ckb lv fi lv lv lv lv pt lv lv en lv lv de en lv fr lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv ko lv lv en lt uk lv fi lv ca en ru lv ca en lv hbs_lat en en en en lv de en lv lv lv lv vo nl lv lv lt pl de lv lv lv lv lv lv lv lt sv lv lv lv de lv lv sv lv hbs_lat rm lv id lv lv lv lv pl lv lv lv lv en lv pt
Novērtē rakstu: Atzīme 0 no 0 balsīm
2009. gada 23. maijs 00:37 5 atsauksmes
Terorisms mediju valodā ir kļuvis par pašsaprotamību. Ir pierasts, ka šajā pasaulē ir ļaudis, kas uzbrūk civiliedzīvotājiem vai civīliem objektiem, nolaupa lidmašīnas, spridzina ēkas, saņem gūstā cilvēkus. Jautājumu, kāpēc viņi tā dara, uzdot nav nepieciešamības, šī parādība pieder pie mūsdienu pasaules nepareizībām, ko mēs jau sen vairs neskaidrojam, bet atpazīstam. Tajā pašā katliņā ir lielvalstu mēģinājumi dominēt, kaŗi, bads, negodīga, antisociāla rīcība un daudz kas cits no ierastā masu saziņas līdzekļu satura.
Gaidītie, negaidītie un nesagaidītie efekti
19. gadsimtā terorisms ieguva jaunus apveidus, un tā taktiku sāka izmantot ar valdību nesaistītas grupas. Tehnoloģiskie sasniegumi — šaujamieroči un sprāgstvielas — ļāva uzbrukt precīzāk un tiešāk. Krievu teroristi no organizācijas Narodnaja voļa ir vieni no retajiem, kuŗi paši sevi ir saukuši par teroristiem. Viņi 1881. gadā nogalināja Krievijas caru Aleksandru II, tomēr cerības, ka šī nāve izraidīs revolūciju, nepiepildījās. Jāpiebilst, ka šī joprojām ir viena no teroristu idejām — ka pamatīgs, bet atsevišķs trieciens varai, pret kuŗu tie vēršas, tik ļoti destabīlizēs situāciju, ka sāksies revolūcija vai kā citādi būs pēkšņi iespējams sagraut ienaidnieku.
Tā parasti nenotiek. Ironisks izņēmums ir Austrijas erchercoga Franča Ferdinanda nogalināšana Sarājevā 1914. gada 28. jūnijā. 19. gadus vecā Bosnijas serba Gavrilas Principa veiktais atentāts bija dzirkstele, kas iesāka 1. pasaules kaŗu. Te gan jāpiebilst, ka viņš un viņa uzskatu draugi ko tādu izraisīt negribēja, un šādu ķēdes reakciju diez vai kāds varēja paredzēt. Bet teroristi jau visai reti ar savām metodēm ir sasnieguši tos mērķus, kuŗus vēlējušies.
Pēc 2. pasaules kaŗa par teroristu uzbrukumu mērķiem sāka kļūt ne tikai valstu vadītāji un polītiskie līdeŗi. Impēriju aizjūru kolonijās, piemēram, Āfrikā, pastiprinājās nācionālisma kustība, kuŗas dalībnieki vēlējās nokratīt no pleciem apspiedējus. Teroristu organizācijām bija divēji mērķi — uzbrukt koloniālajām varām, kā arī iebaidīt vietējos iedzīvotājus, lai tie šīs kustības atbalstītu un tādējādi tās sev nodrošinātu ietekmi jaunveidojamajā valstī. Arī te teroristu centieniem ne vienmēr bija paredzams veiksmīgs iznākums. Turpretī Mahatmam Gandijam britu kundzību Indijā izbeigt izdevās ar nevardarbīgo pretošanos.
Jaunā seja: globālais terorisms
20. gadsimta otrajā pusē parādās viena no mūsdienu terorisma iezīmēm — uzbrukumi civiliedzīvotājiem. Viens no notikumiem, kas stāstīja par jaunajām iezīmēm, bija palestīniešu teroristu uzbrukums Izraēlas sportistiem Minhenes olimpiskajās spēlēs 1972. gadā. Šis bija uzbrukums ar nolūku nogalināt. Palestīniešu gadījumā jau var runāt par viņu sūro likteni, viņu teritoriju okupāciju 1967. gadā un teikt, ka atbilde uz vardarbību, kas vērsta pret viņiem, ir vardarbība, ko Izraēla ir nopelnījusi. Arī turpmākajos gados morālie spriedumi par terorismu ir bijuši grūti, un to, vai kaut kas ir terorisms vai nav, bieži vien nosaka simpātijas pret organizācijas mērķiem. ANO joprojām noris diskusijas par šiem jautājumiem, un dažādu valstu attieksme ir atšķirīga.
