lv en en it lv en en en fr fr it lv lv en en nb et lv lv lv lv pt lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv de lv lv en lv lv de lv en en en fi en lv en en lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en en en lv lv lv en lv lv lv lv en lv en en lv lv fr lv lv lv en lv es lv lv en lv en lv en lv en lv fi lv en lv lv lv en lv en lv en lv lv en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en lv en en en en en en en en en en en en en en en en en en en lv en en en en en en en en en en en en lv en en en en
Raksti par koncertiem, albumiem, singliem un mūziku kopumā.
Par subkultūru diferenciācijas kārtības pārskatīšanu
Vakar, nākot no darba, austiņās klausījos Nicki Minaj. Mājās uz tumbām skaļi uzliku Šopēnu. Šo rītu sāku ar dabstepu. Dienu turpināju ar The Rolling Stones un Edith Piaf. Šobrīd skan I Blame Coco. Piektdien dzēru lētu vīnu. Sestdien dārgu ūdeni. Aizvakar ēdu mikroviļņu krāsnī ceptas siermaizes ar majonēzi. Un dzēru kefīru. Vakar ēdu paštaisītu picu un prosciutto. Šodien dzeru kefīru un graužu saulespuķu sēklas. Man patīk vīrieši. Es spēju novērtēt sievieti kā seksīgu. Man patīk apmeklēt teātri. Man patīk brīvdabas festivāli. Es neciešu snobus. Es esmu snobs. Es ēdu gaļu. Man patīk vegāni un veģetārieši. Un tagad pastāsti man, kāda es esmu, neizmantojot vārdu “dažāda”.
Manuprāt, cilvēku iedalīšana subkultūrās būtu krietni vien jāpārskata. Re, ko mums saka Vikipēdija:
“Latvijā pastāv šādas subkultūras: bardu kopiena, fanu subkultūra, geji un lesbietes, goti, kriminālā subkultūra, urlas, skinhedi, zinātnieku subkultūra u.c.”
Kriminālās subkultūras testā: Kā tu labprātāk iegūtu iPhone 4S – nopērkot vai nozogot?
Urlu subkultūras testā: Kas tev garšo labāk – parmezāns vai saulespuķu sēklas?
Atbildot uz, kā jau redzi, visai āķīgiem jautājumiem, tev tiks pateikts tas, pie kuras subkultūras tieši tu piederies un tieši kā tev turpmāk būtu jāuzvedas, lai tu varētu kļūt par pilntiesīgu un tīru šīs subkultūras pārstāvi.
Šādas politikas īstenošana atrisinātu virkni problēmu:
1) Cilvēkiem būtu skaidra sava misija, vīzija un mērķi.
2) Cilvēki zinātu savu vietu šajā pasaulē.
3) Tiktu izskausta vientulība kā šķira – ja tu piederi kādai subkultūrai, tev jau automātā ir lērums draugu!
4) Būtu iespēja izstrādāt katrai subkultūrai piemērotās profesijas, tādējādi ar piemērotu darbspēku pārklājot visu darba tirgu.
P.S. Šeit vajadzētu atrasties sarkasma zīmei, bet es nevarēju atrast. Viss, ko es ar šo bloga ierakstu vēlējos pateikt ir – ļaujiet man mierīgi klausīties Nicki Minaj un The Rolling Stones, neieliekot mani rāmī “popsa” vai “ādās tērptā”. Bučas.
P.P.S. Pirmajam kurš iekomentēs pie šī ieraksta “tl;dr” aizsūtīšu labu domiņu!
February 8, 2012 Austra Jāvalde-Dārziņa
Arvo Perts – Spiegel im Spiegel
Iespējams, es būtu gribējusi šo klausīties jau ļoti ilgi. Bet laikam jau mūzika pie mums vienkārši… atnāk.
Viens no mīļākajiem un jaukākajiem videoklipiem, ko pēdējā laikā esmu redzējusi. Pie tam – atgādina par mīļām vietām Londonā.
