lv fr lv fi lv nl es ru lv de eo lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv sl pt lv lv lv lv lv lv lv sl es lv lv lv lv lv lv lv sl es lv en lv lv lv lv en lv lv lv lv sl es lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv sl pt lv en lv lv en lv lv lv lv lv lv lv sl pt lv lv lv lv lv en lv lv lv sl pt lv en lv lv lv lv lv lv lv sl pt lv lv lv lv lv lv lv lv lv sl pt lv lv lv lv en lv lv lv lv lv lv lv en lv lv lv en lv sl lt lv lv fr lv pl lv eo lv lv lv hbs_lat lv en lv sl fr lv fi lv lv es en es
Veloceļu audits 2016: Vecrīga – Imanta – Pilsēta cilvēkiem
Veloceļa  “Vecrīga – Imanta” sākums meklējams pie Bastejkalna, bet diemžēl jau pašā veloceļa sākumā tas spiež velosipēdistus pārkāpt ceļu satiksmes noteikumus (CSN), jo, braucot pa brauktuvi uz veloceļu nav iespējams nokļūt – brauktuvi no veloceļa atdala bortakmens un zaļā zona. Līdz ar to, lai nokļūtu uz veloceļa, nākas vai nu braukt pa ietvi, kas nav atļauts, vai arī apstāties, nokāpt no velosipēda un to pārnest pāri zaļajai zonai. Pareizi šajā vietā būtu izveidot savienojumu ar brauktuvi, lai velosipēdisti nebūtu spiesti pārkāpt CSN.
Rakstā vairākkārt parādīsies tas, ka infrastruktūra vairākās vietās ir izveidota tā, ka velosipēdisti ir spiesti pārkāpt CSN, kas nekādi neveicina drošu satiksmi ikdienā, jo velosipēdisti šādu noteikumu pārkāpšanu sāk uztvert par normu.  Raksts ir sadalīts pa blokiem, kur katrā blokā apskatītas tipiskākās veloceļa problēmas ar vairākiem piemēriem fotogalerijā.
Nākamā problēma  ar ko saskaramies jau pašā veloceļa sākumā un vairakās vietās visā veloceļa garumā ir norāžu trūkums – ja šis ir maģistrālais veloceļš, tad būtu tikai normāli, ja tā sākumā un svarīgos krustpunktos ar citiem veloceļiem būtu norādes, cik tālu un kurā virzienā atrodas galapunkti.
Veloceļa sākums. Šeit vajadzētu uzstādīt norādi, pēc cik kilometriem ir galamērķis.
Veloceļš krustojumā ar Daugavgrīvas ielu. Arī šeit nepieciešama norāde, kas pavēsta, uz kuru pusi jābrauc, un cik tālu atrodas Imanta.
Šajā krustojumā veloceļam ir atzars uz Zolitūdi. Arī šeit nepieciešama norāde.
Veloceļa atzarā uz Imantu gan viss ir kā nākas - norādes ir, un tās ir skaidri saprotamas.
Citās valstīs norādes ir detalizētākas - tajās parāda arī vidējo ilgumu, kādā iespējams līdz lokācijai nokļūt.
Turpinājumā veloceļš ved pa bijušo ietvi, kura pirms pāris gadiem ar baltas krāsas līniju sadalīta divās daļās – kreisā daļa velosipēdistiem, labā daļa gājējiem. Platuma ziņā šī vieta ir atbilstoša dalītam gājēju un velosipēdu ceļam, bet pareizi būtu šāda veida gājēju un velosipēdu ceļā abas daļas veidot fiziski nodalītas, gājēju daļu veidojot augstāku par velosipēdistiem paredzēto ceļa daļu. Ir arī citi varianti, kā veidot fiziski nodalītu veloceļu, piemēram, gājēju ceļu veidojot no cita materiāla (bruģa), vai arī izveidojot atdalītājzonu – ar puķupodiem, bruģi soliņiem vai vienkāršu zāli. Jebkurš no šiem variantiem ir daudz labāks par baltas krāsas līniju.
