lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv ko lv ca es es ne en en en en en lv lv lv pt en lv en en en en en en en en en lv en en en en br en en en en lv en en en en lv en en lv en en en en en en en en en en en en en en nl lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en en lv en lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en en en en en en en lv en en en lv pt en en en en en en en en en en en en en en en en
Grāmatu tirgotāja atmiņas jeb četras cilvēku grupas, kas sastopamas grāmatnīcā. (III daļa) – PILSONIS GRĀMATNĪCĀ
pilsonis Bez kategorijas Sep 8, 2015Sep 8, 2015 12 Minutes
Kā jau dzīvē allaž notiek, izrādās, ka visus vēl neesmu apsmējis, tāpēc grāmatu tirgotāja atmiņu triloģiju noslēgšu ar vēl četrām cilvēku grupām, kas sastopamas grāmatnīcā. Slavenības, sievietes, vīrieši un bērni šoreiz. Gribējās arī čigānus, krievus un latviešus, bet pārdomāju, jo no čigāniem man bail, krieviem vispār vajag atsevišķu grāmatu, bet latvieši ir tik smieklīgi, ka vēderu krampī rauj un nav iespējams parakstīt. Lūgtum un paldies!
Slavenības grāmatnīcās gadās redzēt bieži. Gods un slava slavenībām, jo grāmatnīcās tās nekad neuzvedas kā slavenības, proti, nav ne miņas no augstprātības vai dižmanības, ne smakas no derdzīgās arogances, kas bieži mēdz samaitāt cilvēka dvēseli. Slavenības nekad nav lielījušās, ka redz šonedēļ viņš vai viņa esot uzlikti uz “Kas jauns” vāka vai viņu tvīts sasniedzis tūkstoš retvītus. Man ļoti patīk slavenības. Tās vienmēr skaidri zina, kas tām ir nepieciešams: “Man lūdzu to tur kārbiņu,” pieklājīgi reiz jautāja kāds visiem zināms mūziķis ar alkohola problēmām, “mediatoriem un izdauzītajiem zobiem,” viņš paskaidroja un uzreiz sajutās neērti.
Jo bezkaunīgāka slavenība ir redzama televīzijā, jo kautrīgāka tā ir dzīvē. Reiz visiem labi zināms pavārs stundu ar pusi nostāvēja veikala kaktā līdz saņēmās nopirkt grāmatu “Pavārskola. Mācāmies gatavot soli pa solim.” Savukārt citā reizē kāds slavens rakstnieks briesmīgi nosarka, pirkdams pats savu romānu. Es izlikos, ka viņu nepazīstu un skaļi paslavēju viņa izvēli. Redzēju, ka viņam uzreiz paliek labāk, jo, ziniet, Latvijā slavens rakstnieks bieži vien ir nabadzīgs rakstnieks un, kas tad cits atliek nabadzīgam rakstniekam, ja ne trekna un pelnīta uzslava.
Arī es pats esmu slavenība dienās, kad ielieku jaunu rakstu par grāmatnīcas klientiem. Tā taču ir varena sajūta, kad kāds nolaiko nevis tavu viepli, bet tavu viedokli. “Lūk, tie gan man ir sirdsdraugi un domubiedri,” es apmierināts saku sev, pēc katra jauna “like”. Latviešu tautas sakāmvārdā “Kas sunim asti cels, ja ne feisbūk laikotāji” ir liela daļa patiesības.
Tomēr gana par mani. Kā reiz grāmatveikalā retoriski izteicās ļoti gara auguma hokejists ar vēsturi: “Cik gan daudzi vēl bortā jāiesūta, lai uznāktu sirdsapziņas pārmetumi par savu slavu.” Tas pats hokejists dažas nedēļas vēlāk tika sulīgi apsaukāts kādā ķengu žurnālā par to, ka Džastā nonesis bāram leti ar visiem šotiem.
