lv lv fi lv lv lv lv pt lv lv en lv lv de en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv ko lv lv en lv lv fi lt de en lv et ru lv ca en lv lv lv et en lv lv ca en lv en sv lv lv lv lv et en lv lv en en lv en sv lv ceb en lv nl en lv et en lv lv lv lv ceb en lv lv en en lv et en lv lv lv en en lv en en lv lv lv lv et en lv lv lv lv lv vo nl lv lv pl nl lv lv lv lv lv lv lv lv lt sv lv lv lv de lv lv sv lv hbs_lat rm lv id lv lv lv lv lv lv en lv pt
Novērtē rakstu: Atzīme 0 no 0 balsīm
2008. gada 18. jūnijs 11:51 18 atsauksmes
Taču īsināšanas tendence ņem virsroku. Īpaši acīs tas krīt saistībā ar īpašvārdiem: latviešu valodā darbojas princips īpašvārdus atveidot maksimāli tuvu izrunai, tomēr rādās, ka šī cenšanās ir tikai uz papīra. Kopumā ņemot, daļa no mūsdienu latviešu valodas ortografijas prasībām ir absurdas, un to nosaka šo normu veidošanās konteksts.
Kā varēja izveidoties šāda kārtība? Mūsdienu latviešu valodas ortografija lielā mērā ir balstīta padomju laikā pieņemtajos noteikumos, kam, uzdrošinos teikt, bija vairāk ideoloģisks, nekā filoloģisks raksturs. Filologs Māris Ruks sniedz savu interpretāciju tam, ko padomju vara vēlējās darīt ar latviešu valodu un kāds tam ir iznākums:
No šī stāsta ir gūstamas divas mācības.
Valodas regulācijas nav, bet tā ir iespējama
Mūsdienās, protams, nav vairs totālitārisma, nav tādas kontroles iespējas un, piebildīšu, nevajag arī. Bija gan viens jokupēteris, integrācijas lietu ministrs Oskars Kastēns, kas pērn pauda gandarījumu par Valsts valodas centra vēršanos pret «ō», taču tas drīzāk bija viņa nekompetences apliecinājums, nevis mēģinājums reālizēt valodas politiku, ar ko, kā norāda LZA Terminoloģijas komisijas loceklis Eduards Cauna, mums vispār ir grūti.
Jāšaubās, vai mums vispār ir daudz tādu «literārās valodas normu», kas pieņemtas atbilstoši Valsts valodas likuma prasībām. «Latvijas Vēstneša» arhīvā tādas var atrast tikai divas (!) — par Eiropas valūtas oficiālo nosaukumu «eiro» un par personvārdu pareizrakstību.
Tomēr ir pārlieku pesimistiski stāstīt, ka mēs no Endzelīna valodas esam aizgājuši pārāk tālu. Turklāt nav nepieciešams ķerties klāt smagajai artilērijai, jāsāk ir ar valodas normu absurdu ravēšanu. Ir jāiet uz priekšu.
Atgūsim un apgūsim savu valodu
Otrā mācība — tā ir Tava valoda un tā Tev ir jākopj. Es vēl daudz ko nezinu. Es pēc inerces rakstu svešvārdus un pēc tam domāju, kur ir palikušas saknes garumzīmes. Man nav ne jausmas, kad jālieto «ŗ». Jānis Kušķis, burta lietojumu izklāstījis vien sešās lapās (vēl divas ir ar piemēriem), gan domā, ka nekāda Ķīnas ābece tā nav — tikai drusku treniņu, un viss notiks, turklāt viņš norāda uz «ŗ» svarīgumu pareizas runas veidošanā:
Bet burts ir vajadzīgs, lai rādītu līdzskaņu miju, kas ir lietvārdu 2. un 5. deklinācijā, kā arī darbības vārdu 1. konjugācijā. Burts ŗ veicina pareizu šaurā e, ē lietošanu. Tas veicina ar pareizu īpašvārdu rakstīšanu un izrunu, kuŗi pārņemti no citām valodām, kam ir ŗ skaņa.
Es vēl daudz ko nezinu. Taču mācos un trenējos šeit, un, kad būšu iemācījies, arī ārpus interneta varēšu nokratīt padomju ortografijas uzspiestās prasības.
P.S. Labs palīgs ceļā — Latviešu pareizrakstības vārdnīca.