December 29, 2011 Austra Jāvalde-Dārziņa
Vakar man bija tā iespēja iekāpt laika mašīnā un doties pāris gadus tālā pagātnē – uz laiku, kad zāle bija zaļāka (dažiem: lētāka), dienas bezrūpīgākas un mūzika – dusmīgāka. Uz laiku, kad gan man, gan maniem draugiem muzikālās mīlestības bija tādas grupas kā Dashboard Confessional, Something Corporate un Jimmy Eat World. Un, jā – arī 30 Seconds To Mars, kas ir arī šī stāsta galvenie varoņi.
Pirms koncerta manī virmoja dažādas emocijas un domas – sākot ar dilemmu, ko varētu nosaukt “Mazgāt matus vai tomēr iekļauties pūlī?”, beidzot ar cerību, ka tiks spēlētas “vecās dziesmas”, kuras es zinu. Mati tika izmazgāti, vecās dziesmas nospēlētas. Bet dažas. Un neīstajās versijās.
Kopumā koncertu uzskatu par diezgan vāju. Tik vāju, ka vienubrīd mēs pat vairāk izklaidējāmies, cenšoties saskatīt vienā no tehniskajām telpām esošo TV, kurā tobrīd tika translēta hokeja spēle. Bet, kā jau visam, arī katram koncertam ir savi plusi un savi mīnusi.
– Man nepatika nepieklājīgi ilgā “priekšspēle”. Saka jau – “jo lielāks mākslinieks, jo garāka pauze”, bet viņi nav ne tik lieli, ne tik ļoti mākslinieki. Gaidīšanas laikā arēnā valdošo atmosfēru spilgti raksturo šie divi tvīti: pirmais, otrais.
– Parasti man viena no svarīgākajām lietām jebkura koncerta laikā ir pirmās 10 sekundes, kurās mākslinieks uznāk uz skatuves. Tām jābūt pietiekami iespaidīgām, lai pār maniem kauliem skrietu ne tikai pāris skudras, bet visa skudru ferma. Nebija. Jeb, kā @jaredleto teiktu – Fucking Nebija.  Jā, tā ir vēl viena lieta, kas man nepatika.
– Man laikam vairs nav 15. Nē, patiesībā – man pavisam noteikti vairs nav 15. Līdz ar to – lamāšanās absolūtā nevietā man šķiet vienkārši muļķīga un dur ausīs. Un es absolūti piekrītu šim ilustratīvajam tvītam par @jaredleto runas stilu un komunikāciju ar publiku. Ir vietas un brīži, kad rupjības ir īsti vietā – lai izceltu, pasvītrotu, izpaustu emociju. Un es neticu, ka viņš domāja par “fucking” katru sekundi.
+ Man patika skaņa. Šoreiz man tiešām patika skaņas kvalitāte.
+ Man patika arī tas, ka, šķiet, otrās dziesmas laikā no “debesīm” nokrita lērums sarkanu piepūšamo bumbu. Par šovu runājot…
+ Vienīgā lieta, kas man šovā patika – video fonā, kuri šai grupai nenoliedzami sanāk visai kvalitatīvi, lai neteiktu vairāk.
– Visādi citādi šovs bija diezgan paviršs. Bija sajūta, ka mazajām valstīm viņi sniedz šova ekonomisko variantu. Un man nepatika arī visai necieņas pilnā attieksme pret skatītājiem – lai gan, izskatījās, ka jaunajām meitenēm šī attieksme tīri labi gāja pie sirds. Tevi uzaicina uz skatuves, izpreperē un tā tu tur stāvi.
Starp citu, visu koncertu mani nepameta doma, ka es esmu nokļuvusi reliģiska rakstura sanāksmē. Dziesmās bija tik daudz atkārtotu vārdu, ka tas jau robežojās ar zombēšanu (FIGHT, FIGHT, FIGHT, NO, NO, NO, THIS IS WAR, THIS-IS-WAR!), pārāk daudz ērģeļmūzikas, lai tas jau nebūtu aizdomīgi.
Kopsavilkums: Kā jau @artisdvarionas koncertam sākoties minēja – @jaredleto paštīksmināšanās izrāde.