Veloceļš no gājējiem paredzētās daļas atdalīts vien ar baltu līniju, kas nav itin nekāds šķērslis, lai šīs abas tik atšķirīgās satiksmes dalībnieku grupas nodalītu.
Arī šajā vietā veloceļa nodalījums ar krāsu ir teju bezjēdzīgs, jo reti kurš gājējs saprot, ka baltā krāsa nodala velosipēdu brauktuvi un ietvi. Pie tam - ceļazīme iepriekš vēsta, ka šis ir kopīgs gājēju un velosipēdu ceļš, līdz ar to baltās līnijas arī ir bezjēdzīgas.
Arī jaunākajā veloceļa daļā projektētāji diemžēl nav pacentušies, lai nodalītu velosipēdistus no gājējiem.
Šajā attēlā uzskatāmi redzams, ka baltos krāsojumus cilvēki neievēro.
Veloceļš turpinās līdz Krišjāņa Valdemāra ielai, kur tas… beidzas. Šī ir viena no šī veloceļa lielākajām problēmām – nepārtrauktība. Veloceļš krustojumos pārtrūkst, tādējādi mulsinot velosipēdistus, kas ikdienā pa šo veloceļu nebrauc un nezina, kur tālāk jābrauc. Tāpat veloceļš vairākos posmos kļūst par velomaršrutu, kas nozīmē, ka velosipēdistiem pēc CSN ir jābrauc pa brauktuvi, kopā ar autobusiem, kravas mašīnām un visu pārējo satiksmi. Brīvdienu maršruts uz Jūrmalu vairs nav tik saulains, vai ne?
Veloceļš pēkšņi "pārtrūkst" un velosipēdistiem atliek tikai "zīlēt", kur braukt tālāk.
Šajā vietā veloceļš krustojumā vismaz nepārtrūkst, kas jau ir pamatīgs ieguvums veloceļa nepārtrauktībai.
Durbes un Daugavgrīvas ielā veloceļš atkal beidzas. Velosipēdisti spiesti braukt pāri gājēju pārejai, bet uz veloceļa turpinājuma viņi likumīgi nemaz nevar nokļūt, jo pa ietvi gājēju pārejas otrā pusē braukt nav atļauts.
Šajā krustojumā Imantā veloceļš nepārtrūkst, bet pietrūkst horizontālā marķējuma, kas norādītu, kam šajā krustojumā ir priekšroka.
Turpinājumā veloceļš ved pa Valdemāra ielu, kur tas ved nevis taisni uz Vanšu tiltu, bet liek velosipēdistiem un gājējiem nogriesties pa labi, nobraukt vienu kvartālu pa Citadeles ielu, tad krustojumā ar Muitas ielu šķērsot gājēju pāreju un doties atpakaļ uz Valdemāra ielu pa šo pašu Citadeles ielu. Šāds risinājums tika izveidots pirms pāris gadiem, “drošības uzlabošanas nolūkos”. Realitātē gan tas drošību neuzlaboja, jo tālāk esošajā Muitas un Citadeles ielas krustojumā sastrēgumstundās ir pamatīgs haoss (sk. video) un katru gadu ceļu satiksmes negadījumos cieš vairāki velosipēdisti. Problēmu šajā vietā vislabāk varētu atrisināt luksofors Valdemāra un Citadeles ielas krustojumā. Luksofors arī atrisinātu problēmu autovadītājiem veikt drošu pagriezienu no Citadeles ielas uz Vanšu tiltu.
Šobrīd krustojumā velosipēdistiem jāgriežas pa labi, jābrauc papildus 150 metri un jāgaida zaļais luksofora signāls krustojumā.
Shēmā no Rīgas velosatiksmes attīstības koncepcijas uzskatāmi parādīts, cik netiešs izveidots “Vecrīga – Imanta” veloceļš.
