lv en it lv lv en fr en lv en fr en lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv ca en en en en en lv en en lv lv en en en lv en en en lv en en en lv en en en lv en en en lv en en en lv en en en lv fi lv lv nl en en en en fa en en en en en en en lv en
Tev nav auksti, nesvīsti, nav bīstami, nav garlaicīgi? – N.R.
Braukt ar riteni uz darbu daudziem liekas tāls un neiespējams mīts. Vienmēr man jautā nosaukumā minētos jautājumus, un skatās uz mani kā uz ko pārdabisku. It īpaši protams ziemā vai draņķīgā pavasarī. Pēdējos gadus es gan izvairos braukt laikā kad braukt ir vienkārši nepatīkami, tas vairāk notika “trakajos jaunības gados” (smejos, protams). Piemēram reize kad vajadzēja mājās riteni atvest, ko protams darīju uz viņa braucot, bet gaisa temperatūra bija ap mīnus divdesmit, un sala ciet brilles.
Tagad tie laiki ir garām un es uz darbu braucu visai civilizēti.
Pirmais grūtais slieksni ko jāpārkāpj, ir no rīta saņemties un tomēr nolemt par labu ritenim, jo reizēm samiegojies paskatos pa logu, un liekas tik vēss ārā, pārņem tāds slinkums. Bet izejot ārā uzreiz jau saproti ka pa logu viss izskatās savādāk un laiks pateisībā ir tīri normāls.
Vēsākās dienās grūti ir arī pirmie 500-1000 metri, kad liekas – nu tā, ir pārāk auksti, un jāuzvelk vēl kāda jaka. Patiesībā tas ir māns, pēc tā paša viena kilometra asinsrite jau ir uzņēmusi apgriezienus un paliek tik silti, ka labāk jaku tieši novilkt – lai nesāktu svīst. Pat ziemā kad ir nedaudz virs nulles, ir jāpārvar mānīgais priekštats un jāvelk plānākā rudens jaciņa, par spīti liecinieku lielajām acīm un šaubīgajiem komentāriem.
Tālāk kad ķermenis ir sasilis, tad jāuzmanās un nedrīkst ļauties vienai no manām vājībām – sekot kādam citam velosipēdistam. Parasti ka jāds ar lielu joni pabrauc garām, dabiskais reflekss ir viņu apdzīt vai vismaz spītīgi turēties līdzi – no tā nekāda labuma nebūs, un tas tikai lieki nogurdina.
Es turu mierīgu tempu, it īpaši tad ja mēs braucam uz darbu divatā ar Noru – viņa arī ir malacis, un ja ārā nelīst mēs abi vienmēr savas 40 minūtes braucam tieši ar riteni, nevis piesmakušajā transportā. Ātrums parasti ir 18Kmh, jo braukt kautvai ar 22Kmh nav nekādas jēgas – ietaupīsi 5 minūtes, bet kāda atšķirība – lēnāk braucot nesasvīst un ir daudz patīkamāk.
Braucot vienu un to pašu maršrutu katru dienu tas var palikt apnicīgi, tapēc bieži mainam braukšanas veidu un izbraucam cauri kādam liekam pagalmam, vai nomainam virzienu pavisam – ar riteni tā nav problēma, turklāt lai pa kuru ielu mēs nebrauktu – darbā nonākam vienā un tajā pašā laikā. Braucam parasti pa trotuāriem, izņemot ielas kur satiksme nav intensīva un ir šauri, cilvēku pārblīvēti trotuāri.
Darbā ierodoties a velo sajūta ir pilnīgi atšķirīga nekā atbraucot ar autobusu, ķermenis ir možs un prāts svaigs, autobusā es parasti jūtos miegains un sasēdējies, turklāt tur godīgi sakot nav ko elpot.
Pēc ierašanās es parasti ieeju tualetē nedaudz apskaloties un nomainīt T-kreklu. Bieži vien gan tas nav vajadzīgs, bet nu galu galā pašam daudz patīkamāk.