Tomēr gadās arī visvisādi pigori, ja neuzmanīgi apejies ar slavenību. Slavenības negrib dzirdēt tādus vārdus kā “es nevaru”, “es nezinu” vai “es zinu labāk”. Tāpēc jau tās ir slavenības, jo savā dzīvē šādus briesmīgus vārdus nav lietojušas. Reiz kāda slavena latviešu seriāla producente atnesa atpakaļ pirms mēneša nopirktu plānotāju: “Es nepareizu nopirku, un jūs man nekā neteicāt,” viņa man pārmeta un uzsvieda uz letes skolnieka dienasgrāmatu, kas, jāatzīst, ļoti līdzinās plānotājam (Kur palikuši laiki, kad dienasgrāmatas bija apdrukātas ar mašīnām, futbolistiem vai Blink 182?). “Atvainojos, es neatšķīru vaļā,” būdams labā garastāvoklī, es viņai teicu un pasniedzu preces atgriešanas veidlapu, kas jāaizpilda. Tajā mirklī viņa paskatījās manī kā noziedziniekā, kurš mēgina viņu aplaupīt. “Lai es tagad dotu jums savus personas datus!?” Viņa retoriski jautāja un nolamājusi mani par nekompetentu pārdevēju, paņēma skolēna dienasgrāmatu un aizskrēja prom. “Skolēna apliecību aizmirsāt,” man tikko nepaspruka.
Tomēr šādi gadījumi ir ļoti reti. Kā jau teicu, slavenības ir ļoti jauka tauta. Reiz kāds labi pazīstams un tautā iemīļots komponists pamanījās divas reizes vienā dienā pie mums aizmirst savu maksājumu karti. Kad ar bankas palīdzību otro reizi biju dabūjis viņu rokā, viņš nolika uz letes Tviksu un teica: “Dzīve ir kā pentatonikas gamma – augšas un lejas, augšas un lejas.”
Procentuāli sievietes grāmatnīcas apmeklē vairāk nekā vīrieši. Ja sievietei ievajagas baltu aploksni, tā ienāks grāmatveikalā un iegādāsies sudrabotu aploksni, smalko marķieri 4 eiro vērtībā, zilu A1 kartona loksni un grāmatu no psiholoģijas plaukta. Protams, es mežonīgi pārspīlēju, jo reizēm baltas aploksnes vietā tiek iegādāta paka 80 gramīgā papīra.
Sievietes mīl staigāt pa grāmatnīcām, bet nemīl ja viņām uzbāžas ar jautājumiem. Reiz es kādai simpātiskai klientei koķeti pajautāju: “Vai varu jums kā palīdzēt?” Viņa briesmīgi iztrūkās un satraukti atbildēja, ka neko nav zagusi. Nezinu kuram no mums abiem tajā brīdī bija sarkanāka seja.
Vispār sievietes ir diezgan nervozas un ļoti emocionālas. Reiz es izdzirdēju, ka aiz piezīmju grāmatu plaukta kāds apslāpēti raud. Palūkojies redzēju, ka zemē uz ceļiem nometusies jauka meitene zilā cepurē un plaukstā tur mazāko piezīmju blociņu, kas pie mums atrodams. Tas bija uz pusēm pārgrieztas sērkociņu kārbiņas lielumā. “Kas jums noticis?” Es trīcošā balsī pajautāju. “Tie blociņi… tie blociņi ir tik mazi un mīļi,” viņa caur elsām atbildēja un izslaucījusi acis, palūdza iesvērt divsimts gramus ar tiem.
Pārsvarā sievietes nemīl izplūst garās runās. Grāmatas iegāde viņām ir rūpīgi plānots un krietni apdomāts pasākums, tāpēc katru iejaukšanos procesā viņas uztver kā nopietnu uzbrukumu viņu privātajai telpai. Sievieti ir ļoti viegli aizvainot. Jaunajiem grāmatnīcas pārdevējiem iesaku vienmēr likt aiz auss, ka jābūt uzmanīgam, kad kāda sieviete pajautā ieteikt kādu grāmatu. Nekad nepiedāvājiet sievietei Lata romānus vai Kontinenta izdotos sējumus; labāk sākt ar kaut ko no smalkā gala. “Jūs vēlaties vieglu lasāmo lidmašīnā? Bet lūdzu, Malapartes “Nolādētie toskānieši” vai Lorkas “Lekcijas”. Visticamāk viņa atraidīs piedāvājumu, bet ziniet, ka visu atlikušo mūžu jūs būsiet “tas gudrais pārdevējs vai pārdevēja grāmatnīcā”. Reiz es, ak, muļķis, kādai meitenei nejauši piedāvāju ar atlaidi iegādāties Federika de Česko “Tibetietes māja.” Viņa to nopirka, bet pēc nedēļas atnesa atpakaļ un aizvainota pieprasīja atpakaļ samaksāto naudu, jo lasot šo grāmatu, viņa esot trīs reizes apvēmusi savu tirkīzzilo kleitu.
