lv en lv lv en de lv lv lv en en lv en lv lv en en lv lv en nn lv lv en en ca es es ne en en en en en lv lv en en en en en en en en en en en en en en nl lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en en lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en en en en en en en lv en en en lv pt en en en en en en en en en en en en en en en en
Piecu Rīgas krogu raksturi (II daļa) – PILSONIS GRĀMATNĪCĀ
pilsonis Bez kategorijas Mar 17, 2016Mar 17, 2016 8 Minutes
Īru krogu Paddy Whelan’s atklāju kādā skumīgā vasaras pievakarē, kad ar kādu biedru, klīzdami pa Vecrīgas mazajām ieliņām, cerībā uzdurties piedzīvojumiem vai smukām meitenēm, uzdūrāmies vecākajam īru krogam Latvijā. Uzreiz pamanīju, ka vietiņa omulīga – ērti sēžamie, burvīga, no apkārtējās pasaules nošķirta āra terase, kur baudīt dzērienus, uzvilkt pa dūmam un paklausīties normālu mūziku, laipna apkalpošana, visādas laimīgās pusstundas, miljons alus šķirņu un daudz citu labumu. Tā kā arvien biežāk dvēsele alkst pēc apreibināšanās svētā mierā, tā vietā, lai svīstu deju laukumā pie “Sex is on fire”, nolēmām paņemt pa kausam pasaules labākā alus Delirium Tremens un patverties terases klusākajā kaktiņā, kur vienā mierā varētu spriest par mākslu un saviem intīmajiem sasniegumiem. Nu, un vairāk neko par to vakaru nemāku teikt. Neko neatceros, izņemot brīdi ap pusnakti, kad esmu Rokkafejnīcā un man pasniedz medaļu par oriģinālākajām next level shit kustībām uz spožās deju grīdas.
Tomēr, neskatoties uz tā vakara delīriju, Paddy Whelan’s es turpmāk iemīļoju kā tiešām omulīgu krogu, kur doties baudīt alu un grimt nebeidzamās sarunās ar labiem draugiem. Bet, lūk, ar šo krodziņu ir jābūt uzmanīgam, jo, ja ietrāpīsiet tajā, kad norisinās futbola čempionāts, tad visādi var iznākt. Reiz, mēs ar zēniem izdomājām ieiet un izdzert pa kāda importa alus kausam. Importa alu mēs dabūjām, jā – Šviesturis sauca to alu. To bija atveduši kādi astoņpadsmit autobusi ar lietuviešu futbola faniem. Padomā, tie tikai ir ļaudis – brauc skatīties futbolu uz Latviju, līdzi ņem savu alu, kas garšo pēc Cēsu light un sviež pēc tam to īru krogā pakaļ pa divi eiro. Aha, jā un dod vēl visiem piepūšamas, dzeltenas desas, ar ko var vicināties vai nenoslīkt Daugavā. Tomēr jāsaka, ka toreiz bija pagalam jautri. Futbolu redzēju, alu iedzēru, lietuviski runāju – lūk, labi un jautri pavadīta vakara formula. Tiesa, Šeins Makgovans, kura fotogrāfija ierāmēta, lepni karājas krogā pie sienas, zinātu vairāk stāstīt par īru smalkajām alkohola malkošanas metodēm un tradīcijām, tomēr, kas zina – esot tak zobus jaunus ielicis, frizūra cita, varbūt vairs nedzer un pie prāta beidzot nācis.
Ir jau Padijā būts arī skaidrā. Ir gadījies pat būt tur ar meiteni un baudīt lepnus ēdienus. Garšīgi, teikšu, garšīgi. Maizi, olīvas, riekstus – šos eksotiskos labumus dārgākiem ēdieniem klāt dod par velti. Pirmajā reizē, kad atnesa riekstu un olīvu vācelīti nodomāju, ka sajaukuši galdiņus, uzskata mani par slavenību vai manai meitenei piecērt. Beigās tīri dusmīgs paliku, bet, kad padzirdēju par tādu galda kultūras tradīciju, nosaucu sevi par muļķi un uzreiz sabēru mutē visas olīvas un riekstus. Nododiet pavāram sveicienus, es vēl uzsaucu viesmīlei un sajutos tik labi kā vēl nekad.
