lv lv fi lv lv lv lv pt lv lv en lv lv de en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv ko lv lv en lv lv fi lv fr sv lv de nl lv it en lv et nl lv nl en lv fi nl lv lv lv vo nl lv lv lv de lv lt pl lv lv lv lv lv lt sv lv lv lv de lv lv sv lv hbs_lat rm lv id lv lv lv lv lv lv lv lv en lv pt
Novērtē rakstu: Atzīme 5 no 3 balsīm
2012. gada 12. novembris 16:59 6 atsauksmes
Man reiz bija jocīgs darbs — dažādu tekstu rakstīšana. Jocīgs tāpēc, ka sākotnēji man nebija skaidrs, kāpēc kādam tāda veida pakalpojumi būtu nepieciešami. Darba uzdevumi itin bieži sastāvēja tikai no klienta piesūtīto norāžu pārvēršanas loģiskos teikumos, pat neko būtisku nepievienojot. Šī iemesla dēļ nevarēju saprast: kāpēc gan ir jāalgo cilvēks, kurš vienkārši uzraksta to, ko kāds cits pirms tam jau konceptuāli ir noformulējis? Vai tad konceptuālais formulētājs jau no sākuma nevar pats visu uzrakstīt?
Bet izrādījās, ka nevar vis.
Ir tāda cilvēku grupa, kuri rakstiski gluži vienkārši nemāk normāli izteikties. Nav runa par pieturzīmju likšanu un saliktu sakārtotu teikumu veidošanu. Nav runa pat par vienkāršiem nepaplašinātiem teikumiem. Es iepazinu cilvēkus, kuri raksta frāzēs. Frāzēs, kuras citu ar citu saista daudzpunktes, daudzkomati, daudzjautājumzīmes, daudzizsaukumzīmes. Man atklājās pasaule, kuras rakstiskās izteiksmes stils tikai izskatās bērnišķīgs un ar uzsvērtu neformālumu. Patiesībā tur nekā bērnišķīga vai pret normatīvo rakstu valodu dumpinieciska nav. Tas tā nav ne speciāli, ne nespeciāli. Neskatoties uz to, ka cilvēks runā normāli un domā kvalitātīvi, saraustītie teikumi ir vieglākais veids, kā viņš savas domas spēj noformulēt rakstu valodā. Mans darbs bija to pārvērst
Tas bija laiks, kurā es ar zināmām šausmām atskārtu, ka rakstītprasme joprojām nav nekas pavisam pašsaprotams. Par spīti tam, ka mūsdienu pasaulē lielākā daļa saziņas notiek tieši tekstuālā formā.
Pirms dažiem gadiem lasīju kādu paredzējumu, ka, pieaugot rakstisko formu nozīmībai cilvēku saziņā, rakstītnepratēji kļūs par mūsdienu analfabētiem un, pat ja viņiem būs daudz citu konkurētspējīgu īpašību, tiks izslēgti no komunikācijas. Ar savu pieredzi es tam neticu gan. Rakstītnepratēji turpinās rakstīt, un viņu nemācēšana aizvien biežāk neizraisīs nekādus jautājumus, tā tiks pieņemta, un viņu stils izplatīsies aizvien plašāk. Tvitera laikmeta literātūras, zinātnes un mākslas žanros tieši viņiem ir liela nākotne.
Taču par šo pieredzi atcerējos pavisam cita iemesla dēļ.
Pirms kāda laika žurnālā publicēju rakstu Ciniķi un liekuļi. Lai kāds nu arī stāsts toreiz sanāca, liels bija mans uzjautrinājums, kad kāds lasītājs reiz atsūtīja saiti uz oho.lv dienasgrāmatām, kur lasāms šis pats raksts, tikai «pārtulkots» rakstītnepratēju valodā.
Cilvēkus var iedalīt maitās un muļķos... Maitas ir tie, kas sliktu dara apzināti, muļķi — netīšām, neapzinoties savas rīcības sekas....Kurš no viņiem ir «labāks»? Dilemma?!...
Pastāv arī citi sliktie cilvēki: ciniķi un liekuļi... Liekulis runā, ka viņš ir labs, godīgs cilvēks, taču viņa slēptie darbi ar šiem vārdiem nesaskan... Savukārt ciniķis ir tas, kas arī vārdos necenšas stāstīt, cik viņš ir labs un sliktos darbus dara īpaši neslēpjoties... Taču ko izlikties?!... Tāda ir dzīve!...
Un tagad jautājums: kas ir «labāks» — liekulis vai ciniķis? Liekulis par saviem sliktajiem darbiem atklāti nerunā, viņš nerāda citiem sliktu piemēru. Turpretim ciniķis rāda, ka arī citi var darīt tāpat, kā viņš un netikt sodīti. Ciniķis savu cinismu un visatļautības sajūtu sēj citos....
Šī teksta redakcija neatstāj ne mazākās šaubas pārliecībai, ka viss, kas no tā atstāts un kas atmests, ir ar nolūku. Pretējā gadījumā ieraksts vienkārši būtu brutāli pārkopēts. Taču teksta sākotnējā versija ar saliktajiem sakārtotajiem teikumiem; konvencionāli lietotajām pieturzīmēm; ar idejas pieteikumu un izklāstu nav bijusi laba gana. «Sauliite123» manus teikumus ir pārvērtusi frāzēs, salikusi starp tiem daudzpunktu un citu atkārtotu simbolu pieturzīmes pēc saviem estētiskajiem priekšstatiem, atmetusi jelkādu raksta sākotnējā versijā minēto argumentāciju, taču saglabājusi pretenzijas iztukšotajā tekstā uzturēt spēkā dilemmu par to, kurš no abiem ir labāks. Un par šo nu jau pseidodilemmu raksta komentāros pat notikusi atbilstoša līmeņa domu apmaiņa.
