lv lv fi lv lv lv lv pt lv lv en lv lv de en lv lv lv lv lv lv lv lv sk lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv ko lv lv en lv lv fi lv lv lv vo nl lv lv pl lv de lv lv lv lv lv lv lv lt sv lv lv lv de lv lv sv lv hbs_lat rm lv id lv lv lv lv lv lv en lv pt
Novērtē rakstu: Atzīme 0 no 0 balsīm
2008. gada 14. jūlijs 13:15 Komentāru nav
morālā panika un Londonas naži
Par morālo paniku dēvē kādas grupas vētrainu vēršanos pret kādu parādību vai citu grupu, kurā tiek saskatīts nopietns apdraudējums. Tas ir morālais krusta karš pret to, kas tiek uzskatīts par ļaunumu, bez garantijas, ka šī grupa vai parādība no tiesas ir pie kaut kā vainojama. Atbilde uz jautājumu, kāpēc pašlaik aktuāls ir tieši šis jautājums, ne vienmēr ir racionāli pamatojama, taču morālā panika to ļauj skaidrot kā cilvēku emocionālitātes izpausmi.
Turpinājumā — stāsts ar gluži parastu piemēru, kā šī parādība izpaužas mūsdienās.
Priekšstati par to, kas ir lielākais drauds sabiedrības vērtībām un interesēm, mainās laiku pa laikam, un šiem priekšstatiem ne vienmēr ir saistība ar reālo dzīvi un pat ne ar statistiku. Cilvēkiem patīk baidīt citus un satraukties pašiem, tamdēļ laiku pa laikam tiek norādīts uz kādām draudīgām tendencēm. Senos laikos sabiedrības baidīšanai un raganu prāvu nepieciešamības pamatošanai pietika ar ļaužu valodām, savukārt mūsdienās morālās panikas veidošanā izšķiroša nozīme ir masu saziņas līdzekļiem.
Lokālas morālās panikas izpausmi pašlaik var vērot britu masu saziņas līdzekļos. Tur kājās ir politiķi, likuma sargi, masu saziņas līdzekļi un vienkāršie ļaudis, kas satraukušies par to noziegumu skaita palielināšanos, kas pastrādāti ar auksto ieroču palīdzību.
Pārliecināt, ka Londonā un citviet notiek kaut kas slikts un ka ir vērojamas negatīvas tendences, nav grūti. Ceturtdien Londonā tika nodurti četri cilvēki, tādējādi šogad tādā veidā nogalēto cilvēku skaits ir palielinājies līdz 50. Pēdējā laikā britu masu saziņas līdzekļi čakli ir ziņojuši par slepkavībām, ko ar nažiem pastrādājuši lielākoties gados jauni cilvēki. Palūk, tā ir ikdienas aktuālitāte — cilvēki dur, tiek aizturēti un tiesāti.
Kad mediji, iedomājoties, ka to «sargsuņa» lomā ietilpst arī skandālēšana un cilvēku baidīšana, domā, ka pamanījuši bīstamas tendences, tie lielāku uzmanību pievērš katram jaunam gadījumam, kas apstiprina aizdomas, ka patiešām notiek kas nelāgs. Tie sauc: Sabiedrība, politiķi, likuma sargi — nāciet, novērsīsim šos draudus, aaaa! Protams, ne jau masu saziņas līdzekļi vienīgie svarīgo informāciju atlasa pēc šādas shēmas.
Klasisko morālo paniku raksturo virkne elementu. Šie elementi ir:
Bažas — publiskā viedokļa aptaujas vai žurnālistu uzrunātie cilvēki parāda noskaņa s sabiedrībā.
Naidīgums — tiek identificēta kāda grupa, pret ko vērsties.
Vienprātība — plaši izplatīts uzskats, ka noteiktā parādība vai grupa no tiesas ir bīstama.
Neproporcionalitāte — ar faktiem nepierādāms pamatojums, kāpēc par draudīgu tiek uzskatīta tieši šī grupa vai parādība.