Valdemāra un Citadeles ielas krustojums. Īsākais ceļš vestu taisni. Veloceļš pa labi - papildus 150 metri.
Daugavgrīvas ielas un Nameja krastmalas krustojums. Īsākais ceļš ved pa kreisi. Veloceļš pa labi - papildus 150 metri.
Jūrmalas gatves un Dzirciema ielas krustojums. Īsākais ceļš ved ceļā pa labi. Veloceļš pa kreisi - papildus 60 metri.
Jūrmalas gatves un Imantas 2. līnijas krustojums. Īsākais ceļš ved taisni. Veloceļš pa kreisi - papildus 750 metri.
Viena no lielākajām, ja ne lielākā problēma šajā veloceļā ir dažnedažādie veloceļa posmi, kur katrā veidots cita veida risinājums. Veloceļš iesākās kā dalīts gājēju un velosipēdu ceļš, tad aptuveni 30 metrus tas kļuva par velomaršrutu, kur velosipēdistiem jābrauc pa brauktuvi, bet uz Vanšu tilta tas kļuvis par kopīgu gājēju un velosipēdu ceļu. Vanšu tilts parasti ir arī iemesls asām diskusijām starp velosipēdistiem un autovadītājiem, jo autovadītāji uzskata, ka velosipēdisti pa brauktuvi braukt nedrīkst, bet patiesībā – drīkst gan.
Šajā shēmā hierarhiskā kārtībā parādīti dažādie veloceļu veidi. Ievērojiet, ka pēdējo (4.) standarts ļauj ierīkot tikai ārpus apdzīvotām vietām. Diemžēl šajā veloceļā itin bieži izvēlēts 4. variants, uz parastas ietves uzstādot šo ceļa zīmi. Tādējādi problēma tiek atrisināta tikai “uz papīra”, bet realitātē nekas nav mainījies – ietve ir un paliek ietve.
Veloceļa turpinājumā sastapsim gan atbilstoša un neatbilstoša platuma dalītos gājēju un velosipēdu ceļus, gan atsevišķus veloceļus, bet liela daļa maršruta sastāvēs no kopīga gājēju un velosipēdu ceļa, ko nevar uzskatīt par velo infrastruktūru, jo pilsētās šādus ceļus drīkst ierīkot tikai dārzos un parkos, kā rekreācijas (atpūtas) maršrutus. Tāpat lielu veloceļa daļu sastāda velomaršruti, kas nav nekas vairāk, kā norāde “veloceļš turpināsies pēc x metriem”. To arī nevar uzskatīt par veloinfrastruktūru.
Šeit vietas par maz ir pat gājējiem, kur nu vēl gājējiem un velosipēdistiem. Šeit, lai samainītos velosipēdists ar gājēju, gājējam ir jāpagriežas sāniski! Aizmirsām piebilst, ka šis ir Eiropas nozīmes veloceļu tīkla maršruta “EuroVelo10” un "EuroVelo13" posms. Lieliska tūrisma pieredze!
Vanšu tilta kopīgā gājēju un velosipēdu ceļa sākums. Šaurs un nav paredzēts velosipēdu un gājēju satiksmei.
Tālāk ceļš ved garām gājēju un velosipēdistu iecienītajai “Olimpia”. Jāpiebilst, ka uz brauktuves būtu gana daudz vietas velojoslai.
Turpinājumā kopīgs gājēju un velosipēdu ceļš gar t/c "Olimpia". Šāda tipa ceļu paredzēt drīkst tikai ārpus apdzīvotām vietām, vai starp attālākām pilsētas apkaimēm, bet nekādā gadījumā šādā vietā, kur ir tik blīva gājēju kustība.
Esam nonākuši pie pirmā īstā veloceļa posma maršrutā! Tiesa, tas ir tikai pārdesmit metrus garš un izveidots, lai apbrauktu, šķiet, mirušu koku.
Daugavgrīvas ielas un Nameja krastmalas krustojums. Īsākais ceļš ved pa kreisi. Veloceļš pa labi - papildus 150 metri.
