en lv es lv en lv en ceb lv lv fi es es lv lv lv fr ceb lv lv lv es en lv lv lv lv lv lv lv lv ca lv hbs_lat lt lv en lt lv en lv lt lv lv lv sl lv lv lv lv en lv ca lv lv it lv lv lv lv lv lt lv lv nl sv lv lv lv lv lv fi de lv lv lv lv lv lv fr lv lv lv uk en eo lv lv lv lv en
Trīs gadus prātā izlolota doma par Santjago ceļu, un te nu es esmu dienu pirms izlidošanas, pakojot somu. Trīs gadu garumā es nezināju, ka viss tā sakārtosies, ka Santjago ceļš būs īstajā brīdī, tieši tad, kad tas man visvairāk būs nepieciešams. Sākumā tā bija tikai ideja par kārtējo aizraujošo piedzīvojumu, taču šobrīd – kā oāze tuksneša vidū.
Kā es līdz tam nonācu? Ļoti vienkārši – apmānot savu prātu. Iestāstot sev, ka viss ir labi un nav ko uztraukties. Taču, ja prātu var apmānīt diezgan vienkārši, tad ķermenis vienā brīdī skaļi kauks pēc palīdzības. Un cerams, brīdī, kad vēl nav par vēlu. Pārslodze, divi darbi, dažas brīvdienas mēnesī, vakaros teātra mēģinājumi, operācijas, kas rezultējās ar nedzīšanas procesu, stresa un pārslodzes iespaidā, gripa, iekaisumi, stress, bezmiegs, murgi …un tā es ziemā attapos izdegšanas sindroma pēdējā stadijā. Gulta bija mans labākais sabiedrotais, man nebija spēka to pamest, dators, seriāls, pāris uzkodas ledusskapī, mēnesi netīrīts dzīvoklis – bija mana ikdiena. Sports? Nē, man nebija spēka arī tam. Es skatījos spogulī, un mani līdzcilvēki – manī, un mēs visi zinājām, ka tā neesmu es. Bet tobrīd man nebija spēka kaut ko mainīt. Es rūcu, es rūcu uz līdzcilvēkiem, saviem tuvākajiem, klientiem, sevis. Man nepatika tas, kāda esmu, bet nespēju to izmainīt.
Man ir ļoti paveicies, ka blakus man ir līdzcilvēki, kuri zina, ka depresija un izdegšana nav vienkārši kārtējā cilvēka atruna, tā ir ļoti nopietna 21.gs. problēma, kuru nedrīkst atstāt novārtā un ar to ir jācīnās. Es meklēju palīdzību, es izpratu, es strādāju ar sevi un ar savu slimību. Viens no lielākajiem lēmumiem, ko mainīt bija – iet prom no darba, jo sevi tur biju izsmēlusi, ko es arī izdarīju un šobrīd esmu bezdarbnieka statusā. Otrais – sabalansēt ikdienu līdz Santjago ceļam – no četriem teātra mēģinājumiem nedēļā samazināju uz vienu; piespiedu sev ņemt brīvdienas; datoru, aizvietojot ar svaigu gaisu; piespiedu sevi izkāpt no gultas. Un pamazām, pamazām palika vieglāk.
Es izlēmu apstāties! Paņemt pauzi no realitātes! Un aizmukt! Lai ceļā, kurā būšu prom mēnesi izprastu sevi un saprastu, kurā virzienā savu dzīvi vēlos stūrēt tālāk. Es izvēlējos mieru, dabu, negaidītus pārsteigumus, pārbaudījumus. Man ikdienu jautā – vai man nav bail – nē, es esmu absolūti mierīga… man vairāk ir bail palikt te un izdegt, pazaudēt sevi. Es esmu atvērta visam, ko Santjago ceļš man sniegs.
Rīt es dodos ceļā. Visa diena paies ceļā, līdz nokļūšu galamērķī – St Jean-Pied-du-Port, no kura sākšu savu ceļu ar kājām. Lidojums Rīga-Parīze, lidojums Parīze-Biarritz, vilciens Biarritz-Bayonne, vilciens Bayonne-St Jean-Pied-de-Port. Vakarā jāpaspēj uz svētceļnieku biroju, lai izņemtu svētceļnieku pasi, kurā tiek krāti zīmogi (no alberģēm, baznīcām, kafejnīcām), pēc kuriem arī tad ceļa beigās tiek izsniegts sertifikāts par noieto kilometru skaitu.
Priekšā vairāk nekā 800 km, ko veikšu ar kājām – Santjago Franču ceļš.
Daudz izlasītu blogu, apmeklēti stāstu vakari, diskusijas ar pieredzējušākiem, tad nu te ir tas, ko es savā ceļā ņemšu līdzi.
4 krekliņi (viens ar garām piedurknēm)
2 mikrošķiedru Ultralight dvielīši (mazais, lielais)
4 pāri pārgājienu zeķes (dažāda biezuma)
Krūze, karote (asos rīkus nāksies pirkt uz vietas)
Higiēnas preces (t.sk. sauļošanās krēmi spf 50, plāksteri, Compeed zīmulis tulznām)
Pūšamais pret insektiem, smēre pret kodumiem
Neliels akmens, ko atstāt par piemiņu akmens kalnā
Elastīgā saite celim, gels celim
Vēdera soma (naudai, ID kartei, kredītkartei)
2 tukšas 0.5 L ūdens pudeles
Karabīnes, saspraudes (veļas žāvēšanai pie somas)
ID karte, nauda, kredītkarte
Somas svars – 6 kg + 1 L ūdens
Pārtika pirmajai dienai (ceļam) – to pie kilogramiem neskaitu, jo pa ceļam visu apēdīšu.
Pārsteigumi jau sākās šodien, kad man piezvanīja no pirmās nakts hosteļa un pateica, ka viņiem ir overbooking un mani pārcels uz pretī esošu hosteli. Atliek vien cerēt, ka jumts uz galvas man būs. Tad nu varu secināt, ka gājēju mēs būsim daudz, kas parīt sāks savu ceļu pretī nezināmajam.
Es ļoti ceru, ka man izdosies. Ceru, ka celis mani nepievils, jo pēdējā mēnesī tas par sevi lika manīt.
Domājiet labas domas un es domāšu par jums!
Mammu, tēti! Bez raizēm! Jo mēs zinām, ka man šūpulī ir ielikta veiksme! Ticu, ka tā man sekos ik uz soļa!
Ja tev patīk manis veidotais saturs, tad šādi vari man pateikt paldies. Spied pelēko pogu, lai uzsauku man kafijas tasi vai zilo pogu, lai dalītos ar rakstu Facebook. Es pateicos par jebkuru tavu izvēli!
Dalies ar rakstu Facebook Atbalstīt
0. diena // CEĻĀ
Pirms es rakstu par šodienas ceļu, gribu izteikt milzīgu pateicību par atbal...
Ir liela laime piedzīvot mierīgu sevi. Apstāties. Baudīt. Ieelpot. Sajust. Būt pateicīgai. To mācos ik dienu.
43. diena // Kopenick - Berlin
Saņem ziņu par jaunu stāstu savā e-pastā!
"What if I told you" garantē, ka Jūsu dati netiks nodoti trešajai personai, bet tiks izmantoti atbilstoši Likumam par fizisko personu datu aizsardzību unsubscribe@whatifitoldyou.eu
© whatifitoldyou — All Rights Reserved