– Should I grow my hair long?
– How the “f” should we know? Ask your mom!
November 3, 2011 Austra Jāvalde-Dārziņa
30 seconds to marsarēna rīgagigsmusic
Peter and The Wolf (c) Rock Insider (www.rockinsider.com)
Pirms pāris dienām Ilze mani iepazīstināja ar Youtube kanālu WatchListenTell, kurā apokopotas dažādu (dažu – kādreiz, dažu – joprojām) mazpazīstamu muzikantu dziesmas ar burvīgiem, speciāli šim projektam uzņemtiem video. Tajā bija arī, piemēram, šobrīd ļoti labi zināmās Florence & The Machine 2008.gadā iedziedātā dziesma “My Boy Builds Coffins” un Two Door Cinema Club pazīstamās dziesmas “Something Good Can Work”  lieliska akustiskā versija. Kanālā pamanīju arī par uzlecošajām zvaigznēm Latvijā jau nodēvētos britu puišus Stornoway, kurus nesen varējām vērot spēlējoties Latvijā, festivālā Positivus. Tātad – visai precīzi paredzošs kanāls, vismaz pus-indie un galīgi indie grupu lauciņā.
Tomēr pats lielākais ieguvums no šī kanāla, manuprāt, ir grupa Peter and The Wolf. Jā, tagad laikam populāri saukt grupas pēc principa “cilvēks + dzīvnieks”. Atceries Noah and The Whale?
(Iespējams) par godu Sergeja Prokofjeva bērnu stāstam nosauktajā grupā ir trīs dalībnieki – viens jazzman, viena punk babe un trešais… trešais ir solists-līderis. Kopā viņiem sanāk fantastiskas dziesmas-stāsti, ļoti melodiski, vietām melanholiski kliedzoši, vietām kliedzoši pozitīvi. Jebkurā gadījumā – pēdējās dienas klausos tikai viņus un esmu visnotaļ sajūsmā. Piestāv vasarai, riteņiem, agriem rītiem un mazliet apvītušām puķēm vāzē uz palodzes.
Noklausies pāris viņu dziesmas MySpace – īpaši iesaku singlu “Chemistry Set” no pēdējā albuma “Golden Stars”.
August 11, 2010 Austra Jāvalde-Dārziņa
common senseindiemusicmyspacepeter and the wolftips
Keane – Night Train EP
Šodien manās ausīs nonāca jaunākais austrumsaseksiešu (izcils vārds, ne?) Keane veikums – Night Train EP (oficiālais iznākšanas datums – rītdiena, 10. maijs).
No saldās meiteņu mūzikas, man Keane vienmēr bijusi teju mīļākā mūzika – Tom Chaplin vokāls, vieglās melodijas un lipīgie teksti kaut kā vienmēr spējuši mani pavilkt.
Bet par jauno EP.
Night Train EP ir Keane ceturtais studijas ieraksts (pirms šī iznākuši vēl arī Hopes and Fears, Under The Iron Sea, Perfect Symmetry) Man šķiet, ka Keane nekad vēl nav sadarbojušies ar tik daudz viesmāksliniekiem. Jaunajā albumā katra otrā dziesma ir ar kāda viesa piedalīšanos (somālietis/kanādietis K’naan, japānis Tigarah). Pie tam – tie ir MC un reperis,  kas arī nav Keane stilā, lai neteiktu vairāk. Protams, ir forši, ka mūziķi nestāv uz vietas, dara ko jaunu, bet šoreiz man tas šķiet mulsinoši. Tomēr – Stop For A Minute viņiem izdevusies forša. Tāpat arī Looking Back. Mazā meitene manī (kura klausās Kanye West & Mr. Hudson) spiedz un dzied līdzi.