Ceļa zīme norāda, ka velosipēdistiem nākamajā krustojumā jābrauc pa labi.
Šis veloceļa posms Daugavgrīvas ielā tika rekonstruēts 2013. gadā, Daugavgrīvas satiksmes mezgla rekonstrukcijas laikā. Vietas velosipēdistiem un gājējiem nu ir krietni vairāk, bet maršruts nu iet ar krietnu līkumu (~150 metri) caur jaunizveidoto Nameja krastmalu, tāpat veloceļš no gājēju daļas nav nodalīts fiziski, bet tikai ar baltu līniju.
Arī jaunākajā veloceļa daļā projektētāji diemžēl nav pacentušies, lai nodalītu velosipēdistus no gājējiem.
Problēma, kas atsevišķās vietās ne tikai rada neērtības, bet sagādā arī draudus velosipēdistu un gājēju drošībai, ir dažāda veida veloceļa sašaurinājumi un stabi veloceļa vidū. Standarts paredz, ka uz veloceļa nedrīkst atrasties šķēršļi. Iedomājieties, ka Brīvības ielā kādas joslas vidū tiktu uzstādīts luksofora stabs. Tāda diemžēl ir realitāte uz šī veloceļa.
Šajā vietā veloceļa vidū ir stabs.
Kopīgajam gājēju un velosipēdu ceļam šajā vietā atrodas sašaurinājums, kas lieku reizi atgādina, ka šeit nav vietas riteņbraucējiem.
Tilta vidū uz ietves ir pilons, kurš lieku reizi apliecina, ka veloceļam šeit atrasties nevajadzētu. Ievērojiet drošības spoguli – vai tajā ir iespējams saskatīt pretimnākošos vai braucošos cilvēkus?
No izbraukātās zālītes noprotams, ka šeit gājējiem un velosipēdistiem ir par šauru.
Arī šeit ceļa vidū - stabi.
Savukārt šajā vietā veloceļa vidū ir liels stabs, kas dod iespēju pa veloceļu izbraukt vienam velosipēdistam - ja pretī brauks kāds cits, viņam būs jāpagaida. Šeit bez problēmām veloceļu var paplašināt pāris metrus pa kreisi, tādējādi atrisinot problēmu. Šeit nebūtu problēmu arī ar privātīpašumu atpirkšanu, jo zeme pāris metrus pa kreisi pieder pašvaldībai.
Arī šāda vieta pēc Rīgas domes Satiksmes departamenta domām ir pieskaitāma pie Rīgas veloinfrastruktūras.
Tajās retajās vietās, kur veloceļš krustojumā ir nepārtraukts un šķērso brauktuvi, ir lielas problēmas ar satiksmes organizāciju. Visdrošākais risinājums veloceļu ir ierīkot krustojumā, jo tā autovadītāji velosipēdistu daudz vieglāk var pamanīt, kā arī velosipēdistiem šādā vietā uz galvenā ceļa ir priekšroka. Problēma parādās, ja veloceļš brauktuvi šķērso ārpus krustojuma, jo tad velosipēdistiem, pat, ja tie brauc paralēli galvenajam ceļam, vairs nav priekšrokas. Abos gadījumos to, kam ir priekšroka, būtu jānorāda ar ceļa zīmēm un ceļa horizontālo marķējumu, lai gan autovadītājiem, gan velosipēdistiem tas būtu saprotams uzreiz, neiedziļinoties ceļu satiksmes noteikumu grāmatā.