Vienreiz piecas stundas domāju, ko lai pasaka par Taku, līdz beigās prātā ienāca šādi, lūk, vārdi: “Takā ienākt ir tas pats, kas atgriezties mājās pie papa.” Nu, bet, goda vārds! Kas tur alus! Jezusmarija, nenodzerties! Tādas šķirnes, ka liekas, pagaršojot visas, varētu mirt nost laimīgs. Tiesa, nomirt vēl stiprāk gribas nākamajā dienā pēc Takas apmeklējuma, kad Malduguns šņākdama nāk ārā pa visām iespējamām ķermeņa atverēm. Tomēr, draugi, tas ir to vērts. Redziet, mūslaiku vidusšķiras cilvēciņš, vidējais intelektuālis, nu, jauneklis ar zināmām nosliecēm uz estētisko dzīves pusi un nepārvaramu vēlmi pēc kvalitatīvām baudām, vairs negrib dzert prastu alu. Viņš vairs negrib iztriekt pumpuli Bocmaņa, kādā Pļavnieku skvotā, uzēst makaronus ar burkānu skaidiņām un iet mājās pumpēt savu gaisa gultu. Nē, mūslaiku jaunietis grib dzert katru vakaru arvien lepnāku alu; viņš grib baudīt ar garšas kārpiņām un tikai tad ar asinīm, un smadzenēm; mūsdienu jaunietim rūp, kādā pudelē vai kausā ir ieliets viņa alus; viņam ir svarīgi, vai šodien galvā iedos beļģis ar tikko manāmu koka aromu un debešķīgu vaniļas smeķi vai kviesis, kas notupējis mucā daudzas dienas, nu dzeltens kā pieneņzieds puto glāzē. Par porterīšiem vispār lieki ko teikt. “Porterīt, ak, ambrozij, tu!” sauc jauneklis, sārtiem vaigiem, “nāc, draiskuli, griezīsimies dejā vēl šovakar!” tas piebilst un nokrīt kā miris, kaut piedzēries tikai. Jā, Takā vienmēr pārņem akurāt šādas jauneklīgas emocijas. Smalkais alus, dzeltenīgā krēsla, kas tur allaž valda, zemie galdi un pieklusinātās Džimija Peidža ģitāras gaudas magnetofonā liek vēl un vēl mēģināt atgriezties mājās pie mīļā papa.
Uz šo krogu nemaz nedomājiet nākt bez garām pīckām, jo tāpat, ar plikām rokām, brīvu galdiņu sadabūt nav iespējams. Jā, jā, pilns kā franču lielgabals vienmēr. Ja ir tā laime ietikt “vanaga ligzdā” jebšu otrajā stāvā, kas meistarīgi sasists no dēļiem, tad jau sajūta kā mažoram, protams. Uzreiz jāsaka, ka briesmīgi skaļi griež mūziku, bet garšīgi burgeri. No alus vispār nekā nav. Gaišo Lielvārdīti parasti tur ņemu un, ja nenorauju uz gurķa ar visu glāzi, kāpjot uz otro stāvu, tad vakaru var saukt par izdevušos. Publika arī tāda jocīga – daudz mazītiņu meiteņu un zēnu. Visi mazi. Vienreiz sēdēju blakus kompānijai, goda vārds, visiem divpadsmit pēc sejas un sarunām. Šiem negribēja dot alu, tāpēc viņi visu laiku pīpēja un runāja, kā vienam mutere noliegusi datoru spaidīt, citam darbmācības skolotājs iedevis pa bieti, tāpēc, ka virpu ar roku stādinājis, bet trešais vispār nesaprot, kāda jēga skolā mācīties, tāpat motokrosā braukšot. Tā jau interesanti, tomēr ilgāk par stundu tur nosēdēt ir grūti. Viens liels pluss gan ir – blakus krodziņam ir vesela rinda ar tualetēm. Tāpēc vien, iedzert varētu iet tikai uz Ezīti miglā. Protams, grūti jau atrast to īsto kabīni, kur nesildās kāds bomārs vai to, uz kuru nav kilometru gara vācu tūristu rinda. Tomēr, neskatoties uz neērtībām, tā ir zināma spēka sajūta, kad, dzerot alu, tev blakus ir tualete. Paldies, Ezīti miglā!
Šis krogs ir tāds jocīgs. Neesmu tur bijis krietnu laiku un, dzirdēts, ka tas piedzīvojis kaut kādu renovāciju. Tas jau tā varētu būt, jo pēdējo reizi tur iegāju pērnajā vasarā. Dīvaini bija. Ieeju iekšā, nokāpju lejā un skatos, ka cilvēku pamaz. Ļoti labi, eju pie letes, gaidu bārmeni, nenāk. Beigās no kakta izlien onkulis kombinezonā un tīri vai nobīstas. Es prasu, kā iet? Viņš saka, ka šeit tak ciet, notiek remonts. Tikai tad es pamanīju, ka stāvu uz būvgružu kaudzes vidū un grasos nopirkt trīs tumšos urbjus.
Tomēr savi spožie brīži tur ir bijuši. Pirmkārt jau dejas, kas vienmēr izvērtās mežonīgā Dionīsa pielūgšanas rituālā. Pie “Sex is on fire” vienreiz gandrīz nolauzu galvu. Un galda futbola mači, “Eu, priekšniek, es tevi sabradāšu” pavadījumā, pirms došanās uz Depo – tie dzīves skaistākie mirkļi. Jā, Space dogs bieži nelika vilties. Kluba lokācija arī feina – iztenterēji no kluba un uzreiz ietenterēji tramvajā. Tur bieži notika arī visādas kultūras padarīšanas. Kino rādīja un improvizācijas teātri spēlēja. Feini bija. Jācer, ka Space dogs šodien ir tikpat kruts cik kādreiz. Protams, jāizošņā vai šie lej tos smalkos alus un vai spēlē sen no modes izgājušo Sex is on fire. Tad gan var iegriezties atkal.
Sūdīgi apskaņotais dzīvās mūzikas klubs Saksofons miljons gadus atpakaļ, bija vietiņa, kur uzdžingāt ģitāru, sadzerties alu zaļā krāsā un paskatīties uz kārtīgu pagrīdes sabiedrību. Tā tak bija pati hārdkora sēnīte! Depo mazais brālis. Laikā, kad panki, emo, ska un hārdkorščiki vēl bija modē, Saksofons bija slavas zenītā. Ieloki tik propagandas izdevumu “Pretspars” kabatā un mauc uz Saksofonu parādīt cik ļoti dumpīgs tu esi, bet pēc tam vienā mierā šķirsti hc.lv foto sadaļu un līmē filmu kopā. Zudusī paaudze, post-post bīta paaudze, apmulsusī paaudze, dzelzs bungādiņu paaudze, dredpakaušu paaudze – tā varētu nosaukt Saksofona pastāvīgo publiku. Labi, cits jau teiks, ka Saksofons bija vairāk pankiem un visādi pozeri tur ievazājās tāpat, kā mēris ievazājās Romā, tomēr nevar nepiekrist, ka Saksofona laikos apmulsuši un ar dzelzs bungādiņām bijām mēs visi, neatkarīgi no frizūras. Taisnība arī tas, ka, ja kādreiz kādam pajautāji, kā vakar gāja Saksofonā, atbilde bija nemainīga: “vakar bija čerņa.” Pīpēja visi protams iekšā. Alus maksāja kaut kādi piecdesmit santīmi. Bārmene bija pavecāka kundze, kura, neskatoties uz elles troksni, vienā mierā televizorā skatījās seriālus. Kaktā stāvēja biljarda galds, bet no sienas nāca ārā automašīnas purns, padarot visu vēl sirreālāku nekā tas jau bija. Tiesa, es īsti pats nezinu, kas no visām šim atmiņām ir patiesība, delīrija izraisītu vīziju drumslas vai sapnis, tāpēc vairīšos stāstīt par citām epizodēm Saksofonā.
Vēlāk Saksofona telpas nez kāpēc izkrāsoja gaiši zilā krāsā un pavisam drīz tas kaut kur izkūpēja. Cik dzirdēts, Saksofona vairs neesot, taču izkārtne vēl karājoties kā svārsts virs garāmgājēju galvām.
View all posts by pilsonis
Published Mar 17, 2016Mar 17, 2016
Previous Post Piecu Rīgas krogu raksturi (I. daļa)
Leave a Reply Cancel reply
Fill in your details below or click an icon to log in:
Email (required) (Address never made public)
You are commenting using your WordPress.com account. ( Log Out /  Change )
You are commenting using your Twitter account. ( Log Out /  Change )
You are commenting using your Facebook account. ( Log Out /  Change )
Notify me of new comments via email.
Notify me of new posts via email.