Sievietes, lai arī bieži negrib runāt ar pārdevēju, tomēr ir lieliski sarunbiedri. Ar kādu simpātisku meiteni mēs reiz stundas divas sitām klaču par to, kā latvieši audzina bērnus un kā tos vajadzētu audzināt. Mēs atvadījāmies ar asarām acīs un viņa man ieteica izlasīt grāmatu “Bērnu audzināšana franču gaumē”. Ne es, ne viņa gan vēl nebijām aplaimoti ar bērniem.
Gadās, ka gan sievietes, gan vīrieši reizēm vispār neko nesaprot. Spilgtākais gadījums, ko allaž atceros ar smaidu uz lūpām, notika ar kādu sievieti, kura pieprasīja kādu Padomju laikos izdotu grāmatu: “Vai jums ir Hansa Falladas grāmata “Starp vilkiem?”” Viņa man cerīgi jautāja. “Nē nav. Grāmata izdota 1963..,” es nepaspēju atbildēt, kad viņa mani pārtrauca: “Jā, jā, es taču zinu, man vecmamma pazaudējusi, bet ļoti gribu izlasīt. Es prasu vai jums ir?” Sašutis par tādu tumsonību, es atbildēju: “Šī grāmata diemžēl nav pārizdota…” “Nu..?” Viņa joprojām ar cerīgu skatienu vērās manī. “Labi, beidzās.” Es atbildēju un aizgāju prom. “Tā uzreiz vajadzēja teikt.” Dzirdēju viņu aiz muguras nopurpinām.
Tomēr sievietes man patīk. Vienmēr ir jauki uz tām skatīties, kad tās grozās ap Koelju vai psiholoģijas plauktiem, urbina vaļā kreppapīra paciņas vai cilā jaunāko Sāras Larkas vai Zuzannas Kubelkas grāmatu. Izņemot pirmo septembri, kad sievietes pārvēršas vilkiem līdzīgos radījumos, kas ēd burtnīcu vāciņus, tās vienmēr ir laipni gaidītas grāmatnīcās.
Vieni paši vīrieši uz grāmatnīcām nāk reti. Iespējams sievietes nelaiž. Tomēr, Ja arī nāk, tad ir skaidrs, ka tie ir dīvaiņi, intelektuāļi vai piedzērušies. Tā kā par intelektuāļiem jau rakstīju šīs triloģijas pirmajā daļā, tad tagad derētu kāds vārds par vīriešu dzimuma dīvaiņiem, piedzērušajiem un pavisam nedaudz par normālajiem.
Vīrieši grāmatnīcās visbiežāk grāmatas pērk sievietēm. Ja nepērk sievietēm, tad pērk Grišamu, Nesbē vai resnas Parker pildspalvas pa simts eiro. Ja neredzu neko no minētajām lietām vīrieša rokās, tad skaidrs, ka tas ir ienācis veikalā runāt pa telefonu. Ilgu laiku nespēju saprast, kāpēc veikalā tik bieži nāk vājprātīgi vīrieši, kuri runā paši ar sevi: “Cik vajag tās CMR veidlapas?” tie parasti jautā sev. Vai: “iebāžiet to līgumu ziniet kur…?” tie rokas kā zobenus vicinādami piedraud sev. Beigās izrādījās, ka modē nākušas mazmazītiņas telefona klausulītes, kuras var ievietot ausī un bez sirdsapziņas pārmetumiem tēlot garā vājus.
Vīreši labdien saka biežāk nekā sevietes, bet vīriešu kārtas dīvaiņi mēdz arī paspiest pārdevējam roku: “Labdien, Zigmārs,” vai “Čau, Aldis,” tie saka un sniedz roku, nemaz nesatraucoties par šādu familiaritāti. Tie paši dīvaiņi vēlāk parasti izpērk tukšu reliģijas plauktu un atstāj dīvainas vizītkartes veikala stūros.
Vīrieši mēdz arī nesaprast lietas: “Man lūdzu jaunās rakstnieces Annas Sakses romānu “Pasakas par ziediem,”” reiz man prasīja kāds puisis apsarga formastērpā. Vai: “Dodiet man Frēnsisa Bēkona grāmatu “Hamlets”, pašpārliecināti pieprasīja kungs ar uzrakstu “Hoax” uz krekla. