lv lv lv nl lv fr lv lv lv pt es lv lv lv lv lv en lv lt en lv lv lv lv lv lv lv lv lv ur lv lv lv lv lv lv lv lv es lv lv en sl sl sl sl de de uk uk pl pl lv lv lv lv lv en lv lv fa de de pl de fi pl uk uk de de lv en lv lv fa fr es sl pl pl de uk uk pl lv lv lv lv lv es en lv ar fi fi de pl de de uk uk es es lv en lv es lv lv fr fr es pl pl pl de uk uk es lv lv lv lv gl lv lv fa hu fi de de pl pl uk uk lv lv lv ru lv lv lv lv lv lv lv lv en lv lv en fi es pl en pl de uk uk lv lv lv lv lv lv lv lv lt lv lv en fr fr fi en en en uk uk lv lv lv lv lv lv lv lt lv lv fr fr es en pl de sl uk uk lv lv lv lv lv en lv lv fr es de en pl en pl uk uk lv lv lt lv en lv lv ja fr en en pl en pl uk uk lv lv lv lv es lv lv fr pl en en es en en uk uk lv lv lv lv lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en lv lv lv de lv de lv de lv lv lv lt lv lt lv lv en uz
Andris: MIUT 2018 - Blogs - Supervaroņu treniņi
Supervaroņi brauc uz Itāliju 2022
Supervaroņi brauc uz Slovēniju 2022
Rudens nometne Smeceres silā 2022
10. maijs, 2018 pl. 10:00, Nav komentāru
“Kā Tev patīk mūsu sala?”, man jautā kāds brīvprātīgais Pico do Ruivo kontrolpunktā.
“Tā ir neprātīgi skaista, bet es vairs šeit neatgriezīšos!”, es viņam godīgi atbildu.
“Kāpēc tā?” prasa vairāki neapmierināti brīvprātīgie vienlaicīgi.
“Nepārprotiet, šī ir lieliska sala, bet šis skrējiens nav priekš manis, tas ir par grūtu!” es pamatoju savu atbildi un izspiedis pēdējo smaidu šajā apstāšanās reizē, dodos Pico do Arieiro virzienā.
Ir 2017. gada 22. aprīļa agrs rīts un ticis galā ar Madeira Island Ultra Trail pirmajiem 70 kilometriem, es tiešām ticu tam, ko es saku un šī pārliecība saglabājas arī pēc finiša.
Rudenī, kad plānoju savu sacensību kalendāru 2018. gadam, Madeira tajā netiek iekļauta. Tikai tuvojoties pavasarim, kaut kur savā smadzeņu podā dzirdu klusu, jo klusu balsi, kas mani sauc atpakaļ. Ilgi šo balsi ignorēju, jo lai arī grūtības ir aizmirsušās, kalendārs man ir diezgan pilns un Madeirai vietas tajā nav.
Izšķirošais punkts ir TransGranCanaria. Tieku šeit tikai līdz vidum un tiklīdz noņemu savu sacensību numuru, balss manā galvā atgriežās ar krietni uzbāzīgāku sparu:
“Vecīt, Tev jābrauc uz Madeiru!”
Madeiras sala mani sauc un šoreiz es to sadzirdu!
Madeirā ierodos trešdienas rītā. Šoreiz esmu pilnīgi viens un tas nozīmē pilnīgu koncentrēšanos sacensībām. Pirmais treniņš sanāk jau uzreiz pēc ierašanās. Norezervētais hostelis ir 5km no pilsētas centra, kur mani izlaiž autobuss un protams, ka visi šie kilometri ir pret kalnu. Lēnām kāpju augšā un nejūtos kā sportists, kurš varētu pievarēt 115km līdzīgā apvidū.
Dienās pirms starta pārsvarā atpūšos un treniņi ir viegli. Pēdējos tempiņus esmu izskrējis vēl otrdien Londonā, bet Madeirā neko grūtu pirms sacensībām plānojis neesmu.
Ceturtdiena ietver expo apmeklēšanu un elites skrējēju prezentēšanu, kur es esmu vairāk skatītāju lomā un uz skatuves tieku uzaicināts vien pašās beigās, kad tiek taisīta bilde.
Došanās uz startu ir sarežģīts pasākums. Es un Naomi, elites skrējēja no Dienvidāfrikas, kas ievākusies manā hosteļa numuriņā vien pāris stundas iepriekš, dodamies ceļā jau 18:30, bet starts ir tikai pusnaktī. Vispirms mums vajag ar pilsētas autobusu tikt līdz centram, pēc tam ar reģionālo autobusu līdz Machico un no turienes ar organizatoru autobusiem līdz starta vietai Porto Moniz. Loģistikas plāns nobrūk jau pirmajā solī, kad pilsētas autobuss kavējās par 20minūtēm, bet par laimi viss beidzās labi un mūs līdz pilsētas centram nogādā mīlīgie hosteļa biedri no Dānijas. Tikai pa ceļam uz Machico atceros, ka aizmirsu paēst un pēdējo reizi esmu ēdis kaut kad pēcpusdienā. Naomi ir līdzīgā situācijā un pirms kāpjam pēdējā autobusā, mēs uzbrūkam degvielas uzpildes stacijas gardumu stendam. Gardumi gan te ir dikti nosacīti un šeit nedaudz sākās pirmā panikas lēkme. Ēdiens, ko tagad tiesāju ir vēl briesmīgāks kā tas, ko es ēdu parasti, bet līdz startam ir 3.5 stundas. Cerams šis nebeigsies slikti.
Spēcīgākā MIUT 2018 hosteļa komanda.
Starta vietā Porto Moniz nonākam jau vairāk kā stundu pirms starta. Ceļš uz šejieni ir pagājis ātri, jo visu ceļu esam norunājuši un ir pat izdevies aizmirst, ka pēc pāris stundām ir jāskrien. Stresa līmenis ir diezgan zems. Kā paredzēts, Porto Moniz ir diezgan vēss un es cenšos savu laiku pavadīt kādā restorānā, kur lēni tukšoju Pepsi pudeli. Mēģinu nenervozēt, bet viena no kājām visu laiku kratās un brīdī, kad nespēju vairs izturēt, dodos uz startu.
Pēdējās minūtes pirms starta paiet runājoties ar citiem elites skrējējiem un tikai minūti pirms starta es attopos ar kurtku mugurā. Ārā ir vēss, bet es zinu, ka pāris minūtes vēlāk kurtkā būs kārtīga cepšanās un panikas vadīts ātri ģērbju to nost.