Ir dziesmas, kurās baigi jūtama norvēģu popa veterānu a-ha ietekme, piemēram dziesma Your Love man tiešām liek atgriezties Roundhouse, Camden, kur pērn notika iTunes Live Festival un man bija sanāca redzēt a-ha dzīvajā. Dziesma My Shadow ir ļotiļotiļoti Keane stilā ieturēta. Un ne tikai tāpēc, ka pieminēts viens no grupas frequently used words – “shine”. Arī tāpēc, ka ir visi “ūū”, “āā” un viņiem tik tipiskais pus-pozitīvais smeldzīgums (atceries Hamburg Song?).
Jā, kopumā, kā jau rakstīju Twitter – ir okei, bet biju gaidījusi vairāk. 3/5
May 9, 2010 Austra Jāvalde-Dārziņa
Eirovīzija paliek aizvien kvalitatīvāka!
Šodien izlēmu, ka vispārējai erudīcijai jānoklausās tie mākslas darbi, ko mūsu brālīši un māsiņas iesūtījuši superīgajam Lielās Eiropas konkursam. Labi, ka bija pēdējā dziesma. Citādāk, citādāk… Es pat nezinu.
1. Lauris Reiniks – Good Morning Lullaby
Vienkārši un ļoti, ļoti garlaicīgi. Es pat neko daudz vairāk nevaru/negribu pateikt.
2. PeR – Like A Mouse
Tas pats Lauris Reiniks, tikai trīskāršots, turklāt ar neciešami daudz viena vārda atkārtojumiem. Ja esmu kaut ko palaidusi garām, un tas tagad ir ‘on top’, apsolos puišiem pateikt, ka viņi ir stilīgi. Un kāpēc, pie velna, ir jāņaud dziesmas beigās?!
3. H2O – When I Close My Eyes
Nē, šito es esmu ar mieru klausīties tāpat reizēm. Varbūt. Fonā. Bet piedziedājumā balsīm tomēr nebūtu jābūt tādā disonansē. Piestrādāt, satjūnēt un fonā apdrošināšanas reklāmai. Aizies.
4. Dons – My Religion Is Freedom
Man šķiet, ka es to fona samplu esmu kaut kur jau dzirdējusi. Un no Dona es gaidīju vairāk, sasodīts. Īpaši pēc pēdējā albuma, ar kuru viņš pat man, kurai Dons organiski nepatīk, lika paklausīties, ko tad puika sastrādājis. Bet īkšķīši augšā par ‘nemaz ne uzspēlēto’ pielīšanu Eiropai (LOL). Es par to vietu, kur tiek tulkots nosaukums visādās valodās.
5. Projekts Konike – Digi digi dong
Projekts kāds? Ko? Man šitais atgādina to Spānijas Eirovīzijas dziesmu pirms pāris gadiem, kur tas mazais vīriņš dziedāja kaut kādus pašizdomātus tekstiņus. Eu, puikas, Ziemassvētki bija pirms mēneša.
6. Aisha – What For?
Ok, viņas dziesmas nosaukumā ietverto jautājumu es varētu uzdot viņai pašai. Jo šis viss liek man šausmās saķert galvu. Un skaļi raudāt. Starp citu, uz Mis Andrejevu attiecas tas pats, kas uz PeR puišiem. Atkārtot ir kruta. Ok, I get it.
7. Kristīne Kārkla-Puriņa – Rišti rašti
Nevaru teikt, ka man baigi patīk balss, bet ē… Kaut kas tajā dziesmā man drusciņ pat patīk. Success! Eu, bet kāpēc Vītolu ģimene ar visu govi nepiedalījās?
8. Ivo Grīsniņš-Grīslis – Because I Love You
Kāpēc man šī dziesma atgādina ļoti sliktu Barenaked Ladies – If I Had A Million Dollars rīmeiku? Uz Šlāgeraptauju! Nākamais!
9. Kristīna Zaharova – Snow in July
Tas tipiskais Eirovīzijas bītiņš apakšā ir vienkārši paralizējošs. Balss jau meitenei smuka. Elli U drusciņ līdzīga. Ai, davai, sūtam šito.
10. Triānas parks – Lullaby For My Dreammate
Vienīgā foršā, bet, dies pas, nesabojājam cilvēkiem nākotni, sūtot viņus uz Eirovīziju.