Ar diagonālajām līnijām iekrāsots krustojums. Ja veloceļš ir ārpus krustojuma, tad priekšroka ir automašīnām. Foto no veloriga.lv
Pavisam nesaprotama situācija ir Daugavgrīvas ielas un Zunda kanāla tiltu krustojumos. Šeit veloceļš šķērso brauktuvi krustojumā, bet uz veloceļa pirms brauktuves uzkrāsots ceļa horizontālais marķējums “dodiet ceļu”. Vēl absurdāku šo situāciju padara tas, ka blakus veloceļam ir gājēju pāreja, tādējādi visiem, kas brauc vai iet pa galveno ceļu – Daugavgrīvas ielu, ir priekšroka, izņemot velosipēdistus. Šai vietā nereti rodas nesaprašanās, jo autovadītāji, kas no Daugavgrīvas ielas nogriežas uz kanāla tiltu piebremzē, lai dotu ceļu velosipēdistiem, savukārt velosipēdisti piebremzē, lai dotu ceļu automašīnām.
Veloceļš atrodas krustojumā un uz galvenā ceļa, tādēļ te velosipēdistiem vajadzētu būt priekšrokai, bet uz veloceļa ir uzkrāsots pretrunīgs marķējums "dodiet ceļu".
Šajā krustojumā Imantā veloceļš nepārtrūkst, bet pietrūkst horizontālā marķējuma, kas norādītu, kam šajā krustojumā ir priekšroka.
Arī šeit nav īsti saprotams, kam ir priekšroka, jo ar ceļa zīmēm un horizontālo marķējumu tas nav norādīts.
Viena no problemātiskākajām lietām, kas rada lielas neērtības velosipēdistiem, ir bortakmeņi. Tie ierīkoti visās iespējamajās un neiespējamās vietās, to augstumi svārstās no “0” līmeņa līdz pat 3-4 cm augstumam. Iedomājieties, ja, piemēram, uz Jūrmalas gatves brauktuves ik pēc 50-100 metriem būtu uzstādīti ātrumvaļņi. Bortakmeņi ir ātrumvaļņi velosipēdistiem, tāpēc tādus uz veloceļiem nekādā gadījumā nevajadzētu pielietot. Krustojumos veloceļam būtu jābūt vienā līmenī ar brauktuvi, savukārt iebrauktuvēs uz privātām teritorijām, benzīntankiem, dzīvojamajām zonām utt. veloceļam, tāpat kā ietvei jāturpinās savā līmenī. Diemžēl “Vecrīga – Imanta” veloceļā pat jaunizbūvētajos posmos iebrauktuves veidotas tā, it kā tās būtu prioritāras pret veloceļu, kaut gan bieži pa iebrauktuvi dienā iebrauc un izbrauc 5-10 automašīnas, savukārt pa veloceļu ik dienu pārvietojas tūkstošiem riteņbraucēju.
Uz šāda bortakmeņa visai viegli var sabojāt velosipēda riepu.
Veloceļa atsevišķos posmos ir arī šādas riteņiem nedraudzīgas ūdens notekas.
Apmales augstums veloceļa krustojumā - 3 cm. Pēc RD noteikumiem būtu jābūt 0 cm, bet realitātē uz veloceļa apmales vispār nevajadzētu uzstādīt.
Vienā iebrauktuvē dienā iebrauc daži desmiti automašīnu, savukārt veloceļu šķērso tūkstošiem velosipēdistu. Bet prioritāte intuitīvi tiek piešķirta tiem, kas brauc pa iebrauktuvi.
Arī šeit, lai arī priekšroka ir velosipēdistiem, infrastruktūra liek domāt, ka priekšroka ir autovadītājiem - iebrauktuves un izbrauktuves dod iespēju automašīnām braukt ar ātrumu 20-30 km/h, kas satiksmes drošību neveicina.
Ceļa zīmes uz veloceļa ir uzstādītas tā, ka tās konfliktē vai nu viena ar otru, vai arī ar ceļu horizontālo marķējumu. Veloceļā ir vairākas vietas, kur velosipēdisti ir spiesti pārkāpt ceļu satiksmes noteikumus, jo ceļa zīmes gluži vienkārši viņiem liek to darīt.
Šī ir ļoti interesanta vieta - ceļa zīme norāda, ka šeit atļauts nogriezties tikai pa labi. Savukārt velomaršruta zīme aicina braukt taisni.
