visu atlikušo mūžu. Pie sevis iekšēji es nekad neesmu bijis tā konkrēti gatavs no stila “okei, es esmu sagatavojies, dodiet bērnu!” Protams, ir laiks kad par tādām lietām vienkārši nedomā, bet tad kad sāk domāt, tad arī ir tas brīdis kad principā esi gatavs. Nekādas lielākas gatavības nebūs, vari necerēt. Tātad principā to vai tev vajag vai nevajag bērnu var secināt tikai pēc tā, vai tev šāda doma vispār ir ienākusi prātā. Ja esi domājis – neko vairāk arī nevajag. Galu galā arī urlām un cacām ir bērni, un viņi tiek galā. Kas, tu esi sliktāks?
Par tiem pašiem minētajiem runājot, nu jā, es personīgi varu tikai ieteikt par bērnu domas piebremzēt līdz bridim kad pats jūties stabils uz savām kājām. Kad vienmēr zini, ka pašam ir ko ēst, ka no dzīvokļa ārā nemetīs, un ka varēsi atļauties nopirkt ratiņus gerkenā (tas tāds absolūtais minimums, bet nu jūs sapratāt uz ko es tēmēju).
Vēl dziļākās personīgās pārdomās iegrimstot, tās jūs variet arī neņemt vēra, es personīgi esmu pret demogrāfijas lokālo kontroli masveidā ražojot pēcnācējus, kā mums liek darīt LTV1 ar drūmajām Igaunijas un Latvijas dzimstības salīdzinājumu tabulām. Uz pasaules problēmām ir jāskatās kopumā, nevis tikai jādomā par sevi. Pasaule ir pārapdzīvota, lai nodrošinātu visus eiropiešus ar pārtiku, automašīnām, plīša sunīšiem un pamperiem, tiek patērēts nenormāli daudz resursu. Pasaules iedzīvotāju skaits simts gadu laikā no miljarda ir pieaudzis līdz vismaz septiņiem miljardiem (drīzāk vairāk, nav jaunu datu). Lai izaudzētu tavam topošajam steikam (govij) pārtiku, tiek izmantota teju vai trešdaļa planētas sauszemes. Tas ka Latvieši baidās izmirt nav nekāds attaisnojums, turklāt šādas bailes ir absolūti nepamatotas. Padomju Savienībai bija stipri lielākas iespējas Latviešu tautu iznīdēt, bet tas nepavisam nenotika. Tāpēc tagad bezatbildīgi ražot pēcnācējus ir idiotisms. Piedodiet, novirzījos no tēmas.
Nu protams ka kaut kas mainīsies, bet vai uz slikto pusi? Godīgi sakot mēs tieši tāpat braukājam apkārt, nodarbojamies ar geocaching, darām visu to kas mums interesēja iepriekš. Bērns neko daudz nav ietekmējis ikdienas dzīvē, un noteikti nav nekāds šķērslis. Protams, pirmos dažus mēnešus ar viņu kopā klintīs nebrauksi kāpt, bet to var uzskatīt par nelielu atvaļinājumu no ekstrēmās ikdienas, un kas ir daži mēneši kopumā skatoties. Tas pagāja tik ātri, ka man jau sāk pietrūkt tā laika.
Esmu dzirdējis tik daudz stereotipu, filmās tiek parādīts tik daudz muļķību – beidzot jāievieš skaidrība šajā jautājumā. Bērns kas naktīs neļauj gulēt, kuru jāucina un jānēsā uz rokām kamēr viņš aizmieg, vecāki kas plēš matus no galvas un sakās negulējuši gadiem – pilnīgi meli. Šādas problēmas ir pirmās dažas dienas pēc bērna dzimšanas, kamēr viņš aprod ar situāciju (un kamēr tu aprodi ar situāciju). Tālāk viss ir mierīgi un patīkami. Es ik pa brīdim dzirdu visādus biedus “bet tu pagaidi kad viņam kolikas  sāksies” (kas tās vispār ir? tā arī nesapratu), “tas vēl nekas, pagadi kamēr viņam zobi sāks nākt” un tā arī nekādas šausmas neesmu sagaidījis. Kaut kāda viena starpgadījuma dēļ vecākiem ir tieksme pārspīlēt un biedēt jaunākos vai topošos vecākus itkā tas būtu kāds slepens klubs no kura citus labāk aizbiedēt. Tas ir normāli, ka bērnam reizēm kas sāp, un kaut kas nav pa prātam, it īpaši jo viņš vēl skaidri nemāk pateikt kur ir problēma. Bet tas ir sīkums, ar to visi tiek galā.
Vai es vispār esmu piemērots kā vecāks?