Starptautiskais terorisms dzima 90. gados, un tā vārds ir Al Kāida. Osamas bin Ladena vadītajai organizācijai nav mītnes valsts, un tā saviem ienaidniekiem var uzbrukt globālā mērogā, ignorējot valstu robežas. Tas ir starptautisks tīkls, un pret to vērsties ir grūtāk nekā pret ģeografiskai vietai piesaistītu organizāciju.
«Al Kāida» kustību baro neapmierinātība ar Rietumu un it īpaši ASV dominēšanu un reliģiskais ekstrēmisms, savukārt dalībnieku vidū bija arī cīņās pret padomju okupāciju Afgānistānā rūdītie mudžāhidi vai viņu mantinieki. Kāda ironija — 80. gados, kad ASV iebilda pret padomju mēģinājumiem Afgānistānā nodibināt savu kārtību, tā mudžāhidus atbalstīja, bet desmit gadus vēlāk faktiski tie paši cilvēki ir kļuvuši par teroristiem. 1998. gadā «Al Kāida» uzbruka ASV vēstniecībām Āfrikā, nogalinot simtiem cilvēku, un ap šo laiku «Al Kāida» sevi nopietni pieteica uz starptautiskās skatuves. Tālāko jau mēs zinām — 11. septembris, kas iezīmēja jaunu līmeni terorisma uzbrukumiem, Džordža Buša doktrīna «kaŗš pret terorismu», kas paredzēta ASV aizsardzībai, bet noveda pie cilvēktiesību pārkāpumiem un brīvību ierobežojumiem un jauniem kaŗiem. Kaŗš atkal bija izraisījis kaŗu. Mainoties noskaņai ASV valdībā un pie varas nākot Barakam Obamam, šī pēdējos gados tik bieži lietotā frāze nu ir atmesta.
Vieniem terorists, citiem — brīvības cīnītājs
Terorisma jēdziens ir polītisks un emocionāli piesātināts. Lai arī ir virkne šķietamu elementu, kas kādu rīcību ļauj raksturot kā teroristisku — vardarbība, baiļu sēšana un psiholoģiskais efekts, politisks mērķis, tīša vēršanās pret civīliedzīvotājiem —, tomēr šis vārds ir ārkārtīgi pievilcīgs, lai vērstos pret oponentiem. Valodas lietojums ļauj noteikt, kuŗā pusē kuŗš ir.
Krievijai čečenu ‘kaujinieki’ ir ‘teroristi’, un arī 2. Čečenijas kaŗš pēc Krievijas interpretācijas bija pretterorisma operācija. Savukārt Rīgā ir Džohara Dudajeva gatve, kas latviešiem, kuŗiem čečenu brīvības ilgas ir tuvu pie sirds, patīk, bet latvieši šajā ielā lielākoties nedzīvo. Tiem, kas tur dzīvo, ir citas sajūtas, tāpat kā viņu draugiem, kas viņiem no Krievijas sūta vēstules un šādu adresi raksta uz aploksnes.
Ironisku piemēru netrūkst. Pagājušā gadsimta 80. gados Lielbritānija par teroristisku pasludināja Āfrikas Nācionālo kongresu. Tā ir Nelsona Mandelas partija, kas Dienvidāfrikā cīnījās pret aparteīda režīmu — vardarbība bija, ko tur liegties, bet tā bija tikai daļa no partijas stratēģijas. Mandela ir pirmais Dienvidāfrikas dēmokratiski ievēlētais prezidents.
Ieņem medijus, bet nekontrolē vēstījumu
Terorismam ir vajadzīgi masu saziņas līdzekļi, un masu saziņas līdzekļiem ir vajadzīgs terorisms, lai stāstītu savus nāves stāstus, kas tik ļoti pievelk cilvēkus. No vienas puses, šī vienkāršā shēma — izdari kaut ko ekstrēmu, un par tevi pastāstīs ziņās — ir mediju vājuma izmantošana. Tie nespēj nereaģēt uz šo mehānismu, jo «par to nevar nestāstīt», tas ir «svarīgi» un, «ja ne mēs, tad konkurenti pastāstīs». No otras puses, pasaulē, kuŗā tik dažādi uzskati masu saziņas līdzekļos nav pārstāvēti, šis ir veids, kā atgūt atpakaļ tiesības runāt.