KP0 Porto Moniz  – KP1 Fanal 13.9km
Distance: 13.9km; augstummetri: 1505; Posms ietver stāvu, bet relatīvi īsu kāpumu sākumdaļā, kam seko īss noskrējiens. Atlikusī posma daļa sastāv no gara kāpuma.
2. Aurelien Dunand-Pallaz 1:39:22; +1:51
3. Sebastien Camus 1:39:27; +1:56
4. Andris Ronimoiss 1:39:38; +2:07
Pirms gada esmu guvis labu mācību. Pirmajā kāpumā uz Fanal, es gandrīz sasniedzu savu maksimālo pulsu, pirmajā noskrējienā uz Chao da Ribeira divreiz izmeģīju potīti, bet otrajā kāpumā uz Estanquinhos es savas kājas pārvērtu par gumijlācīšiem. Šoreiz esmu gudrāks un sāku prātīgi. Kā ierasts, visi aiznesās, bet es līdzi nesteidzos un tā vietā pirmo kilometru pavadu sarunājoties ar Gediminas Grinius. Arī tad, kad sākās kāpums, es cenšos skriet ļoti prātīgi un kādā brīdī saprotu, ka esmu apmēram 15-20 pozīcijā. Mani tas pilnībā apmierina, jo zinu, ka puse no viņiem ir optimisti.
Pāris kilometrus cīnījušies ar diezgan stāvu kāpumu, kur es vairāk eju nekā skrienu, tiekam arī pie pirmā īsā noskrējiena. Tas nav ļoti sarežģīts, bet man ir liels prieks, cik komfortabli es te jūtos. Tā vietā, lai satrauktos par savu noturēšanos kājās, es esmu relaksēts un lielāko noskrējiena daļu pavadu sarunājoties ar Jaunzēlandes labāko taku skrējēju Scotty Hawker.
Līdzīgi kā pirms gada, mazajā miestiņā, kas šķir pirmo noskrējienu no pirmā kārtīgā kāpuma, ir pilns ar cilvēkiem un viņi visi ir šeit lai atbalstītu skrējējus. Pirms gada šeit skrēju kopā ar pirmajiem, bet šoreiz esmu nedaudz iepalicis, taču tas nemazina skatītāju atbalstu. Sajūtas ir fantastiskas.
Nākamie 10 kilometri ir pret kalnu. Cenšos sevi noturēt komforta zonā un tas ļauj šo kāpumu izbaudīt. Kur nepieciešams, es pāreju soļos, bet tiklīdz kāpums vairs nav stāvs, es lēnām skrienu. Pilsētas daļa kāpumam ir tāda pati kā pirms gada un šeit, līdzīgi kā pirms gada, lielākā problēma ir atrast ritmu uz kāpnēm. Šoreiz pakāpienus izdodas izmantot biežāk un brīžiem pat viņi palīdz. Tiklīdz esam ārpus pilsētas, ir sajūta, ka skrienam pa citām takām. Pirms gada, bija ilgstoši jāskrien blakus levadai, bet šoreiz nekas tāds nenotiek un tā vietā pārsvarā ir zemes ceļi, kas lēzeni ved augšup. Neskatoties uz to, ka kāpumā sevi ievērojami limitēju, es ik pa laikam kādu apdzenu un brīdī, kad esmu kalna augšā, man pašam liekās, ka esmu apmēram astotajā pozīcijā. Viss rit pēc plāna.
KP1 Fanal  – KP2 C. Ribeira 19.2km
Distance: 5.3km; augstummetri: 45; Viss posms lejup, vietām ļoti tehnisks.
1. Sebastien Camus 0:27:56
2. Sebastien Camus 2:07:23; +0:17
2. Aurelien Dunand-Pallaz 0:28:02; +0:06
3. Aurelien Dunand-Pallaz 2:07:24; +0:18
3. Jordi Gamito 0:28:14; +0:18
4. Andris Ronimoiss 2:09:04; +1:58
6. Andris Ronimoiss 0:29:26; +1:30
Pret nākamo noskrējienu man ir milzīgs respekts un es no viņa baidos. Brīžiem tas ir ļoti tehnisks un mans vienīgais mērķis ir nokļūt lejā bez liekiem incidentiem. Nedaudz grūtākajās vietās cenšos sevi piebremzēt, lai neiekļūtu nepatikšanās, bet taisnākajos gabalos spiežu no sevis ārā nedaudz vairāk, lai nezaudētu pārāk daudz laika. Brīdī, kad sāku dzirdēt cilvēku atbalstu lejā esošajā pilsētā, zinu, ka drīz šausmas būs galā un es būšu ticis galā ar vienu no grūtākajiem etapiem visā trasē. Atlikušo noskrējienu pieveicu bez problēmām un otrajā kontrolpunktā ieskrienu nezaudējot nevienu pozīciju. Pašam par to ir milzīgs lepnums un kamēr ēdu apelsīnus un dzeru kolu, uzzinu, ka esmu ceturtajā pozīcijā. Atriežu zobus smaidā – nav slikti, galīgi nav slikti.
KP2 C. Ribeira  – KP3 Estanquinhos 28.8km
Distance: 9.6km; augstummetri: 1385; Viss posms augšup. Vietām ļoti stāvs.
1. Sebastien Camus 3:35:29
1. Andris Ronimoiss 01:27:20
2. Aurelien Dunand-Pallaz 3:35:33; +0:04
2. Jordi Gamito 1:27:38; +0:18
3. David Hauss 3:35:36; +0:07
3. Sebastien Camus 1:28:06; +0:44
4. Andris Ronimoiss 3:36:24; +0:55
Zinu, ka priekšā mani sagaida visgrūtākais kāpums visā trasē. Pirmie divi kilometri šeit ir brutāli, tāpēc kontrolpunktā uzkavējos pāris ekstra sekundes, lai uzņemtu nepieciešamo enerģiju. Pirms gada man šeit gāja ļoti grūti un gribās, lai šoreiz man veiktos vismaz nedaudz labāk. Tas varētu nenākt viegli, jo pirms gada man šeit bija kompānija, bet šoreiz es kāpumu uzsāku pilnīgi viens. Metri šeit nāk grūti, bet augstummetri griežās kā labi iedarbināts Bleibleids. Pulkstenis rāda, ka temps ir nokrities līdz 16min/km, bet es esmu priecīgs par šādu rādītāju, jo tas ir ievērojams uzlabojums salīdzinot ar iepriekšējo gadu. Neskatoties uz to, gaidu, kad mani sāks apdzīt man aiz muguras esošie top skrējēji kā Grinius, Hawker, Olsen un citi. Tas nenotiek un sev aiz muguras es neredzu nevienu lukturi. Tiesa, arī priekšā ir tumsa.