Blakus divvirzienu velosipēda ceļa zīmei uzkrāsots ceļu horizontālais marķējums, kas vēsta, ka veloceļš ir vienvirziena.
Ceļa zīme vēsta, ka veloceļš ir divvirzienu, savukārt ceļu horizontālais marķējums - ka šis ir viena virziena veloceļš.
Uz ietves uzliktas ceļa zīmes, kas vēsta, ka šis ir dalīts gājēju un velosipēdistu ceļš, kaut gan patiesībā tā ir ietve bez horizontālā marķējuma.
Šeit ir ceļa zīme, kas gājējiem(!!!) un velosipēdistiem ļauj doties tikai vienā virzienā. Savukārt horizontālais marķējums uz ceļa ir visnotaļ lieks, jo ceļa zīme nosaka citu satiksmes organizāciju.
Uz ietves uzkrāsots dalīts gājēju un velosipēdu ceļš, bet ceļa zīmē parādīts, ka šeit ir kopīgs gājēju un velosipēdu ceļš. Ievērojiet, cik "daudz" vietas atvēlēts gājējiem – aptuveni viens metrs.
Lai maksimāli objektīvi novērtētu visus veloceļus, mēs izstrādājām vienkāršotu formulu, kā novērtēt veloceļu, kā rezultātā veloceļš tika novērtēts ar 4 no 10. Vairāk informācijas par vērtēšanas sistēmu un atsevišķu veloceļa posmu novērtējumu lasi pilnajā auditā.
Apkopojot informāciju, varam secināt, ka veloceļš realitātē neatbilst RDSD publicētajai kartei. Tam ir vairāki būtiski pārrāvumi, tāpat vairāki posmi neatbilst standartam. Vairākos posmos par veloceļiem lepni nodēvētas visparastākās un šaurākās ietves, pa kuru ar velosipēdu pārvietoties ir visai problemātiski, jo uz tām ir dažādi šķēršļi. Ja RDSD publicētajā kartē veloceļa kopējais garums ir 15,2 km, tad pēc veiktā audita noskaidrojām, ka reālais veloceļa kopgarums ir 8,2 km. Kartē tas izskatās šādi:
Esam nonākuši pie raksta galvenās daļas – kā tad šī veloceļa problemātiskās vietas būtu jāpārbūvē, lai tas atbilstu labas prakses piemēriem? Galvenais princips ir vienkāršs – ceļam jābūt drošam, ērtam un intuitīvam. Lai uzskatāmi parādītu, kādi risinājumi būtu jāveido, salīdzināsim mūsu veloceļu ar pasaules labās prakses piemēriem. Apakšpusē ir mūsu veloceļš, augšpusē – kā būtu jābūt. Velc aiz līnijas, lai palielinātu vienu vai otru attēlu!
Veloceļam un ietvei šajā, kā arī vairākās citās vietās, kur tas ir tieši blakus ietvei, būtu jābūt dažādos augstuma līmeņos. Tas līdz minimumam samazinātu iespēju gājējam vai velosipēdistam nokļūt vienam otra teritorijā.
Veloceļam krustojumos nevajadzētu pārtrūkt. Veloceļam visā garumā vajadzētu būt bez apmalēm un krustojumos tam jābūt vienā līmenī ar pārējo brauktuvi. Tāpat krustojumos svarīgi ir skaidri norādīt, kam ir priekšroka – ievērojiet trijstūrīšus uz asfalta – Nīderlandē šāds ceļu apzīmējums nozīmē, ka jādod ceļš. Tas lieku reizi atgādina autovadītājiem, ka nogriežoties viņam nav priekšroka un pirms veloceļa šķērsošanas jāpārliecinās par manevra drošību.