Nekad neesmu jutis īpašas simpātijas pret bērniem kā tādiem, nekad neesmu ar viņiem spēlējies vai ucinājies. Bet savs bērns ir kas pilnīgi cits. To nav iespējams konkrētiem vārdiem aprakstīt, bet sajūtas ir krasi atšķirīgas. Man joprojām nav īsti nekādas sajēgas kā izturēties ar citiem bērniem, tajā ziņā nekas nav mainījies. Bet ar savējo, viss ir viegli un dabiski. Savu bērnu tu vienmēr sapratīsi, un vienmēr viss notiks dabiski un pats no sevis. Nekas nav jāzin, un galvenais informācijas avots kam sekot ir intuīcija. Protams, kāda jēdzīga grāmata plauktā ir jātur, man personīgi patīk DK izdotās grāmatas angļu valodā. Un ja kas galīgi nav skaidrs, vienmēr ir draugi, vecāki un internets kam pajautāt. Galvenais neiegrimt forumos, jo tur vienmēr visādas šausmas var salasīties.
Tas viss ir tik sarežģīti
Patiesībā sarežģītais posms ir no dzemdībām līdz nākamajam vakaram, jo tas ir tas WTF moments, “ko vispār iesākt?” Bet kad pats nomierinās, tālāk viss aiziet kā pa sviestu. Bērna iegāde nebūt nenozīmē atteikšanos no iemīļotā dzīvesveida (izņemot ja esi smago narkotiku atkarīgais, no tām iesaku tomēr atteikties, vai pārdomāt vai tiešām tev vajag bērnus), un tas nebūt nenozīmē, ka tu gadiem būsi ieslodzīts “kakla kunga” (bērna) iegribu verdzībā. Paskaties, nepagāja ne gads kad bērns jau skraida apkārt un puslīdz skaidri var saviem vārdiem pateikt ko viņš grib. Visi tie filmu stereotipi par maziem vemjošiem kliedzošiem monstriņiem ir izgudrojums un zinātāju ņirgāšanās par nezinātājiem. Nekustīgs mazs kunkulis bērns ir tik īstu periodu, kas es to vispār pat vairs neatceros. Jau pēc pāris mēnešiem šis sāk velties un kustēties, un katra nākamā diena paliek arvien jautrāka un interesantāka.
Tas taču ir dārgs prieks, es to nevaru atļauties!
Es nesaprotu kur šis mīts rodas. Bērns ēd mammas pienu, un neko tev neprasa. Bērnu drēbītes var pārmantot no draugiem un radiem, un ja tādu nav, tās par 20 santīmiem var čupām sapirkties lietotu apģērbu veikalos. Bērns jau neko baigi nolietot nevar, tāpēc tās ir praktiski jaunas. Tas pats attiecas uz autosēdeklīšiem un ratiem. Protams, ja gribas var jau iet pa šiko un pirkt tikai to labāko (nekas jau slikts tas nav), bet tā nav obligāta prasība. Mēs izmantojam mazgājamos autiņus, kas nesagādā ne kripatas vairāk ņemšanos kā pamperi (nopietni!), nelietojām pudelītes un pulverus, un ēdienu pagatavojam no pašu tvaicētiem dārzeņiem.
Bērns ir fantastiskākais kas ar mani jebkad ir noticis. Tas ir labākais ko viens cilvēks var “iegādāties”. Un tas ir lētāks par televizoru! Tas ir kā iemīlēties no jauna. Katra diena nes arvien vairāk prieka un sajūsmas, un ikdiena ne tikai nav ierobežota, bet ir krāsaināka kā jebkad. Nekas nevar būt fantastiskāks kā vērot maza bērna ņemšanos ap kādu vienkāršu objektu, kā viņš mācās no apkārtnes, visu izpēta, pagaršo un no pēkšņām bēdām strauji pāriet negaidītos smieklos. Totāli rekomendēju.
Vērtējums: 9/10 (lai būtu ko pajautāt)
Click to share on Twitter (Opens in new window)
Click to share on Facebook (Opens in new window)
16 thoughts on “Recenzija: Bērns”
March 23, 2011 at 7:49 am
March 23, 2011 at 8:04 am
Man patika lasīt šito. Cik pazīstamas ainas! 🙂
March 23, 2011 at 9:18 am
“vecāki kas plēš matus no galvas un sakās negulējuši gadiem – pilnīgi meli.”Tev ir paveicies. Man arī. Bet pazīstu cilvēkus, kam tas tieši tā arī bija. Es gan domāju, ka zināmā mērā tas ir atkarīgs arī no pašu vecāku izturības un attieksmes pret šo procesu, bet nu apgalvot ka tie ir meli, es nevaru.
Arī ar papildus izmaksām ir jārēķinās. Ja mammai viss ok un piens pietiek, tad ir ļoti labi. Bet 100% gadījumos tā tas nav. n ja vēl trāpās kāda alerģija, kad jāpērk kāds daŗgāks pulveris tad ir kā ir. Kad paaugsies un sāksi vadāt uz dārziņu (ja vien nedzīvo tam tieši blakus), tad izdevumus jūt vēl vairāk. Bet par lietoto gan tev taisnība. Ja apkārt draugiem/radiem ir mazliet vecāki bērni, tad ļoti labi var izdzīvot uz lietotajām mantām un drēbēm.