Divus kilometrus vēlāk kāpuma stāvākā daļa beidzās un es nonāku vietā, kur trase joprojām ved augšup, bet slīpums jau ir krietni pieņemamāks. Pirms gada te nevarēju atsākt skriešanu, bet tagad tas notiek dabīgi un lai arī kāpumu neizbaudu, ļoti lielas ciešanas tas nerada. Šeit trase kļūst arī ievērojami atvērtāka un pēkšņi es sev priekšā redzu vairākus lukturus, tiesa, arī aizmugurē es redzu to pašu. Ir ļoti grūti noteikt vai es tuvojos pirmajiem un vai tie, kas man ir aiz muguras netuvojas man. Liekas, ka tuvāk ir pirmais variants un es uz pāris kilometriem ieslēdzu mednieka režīmu.
Tik ļoti aizraujos, ka kādā brīdī, skrienot nedaudz pret kalnu, aizķeros aiz akmens un lidoju. Gaisā vēl paspēju apmesties otrādi un piezemējos uz sāna un muguras. Izņemot pāris skrambas, man nekas nopietns nekaiš, bet ceļoties kājās tieku pie krampja augšstilba iekšpusē un uz kādu mirkli esmu spiests apstāties. Ja jau ir jāstāv, tad nolemju pačurāt. Man jau sen to ir gribējies izdarīt un šī ir lieliska iespēja.
Nākamajā kontrolpunktā nonāku bez papildus starpgadījumiem. No saviem sekotājiem esmu aizlaidies, bet kritiena dēļ arī priekšā ir tumsa. Tikai vēlāk, skatoties rezultātus, redzu, ka šo etapu esmu noskrējis visātrāk par visiem un par šo uzvarēto etapu man ir īpašs prieks. Tajās mazajās sūda kājelēs tomēr ir kaut kāds spēks.
KP3 Estanquinhos  – KP4 Rosario 37.4km
Distance: 8.6km; augstummetri: 0; Viss posms lejup.
1. Aurelien Dunand-Pallaz 4:19:14
1. Aurelien Dunand-Pallaz 00:43:41
2. Sebastien Camus 4:19:19; +0:05
2. David Hauss 0:43:48; +0:07
3. David Hauss 4:19:24; +0:10
3. Sebastien Camus 0:43:50; +0:09
4. Andris Ronimoiss 4:22:07; +2:53
5. Andris Ronimoiss 0:45:43; +2:02
Nākamais posms ir tikai lejup. Tā sākuma daļu atceros kā diezgan akmeņainu, bet šoreiz liekas, ka trasē (vai manās prasmēs) ir uzlabojumi un pārvietoties šeit var ļoti ātri. Esmu pamatīgi uz viļņa, jo pēc paša sarakstītā info uz numura redzu, ka iepriekšējo posmu esmu noskrējis ievērojami ātrāk kā pirms gada. Pēc mirklīša sākas arī akmeņi, bet šāds segums man vairs neliekas grūts un es lidoju. Brīdī, kad trase ievijās mežā, es nopriecājos, ka šeit ietaupīšu laiku salīdzinot ar pagājušo gadu, jo šeit man kāju sarāva krampī un nācās stāvēt. Nepaiet ne pāris sekundes pēc šīs priecīgās domas, kad kāja ir sarauta krampī un es stāvu. Šoreiz pie vainas ir otra kāja nevis tā, kas nokrītot, bet muskulis ir tas pats. Sasodīts, kāpēc es magnija kursam piegāju tik pavirši un kāpēc es turpinu atlikt vizīti pie uztura speciālista?
Lēnām atsāku kustību un tālāk jau atkal iet labi, tomēr zinu, ka esmu zaudējis laiku un nolemju ieslēgt aizsardzības taktiku. Tā vietā, lai censtos apdzīt tos, kas man ir priekšā, es centīšos noturēt aiz sevis tos, kas man seko. Līdz Rosario kontrolpunktam tas arī izdodas, bet pēc tam, kad tur esmu parunājies ar brīvprātīgajiem un taisos doties prom, kontrolpunktā ierodās Jordi Gamito. Sasodīts, viņš ir tuvu!
KP4 Rosario  – KP5 Encumeada 44.3km
Distance: 6.9km; augstummetri: 680; Sākumā nedaudz uz leju, bet pēc tam kāpums. Etapa beigas lejup pa asfaltu.
1. David Hauss 5:10:47
1. Andris Ronimoiss 00:50:07
2. Aurelien Dunand-Pallaz 5:10:48; +0:01
2. Jordi Gamito 0:51:14; +1:07
3. Sebastien Camus 5:11:40; +0:53
3. Sebastien Camus 0:51:23; +1:16
4. Andris Ronimoiss 5:12:14; +1:27
Mēģinu aizbēgt. Gamito kontrolpunktā pavada ievērojami mazāk laika nekā es un tāpēc ir tuvu. Sākumā ir nedaudz jāpaskrien uz leju, bet diezgan drīz sākās kārtējais kāpums. No šī kāpuma neatceros pilnīgi neko. Vai nu tas nav bijis pietiekami izaicinošs vai arī es nakts aizsegā esmu iegājis nedaudz transā un domas ir bijušas citur. Lielas mākslas jau te nav, liec vienu kāju priekšā otrai un dari to pēc iespējas ātrāk.
Jāatzīst, ka kopumā man sanāk labi, jo brīdī, kad esmu sasniedzis virsotni un nonāku uz asfaltēta ceļa, Gamito aiz muguras nav manāms. Priekšā nedaudz atpūtas. Nākamie divi kilometri ir lejup pa asfaltētu ceļu un lai arī es te neslinkoju, nevarētu arī teikt, ka ieguldu ļoti daudz enerģijas. Neesmu pat pusceļā un tāpēc augšstilbi vēl ir jāpataupa.
Kamēr es skrienu lejup pa asfaltēto ceļu, lēnām sāk smidzināt lietus. Godīgi jāatzīst, ka šoreiz laika prognozi neapskatījos un lietus mani pārsteidz. Neko daudz tas manā plānā nemaina. Sliktākajā gadījumā pēc 15 kilometriem tikšu pie sausa krekla un ja līs stipri, arī pie cepures. Tiesa jau tagad ir skaidrs, ka trase paliks lēnāka un akmeņainie posmi pārvērtīsies par slidotavu.