Bet vispār baigi labi! Malači, puikas un meitenes! Šlāgeraptauja ir kas izcili stilīgs.
January 22, 2010 Austra Jāvalde-Dārziņa
And the winner is…
This year is almost over and an evaluation is almost inevitable. I sat and thought about the things I can evaluate and came to a conclusion that there are so many, I just can’t deal with this boredom I could cause you. I just couldn’t sleep at night if I had done the crime of wasting your time with the evaluation of my life. I mean, really, who cares what’s the best food I’ve eaten this year? Or the best daiquiri I’ve drunk? I wouldn’t. So, I’m just going to do what’s best for all of us and skip that awful part. So, followed by a really loud drumroll… Here are the music “yeah’s” and music “no way’s” of this year.
– “Sleep well” album of the year:
Norah Jones – The Fall. I would call it a “no way” if it wasn’t so plain and modest. It didn’t disturb my good night’s sleep at all, because I just didn’t notice it. So – here goes… an inconspicuous “yeah” for all of you insomniacs out there.
– “Two good singles” album of the year:
You won’t believe me on this one probably, but let’s face it – I Gotta Feeling and Boom Boom Pow were the only two good singles from this year’s Black Eyed Peas album The E.N.D. They were good, okay, they got us all moving and jumping up’n’down, but we all know it’s not enough. If I would rate singles, it would be a definite “yeah”, but for the album there’s a big, fat “noooo way”.
John Mayer - Battle Studies (c) Sony Music
– “Quite boring, but decent” album of the year:
John Mayer – The Battle Studies. And I’m really sorry to say this, John. Continuum is still the best thing you’ve created. You’re still gorgeous, I still love you, but I think the routine has hit the relationship. The good news is – you can still get back on the track. Who Says proves it. Anyhow – this is a “yeah”, despite all.
– “Jump-around-shake-your-arse-like-you-just-don’t-care” album of the year:
Jamie T – Kings & Queens. In comparison with Panic Prevention, this is a downhill, obviously, but it still holds the obvious charm of Jamie T and his own style. There were tracks I loved, there were mundane tracks, there were the weird ones as well. Maybe, as time goes by I will love the tracks I hated at first, as it was with Panic Prevention. A single I just can’t fly by and not mention in this case is Sticks’n’Stones – amazing, full of energy and an obvious success. So yeah, I do give it a “yeah”. And I still want to see him perform live. Preferably Sheila and Northern Line, though.
Jamie T - Kings & Queens (c) Virgin Records
– “It was good, but let’s not take this any further” album of the year:
Susan Boyle – I Dreamed A Dream. Well, this is just sad. Okay, it was great how she rocked Simon’s socks off at Britain’s Got Talent last year, but why, and this is a serious WHY, did she have to record an album, for God’s sake? And yeah, I know everyone has a right for their 15 minutes of fame, but didn’t hers tick out when she performed the third time of the song from Les Miserables? Oh well, but what do I know… Everyone, hurry to get your copy of copies!
– ALBUM OF THE YEAR. As simple as that.
Jamie Cullum – The Pursuit. I am convinced that a lot of people will listen to Jamie Cullum, the young boy (well, not so young anymore as he turned 30 this year) from Essex, in the future the way we listen to Frank Sinatra now. With honor, appreciation and admiration. Despite the critics who are on to Jamie about him “making the jazz pop-ish” I think that we are actually experiencing the birth (yes, and I’m sure he’s only in the early stages) of a legend. The first time I heard The Pursuit, I thought “Okay, not a lot of new stuff, but it’s decent at least. He hasn’t made the world’s best album, but he is still not breaking his own levels of mastery”. Then I heard it again, and again, and again… And I fell in love. I’m still listening to The Pursuit every single day and it still gives me goose pumps. So “yeah”, this is a very loud “YEAH” for fabulous Jamie Cullum.