Kāpēc es esmu pret sejas maskām Nov 23, 2020
Kā es iestājos autoskolā. 1. daļa Oct 22, 2020
Viss ir slikti – arī man joki reiz beigušies Apr 29, 2020
Kā es gribētu sev bērnu! Feb 19, 2020
Labākais importa alus Latvijā. Degustē Pilsonis G. Feb 3, 2020
Par klimata pārmaiņām Jan 8, 2020
Pieci paņēmieni cīņā pret rudens depresiju Nov 6, 2019
Meistara memuāri jeb kā prasmīgi saremontēt lietas Oct 30, 2019
Latvijas labākā un lētākā alus degustācija. I daļa Jun 18, 2019
Piecu Rīgas krogu raksturi III Jun 11, 2019
Par bailēm no policistiem, apsargiem un citiem kārtības sargiem Apr 2, 2019
Piedzīvojumi un recenzija par Alises Zariņas filmu “Blakus” Mar 8, 2019
Topogrāfiskā cirvja piedzīvojumi Feb 12, 2019
Piedzīvojumi pārvācoties jeb kāpēc pārvākties ir lieliski Jan 17, 2019
Pārdomas par vecumu jeb kāpēc vajag dzīvot līdz 29 gadiem un ne mirkli ilgāk Nov 1, 2018
Kā ir spēlēt rokgrupā: Mēģinājumi Oct 2, 2018
Patiesība par dzīvošanu kopā ar sievieti Jul 25, 2018
Kā viegli salabot velosipēdu? Ar cirvi Apr 17, 2018
5 cilvēku tipi, kurus tu satiec darbā Feb 8, 2018
Piedzīvojumi pie zobārsta jeb baiļu anatomija Jan 15, 2018
Migrēna – tu mans mirdzošais lāsts Oct 30, 2017
5 studentu tipi, kas sastopami skolā Oct 12, 2017
Piedzīvojumi Viļņā jeb labākās iedzeršanas vietas kaimiņos Sep 28, 2017
Man viss ir pie dirsas – telefons, maks, atslēgas – viss pie dirsas… somiņā. Jul 17, 2017
Suņu staidzināšanas māksla May 16, 2017
5 cilvēku tipi, kas sastopami teātrī Mar 30, 2017
Pakacini mīļoto Valentīndienā. Feb 14, 2017
Aizvainošanas tabulas jeb “Lamutarbas” Jan 18, 2017
Kā viegli atmest smēķēšanu Dec 29, 2016
6 cilvēku tipi, kas sastopami katrā ballītē Dec 5, 2016
Kā uzrakstīt īso stāstu: 10 soļi Oct 25, 2016
Trīs Rīgas krogu impresijas #1 Sep 16, 2016
13 rakstnieku iedvesmotas diētas vieglai svara vai dzīvības zaudēšanai Sep 1, 2016
Piedzīvojumi Tinderī jeb dialoga māksla Jul 18, 2016
Piedzīvojumi Sarkandaugavā jeb ardievas rajonam. I daļa Jun 10, 2016
Poēma heksametrā par Bakalauru May 25, 2016
Poēma par sievietēm, jeb sieviete-sātans: ko tu gribi? May 20, 2016
Moderna reklāmas kampaņa. Stāsts. May 16, 2016
Sūkāt, tas nav ar mopēdu vizināties. May 10, 2016
(no title) Apr 25, 2016
A, ko nē? Apr 22, 2016
Mīlnieka memuāri jeb daži padomi salauztām sirdīm Apr 18, 2016
“Ewkpάtnς kaι AλkιBιάδnς” Mar 31, 2016
Rihards piesējās. Mar 31, 2016
Piecu Rīgas krogu raksturi (II daļa) Mar 17, 2016
Piecu Rīgas krogu raksturi (I. daļa) Feb 15, 2016
Valentīndienas priekšvakarā Feb 8, 2016
Piesakies avansam – izstāde nāk! Jan 28, 2016
6 cilvēku tipi sabiedriskajā transportā Jan 20, 2016
Kaitināšanas māksla jeb “Tu man krīti uz nerviem, bet es tevi mīlu” Jan 11, 2016
Grūti ar tiem meičukiem Dec 28, 2015
Manas mīļākās grāmatas. 18+ Dec 22, 2015
Darba meklētāja piedzīvojumi jeb, kā es neaizbraucu strādāt uz Angliju  Nov 23, 2015
Īss ievads grāmatu pirkšanas mākslā. II daļa. Oct 26, 2015
Īss ceļvedis grāmatu pirkšanas mākslā. I daļa. Oct 19, 2015
Atmiņas par kādu jokainu atgadījumu Dzejas dienās 2013 Oct 2, 2015
Grāmatu tirgotāja atmiņas jeb četras cilvēku grupas, kas sastopamas grāmatnīcā. (III daļa) Sep 8, 2015
Par bailēm no biezpiena un veca ēdiena. Aug 21, 2015
Pilsonis iemiesots gleznā Aug 11, 2015
Grāmatu tirgotāja atmiņas jeb piecas cilvēku grupas, kas sastopamas grāmatnīcā. (II daļa) Aug 7, 2015
Grāmatu tirgotāja atmiņas jeb piecas cilvēku grupas, kas sastopamas grāmatnīcā. (I daļa) Jul 27, 2015
Par bailēm no Džoisa “Ulisa” Jul 10, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem LXXI-LXXVIII Jun 9, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem LXI-LXX Jun 9, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem LI-LX Jun 9, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem XLI-L Jun 9, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem XXI-XL Jun 9, 2015
Groteskas impresijas par kādā grāmatnīcā ienākušajiem I-XX Jun 9, 2015
View pilsonis’s profile on Facebook
View Pilsonis_Phil’s profile on Twitter
Privacy & Cookies: This site uses cookies. By continuing to use this website, you agree to their use.
To find out more, including how to control cookies, see here: Cookie Policy
Join 53 other followers
Already have a WordPress.com account? Log in now.