Kontrolpunkā iestiprinos un sniedzu fiksu interviju. Esmu runīgs un sabiedrisks un tā sacensībās vienmēr ir laba zīme.
KP5 Encumeada – KP6 C. Freiras 59.6km
Distance: 15.3km; augstummetri: 890; Sākumā lejup, kam seko īss, bet ļoti stāvs kāpums. Vēlāk garš kāpums un vēl garāks tehnisks noskrējiens. Posma beigu daļā īss kāpums.
1. Aurelien Dunand-Pallaz 7:04:28
1. Aurelien Dunand-Pallaz 1:53:40
2. Sebastien Camus 7:09:27; +4:59
2. Sebastien Camus 1:57:47; +4:07
3. Andris Ronimoiss  7:10:11; +5:43
3. Andris Ronimoiss 1:57:57; +4:17
Dodos atpakaļ ārā. Līt ir sācis stiprāk un tas sāk palikt nedaudz nepatīkami. Šis ir ļoti svarīgs posms. Tas ir viens no garākajiem etapiem un sevī ietver vairākus riebīgus elementus. Sākums ir viegls, bet pavisam drīz es nonāku pie kāpuma ar trubu. Šis manā uztverē ir viens no riebīgākajiem posmiem visā trasē, bet tā riebīgumu var saprast tikai tad, kad to ierauga. Tas ir tikai kilometru garš, bet ļoti stāvs. Pilsetas gaismas var redzēt ļoti augstu kalnā un ja nezin, ka tik augstu nav jākāpj, var ātri iedzīvoties depresijā. Papildus spriedzei, diezgan labi var redzēt skrējējus gan priekšā, gan aizmugurē. Par skrējējiem priekšā esmu priecīgs. Lai arī jau krietnu laiku esmu bijis tuvu viņiem, ļoti sen neesmu redzējis viņu lukturus un tagad tos ieraugot ir prieks. Par lukturi sev aiz muguras nepriecājos. Gamito neļauj man atslābt ne mirkli un nemitīgi turpina man sekot.
Kāpums ir nogurdinošs. Cauri lietum velkos augšā. Brīžiem pāreju uz visām četrām, bet pēc vienas no šādām reizēm nepadomāju, ka esmu apakšā zem sasodītās trubas, ceļos augša un atdauzu pakausi. Nekas daudz nav cietis, tikai neliels būkšķis. Ar visu to, izskatās, ka no Gamito nedaudz atraujos, bet priekšā esošie skrējēji nāk arvien tuvāk. Brīdī, kad skrējējs man priekšā ir piebeidzis kāpumu un pazūd aiz līkuma, uzņemu laiku un brīdī, kad esmu turpat, ir pagājušas vien 90 sekundes. Tas nav neko daudz un man ir sajūta, ka drīz būšu top3. Protams, ar noteikumu, ka Gamito mani beidzot nenoķers.
Kādu brīdi ķermenis var izbaudīt skriešanu pa līdzenumu un brīžiem pat uz leju. Šeit trase met daudzus jo daudzus līkumus un ik pa laikam priekšā var redzēt trešo vietu un brīžiem pat otro. Tiesa, tas strādā arī uz aizmuguri un arī Gamito mani ik pa laikam redz. Brīdī, kad atkal sākās kāpums, esmu jau savam priekšā esošajam konkurentam diezgan tuvu, bet tad pēkšņi mans lukturis, bez īpaša brīdinājuma, izslēdzās. Labi, ka tobrīd kāpju pret kalnu, bet pat ar visu to paspēju paspert divus soļus, pirms pilnībā apstājos. Negribās pat domāt, kas būtu noticis, ja es tajā brīdī skrietu lejup. Lukturis ir izturējis nedaudz vairāk kā sešas stundas un šoreiz pats vien esmu vainīgs, ka tā resursus brīžiem nepietaupīju.
Ir pilnīga tumsa. Neredzu tālāk par 20cm. Noņemu somu un mēģinu atrast otru lukturi. Tas nav vienkārši, jo nevaru sataustīt somas rāvējslēdzēju. Zinu, ka Gamito ir tuvu un tas varētu mani glābt, tomēr mēģinu iztikt bez tā un pēc brīža esmu uzlauzis somu un izvilcis otru lukturi. Šis ir slavenais lukturis ar kuru es pirms gada Kanārijās gandrīz nositos, bet tas ir vairāk nekā nekas. Atsāku kustību un lai arī redzamība ir ievērojami vājāka, uz priekšu es tieku.
Neskatoties uz palielo aizķeršanos, pāris kilometrus vēlāk esmu noķēris trešajā vietā esošo David Hauss un vismaz uz kādu laiku esmu Pasaules tūres posma labāko trijniekā. Hauss no manis saņem uzmundrinājumus, bet izskatās, ka viņam neiet labi. Turpinu savu aizsardzības taktiku, tikai šoreiz man jāaizstāv jau krietni vērtīgāka pozīcija.
Līst ar vien spēcīgāk un kopā ar miglu un manu vājo lukturi, redzamība ir vāja. Zinu, ka drīz būs sarežģīts noskrējiens un saprotu, ka šis nebūs risinājums. Tiesa pirms ķeros klāt pie lukturu jautājuma, nedaudz pazaudēju marķējumu. Skatos atpakaļ vai tur nemana kādu lukturi, bet tur ir tumsa un tieši tāds pats skats ir arī priekšā. Mēģinu uzlikt trasi savā Suunto, bet šķiet, ka esmu lejuplādējis kļūdainu failu, jo tur neko nerāda un uz ekrāna ir paziņojums, ka esmu nost no trases. Vai tiešām es būšu palaidis garām kādu pagriezienu? Turpinu lēnām, jo negribās lieki tērēt enerģiju skrienot nepareizajā virzienā, tomēr pēc mirkļa izrādās, ka trauksme ir bijusi velta un es priekšā ieraugu marķējumu.
Sāku risināt luktura jautājumu. Vēlreiz velku nost somu un velku ārā labo lukturi. Man viņam ir rezerves akumulators (Paldies, Juri!!!), bet problēma šeit ir tā, ka tukšo akumulatoru nav nemaz tik vienkārši noņemt un ņemot vērā, ka man tam arī nav laika, mēģinu skriet ar diviem akumulatoriem uz galvas. Tukšais stāv stabili, bet pilno mēģinu nostiprināt tā, lai tas pārāk nekratās. Kopumā operācija ir sekmīga un lai arī ik pa laikam šī instalācija ir jāpielabo, man atkal ir kvalitatīva gaisma.
