lv zh en lv de lv lv lv lv lv it lv en lv lv lv de lv lv fr lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv fr lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en
KATASTROFU TRILOĢIJA: ALISE BELLA : viesizrādes : programma : HOMONOVUS
Runā un saņem ielūgumu uz HN izrādi!
Sadaļā "Runā skatītājs" arī šogad mūsu skatītāji, kas nav specializējušies teātra kritikā, rakstīs par festivāla izrādēm. Aicinām arī Tevi publicēt savu viedokli!
Režija Garijs Vinters un Gregs Vēlans
Angļu valodā ar tulkojumu latviski
Ls 7; Ls 5 (ar atlaidi)
Visas trīs "Katastrofu triloģijas" izrādes ir par to, kā aizkustinoši, komiski un ar cerību izstāstīt stāstu. Pat tad, ja pats stāsts ir tik bezcerīgs un skumjš, kā Alisei Bellai, kas par laimi, mīlestību un draudzību samaksā šausminošu cenu.
Es uzaugu laukos. Man nepatika mans tēvs. Es mīlēju savu brāli. Es devos uz pilsētu un satiku vīrieti. Man bija jāmana vārds un pagātne, lai būtu ar viņu kopā. Un es to izdarīju ar prieku. Kāds cits vīrietis atklāja manu noslēpumu un draudēja nogalināt. Es mēģināju viņu apturēt, bet viņš mani nogalināja. Pirms nāves es redzēju tēlu no pagātnes, no manas dzīves laukos, ko nekad nebiju aizmirsusi. Es atstāju vīrieti, kura dēļ es mainīju savu vārdu, es atstāju mūsu meitu Hannu. Es ceru, ka uz priekšu ies labāk. Labu veiksmi vīrieti, kura dēļ es mainīju savu vārdu, labu veiksmi Hanna!
2006. gadā iestudētā "Alise Bella" ir pirmā daļa Lone Twin Katastrofu triloģijā, kas stāsta stastu par konfliktu ieskautu mīlestību. Drūmais stāsts kontrastē ar spožu, savdabīgu spēles metodi, kad pieci aktieri strinkšķina ukuleles un ik pa brīdim stāstījumu pārvērš optimistiskā dziedājumā. Šķietami neadekvātajā manierē, kādā tiek atklāts Alises skumjais liktenis, arī slēpjas Vientuļo dvīņu teātra burvība - jebkuru pasaules katastrofu viņi izstāstīs kā cerību pilnu stāstu, nodejos kā priecīgu deju, nospēlēs kā dzīvi apliecinošu dziesmu. Pat nāve nav nekas cits kā dzīves apliecinājums. Pēc visām trīs Katastrofu triloģijas izrādēm šo valodu šķiet apguvuši arī skatītāji.
"Aktieri, kuru rīcībā ir tikai ukuleles un krēsli, rada dīvainu un krāsainu pasauli", Le Soir, Brisele
"Šis ir viens no dabiskākajiem teātra spēles veidiem, ekspedīcija bezgalīgajā stāstu stāstīšanas pasaulē", Frankfurter Rundschau, Vācija
"Izrādes spēks slēpjas kustības, mūzikas un vārdu kombinācijā, kas izstāsta pasaku, kurā dzīve stāv pāri nāvei, bet naids kapitulē mīlestības priekšā. Cerību pildīts stāsts 21.gadsimtam", De Standaart
Uzmanību - aicinām piedzīvot unikālu teātra pieredzi un apmeklēt visas "Katastrofu triloģijas" izrādes pēc kārtas, pērkot vienu biļeti Ls 15 vērtībā (biļete ar atlaidi - Ls 10)! Katra izrāde ilgst 75 minūtes un tai seko tikpat ilgs pārtraukums.
Intervija ar Lone Twin Theatre režisoriem Gregu Vēlanu un Gariju Vintersu
Kāpēc trīs izrāžu kolekcijas nosaukums ir “Katastrofu triloģija”?
Meklējot skaidrojumu vārdam “katastrofa” Vikipēdijā uzdūrāmies šādam tekstam: “katastrofa ir poēmas vai stāsta atrisinājums, kas noslēdz intrigu un tuvina darbu noslēgumam”. Nosaukums radās pēc pirmajām divām izrādēm, kurās risinās dramatiski notikumi, jo tās abas ir par nāvi. 2005. gadā mums bija iecere iestudēt trīs izrādes, bet nebija domas par triloģiju. Mēs gribējām pētīt un strādāt ar stāstu stāstīšanu un autobiogrāfiju. Kad sākām darbu pie trešās izrādes “Festivāls”, mēs sapratām, ka šī stāsta centrā nebūs nāve. Un tomēr, katastrofu klātbūtne ir jaušama pat visikdienišķākajos notikumos, nenozīmīgās detaļās, piemēram, brīdī, kad kaut kas nenotiek.