Mēs ziņās nudien uzzinām par dažādajām kustībām un dažādiem mērķiem. Uzbrucēji vēlas dibināt jaunas valstis, ieviest reliģisku kārtību, sagraut impērijas un korporācijas, glābt dabu un darīt vēl daudz ko citu. Tomēr masu saziņas līdzekļi šos cilvēkus beigās tāpat apspēlē. Tie pastāsta par notikušo, bet tajā, kas cilvēkiem licis šādi rīkoties un kāda ir viņu loģika, neiedziļinās. Ekstrēmisms ir un paliek tēma, kuras ideoloģiskie pamati masu saziņas līdzekļos tiek bloķēts.
Un tā tas arī paliek — ikdienas pastarpinātās pieredzes elements ir cilvēki, kuŗi ir gatavi nogalināt un nežēlot ne savas, ne citu dzīvības kādu abstraktu polītisku ideju vārdā. Cik sasniedzami Tev liekas tās pašas «Al Kāida» mērķi? Ko gribēja pateikt Lielbritānijā augušie teroristi, kuŗi 2005. gadā spridzināja Londonas sabiedrisko transportu? Kāda jēga bija terora aktiem lepnajās Mumbajas viesnīcās pagājušā gada novembrī — pat bija jāveic izmeklēšana, lai noskaidrotu, kuŗš to vispār ir darījis. Viņi strādā ar šovu, bet ne ar skaidrojumu. Racionālas kalkulācijas vietā terorisms ceļā uz mērķu sasniegšanu spēlē loto. Ar cilvēku dzīvībām.
Terorisms ir vardarbības kultūras ekstrēmākā izpausme, un tā ir lipīga. Kā norāda Adams Robertss, terorisms, ko sākuši kreisie, var turpināties ar labējo atbalstu un otrādi. Nācionālisti terorismu izmanto, lai pretotos tautas apspiedējiem, taču to var turpināt izmantot, lai valstī pie varas esošie savas pozīcijas nostiprinātu. Terorisms var sākties kā kustība sabiedrības attīrīšanai no korupcijas un ārējās kontroles sagraušanai un turpināties roku rokā ar narkotiku tirdzniecību un prostitūciju. Un, kad tas ir sācies, nemitēties var paaudzēm.
Raksturvārdi: izraēla, mediji, nāve, politika, revolūcija, terorisms, vardarbība
« Iepriekšējais ieraksts Nākamais ieraksts »
slavas dziesma terorismam — mosties.org
Ja Tevis uzrakstītā publikācijā ir saite uz šo rakstu un Tu vēlies, lai pie šī raksta parādītos saite uz Tavu publikāciju, šeit vari iegūt adresi, ko iekopēt trackback (ping) lauciņā, kas atrodams kontroles panelī pie Tava raksta.
No mīkstā ŗ gribās vemt.
Kad Mosties sāks publicēt drosmīgu notikumu analīzi? Šāda vidusskolnieku līmeņa atreferēšana galīgi neiedvesmo. Kas te ir tāds, ko jūsu vidējais lasītājs par terorismu nezināja jau iepriekš? Boring…
No mīkstajiem Radofu komentāriem gribas vemt. Rakstam nav ne vainas, atkārtošana zināšanu māte.
ASV ir lielākais “unconventional warfare” sponsors.
“Kaŗš pret terorismu” vispār ir liels farss. Karo paši pret sevi lolol.
« nejaušība ceļā uz Damasku slavas dziesma terorismam »
1919. gada 28. septembrī dibināta Latvijas Augstskola. 1923. gadā to pārdēvē par Latvijas Universitāti
Viktors: Ka man nav ko darīt man nužna palīdzīb matenē
Edijs: Ja mums ir foto un video materiāli, kur redzams, kā Koperfīlds pazudina brīvības statuju, ko tad tas …
Vitolds: Viena no skaistākajām vietām Latvijā!
keip: Tas links vairs nedarbojas tādēļ lietojiet šo :) https://www.youtube.com/w atch?v=Z_oDMXi-Qeg
agnese: sveiki es mekleju otru pusiti,mans nr 28928321zz atbildu uz sms zvaniet kuriem ir zz velams no valmi…
pie visa vēl iztēloties neko
savu aizmiršanos un meitenes auksto roku
viņas krūtis kā vīlušās observatorijas
un savu piedzimšanu kā neizdevušos joku
Lasīt tālāk nejauši izvēlēto ierakstu pie lielās jūras »
Kustība par negatīvu domāšanu Mosties internetā kopš 2002. gada