Ziemā un rudenī, kad skolnieki tiek vesti ar automašīnām, un autobuss brauc gandrīz pusotru stundu – es ierodos darbā kā parasti – 40 minūšu laikā. Turklāt tas ir daudz lētāk, veselīgāk, videi draudzīgāk un – godīgi sakot – loģiskāk. Brauc arī tu!
Tev nav auksti, nesvīsti, nav bīstami, nav garlaicīgi?
Click to share on Twitter (Opens in new window)
Click to share on Facebook (Opens in new window)
Scenes of a Sexual Nature
16 thoughts on “Tev nav auksti, nesvīsti, nav bīstami, nav garlaicīgi?”
July 18, 2008 at 7:45 am
Strādāju Rīgā, turpat kur N.R. Kamēr dzīvoju Rīgā – braucu uz darbu ar riteni katru dienu un ziemā gāju kājām (izņemot dažu riktīgi aukstu ziemu). No pieredzes saku – nav labākas sajūtas kā pēc saspringtas darbadienas izstumt riteni no darba, uzsēsties uz tā un traukties uz mājām garām visām mašīnu kolonnām un korķiem ar žēlumu noskatoties uz tiem nabaga cilvēciņiem, kas sēž (īstenībā stāv) pārbāztos trolejbusos/autobusos. Dažkārt – ja labs laiks un vienkārši silts vakars – maršruts tika pagarināts no 15 min. līdz 2h ;)Visiem, kas dzīvo tajā pašā pilsētā, kurā strādā – iesaku pamēģināt pārvietoties ar velo.
Diemžēl pats vairs nedzīvoju Rīgā. Līdz ar ko nākas braukt ar sabiedrisko un būt vienam no tās pelēkās masas kas tajos saspiežas, neelpo un kam galvā tikai viena doma – kaut ātrāk pienāktu gala pietura…
July 18, 2008 at 8:01 am
Es dodos uz darbu ar motociklu, jo darbā ir jābūt zolīdam apģērbam, ar riteni nevar svīst.
July 18, 2008 at 8:44 am
🙂 jautaajums “tev nav garlaiciigi?”, uzdots par velo braukshanu, vien ir skaljas smieklu shalts veerts! Jaa, cilveeki ir dazhaadi.
July 18, 2008 at 10:10 am
Nu nav jau tik briesmīgi teikts…domāju, ka ir daudzi cilvēki, kuriem patīk braukt autobusā vien tāpec, lai pakasītos un iepazītos 🙂
July 18, 2008 at 5:44 pm
mums darbā sāk pietrūkt vietas kur atstāt velosipēdu, visas stāvvietas ir aizsistas, bail pat iedomāties, kas notiktu, ja pārējie (tie kuri brauc ar auto) sāktu vizināties ar velosipēdu… jā, benzīna cenas dara savu.
July 19, 2008 at 1:48 pm
Oj.Ka., nekas traks jau nenotiktu, infrastruktūra tiktu pielāgota velo braucējiem, jo tauta spiestu 🙂
July 21, 2008 at 10:04 am
šis bija pēdējais piliens. es steidzīgi vedu ričuku no laukiem uz Rīgu.
July 22, 2008 at 8:29 pm
uzcelsim pieminekli anoniimajam (a.k.a. nezinaamajam) velosipeedistam, par to ka vinjam sviist, reizeem ir auksti un citreiz ir vienkaarshi besis.
1) izlasi noteikumus – ko driiksti un nedriiksti dariit
2) speercies lapinjas, priekshaa pakaljaa, lai esi redzams
3) kjievere – no comments – labaak dziivs bet kaa aaksts izskaties, nevis krutais mironis
4) prieksh velosipeedoshanas piemeerots apgjeerbs, lai buutu kaa ziemeljbriedim, kad snieg un putina
Leave a Reply Cancel reply
Your email address will not be published. Required fields are marked *
Save my name, email, and website in this browser for the next time I comment.
Notify me of follow-up comments by email.
Notify me of new posts by email.
This site uses Akismet to reduce spam. Learn how your comment data is processed.
Rakstus šeit jau vairāk kā 20 gadus raksta Normunds.