lv en hu id lt en lv fr lv fi lv fi lv da lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lt lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv es lv lv lv lv lv
izlasiet to, ja gaidāt savas reālās dzīves sākumu - Emuārs
Izlasiet šo, ja gaidāt, kad sāksies jūsu reālā dzīve
Es pamodos un dušā uzrakstīju ārstu, kurš praktizē netālu no mana dzīvokļa. Pēdējo desmit gadu laikā esmu bijusi transplantācija, es viņai teicu. Es esmu dzīvojis piecās pilsētās, nekad labi netiekot galā, nekad neesmu sajūsmināts par palikšanu.
Mana reālā dzīve, ko vienmēr esmu iedomājusies, sāksies, kad beigšu skolu, un, kad nebiju skolā, tas notika pēc tam, kad manas kastes bija izpakotas, kad kartons bija nojaukts, grāmatas salikti plauktiem, gleznas bija matētas un karājās svaigi pārklātas sienas. Tas bija jautājums par to, kad sāksies vitamīni, kad es sākšu sulu spiedienu, sāku skriet, ātrāk gulēt, pamostos agrāk.
Tas vienmēr bija laika jautājums un daži darīja un vienu dienu.
Tā ir bijusi briesmīga tendence, šī tieksme atlikt dzīvi, paskatīties uz manu dzīvi un teikt, ka tā vēl nav mana īstā dzīve.
Tā nebūs dzīve patiesībā, nevis pēc tam, kad būšu absolvējis un pārcēlies uz jaunu pilsētu, kā arī pārcēlos dzīvot un sadraudzējos, attīstīju saknes un treniņus, kā arī sāku gatavot ēst un sākt maksāt to, ko esmu vērts un man ir pietiekami daudz naudas, un tad kad Es daru visas dažādas lietas, kas man liks justies kā īstam, cienījamam pieaugušajam.
kāpēc man labāk patiktu būt vienam
Kad es sāku darīt visas dažādas lietas, kas mani padarīs pieņemamu. Cienīgs. Vērtēts.
Tieši tā es attaisnoju savus divdesmit gadus, sakot sev, ka dzīve tad būs skaista, un mani sasniegumi pēc tam drosmīgi un mans dzīvesveids pēc tam aplaudējams, tiklīdz es sākšu dzīvot, kas notiks drīz, ļoti drīz.
Tā vietā, lai sliecos uz pārmaiņām vai uzsāktu izaugsmi, es kaut kā pieradu atkarībā no nākotnes datuma un sava nolieguma, sava talanta pārliecināt sevi, ka pārmaiņām ir tikai jānotiek, ka tās bija neizbēgamas, ja tādas nav.
Es arī to zināju. Vai arī es jutu, ka zinu, ka kaut kas nav kārtībā. Es to jutu savā ķermenī, ka es pretojos labākam ceļam. Un es redzēju tik daudz, redzēju, ka nekas nenotiek, ka neizaicinu sevi kā vajag.
Bet pat tad ar to nepietika, lai mani uzmundrinātu darbībā vai pamudinātu uz mērķiem. Patiesībā to ir grūti izskaidrot. Varbūt vienkārši ir tā, ka jo vairāk jūs gaidāt, lai kļūtu par kādu veidu, jo vairāk jūs zaudējat spēju ticēt, ka vispār varat kļūt par jebkādu citu veidu.
Tas notiek laika gaitā. Šī dzirksts jūsu vēderā, sapnis, kas ir sasniedzams, tā sāk izšķīst, to aprij naids, kura mums nekad nav bijusi, naids pret sevi, naids, uz kuru esam nonākuši atturīgā ieskata brīdī.
Mūsu naids rodas, atzīstot, ka tikai mēs paši esam bijusi vienīgā reālā problēma visu laiku. Vienīgais reālais šķērslis. Šķērslis, mēs arī atzīstam, ka mums bija pilnīga kontrole.
Tas viss ir prātīgs ieskats, ka laiks nav tas, pret ko mēs esam pretī, tas, pret ko mēs esam, ir mūsu neieinteresētība būt noderīgākam.