« Iepriekšējais ieraksts Nākamais ieraksts »
Atsauču uz šo ierakstu nav
Ja Tevis uzrakstītā publikācijā ir saite uz šo rakstu un Tu vēlies, lai pie šī raksta parādītos saite uz Tavu publikāciju, šeit vari iegūt adresi, ko iekopēt trackback (ping) lauciņā, kas atrodams kontroles panelī pie Tava raksta.
Kā latviski tas ch jāizrunā? Kā č vai tā kā rakstīts?
Kibrika, nē, ch nav č. Endzelīna versijā tiek niansētas dažādas h izrunas. Piemēram, burts h vārdā chlors atšķiras no h vārdā alkohols.
Tātad atmetam krievu ietekmi un atgriežamies pie vāciešu ietekmes?
Valoda ir dzīva, tā nav jāizrok un jāiekonservē, bet gan jāveido un jābagātina. Nevienam nepaliks labāk, ja turpmāk būs gari jāvelk “antīkvāriāts”, toties visi būs ieguvēji, ja mēs zināsim, kā sauc priekšmetus, lietas un vietas mums visapkārt. Tad varbūt sarunās mazāk izskanēs “nu, tas tur štrunts, kas…”
Visi šad tad braucam ar autiņiem, vai ne? Kā sauc “to tur autiņu ar slīpu pakaļu”, to, kas “hečbeks”? Un to, kas “universāls” un “pikaps”, bet patiesībā ne viens, ne otrs? Kā sauc autiņā plauktiņu virs bagāžas nodalījuma, kur parasti stāv kartes, aptieciņa, dažādu papīru jūklis un lietussargs? Kā pareizi sauc “piepīpētāju”? Un “SUV”, kas nemaz nav “džipi” un “bezceļu automobiļi” ne tik?
Nil, nevajag jau pārspīlēt. Neesmu teicis, ka ir jāatmet svešvārdi, kuriem alternatīvas latviešu valodā nav — par ortogrāfiju ir stāsts.
Un tas, vai vārdu raksta ar vienu, diviem vai vēl vairāk garajiem patskaņiem, neietekmē to, vai mums ir vārds, kā nosaukt “to tur štruntu”.
Kā nu ne. Kamēr cilvēki, kas interesējas par valodu, izklaidējas ar mirušu gramatikas likumu reanimēšanu, viņi neizdomā neko jaunu. Un latviešu valodai ļoti vajag ko jaunu un lipīgu, jo mūsu atbildīgās komisijas vai nu nodarbojas ar laikietilpīgu un bezmērķīgu pļerzāšanu par gluži labskanīgiem terminiem, kas jau ir iegājušies (es par “mesi”), vai arī pagrābj no gaisa neskanīgus un morfoloģiski absurdus vārdus un ar varas dekrētu uzspiež tautai.
Ar ŗ nav tik grūti. Kušķa kungs savā apcerējumā par ŗ daudz gaužas par ļauno komūnistu varas darbiem un vēl dod veselu sarakstu ar vārdiem, kur jālieto ŗ, tāpēc arī sanāk tās sešas lapas. Vispār tie ir tikai četri likumi:
1) lietvārdos un īpašības vārdos, kas beidzas ar -ŗš (ērti salīdzināt ar zaļš — nesaka tak zalš. Tāpat nevajag teikt gaŗš); 2) 2. dekl. vsk. ģen. un dsk. visos locījumos: Juris, Juŗa, Juŗiem, tāpat kā Jānis, Jāņa, Jāņiem; 3) 5. dekl. dsk. ģen.: cepure, cepuŗu, tāpat kā zemene, zemeņu; 4) 1. konj. tagadnē un atvasinājumos no tagadnes celma: bert, beŗu, beŗams, tāpat kā smelt, smeļu, smeļams.
Tas arī viss, nekādas ķīniešu ābeces tur nav. Tā ir visparastākā līdzskaņu mija, ko māca, ja nemaldos, 5. klasē. Tikai tur nez kāpēc uzskata, ka r ir izņēmums un mija uz to neattiecas. Ŗ vienkārši aizpilda robu. Sākumā, kamēr pagrūti atcerēties, kur jāraksta, derīgi salīdzināt ar citiem attiecīgās deklinācijas un konjugācijas vārdiem — tiem mēs tīri labi jūtam, kur ir līdzskaņu mija. Pēc tam jau pierod, un tad duŗas acīs, ja ŗ nelieto.