Lūk, tās ir teksta nākotnes virziens. Kad izzudīs redaktori un korektori ar savu varu un savām kaprīzēm par teikumu struktūru un pieturzīmēm, tad zels tautai jauni laiki, tad būs viņa svabada. Un cilvēki arī publiskās telpas tekstos varēs rakstīt vien minimālajā līmenī, kas ir nepieciešams, lai cilvēki vien kaut cik saprastos.
Atšķirībā no smalkajām uzvedības normām, kuras daudzi cenšas ievērot, lai labāk varētu iekļauties izmeklētajās sabiedrībās, rakstu valodas līmenis, šķiet, aizvien mazāk tiek saistīta ar kaut ko, ko cilvēki cenšas izkopt, lai par sevi radītu labu iespaidu. Iespaidu viņi rada citādā veidā, bet rakstiski izsakās tviterī, un tur par stilu aizrādīt ir teju vai nepieklājīgi.
« Iepriekšējais ieraksts Nākamais ieraksts »
Atsauču uz šo ierakstu nav
Ja Tevis uzrakstītā publikācijā ir saite uz šo rakstu un Tu vēlies, lai pie šī raksta parādītos saite uz Tavu publikāciju, šeit vari iegūt adresi, ko iekopēt trackback (ping) lauciņā, kas atrodams kontroles panelī pie Tava raksta.
es vienmēr, ieraugot šādi saliktus punktus, komatus un pārējās zīmes esmu vēlējies redzēt rakstītāja psiholoģisko portretu. kāpēc cilvēks teikuma vidū saliek piecas dauzpunktes? kāpēc izsaukuma teikumam jāliek 3 izsaukuma zīmes? zems pašnovērtējums? autoram liekas, ka viņš raksta tik nesaprātīgi, ka rakstītais jāuzsver tā lai pat muļķim ir skaidrs?
Uz to jau viss iet. Neoliberālisms! Rakstītprasme būs privilēģija, kura diskriminē tos, kuri uz to nav spējīgi. Pienāks reiz diena, kad būs jāpiekāpjas.
Vai autore pati ir Viktorija, Balva? nesaprotu šitādus anonimus tekstus lai cik tie būtu pareizi un gudri…
Ļoti izmainijās priekštats par to vai tiešām esmu dzejnieks un rakstnieks, super raksts, paldies!
Domāju, ka p[ie tā vēl ir jāpiestrādā, jo doma nav līdz galam izteikta :/
« Tumsonīgs stāsts par Latviju Svešādā Gaismas pils »
1919. gada 28. septembrī dibināta Latvijas Augstskola. 1923. gadā to pārdēvē par Latvijas Universitāti
Viktors: Ka man nav ko darīt man nužna palīdzīb matenē
Edijs: Ja mums ir foto un video materiāli, kur redzams, kā Koperfīlds pazudina brīvības statuju, ko tad tas …
Vitolds: Viena no skaistākajām vietām Latvijā!
keip: Tas links vairs nedarbojas tādēļ lietojiet šo :) https://www.youtube.com/w atch?v=Z_oDMXi-Qeg
agnese: sveiki es mekleju otru pusiti,mans nr 28928321zz atbildu uz sms zvaniet kuriem ir zz velams no valmi…
Decembra «Rīgas Laika» numurā ir lielisks stāsts ar nosaukumu «Lēcēji» - par Zelta Vārtu tiltu Sanfrancisko, ko kura kopš tā pabeigšanas 1937. gadā ir nolēkuši vairāk nekā 1200 cilvēku. Tā tiekot uzskatīta par drošu pašnāvīgas metodi, jo sisties pret ūdeni ar ātrumu apmēram 120 km/h, saņemot triecienu, kas līdzvērtīgs 1 tonnai uz kvadrātcentimetru, izklausās pietiekami nopietni. Lasīju stāstu un domāju — vareni, ja tikpat kā riebīgo iznākumu (pastāstot, kā beigtajiem no ausīm nāk laukā smadzenes) var savīt kopā ar tikpat kā jautru cinismu, jo vietējās avīzes kādu laiku ziņojušas statistiku par lēcējiem, un, kad skaitlis tuvojies pieciem simtiem vai tūktotim, pašnāvnieki sākuši rīkot bezmaz vai sacensības, lūkojot kļūt par piecsimto vai tūkstošo lēcēju.
Stāsta beigu daļā ir pieminēts kāds vīrs ap 30, kurš pirms pašnāvības izdarīšanas dzīvoklī atstājis zīmīti: «Es aizeju uz tiltu. Ja pa ceļam kaut viens cilvēks man uzsmaidīs, es nelēkšu.» Tik vienkārši.
Es arī kādu dienu turp aizbraukšu. Gribu paskatīties lejā.
Lasīt tālāk nejauši izvēlēto ierakstu zelta vārti »
Kustība par negatīvu domāšanu Mosties internetā kopš 2002. gada