Jamie Cullum - The Pursuit (c) Universal Music
I’ve got some “yeah’s” to give to Dave Matthews Band for Big Whiskey and the GrooGrux King, Amerie for In Love & War, Mika for The Boy Who Knew Too Much, Arctic Monkeys for Humbug, Ida Maria for – Fortress Round My Heart, Royksopp for Junior and Muse for The Resistance. And some definite “no way’s” for Eminem – Relapse and some of the very unfortunate comeback attempts from The Backstreet Boys and Take That (YES, INDEED!)
December 5, 2009 Austra Jāvalde-Dārziņa
alternative rockameriearctic monkeysbritains got talentdave matthews bandelectroniceminemida mariaindiejamie cullumjamie tjazzjohn mayermikamusemusicnorah jonespianistpiano rockrockroyksoppsinger/songwritersusan boylethe backstreet boysthe black eyed peastips
Who needs love when they know you at the Mac Store?
Amanda Palmer doing a show | Image © Creative Commons, ProdigyBoy (2008)
I’ve known Amanda Palmer for just a little while now, but she has definitely made an impression. The first surprise about her was one of the styles her performance is characterized – punk cabaret. Intriguing enough, right?
Yes, she will probably disturb the most of you. Yes, you might not be able to tolerate her. But it’s impossible to ignore her, once you’ve seen or heard her.
She’s powerful, she’s beautiful in a disturbing way and, the most important – she is herself. Whether you read anything about her, listen to her music or just look at the pictures – you get the impression that she isn’t faking it. And in the mean time, she represents almost everything that’s wrong with this society. I’m not saying she’s the American Amy Winehouse equivalent, I’m telling you she isn’t afraid to walk around with a clumpy mascara or her eyebrows fixed in a weird way. She isn’t afraid to sing about the lies and hypocrisy.
As always, some information on her:
Amanda MacKinnon Palmer (born April 30, 1976) is a performer most noted for being the lead singer, pianist, and lyricist/composer of the “Brechtian punk cabaret” duo The Dresden Dolls.
The Dresden Dolls project begun, when Amanda Palmer met drummer Brian Viglione. In an effort to expand the performance experience and interactivity, Palmer began inviting Lexington High School students to perform drama pieces at her live shows. Currently, the Dirty Business Brigade, a troupe of seasoned and new artists, perform at many gigs. The invited costumed characters mingle with the crowd before and during the show, and veteran groups sometimes join in with a choreographed stage act. Life-sized marionettes, coin-operated boys, living statues, and other undergroundlings greet fans while circus and burlesque draw the audience into the Dolls’ music, creating a participatory atmosphere that allows the audience to experience numerous types of art simultaneously.
Concerning her solo carrier… Palmer’s solo album, Who Killed Amanda Palmer, was released on 16 September 2008. The title is a play on an expression used by fans during Twin Peak’s original run, “Who killed Laura Palmer?” A companion book of photos of Amanda looking as if she were murdered will be released in June 2009 featuring photography by Kyle Cassidy and accompanying writing by Neil Gaiman.
Some personal stuff on Amanda? She identifies as bisexual. “I’m bisexual, but it’s not the sort of thing I spent a lot of time thinking about,” Palmer said. “I’ve slept with girls; I’ve slept with guys, so I guess that’s what they call it! I’m not anti trying to use language to simplify our lives.” “I actually tend to like really femmey girls,” Palmer said. “You can deconstruct this with armchair psychology and really nail me, but I like girls about my body type and about my mix of masculine and feminine.”Amanda MacKinnon Palmer (born April 30, 1976) is a performer most noted for being the lead singer, pianist, and lyricist/composer of the Brechtian punk cabaret duo The Dresden Dolls.
The Dresden Dolls project begun, when Amanda Palmer met drummer Brian Viglione. In an effort to expand the performance experience and interactivity, Palmer began inviting Lexington High School students to perform drama pieces at her live shows. Currently, the Dirty Business Brigade, a troupe of seasoned and new artists, perform at many gigs. The invited costumed characters mingle with the crowd before and during the show, and veteran groups sometimes join in with a choreographed stage act. Life-sized marionettes, coin-operated boys, living statues, and other undergroundlings greet fans while circus and burlesque draw the audience into the Dolls’ music, creating a participatory atmosphere that allows the audience to experience numerous types of art simultaneously.