Ja grib aplam smalki, var vēl iemācīties tos dažus īpašvārdus, ko būtu ieteicams rakstīt ar ŗ (tādus kā Goŗkijs un Tveŗa). Un par tiem jūras krupjiem, kam grāvī grūti, mierīgi var aizmirst — no tā skaitāmpantiņa tikai “jūra” šad tad rakstīja ar ŗ, bet “grūti” Endzelīns īpaši ieteica rakstīt ar r.
nuclearsecrets, paldies, mācīšos :)
“Tāpat nevajag teikt gaŗš” — nevajag vai tomēr vajag “ŗ”?
Par šo arī paldies. Neliela izpratne bija, bet tagad būs lielāka ;)
Kārtējo reizi nespēju piekrist šādiem un citiem vecās ortogrāfijas reanimēšanas mēģinājumiem, drīzāk piekrītu Nilam, ka valoda ir dzīva un tā attīstās lietojot – ja nu esam tādā vai citādā veidā atbrīvojušies no konkrētiem rakstības elementiem, tad cenšanās tos ievest ir mākslīga un nenopietna. Vēršu uzmanību uz citātu no paša autora iesaitētā E. Caunas raksta “Grūti noliegt, ka “ō”, “ŗ” un “ch” ir mūsu valodas vēsturiskais mantojums, kas teorētiski nodrošina lielāku precizitāti. Tomēr šie līdzekļi nav izturējuši laika pārbaudi, un to atkalieviešana tikai apgrūtinātu saziņu. Šobrīd tā ir atsevišķu cilvēku kaprīze vai rotaļāšanās bez ļauna nolūka. Ja nu kas tiešām būtu vajadzīgs, tad labi līdzekļi “uo” un platā/šaurā “e” apzīmēšanai. Bet atkal — esam bez tā iztikuši un iztiksim arī turpmāk. Kādam varētu gribēties norādīt stiepto, krītošo un lauzto intonāciju, un tā mēs varam rakstību uzlabot bezgalīgi. Šiem fonētiskajiem vingrinājumiem būtu vieta vārdnīcās, nevis ikdienas rakstībā. Robeža lai paliek, kur ir.” Turklāt, filoloģijas entuziastu argumentācijā notiek apelēšana pie padomju laikiem un okupantu varas, kas būtībā ir argumentācijas kļūda – apelēšana pie emocijām, nevis loģiski pamatota argumentēšana par nepieciešamību šo ortogrāfiju atgriezt. Labāk tiešām nodarboties ar cenšanos savstarpēji saprasties, nevis maznozīmīgu detaļu spodrināšanu. “Baudāmai valodai” nav kritēriju, tas ir pārāk subjektīvs vērtējums, lai būtu no svara argumentācijā; savukārt literārās valodas nāves agoniju… nudien, nekur nemana.
“Ŗ” skaisti izskatās uz papīra, bet es ļoti gribētu saprast, kā šis burts izklausās, kā tas skan? Vai man tagad būs jārunā citādāk? Savukārt, ja jau runā nekas nemainīsies, tad kāpēc man vajadzētu mainīt rakstu valodu?
Simbel, ad misericordiam argumenta piemērs ir Tava atsauksme, kuŗā Tu pasaki, ka šādi rakstīt nevajag tāpēc, ka Tev tā vienkārši nepatīk.
Rakstā nav apgalvots, ka latviešu valodā vispārēji ir jāatjauno pirmskaŗa ortografijas normas un ka es vēlos, lai tā raksta visi. Esmu norādījis uz saviem meklējumiem un subjektīvajiem priekšstatiem, kā rakstīt būtu labāk. Mēs mosties.org esam pieņēmuši šādu rakstību, bet Tev ar saviem apsvērumiem neviens neuzbāžas — es cienu katra izvēli, ja vien tā ir izvēle, nevis rakstīšana, kā sanāk. Savukārt Tu uz šo jautājumu diemžēl raugies totālitāri un gribi, lai Tava taisnība būtu vienīgā taisnība.
Iemesls, lai lietotu mīksto „r“ un atdotu vārdiem atpakaļ zudušos gaŗos patskaņus, nebūt nav tas, ka izmaiņas notika saskaņā ar padomju valodas polītiku. Iemesls ir latviešu valodas likumsakarības. Proti, vārda sakne jaunu vārdu darināšanas gaitā nav jāmaina, un tāpat kā latviskiem vārdiem, arī svešvārdiem drīkst būt vairāk par vienu gaŗu patskani — tāpēc nav iemesla rakstīt „afrikāņi“. Savukārt „Ŗ“, kā jau Nuclearsecrets norādīja, ir visparastākā līdzskaņu mija. Ja mija parādās, piemēram, gulbis — gulbja, tad nav iemesla tai neparādīties arī vārdos, kuros sakne beidzas ar „r“: asaris — asaŗa.