Gaisīgums — panikas nāk, noris un izzūd, neatstājot būtisku ietekmi procesos, pret ko vērsās aktīvistu grupas.
[Sk.: Goode, E. & Ben-Yehuda, N. (1994). Moral Panics: The Social Construction of Deviance. Oxford: Blackwell Publishing. P. 33-45.]
Morālo paniku var izveidot mākslīgi, manipulējot informāciju, tomēr tā var būt arī neapzināta noteicošo elementu — masu saziņas līdzekļu, auditorijas, politiķu, aktīvistu grupu un likuma sargu mijiedarbība ar ļaunuma garu jeb anomālijām, kas jālikvidē.
Šādos brīžos nav svarīgi, ka policijas statistika nedod nekādu pamatu šādiem uztraukumiem. Laikposmā no pagājušā gada maija līdz šā gada maijam Londonā ir reģistrētas 162 slepkavības. Pagājušajā gadā slepkavību skaits bija 155, savukārt pirms pieciem gadiem 210 — tas parāda, ka nekādas šaušalīgās tendences noziedzībā nav jaušamas. Vēl vairāk — Ņujorkā, kas pēc izmēriem un ekonomiskā raksturojuma ir līdzīga Londonai, pagājušajā gadā reģistrētas 496 slepkavības. Londona ir salīdzinoši droša pilsēta.
BBC, atsaucoties uz Lielbritānijas noziedzības pārskatu (British Crime Survey), raksta, ka vardarbīgu noziegumu skaits kopš 1995. gada samazinājies par 41 procentu. Naži tiek lietoti apmēram astoņos procentos vardarbīgo starpgadījumu, un šis skaitlis tāds ir bijis pēdējos desmit gadus (tiesa, tur nav datu par noziedzniekiem, kas jaunāki par 16 gadiem, un tas kaut ko varētu mainīt — varbūt jā, varbūt nē). Tomēr tas netraucē konservatīvajiem (torijiem) pieprasīt, lai ļaudis, kas aizturēti nēsājam aukstos ieročus, tiktu sēdināti cietumā.
Šausmināšana attīstās kā pa spirāli, un pēc brīža visi iesaistītie kļūst par savstarpējiem katalizatoriem, lai pārņemtību ar viena jautājuma risināšanu vērstu aizvien plašāku. Pagājušajā nedēļā premjerministrs Gordons Brauns paziņoja, ka tiks pieņemti jauni mēri pret auksto ieroču nēsātājiem. Veselības ministrs Alens Džonsons pieprasījis veselības iestādēm sniegt ziņas par negadījumiem, kas radušies nažu lietojuma dēļ. Iekšlietu ministre Džekija Smita izklāstīja, ka pret cilvēkiem, kas notiesāti par auksto ieroču lietošanu, tiks lietota šoka taktika, un viņiem būs jādodas pie sadurtajiem uz slimnīcām un jātiekas ar nažu uzbrukumu upuru tuviniekiem.
Policijas mierinājumi, ka pašlaik nažu noziedzība nav uzskatāma par epidēmiju, auditorijas uzmanību nepiesaista tik ļoti, kā, piemēram, «Daily Tepegraph» ziņotais, ka ik dienas Lielbritānijā ir 60 nažu uzbrukumu upuŗu. Uzskaitīt noziegumus ir viens, bet pārvērst tos kontekstuālā stāstā — pavisam kas cits. Rezultātu nosaka tas, kāda ainiņa tiek zīmēta.
Kā bija pagājušogad? Cik pirms desmit gadiem? Vai statistika parāda tendences? Vai notiekošajam ir skaidrojums? Pamatot satraucošo tendenču neparastumu nav īpaši grūti, grūtāk ir turētim pretim morālās panikas vilnim. Un kāpēc turēties preti, ja tā vietā auditorijai var iestāstīt, ka notiek kas briesmīgs un ka masu saziņas līdzeklis, politiķis vai cits aktīvists ir tas, kas šīs šausmas ir pamanījis un grasās novērst?