Kaut kā divdesmit gadu vecumā mēs pārslīdam ārpus loģikas un paškontroles un sākam sapņot nevis iedvesmotā veidā, bet gan neiespējamā veidā, kas sākas ar “ja” vai “kad”. Domāšana “ja-kad”, kurā piedalījos, vienmēr ir saistīta ar stāstījumu par sevis sagatavošanu, vajadzību pēc laika vai savlaicīgi, nevis dzīves turpināšanu no turienes, kur biju.
Tad es to neredzēju, ka tas, kur mēs esam, patiešām ir mūsu vienīgā iespēja. Un, kas notika, ir tas, ka, uzliekot žalūzijas, es pārdzīvoju par nākotnes domāšanu un, pārņemts ar šaubu par sevi cunami, atliku stāšanos pretī tam, ko man nozīmē “dzīvot tagadnē”, ko tas prasa arī no manis.
kad jūti, ka tev nav draugu
Es domāju, ka esmu bijusi lēnām pagriežama lappuse, stāstījums par vēl nepietiekamu. Esmu bijusi cerīga un ilgojusies, ilgojusies pēc lielāka par sevi sapņa, tūlītējas sajūtas kājās, spēcinoša optimisma, kuru es kādreiz varēju izmantot pēc iegribas.
Tas, ko esmu darījis, ir izvairīšanās, izvairīšanās no dzīves ļoti prātojošās realitātes, ka šī ir dzīve, patiesībā šī ir mana dzīve un tā notiek nepārtraukti, neatkarīgi no manas līdzdalības vai tās trūkuma.
Kaut arī emocionāli stabils, es vēršos pie jums kā piesardzības stimuls. Tas ir tas, ko es uzrakstīju ārstam. Es vēršos pie jums, jo baidos no savas nelaimes. Tāpēc, ka mani draugi un ģimene man saka to pašu, ka es nedrīkstu gaidīt, kamēr man tu esi vajadzīgs.
Tāpēc es vēršos pie jums šī iemesla dēļ, jo vēlos sākt darīt to, ko nekad neesmu darījis. Es gribu negaidīt. Pēc divdesmit septiņiem gadiem es jau zinu, ka es nevaru atļauties turpināt gaidīšanu, it īpaši ne tad, kad tas ir iztikas jautājums.
Lai gan stabils ir labs un jauks, tas patiešām nav vārds, kuram ir daudz dzīvības. Un tas ir viss, ko es jebkad esmu meklējis pēc savas dzīvības. Tas joprojām ir mans mērķis. Lai drīz negaidītu, kad es būšu gatava un man būs labāk, un dzīve būs īsta, aplaudējama un izcila.
Jo tas, kas notiek ar mani šobrīd, ir mana reālā dzīve. Tas būs īstais. Mēs nevaram gaidīt, kad sāksies mūsu dzīve, jo mūsu dzīve nekad nesākas tikai, bet drīzāk vienmēr gaida, kad mēs sākam tai pievienoties.
kā lai pasaka bāc citās valodās
iemīlēties kādam, kurš attālinās
Kāpēc man patīk skatīties futbolu (sievietes uzņemas NFL)
Vai esat neprecējies un saskaras ar “randiņu izdegšanu”? Tu neesi viens
Aktieri, kas spēlē jaunos pusaudžu mutantu nindzjas bruņurupučus, ir stulbi nerdi
11 SUPER-Creepy attēli, kurus jūs nekad nevarēsiet redzēt
Viss par “XO, Kitty” jauno “To All the Boys” seriālu
Kā seksēties ar svešinieku
Kas ir Marks Blūms uz tevis?
18 vīrieši izskaidro, kāpēc viņi patiešām nevēlas tevi ēst
Iepazīstieties ar filmas “Laulības vai hipotēka” vadītājiem Sāru Milleri un Nikolaju Holmsu
Kāpēc man ir slikti dzirdēt, ka koledža ir labākais mūsu dzīves laiks