Mik, krievu valoda var palīdzēt — paklausies, kā „r“ skan, teiksim, vārdā „Гopbkий“. Tas arī ir mīkstais „r“.
Sākšu ar norādījumu autoram – manis pieminētā apelēšana pie emocijām bija nevis ad misericordiam, bet drīzāk ad odium, un es šo argumentācijas vājo vietu attiecināju ne tik daudz uz paša autora rakstu (kur gan arī rodamas nevajadzīgas norādes uz valodas pakļaušanu kā apziņas ierobežošanu, totalitārismu un pesimismu), bet uz iesaitētajiem materiāliem, piemēram, Kušķa instrukciju vai Ruka tendenciozo apskatu. Tajos daudzviet tiek netieši vai tiešāk uzsvērts (tālāk vienkāršoju) – padomju rakstība slikta, ārzemju rakstība laba, ja mēs nevēlamies iet atpakaļ pie Endzelīna, mēs esam nožēlojami pesimisti, kas negrib pacensties sakopt savu valodu. Valodas attīstība taču ne vienmēr nozīmē tās mākslīgu atgriešanu pie normām, kuras, atkārtoju, tādu vai citādu iemeslu dēļ izzudušas? Arguments par valodas likumsakarībām ir atzīstams un pamatots, taču arī nepietiekams. Protams, tā kā autors arī neuzskata, ka šo rakstību vajadzētu “uzspiest visiem”, domāju, ka šeit diskusiju var izbeigt kā neauglīgu. Atzīšu, ka mazliet pārpratu autora raksta mērķi, un par to atvainojos. Tomēr, attiecībā uz pašu diskusiju vēl gribu piebilst, ka neredzu savā komentārā nevienu pat attāli līdzīgu argumentu apelēšanai pie līdzjūtības vai citām emocijām, kur nu vēl “totalitāru uzskatu”, ka neviens nedrīkst lietot ŗ, jo man tas nepatīkot. Varbūt autors varētu būt tik laipns un norādīt, kur tieši šie man piedēvētie uzskati iepriekšējā komentārā meklējami.
Nenoliedzu, ka mans viedoklis attiecībā uz moderno ortogrāfiju ir diametrāli pretējs autora paustajiem uzskatiem, taču arī mans mērķis nav visiem parādīt, kā vajag un kā nevajag. Drīzāk nodarbojos ar to pašu negatīvo vai kritisko domāšanu un parādu, kādas viedokļu atšķirības ir iespējamas un kāpēc vienu varētu ņemt vērā tāpat, kā otru.
Bāc, simbel ir uzkačājusies. :D Mentālais orgasms, pilnīgi nopietni. Simbel, eju pie tevis kursos! Gribu iemācīties rakstīt, jo nupat sapratu, ka esmu analfabēts. :D
simbel, domāju, nav vērts strīdēties par to, kurš nu emocionālās apelēšanas veidiem ir izmantots, jo vismaz šajā gadījumā tie pārklājas. Pati tviterī runāji norādīji uz šo kā ad misericordiam piemēru, un to var interpretēt arī kā žēlošanos par nabaga valodu. Bet derēs ad odium, darīšanu kaut kā spīta pēc te arī var saskatīt. Tavā atsauksmē es saskatīju uzskatu, ka ir labi tā, kā ir tagad, bet mēģinājumi ko mainīt ir „mākslīgi un nenopietni”, bet Tu tā arī nepasaki, kāpēc. Atbilde: tāpēc, ka tā tagad ir, mani neapmierina. Arī ne tas, ka valoda ir dzīva, jo neviens jau to nogalēt negrib un uz miršanu arī tā netaisās.
Es Tev pilnīgi piekrītu, ka valodas attīstība nenozīmē mākslīgu atgriešanos pie zudušām normām. Valoda ir mainījusies, un tās attīstības posmu vienkārši izgriezt ārā, lai „iztīrītu” būtu grūti un nevajadzīgi. Mana doma ir par darbu pie valodas konsekvences. Ja kādu dienu pēkšņi Islandes vietā var parādīties Īslande, es neredzu iemeslu, kāpēc lai pēkšņi neparādītos norma par „āfrikāņien” un „ķīmikālijām”. Lai to nedarītu, var atrast daudz praktisku iemeslu, bet idejiskos es neredzu.