Veloceļam, tāpat kā ietvēm, jābūt vienā līmenī un bez apmalēm vietās, kur to šķērso iebrauktuves. Lai automašīnas varētu iebrauktuvi izmantot, pirms veloceļa un ietvēm jāizbūvē rampas.Tāpat iebrauktuves jāveido pēc iespējas šaurākas, lai autovadītāji būtu spiesti pirms tām samazināt ātrumu, tādējādi samazinot iespēju notriekt kādu gājēju vai velosipēdistu.
Vietās, kur ir dzīvojamā zona, nodalīt atsevišķu veloceļu vai joslu nav nepieciešams, jo dzīvojamajā zonā automašīnām jāpārvietojas ar ātrumu ne lielāku kā 20 km/h un priekšroka ir gājējiem un velosipēdistiem. Bet tā kā šī dzīvojamā zona ir daļa no kopējā veloceļa, šeit uz asfalta būtu nepieciešams marķējums, kas apzīmē, kur velomaršruts turpinās, lai velosipēdisti intuitīvi saprastu, kur jābrauc. To lieliski varētu izdarīt kā piemērā no Ūtrehtas (Nīderlande), kur tiek veidotas t.s. “Fietsstraat” – velosipēdistu ielas, kas atgādina autovadītājiem, ka uz šī ceļa viņi ir viesi.
Savukārt vietā, kuru ik dienu šķērso tūkstošiem velosipēdistu, jāizveido veloceļš uz brauktuves rēķina. Vanšu tilts būvēts padomju laikos ar pārspīlēti platām braukšanas joslām. To skaitu nesamazinot, bet vienkārši sašaurinot, iegūstam ļoti daudz vietas ērtam un drošam veloceļam. Augšpusē redzama iespējama, ko ar nelieliem ieguldījumiem var izveidot jau šodien – uz brauktuves uzkrāsotas velojoslas (autors Oto Ozols), bet tā kā RDSD sola, ka jau pēc diviem gadiem varētu sākties Vanšu tilta rekonstrukcija, tad labākais risinājums būtu izveidot šāda pat veida no brauktuves atdalītu veloceļu. Vanšu tilts šobrīd izceļas ar ļoti lielām izniekotajām platībām – gan “mirusī” ietves zona, kur atrodas apgaismes stabi, balsti un pārspīlēti platā apmale, gan pārspīlēti lielais brauktuves joslu platums. Tilti ir viena no dārgākajām infrastruktūras būvēm, tāpēc te katrs kvadrātmetrs ir jāizmanto lietderīgi.
Lai uzlabotu situāciju uz veloceļa, Rīgas domes Satiksmes departamentam būtu pašam jāauditē šis veloceļš un jāsagatavo rīcības plāns, iepriekš pieļauto kļūdu novēršanai un izlabošanai. Tā kā mums nav itin nekādu cerību, ka viņi ko tamlīdzīgu darīs, mēs sagatavojām oficiālu iesniegumu ar problemātiskajām vietām ar lūgumu kļūdas labot. Daļu problemātisko vietu var izlabot jau šogad, piemēram, uzstādīt atbilstošas ceļa zīmes, daļu var ieplānot nākamā gada remontdarbos, bet ir jārīkojas, lai šo veloceļu tik tiešām varētu saukt par “Vecrīga – Imanta” veloceļu. Šobrīd tas ir nekas vairāk kā seši atsevišķi veloceļi. Iesnieguma teksts.
Kā nākošais veloceļš, kuru auditēsim, būs uzreiz divi, savstarpēji saistīti veloceļi “Centrs-Mežaparks” un “Mežaparks – Vecmīlgrāvis”, tādēļ sekojiet mūsu mājaslapai un Facebook kontam, lai nepalaistu to garām!
Piebilde: Raksta tapšanas laikā RDSD uzsāka seguma atjaunošanas darbus veloceļa posmā no Zolitūdes ielas līdz Rīgas robežai. Tas, protams, ir apsveicami, bet šie darbi audita kopvērtējumu neietekmētu, jo kopvērtējums mainītos tikai no 3,9 uz 4,1 ballēm.