Sekojošajā noskrējienā esmu ļoti uzmanīgs. Pēdējā tumsas stunda, migla, lietus un nu jau ļoti slidenie akmeņi nav laba kompānija. Zinu, ka šis ir pēdējais grūtais noskrējiens un lai arī pēc tam arī ir tehniski etapi, tie būs gaismā un gaismā es esmu neapturams. Lēnām tipinu lejup un gaidu, kad mani beidzot noķers Gamito. Rēķinu, ka esmu pavisam tuvu kontrolpunktam, bet kilometri tik turpina nāk klāt un es joprojām skrienu lejup. Šķiet, ka noskrējiena lejasgala ir veiktas nelielas izmaiņas trasē un nu šis etaps ir palicis garāks. arī pirms paša kontrolpunkta mani sagaida vilšanās. Pirms gada šeit bija iespēja skriet augšup pa asfaltētu ceļu, bet šoreiz mēs tiekam iedzīti kaut kādā akmeņu laukā un pavisam drīz jau ir jāraušās augšā pa stāvu nogāzi. Iedzīvojos kārtējā krampī, bet nu jau esmu iemācījies tos ignorēt un sažmiedzis zobus turpinu kāpšanu.
Lielajā kontrolpunktā ierodos labā omā. Lai arī šis etaps noteikti neizdevās kā plānots, esmu pakāpies uz trešo vietu un īsi pirms kontrolpunkta esmu redzējis sev priekšā arī otro vietu. Atjaunoju želeju krājumus un vēlreiz samainu lukturus. Ir gaišs, bet priekšā vēl ir 4 tuneļi, kur lukturis noderēs, tiesa, tur var iztikt arī ar vājo, bet vieglo versiju.
Kontrolpunktā pavadu daudz laika. Atkal tieku nointervēts, bet vairāk skraidu apkārt un esmu neorganizēts. Šeit arī satieku savu jauno asistentu Goncalo, kurš mūsu sarunas vidū paziņo, ka es uzvarēšu. Pasmejos un dodos atrādīt ekipējumu, bet arī šeit Goncalo ir klāt ar kameru un vēlreiz noteic: “šis puisis uzvarēs!”
Izskrienu ārā no kontrolpunkta, sāku skaļi smieties un pie sevis nosaku: “Maybe I will!”
KP6 C. Freiras – KP7 Pico Ruivo 70.4km
Distance: 10.8km; augstummetri: 1370; Īss posms lejup, kam seko ļoti garš un vietām stāvs kāpums.
1. Aurelien Dunand-Pallaz 9:13:26
1. Andris Ronimoiss 2:04:00
2. Andris Ronimoiss 9:14:11; +0:45
2. Aurelien Dunand-Pallaz 2:08:58; +4:58
3. Sebastien Camus  9:18:48; +5:22
3. Sebastien Camus 2:09:21; +5:21
Šeit ir trases vienīgais reversais posms un šeit vispirms satieku itāļu skrējēju Ludovisi, bet pēc tam redzu arī savu komandas biedru Inov8 komandā no Lielbritānijas Damian Hall, bet uzreiz aiz viņa lietuvieti Gediminas Grinius. Nav ne mazākās nojausmas cik tālu viņi ir aiz manis, bet ir skaidrs, ka 15-20 minūšu attālumā ir daudz skrējēju un viens neliels plīsiens var novest pie pamatīga kritiena pozīcijās.
Arī šī trases daļa ir nedaudz mainīta. Tā vietā, lai skrietu pa asfaltu un uzreiz sāktu kāpumu, mēs tiekam izdzenāti pa dažādiem mazdārziņiem. Kādā brīdī, izskrienot ārā no viena no tiem, es zaudēju uzmanību un aizskrienu nepareizi. Noskrienu nepareizajā virzienā 200m un saprotu, ka marķējuma vairs nav. Griežos atpakaļ un dabūju dažus liekus augstuma metrus, bet brīdī kad atgriežos uz trases, krustojumā parādās Gamito.
Esmu dusmīgs. Esmu lieki iztērējis 2minūtes un tagad man vairs nav tik ļoti sargātā pārsvara. Tiklīdz sākās kāpums, dusmās ieslēdzu savu labāko kalnu ātrumu un pāris minūtes vēlāk no Gamito man aiz muguras vairs nav ne miņas.
Dusmas nepazūd un šajā kāpumā es esmu ļoti agresīvs. Tas nes augļus. Jau pašā kāpuma sākumā pamanu sev priekšā Sebastien Camus un tiklīdz esmu viņam pavisam tuvu, atrodu vēl lielāku pārnesumu un aiznesos garām kā stāvošam. Pāris minūtes vēlāk man aiz muguras ir klusums.
Man šis kāpums patika pirms gada un patīk arī tagad. Jā tas ir garš un brīžiem stāvs, bet es viņā varu atrast labu ritmu un man viņš padodas. Esmu drošs, ka tuvojos arī pirmajai vietai un brīdī, kad esmu jau pavisam tuvu virsotnei, mana pārliecība apstiprinās. Pārsimts metrus priekšā ir sacensību līderis.
Džokera izmirkušajā sejā parādās smaids. Nepanikoju! Zinu, ka man vēl ir ļoti daudz laika, lai apdzītu priekšā esošo skrējēju un es gribu šo procesu izbaudīt. Francūzis Dunand – Pallaz mani redz un tas šobrīd ir viss, kas man ir vajadzīgs. Iesēt bailes, dot cerību, bet vēlāk šo cerību sagraut!
Kontrolpunktā nonāku otrajā pozīcijā, bet francūzis šeit ir ieradies vien 45 sekundes pirms manis. Piecu minūšu pārsvars ir praktiski sadeldēts. Kā ierasts paprasu Pepsi un apelsīnus, bet redzu, ka francūzis mielojas ar kūku un es arī nolemju to pamēģināt. Mielojas gan ir smalkjūtīgi teikts. Francūzis ar vienu roku kūku stūķē mutē, bet ar otru stūķē ekstra gabaliņus kabatās. Man tās ir labas ziņas. Neviens skrējējs, kurš jūtās stiprs, nekad tā nedarītu un šis izskatās nedaudz pēc izmisuma soļa – visticamāk viņš jūtas izsalcis un nedaudz novārdzis un manā Bailes, cerības, sagrāve plānā tas iederās izcili.
KP7 Pico Ruivo – KP8 Chao da Lagoa 79.8km
Distance: 9.4km; augstummetri: 545; Miksēts reljefs ar ļoti tehniskiem etapiem.Beigu daļa lejup.