Kas attiecas uz valodu un domāšanu, neuzskatu to par nepamatotu norādi, ar noteikumu, ka nerunāju par sazvērestības teorijām saistībā ar cilvēku apziņas pakļaušanu, bet varas attiecībām, kas parādās arī ikdienas valodā un to, kā totālitārs režīms valodā atstāj savus raksturīgus nospiedumus.
..man iepatikās ŗ, mācīšos lietot :), paldies!
Jauki patērzēt, ja par lietu. Žēl, ja argumentu vietā politiska demagoģija. Tāda bija padlaikos, kad oponentu pasludināja par imperiālisma algotni un buržuāzistiskās ideoloģijas nesēju. Tāda tagad, kad lietišķa strīda vietā piekar komunista vai krievmīļa birkas.
Nenokāva komunisti mīksto ŗ. To izdarīja Latvijas valdība 1938: http://www.laikraksts.com/ValodaRaksti/V..
Netuvināja 1957. reforma latviešu valodu krieviem. Attālināja. Krievi šķir h un ch. Krievi tālaika kompartijas sekretāru un sakautās Vācijas vadoni sāk ar dažādiem burtiem. Latvieši pirms 1957 darīja tāpat: Chruščovs un Hitlers.
Un tagad – mans viedoklis par lietu. Nenokāva mīksto ŗ likumdevēji. Tauta nokāva. Šaurais un platais e rakstībā nekad nav šķirts. Bet tauta izrunā šķir. Ja ŗ būtu dzīvs, nekādi likumi to nenokautu.
Mahri, tērzēšana par lietu nozīmē, ka nav jau svarīgi, kuŗš vainīgs — latvieši vai komūnisti. Lai arī manis izmantoto citātu autori par vainīgajiem dēvē komūnistus, tas nudien nav tik izšķiroši un viņus zākāt nudien nav šī raksta būtība.
Raksta būtība ir cita, proti, norādīt uz likumsakarībām latviešu valodā un aicināt uz konsekvenci valodas lietojumā. Ŗ jau būtu mazākais, bet lēkājošajiem gaŗajiem patskaņiem, kas dažādās vārda formās mijas ar īsajiem (*Ā*frika — *a*frikānis; liter*ā*ts — liter*a*tūra), jau nu gan nav nekāda pamatojuma.
Tam, ka likumi nenokautu “dzīvu Ŗ”, nevaru piekrist. Ja administrātīvā kārtā Islandi varēja pataisīt par Īslandi, tad tādā pašā veidā var svītrot burtus un pievienot jaunus pareizrakstības likumus. Mazliet kontroles, un dažu gadu laikā jaunās normas ieietas.
« Čingizs Aitmatovs Oskars Kastēns + Aleksandra Jolkina »
1919. gada 28. septembrī dibināta Latvijas Augstskola. 1923. gadā to pārdēvē par Latvijas Universitāti
Viktors: Ka man nav ko darīt man nužna palīdzīb matenē
Edijs: Ja mums ir foto un video materiāli, kur redzams, kā Koperfīlds pazudina brīvības statuju, ko tad tas …
Vitolds: Viena no skaistākajām vietām Latvijā!
keip: Tas links vairs nedarbojas tādēļ lietojiet šo :) https://www.youtube.com/w atch?v=Z_oDMXi-Qeg
agnese: sveiki es mekleju otru pusiti,mans nr 28928321zz atbildu uz sms zvaniet kuriem ir zz velams no valmi…
O, jā — Oskars Kastēns ielaidies sakaros ar «Dienas» žurnālisti. Iespējams, ka šis ir «Dienas» pēcĒlertes perioda pieteikums — piegājiens radošs, piesaista auditoriju (422 atsauksmes, un tas ir tikai sākums!) un turklāt vēl ļauj efektīvi izrēķināties ar oponentiem. Tomēr kaut kas šajā stāstā mani dara nemierīgu.
Lasīt tālāk nejauši izvēlēto ierakstu Oskars Kastēns + Aleksandra Jolkina »
Kustība par negatīvu domāšanu Mosties internetā kopš 2002. gada