Concerning her solo carrier… Palmer’s solo album, Who Killed Amanda Palmer, was released on 16 September 2008 and reached #77 in the United States of America. The title is a play on an expression used by fans during Twin Peak’s original run, Who killed Laura Palmer? A companion book of photos of Amanda looking as if she were murdered will be released in June 2009 featuring photography by Kyle Cassidy and accompanying writing by Neil Gaiman.
Some personal stuff on Amanda? She identifies as bisexual. I’m bisexual, but it’s not the sort of thing I spent a lot of time thinking about, Palmer said. I’ve slept with girls; I’ve slept with guys, so I guess that’s what they call it! I’m not anti trying to use language to simplify our lives. I actually tend to like really femmey girls, Palmer said. You can deconstruct this with armchair psychology and really nail me, but I like girls about my body type and about my mix of masculine and feminine.
I must say, not only she’s capable of composing influential music, but the lyrics are worth a book print. E.g. her single Leeds United and the lyrics in that one are just a perfect reflection on our wonderful society.  Apparently, she just knows-how.
Get the latest Who Killed Amanda Palmer?, read the lyrics, think, dance and enjoy. It’s worth to face it.
Here is her home page for more information on her.
Thanks to the Happiest Bunny of all for sharing this!
June 17, 2009 Austra Jāvalde-Dārziņa
alternative rockdark cabaretmusicpianistpiano rockpunk cabaretpunk rocksinger/songwriter
I think I just love all of the Jamie’s
Those of you, who know me the best, are already aware of my Jamie T addiction. It comes and goes, but alike heroin for some unfortunate people, it never leaves completely.
And you know what? It’s back. He just had to release an absolutely stunning new single, that took my breath away. He Had To (read this with big pauses between words).
Sticks’n’stones is, with no doubt, one of the best songs I’ve heard from the British market. Little naughty Jamie T did it again. As he did it with Sheila (still the longest time I had a certain ringtone for my mobile), as he did it with If You Got The Money and, as he did it with the whole Panic Prevention album. He just makes us move, makes us stomp our feet and try to sing along.
A few things about him:
Jamie T (full name Jamie Treays) was born 8 January 1986, and is a 23-year-old English singer/songwriter from Wimbledon, South London. He is currently signed to Virgin Records, but released his Betty and the Selfish Sons EP on his own Pacemaker Records label. He supported both the Ordinary Boys during their 2006 tour, and went on to defeat Jarvis Cocker and Thom Yorke to win the Best Solo Artist at the 2007 Shockwave NME Awards. He has also been nicknamed “one man Arctic Monkey”. Canvas Magazine has described him as “like the bastard lovechild of Billy Bragg and Mike Skinner doing his best Joe Strummer impression”. On 17 July 2007, Jamie T’s debut album Panic Prevention was shortlisted as one of the 12 nominees for the Mercury Prize. Big enough, huh?
And that isn’t it. The singles – Sheila (released on 3 July 2006) got to number 22 in the mighty United Kingdom, If You Got The Money (released 16 October 2006) got to number 13 (UK), Calm Down Dearest (released 15 January 2007) got to 9th place in the Kingdom and the re-issue of Sheila (on May 7th, 2007) got to number 15 in UK. Let’s see how much luck he will have Sticks’n’Stones which was released on 21 May 2009.
Anyway, all of that wasn’t enough for the guy as well. He teamed-up with one of my all time favorite singers – Miss Lily Allen, and recorded Rawhide. Hey, I is exactly how it looks – I’m very much into British music scene.
I so thank Frank Turner, who was so keen on Jamie T, that he just couldn’t resist introducing me to his music in the far, far year 2005. He was the one who gave me Sheila.
So, yeah, like the Latvian DJ Toms Grevins would say – this is your new favourite song. Jamie T – Sticks’n’stones. Enjoy. Because how could you not?
June 10, 2009 Austra Jāvalde-Dārziņa
Proudly powered by WordPress | Theme: Isola by WordPress.com.