No vienas puses, tā ir merkantila darbošanās (ne vienmēr apzināta), lai kampaņas iniciators varētu sevi parādīt labā gaismā. Saskatīt ļaunumu un vadīt kampaņu, kuras laikā ļaunums tiek sagrauts — vai var būt vēl efektīvāks savas eksistences attaisnojums? No otras puses, cilvēks ir emocionāla būtne un ne vienmēr apzinās, ka viņa priekšstats par norisēm ārējā pasaulē ir atbilst kādiem puslīdz objektīviem kritērijiem (ar objektīvitāti es šeit saprotu akadēmiski pamatotu datu vākšanu un interpretāciju). Šādi maldi nebūtu nekas slikts, taču sekas izraisa cilvēku iniciatīvas un enerģijas pārpilnība, vēršoties pret ļaunumu.
Un tā nu mēs lasām masu saziņas līdzekļus, klausāmies politiķu, likuma sargu, morāles sargātāju un citu iesaistīto vaimanās, iesaistāmies kampaņā, lai vērstos pret to, kas pasludināts par lielo ļaunumu, un, kad kampaņa beidzas — dažkārt ar rezultātiem, dažkārt tikai ar nomierināšanos vai apnikumu —, un dzīvojam tālāk. Līdz nākamajai panikai.
Raksturvārdi: academia, lielbritānija, noziedzība, psīholoģija
« Iepriekšējais ieraksts Nākamais ieraksts »
Atsauču uz šo ierakstu nav
Ja Tevis uzrakstītā publikācijā ir saite uz šo rakstu un Tu vēlies, lai pie šī raksta parādītos saite uz Tavu publikāciju, šeit vari iegūt adresi, ko iekopēt trackback (ping) lauciņā, kas atrodams kontroles panelī pie Tava raksta.
« «Monitorings», un ko lietot tā vietā cīņa pret varu »
1919. gada 28. septembrī dibināta Latvijas Augstskola. 1923. gadā to pārdēvē par Latvijas Universitāti
Viktors: Ka man nav ko darīt man nužna palīdzīb matenē
Edijs: Ja mums ir foto un video materiāli, kur redzams, kā Koperfīlds pazudina brīvības statuju, ko tad tas …
Vitolds: Viena no skaistākajām vietām Latvijā!
keip: Tas links vairs nedarbojas tādēļ lietojiet šo :) https://www.youtube.com/w atch?v=Z_oDMXi-Qeg
agnese: sveiki es mekleju otru pusiti,mans nr 28928321zz atbildu uz sms zvaniet kuriem ir zz velams no valmi…
Ir sajūtas, ko Holivudas kino man vienkārši nespēj parādīt. Cik esmu skatījies amerikāņu filmas – lai cik Oskariem bagātas, slavinātas un vērtīgas tās arī nebūtu, nekad neesmu sajutis, ka attēlotais varētu notikt realitātē. Es šeit nedomāju 3D kinoteātrus, kas ļauj noticēt, ka redzamais ir īsts. Vienalga, cik īstu attēlu un skaņu mūsdienu tehnoloģijas spēj panākt – tam nav īpaši liela sakara ar to, vai mēs tajā atpazīstam sajūtu par to, kas ir dzīve; to sajūtu, ko radām mēs paši vai kas rodas tieši mums. Dzīve var būt pilnīgs murgs, dzīve var būt viena vienīga pornogrāfija, dzīve var būt rozā krāsās, dzīve var būt smaga kā dzelzsbetona panelis – tikai padomā mazliet, un pamēģini saprast, kāda sajūta Tev ir par savu dzīvi. Sajūta, nevis automātiska situāciju pieņemšana, darbība vai bezdarbība. Es gribu, lai manī rada empātiju, liek dzīvot līdzi, nevis tikai skatīties un pakļauties filmas veidotāju paredzētajām emocijām, neizejot ārpus sižeta.
Lasīt tālāk nejauši izvēlēto ierakstu pelēkais ekrāns »
Kustība par negatīvu domāšanu Mosties internetā kopš 2002. gada