1. Andris Ronimoiss 10:24:13
1. Andris Ronimoiss 1:10:02
2. Aurelien Dunand-Pallaz 10:26:47; +2:34
2. Aurelien Dunand-Pallaz 1:13:21; +3:19
3. Sebastien Camus  10:35:31; +11:17
3. Damian Hall 1:16:11; +6:09
Kontrolpunktu pametu apmēram 20 sekundes pēc francūža, bet nepilnu kilometru vēlāk esmu jau viņam tuvu aiz muguras, bet vēl pēc mirklīša nenociešos un izvirzos vadībā. Tiklīdz esmu garām, manā sejā parādās triumfuāls smaids. Zinu, ka tā nav smuki, bet ir noticis kas nozīmīgs. Pirmo reizi Pasaules tūres ietvaros, es esmu pirmajā vietā. Labi precizēšu. Pirmo reizi esmu pirmajā vietā neskaitot pirmos desmit trases kilometrus. Mirkli pēc smaida, parādās neliels lampu drudzis. Ko darīt tālāk? Līdz finišam ir atlicis krietns maratons un lai arī francūzis ir apdzīts, tas nenozīmē, ka kūku ietekmē viņš nevar atjēgties. Tāpat arī nav zināms, kas notiek tālāk man aiz muguras. Ja nu ir kāds, kurš strauji man tuvojās? Lieki nefilozofēju un mēģinu izpildīt sagrauj fāzi.
No Pico Ruivo uz Pico Areeiro ved sasodīti skaista taka, bet šodien ir apmācies un neko daudz te redzēt nevar. Pat ja varētu, diez vai man tas izdotos. Viss ir slapjš un šajā posmā ir diezgan svarīgi skatīties zem kājām, jo bieži vien dažu metru attālumā ir krauja, kur iekrītot obligātā ekipējuma svilpe un folija sega varētu nelīdzēt. Mēģinu pa tehnisko posmu atrauties no francūža, bet ļoti lielu pārsvaru neiegūstu. Ik pa laikam ir ļoti īsi, bet ļoti stāvi kāpieni pa kāpnēm un izskatās, ka šeit es pat esmu nedaudz lēnāks, bet tiklīdz ir nedaudz taisnāks, pārsvars pieaug. Drīz vien ir klāt arī tuneļi. Man lukturis ir jau gatavībā, bet par francūzi neesmu tik drošs un tāpēc šeit vēlos pazust cauri cik ātri iespējams, lai viņam ar savu gaismu nepalīdzētu.
Brīdī, kad esmu pavisam tuvu Pico Areerio, parādās vesela virkne ar fotogrāfiem. Bildes šeit var sanākt smuku smukās, bet ņemot vērā, ka jādodās ir pret kalnu, pārsvarā tas notiek ejot un līdz ar to bildes nekam neder. Pieveicu pēdējos kāpumiņus un skatītāju atbalstīts uzsāku noskrējienu. Paskatos atpakaļ un francūzis joprojām ir tuvu, redzēs kā mums abiem ies noskrējienā.
Pārgājiens Pico Areeiro tuvumā
Sākuma daļa noskrējienam ir nedaudz tehniskāka kā es to atceros. Šeit mēģinu ātri iznavigēt pa akmeņaino taku un kopumā man tas padodās labi. Kādā brīdī ir jāpievar pavisam lēzens kāpums un šeit es pārvietojos tik labā ātrumā, ka esmu drošs, ka no francūža atraujos. Tas arī apstiprinās, jo brīdī, kad es esmu jau ar kāpumu ticis galā, francūzis tikai parādās aiz līkuma. Mans pārsvars noteikti ir pieaudzis un tajā brīdī vēlos kaut man būtu pieejama zelta zivtiņa ar vienu vēlēšanos kabatā. Tā būtu gaužām vienkārša, es līdz finišam Machico vairs nevēlos redzēt nevienu no sacensību dalībniekiem. Zivtiņas man nav, bet vēlēšanās piepildās!
Ieskrienot kontrolpunktā satieku savu asistentu, kurš smaidīgs paziņo, ka viņš taču esot teicis, ka es uzvarēšu. Atbildu, ka vēl jau nekas nav beidzies, bet mani argumenti viņu ne visai interesē. Jautāju cik tālu man aiz muguras ir nākamie skrējēji, bet skaidrs, ka viņš neko nezin. Trešā vieta esot tālu, bet cik tālu, to tā arī nesaprotu un šis info vairāk izklausās pēc minējuma nevis reāla fakta. Informēju, lai brīdī, kad ieskrien otrā vieta, viņš sāk bļaut tā lai es dzirdu, bet arī tas netiek izdarīts. Bezcerīgs asistents, kuram vēlāk par sodu tiek piešķirts uzdevums mani aizvest uz ribiņu restorānu un pončas testēšanu.
Nejēdzīgais asistents un viņa sieva
KP8 Chao da Lagoa – KP9 Poiso 90.4km
Distance: 10.6km; augstummetri: 675; Pirmā puse pārsvarā lejup, pārsvarā tehniski vienkārši. Otrā daļa kāpums. Vietām ļoti stāvs, beigu daļa lēzenāka.
1. Andris Ronimoiss 11:38:21
1. Andris Ronimoiss 1:14:08
2. Aurelien Dunand-Pallaz 11:45:50; +7:29
2. Javi Dominguez – Ledo  1:18:14; +4:06
3. Sebastien Camus  11:58:26; +20:05
3. Aurelien Dunand-Pallaz 1:19:03; +4:55
Turpinās noskrējiens. Šeit nekā ļoti sarežģīta nav un es varu lidot tuvu maksimālajam ātrumam. To arī cenšos darīt. Ticības, ka varētu uzvarēt vēl īsti nav, bet tajā pašā laikā es joprojām vairāk aizsargājos un cenšos savus ātrumus nedaudz ierobežot tā, lai paliek spēks arī beidzamajiem kilometriem. Jāpataupās arī tāpēc, ka priekšā ir pēdējais kāpums. Šeit trase ir nedaudz izmainīta salīdzinot ar iepriekšējo gadu un tāpēc es ceru, ka kāpums būs uztaisīts nedaudz maigāks, bet manas cerības, protams, ir veltas. Kāpums, visticamāk pa pašu organizatoru izdomātu taku, ir atstāts un es, bez lielas sajūsmas sāku viņā rausties.