Par visu pārējo pilnībā piekrītu. :o)
March 23, 2011 at 9:43 am
superīgs raksts! tad jau es laikam arī esmu gatava!!!!!bet kā tu komentētu 20 min bez apstājas bļaujošus, aurojošus tomāta krāsas briesmoņus??
p.s mans novērojums -vecāki ir no tās pašas šnites….tomēr tas ir biedējoši:(
March 23, 2011 at 9:44 am
Zini kā ir – ja bērns raud, viņš kaut ko grib. Ja neko nemēģina saprast, tad jau tā sanāk. Kādi vecāki tāds bērns varbūt 🙂 ?
March 23, 2011 at 1:53 pm
ljoti labs raksts.. 🙂
March 23, 2011 at 2:16 pm
bērni ir ļoti, ļoti dažādi, tev varbūt ir vienkārši paveicies
March 23, 2011 at 2:18 pm
Super rakstiņš!Interesanti palasīties, jo pašam vēl “sava viedokļa” šajā jautājumā nav, toties gadi jau ir tik, ka varētu un, iespējams, arī vajadzētu būt “viedoklim”! 🙂
March 23, 2011 at 4:00 pm
uzraksti arī sievas recenzinu – domāju tad stāstījums vēl papildināsies ar veselības problēmām pēc bērna piedzimšanas un šausmām dzemdībās vai īsi pirms…
Un kā ir brīdi kad vairs nav maternitātes pabalsta (visiem jāstrādā) bet bērnu atstāt kaut kur vajag? Tāds laikam sanāk vesels gads.
March 23, 2011 at 5:21 pm
Beidzot kāds vērtīgs raksts!Tev tiešām mierīgs bērnelis gadījies.
Atbilde “me”:Lai izvairītos no šausmām dzemdībās ir jāizvēlas iestādes,kas sagatavo bērna dzimšanai nevis darbaspēka atražošanai. Latvijā ir vairākas iestādes, kurs var apgūt kas un kāpēc notiek dzemdībās, tad arī nekādu šausmu nebūs.
March 23, 2011 at 7:57 pm
Man ir gandrīz pieci bērni. Esmu gan nedēļām ilgi naktīs gulējis tikai katru nepāra stundu, jo kamēr rokās un dzied dziesmas, tikmēr klusa, gan ar prieku cēlies četros no rīta, lai “agri mostos” bērna pieskatīšanu apvienotu ar NBA tiešraidi. Esmu ar vienu kāju kustinājis ratus un ar otru roku kodējis, kā arī piecas reizes nedēļā braucis uz otru pilsētas galu slimnīcā taisīt klizmu. Bet tagad to visu atceros tikai kā stāstus ko pastāstīt, jo katrs ir labākais, kas ar mani noticis. Pat tas bērns, kuram vairāk interesē Roberts Patinsons nekā matemātika.
March 23, 2011 at 8:30 pm
Ko tik ļoti pozitīvu un skaistu sen nebiju lasījusi 🙂
Man tiešām prieks, ka ir tik pozitīvi un laimīgi vecāki. Tas pasauli uzreiz padara nedaudz gaišāku.
March 25, 2011 at 8:42 pm
Nevaru nepiekrist pēdējai rindkopai 🙂 jā, bērni ir ļoti dažādi, bet pat ja regulāri neizdodas izgulēties 2 gadu garuma (:) tas ir tiešām tāds sīkums.
March 31, 2011 at 5:58 pm
Recenzija super! BET patiešām berni ir tik dažādi, man ir bijušas naktis, kad ar vīru nezinam ko darīt, kaut uz galvas stāvi! Par laimi tādas naktis uz vienas rokas pirkstiem skaitāmas, bet bija un ar laiku tāpat tas viss azimirstās, paliek tik tas labais atmiņā 😉
April 15, 2011 at 3:28 pm
nu jauks staasts,bet nu man gadu peec kaartas beerns naktiis neguleeja,bet tas jau aizmirsts un gribas jau otru!
May 9, 2011 at 9:28 pm
Ha ha! Paprasi Norai cik lielai ir jabut paraugkopai, lai varetu izdarit secinajumus par videja individa uzvedibu. Jums vel dazus gadus japiestrada, varbut pa vidam tiksiet ari pie kada vemjosa, kliedzosa un vai kolikaina 😀
Leave a Reply Cancel reply
Your email address will not be published. Required fields are marked *
Save my name, email, and website in this browser for the next time I comment.
Notify me of follow-up comments by email.
Notify me of new posts by email.
This site uses Akismet to reduce spam. Learn how your comment data is processed.
Rakstus šeit jau vairāk kā 20 gadus raksta Normunds.