Par ko ir “Festivāls”?
Izrāde ir par gadu cilvēka dzīvē. Pirmā triloģijas daļa “Alise Bella” ir dzīves stāsts, otrā – “Daniels, kuru notrieca vilciens”, ir par pēdējo dzīves mirkli, bet “Festivāls” ir par sievieti, kas atskatās uz savu dzīvi, meklējot tās vērtību. Izrāde runā ikdienas valodā, dziesmas slavina ierastās lietas, kas ir mums apkārt.
Vai “Festivālu”, līdzīgi kā pirmās Triloģijas daļas, iedvesmoja īpaši notikumi?
“Festivālam”, tāpat kā “Alisei Bellai”, ko iedvesmoja Mišela Ondatjes “Lauvas ādā”, arī ir literārs pamats – Alises Monro īsais stāsts. Tas izrādei deva formu un kontekstu, taču ne konkrētus tēlus. Šis stāsts ir par sievieti, kas apmeklē festivālu, satiek vīrieti un atgriežas festivālā pēc gada. Šī gada laikā viņa domā par notikušo un tā nozīmi pašas dzīvē. Mēs ņēmām stāstu kā karkasu un improvizējām. Tā, piemēram, dzima ideja par to, ka notikumiem jārisinās Austrālijā. Mums patika, ko Austrālija mums nozīmē, šīs zemes atmosfēra un raksturs, doma par saules pielieto vidi, ārtelpu, dzīves svinēšanu.
Jūsu darbu bieži raksturo kā optimistisku. Kāpēc humors jums ir tik svarīgs?
Visas trīs izrādes ir par grūtību pārvarēšanu, divu izrāžu centrā ir nāve. Humors ir absolūti nepieciešams, lai cīnītos ar apkārtējām šausmām. Ja dzīve nebūtu tik traģiska, mums nevajadzētu nedz Leniju Brūsu, nedz Noelu Edmondsu. Bet mums ir jāsmejas. Kad radījām Triloģiju, viss, ko darījām, likās ļoti nopietns, un tajā pat laikā gana jautrs.
Stāti jums ir svarīgi, bet kāpēc dziesmas?
Sākot darbu, mūsu vēlme bija izstāstīt vienkāršus stāstus teatrālā formātā. Nevienam nebija pieredzes lugu rakstīšanā vai aktiermākslā, tādēļ mums bija jārada veids, kā ar stāstiem strādāt. Mēs visi zinājām daudz dziesmu un mēs visi pratām dziedāt. Tā mēs sākām stāstus izdziedāt, un izrādes kļuva par nedaudz ļodzīgiem, nedaudz amatieriskiem mūzikliem. “Festivālā” dziesmas akcentē noteiktu stāsta brīdi, bet neattīsta to, kā tas ir “Alisē Bellā” vai “Danielā, kuru notrieca vilciens”. Pirmajos divos gabalos mēs lietojam instrumentus, “Alisē Bellā” tā ir ukulele, bet “Danielā” – bungas. “Festivālā” mēs lietojam tikai balsis.
Kā Lone Twin teātra darbs atšķiras no Lone Twin dueta projektiem?
Strādājot divatā mēs mazāk domājam par to, cik lietas ir dažādas, bet drīzāk par to, cik lietas ir līdzīgas. Tomēr visu mūsu darbu centrā ir stāstu stāstīšana, kopīga pieredze un dalīšanās tajā, ikdienas svinēšana, uzmanība pret detaļām, kas mums ir apkārt ikdienā. Lone Twin teātris ir savādāks projekts, jo mēs strādājam kolektīvā. Kopā esam astoņi, un katram ir savas idejas un ieceres.
Kam domāts jūsu darbs?
Tas tiešām ir domāts ikvienam. Strādājot mēs domājam par ģimenēm. Mēs zinām, ka viņi nāks skatīties un vēlamies, lai viņi saprastu un aizrautos ar mūsu stāstiem un veidu, kā tos izstāstam. Vienmēr klātesošs ir humors un to sapratīs ikviens skatītājs jekurā vietā.
Vai Triloģijai sekos vēl kāda teātra izrāde?
Jā, mums ir virkne ideju. Mēs varētu taisīt solo izrādi, strādāt ar mūsu pieciem aktieriem, vai uzaicināt vēl daudzreiz lielāku grupu. Varbūt mēs kādreiz strādāsim ar lugas tekstu. Patiesībā mēs meklējām lugu jau Triloģijas trešajai izrādei, bet neatradām neko piemērotu.