Zinu, ka šis ir izšķirošs mirklis, ja šeit nesalūzīšu, tad viss būs labi, jo tālāk ir man piemērots reljefs – garas taisnes un viegli noskrējieni. Cītīgi kāpju un pēc sajūtām esmu krietni labākās pozīcijās kā pirms gada. Toreiz es šeit nodarbojos ar sms sūtīšanu, bet tagad koncentrējos kāpšanai. Liekās, ka sanāk un lai arī ik pa laikam krūmos kaut kas nočab, tās ir tikai ķirzakas un no konkurentiem nav ne miņas.
Ticis galā ar kāpuma stāvo daļu nonāku klajumā, kur tālu priekšā ir redzama nākamā kāpuma daļa. Nopriecājos, ka šeit varēšu redzēt cik tālu aiz manis ir sekotāji, bet brīdī, kad esmu ticis kāpumam līdz pusei un paskatos atpakaļ, nākās vien nopūsties – sūda mākoņi visu ir pārvērtuši miglā.
Īsi pirms Poiso kontrolpunkta esmu sasniedzis savu lielāko krīzi sacensībās. Kāpumā, kur vajadzētu saņemties un paskriet, es pārvietojos ejot un tas mani pamatīgi sanikno. Ja es šāda vājuma brīža dēļ pazaudēšu savu pārsvaru, tad tā būs pamatīga izgāšanās. Brīžiem mēģinu paskriet, bet pārsvarā tomēr eju.
Par krīzi liecina arī tas, ka es visiem prasu, cik liels ir mans pārsvars. Skaidrs, ka neviens nezin un tāpēc es aizsūtu ziņu uz mājām. Ātri saņemu atbildi, ka pārsvars ir piecas minūtes un tas mani nomierina, bet satraukumu atkal atgriež nejēdzīgais asistents, kuru satieku Poiso kontrolpunktā. Kad jautāju, cik tālu ir nākamais, viņš saka, ka nezinot, bet iepriekšējā kontrolpunktā viņš esot ieradies mirkli pēc manis. Satraukts ieēdu apelsīnus, uzdzeru ūdeni un tinos prom.
KP9 Poiso – KP10 Portela 99.2km
Distance: 8.8km; augstummetri: 30; Tehniski vienkāršs noskrējiens
1. Andris Ronimoiss 12:23:13
1. Andris Ronimoiss 0:44:52
2. Aurelien Dunand-Pallaz 12:35:19; +12:06
2. Jordi Gamito 0:45:29; +0:37
3. Sebastien Camus  12:46:13; +23:00
3. Javi Dominguez – Ledo 0:45:44; +0:52
Par laimi nākamais etaps ir viegls un uz leju. Ātri atgūstu enerģiju un lai arī joprojām neeju uz maksimumu, cenšos skriet aktīvi. Tas izdodas. Kilometru laiki ir pārsvarā zem 5min/km. Tas nav šeit ātrākais iespējamais temps, bet tajā pašā laikā zinu, ka pat ja kāds ir ātrāks, ļoti daudz mans iegūtais laiks zaudēts netiek. Sākumā paskrējis pa dažādām šaurām un dubļainām taciņām, es sāku sapņot par zemes ceļu. Kad jau sāk likties, ka šis zemes ceļš būs bijis kādās citās sacensībās vai arī, ka esmu to izdomājis, es beidzot uz tā nonāku un šeit temps paliek vēl ātrāks.
Kādā brīdī ieskatos savā telefonā un ziņa no mājām vēsta, ka mans pārsvars ir sasniedzis septiņas minūtes un divdesmit sekundes. Šis ir tas brīdis, kad man viss pēkšņi ir skaidrs:
Portelas kontrolpunktā ierodos labā garastāvoklī. Līdz finišam ir vēl apmēram 16 kilometri, bet viss grūtākais jau ir aiz muguras un man ir patiešām jāpapūlās, lai šo pārsvaru izsētu. Kontrolpunktā vienalga apjautājos, cik tālu man aiz muguras ir otrā vieta un man uz datora tiek parādīta karte, kur redzams mana un francūža atrašanās vieta. Izskatās tālu un es apmierināts dodos prom.
KP10 Portela – KP11 Larano 104.4km
Distance: 5.2km; augstummetri: 35; Pirmie kilometri pa taisni, pēc tam lejup.
1. Andris Ronimoiss 12:55:00
1. Javi Dominguez – Ledo 0:30:41
2. Aurelien Dunand-Pallaz 13:11:07; +16:07
2. Jordi Gamito 0:31:36; +0:55
3. Sebastien Camus  13:20:34; +25:34
3. Andris Ronimoiss 0:31:47; +1:06
Izskrienot no kontrolpunkta, man sāk sekot kāds puisis ar kameru un kamēr es kārtoju ekipējumu, paspēju sniegt nelielu interviju. Seko vairāki kilometri pa taisni un šeit temps turās ap 5min/km. Nedaudz to palēlina konstantā skriešana cauri peļķēm, bet kopumā ar savu ātrumu neesmu apmierināts. Jā, no vienas puses joprojām kaut kam taupos, bet no otras puses, pa šādu segumu un reljefu, vajadzētu skriet stipri vien ātrāk.
Pašās etapa beigās ir kilometru garš, tehnisks noskrējiens. Šeit esmu ekstra uzmanīgs. Zinu, ka zaudēta minūte šeit būs nieks, bet ja satraumēšos, tad varu visu iekrāto pārsvaru ātri izsēt. Prātīgi noklumburēju lejā un atkal jau smaidīgs ierodos pēdējā kontrolpunktā. Pirms paspēju tajā ieskriet, kāds atbalstītājs trases malā mēģina mani iemūžināt, bet es saku, ka tāda bilde nekam neder. Nostādu viņu pareizajā pozīcijā, pats nostājos tā, lai aiz muguras ir okeāns un tiek uzņemta jau krietni kvalitatīvāka bilde.
Pēdējā kontrolpunktā ir pilns ar jautriem mediķiem. Teorētiski šeit apstāties nevajadzētu, bet jūtos drošs par savu pārsvaru un tāpēc atļaujos to izdarīt. Ierastās procedūras ar kolu un apelsīniem un esmu prom.
KP11 Larano – KP12 Machico 116.2km
Distance: 11.8km; augstummetri: 80; Sākuma daļa praktiski taisna, pēc tam salīdzinoši vienkāršs skrējiens lejup un tad atkal taisne.
1. Andris Ronimoiss 13:57:10
1. Jordi Gamito 1:00:44
2. Aurelien Dunand-Pallaz 14:19:05; +21:55
2. Andris Ronimoiss 1:02:10; +1:26
3. Jordi Gamito  14:22:28; +25:18
3. Javi Dominguez – Ledo 1:03:00; +2:16
Jau pa ceļam uz Portela esmu saņēmis ziņu, ka mans pārsvars ir 12 minūtes. Tas man ļauj būt relaksētam un domāt tikai par drošu nokļūšanu finišā. Tiesa ir viens papildus motivators, kas liek man kustēties. Rēķinu un saprotu, ka pie laba finiša posma, es varu iekļauties 14 stundās. Tas būtu labs sasniegums un cenšos uz to tiekties.
Temps pa šauro, bet pārsvarā taisno taku ir nedaudz virs 5min/km. Lēni, bet ik pa laikam ir nelieli šķēršļi, kas to ietekmē. Pavisam drīz man pievienojās kāds skrējējs no Vācijas, kurš jautā vai varot man paskriet līdz un pafilmēt. Piekrītu, bet pēc tam, kad puisis man aiz muguras ir arī vēl kilometru vēlāk, sākam pļāpāt. Runājoties sāk aizmirsties, ka esmu sacensībās. Kājas zin, ko darīt un domāt te īsti vairs nav par ko, jo trase ir zināma un īsti nomaldīties nav kur. Šādi noskrienam kādus piecus kilometrus un tikai tad, kad vācietis ir devies prom, lai kāptu mašīnā un paspētu uz manu finišu, es atskārstu, ka šādam atslābumam ir arī sliktā puse – neesmu sekojis līdzi savam tempam un tas izredzes iekļauties 14 stundās pasliktina.
Nedaudz saņemos un skrienot gar skaistajām Madeiras levadām atkal spēju sasniegt tempu 4:40min/km robežās. Jau ieskrienot Machico, pilsētā, kurā atrodās finišs, esmu drošs, ka savu jauno mērķi izpildīšu. Drošības pēc gan uzjautāju, cik tālu ir līdz finišam un brīdī, kad saņemu atbildi, ka līdz finišam ir 5 vai 6 kilometri saprotu, ka kārtējo reizi esmu velti dzesējis muti.
Realitātē līdz finišam ir 1.5 kilometrs un es tam strauji tuvojos. Mani sagaida ļoti daudz cilvēku. Visi grib uzsist pieci un visi mani skaļi atbalsta, bet man vēl ir palicis pēdējais uzdevums – finiša lēciens! Teorijā tas izklausās viegli, bet pēdējo 14 stundu laikā mani ir pārsteigušas vismaz 10 kramju epizodes augšstilba iekšpusēs un būtu muļķīgi, ja tas notiktu arī finiša lēcienā. Viss beidzās labi – izlecu, saķeru finišā lenti un smaidu!
“Kā Tev patīk mūsu sala?”, man jautā katrs otrais satiktais madeirietis pēc finiša.
“Tā ir neprātīgi skaista!”, es viņiem godīgi atbildu.
“Vai Tu nākamgad atgriezīsies?” prasa visi kā viens.
“Ši ir lieliska sala un es būšu atpakaļ!”  es jautri atbildu, sabāžu padusē savas balvas un dodos Spānijas virzienā!
Secinājumi (daži varbūt noderīgi arī citiem):
*Man vienmēr gribās sevi salīdzināt ar labākajiem, jo tikai tā es varu augt. Salīdzinot ar iepriekšējo gadu trase bija savus 4-5 kilometrus (20-30min) garāka. Skaidrs, ka ar Francois D’Haene (13:05:44) laiku es tāpat nekonkurētu, bet prieks, ka šāda līmeņa čaļi vairs nav neaizsniedzamā attālumā. Kas zin, varbūt jāsāk meklēt lielāks skalpu skapis.
*Madeira Island Ultra Trail ir ļoti tehniski sarežģīta un grūta trase un 7700 augstuma metri pārsvarā ir ar ievērojamu stāvumu. Neskatoties uz to, izlēmu startēt bez nūjām (vairāk finansiālo apsvērumu dēļ) un beigās savu izvēli nenožēloju. Lielākā daļā kāpumu ir vai nu akmeņaini vai nu sastāv no betona kāpnēm un šādā segumā nūjas iedurt ir grūti. Jāatzīst, ka daudz no tiešajiem konkurentiem man nepiekrita.
*Trase, kur nepieciešama dzelzs mugura (kāpumu dēļ) un dzelzs augšstilbi (trepju noskrējienu dēļ).
*Lielīties, ka citi ir mīkstie, jo kalna galā velk ārā no somas kurtkas, ir forši, bet ja pēc tam astoņas dienas (pagaidām) ir jāslimo, tad varbūt nav nemaz tik forši. Tiesa, diez vai es arī tagad vilktu ārā kurtku, tā tomēr ir mīksto pazīme.
*Noskrējienus var ievērojami uzlabot arī tad, ja to dara uz 11metru paugura Sarkandaugavā. Vismaz to noskrējienu daļu, kura sastāv no bailēm un nedrošības.
*Šoreiz pirms sacensībām nebija lampu drudža. Droši vien pieredzes jautājums. Likās jau, ka tas varētu nospēlēt arī par sliktu, bet ultrā laikam miers un pārliecība nav slikta lieta.
*Kārtējo reizi pārliecinājos. Lēnāk sāksi, tālāk tiksi.
*Vai kontrolpunktā pavadītas 2-3minūtes ir lieki iztērēts laiks, ja pēc tam esi enerģisks un pozitīvs? Kā šo pašu efektu panākt 30 sekundēs?
*Taupījos, taupījos, taupījos un beigās finišā ieskrēju svaigs. Jāmācās sevi piespiest strādāt cītīgāk!
*Milzīgs prieks par to, ka ziemas treniņi ir atnesuši vēlamo rezultātu. Jau TGC jutu, ka esmu krietni spēcīgāks kā iepriekš, bet nepaveicās. Paris Eco Trail pievīla laikapstākļi, bet šeit viss sastājās kā vajag.
UTMB 2022 | Supervaroņu sarunas #035
Latvijas čempionāts taku skriešanā un vasaras aktualitātes | Supervaroņu sarunas #034
Artūrs Vadzis | Supervaroņu sarunas #033
Anetes Lavaredo, Andra Transkarukera un jūlija aktualitātes | Supervaroņu sarunas #032
Pavasara aktualitātes | Supervaroņu sarunas #031
Irita Puķīte | Supervaroņu sarunas #030 no Supervaroņu Backyard ultras
Gvido Kalniņš | Supervaroņu sarunas #029 no Supervaroņu Backyard ultras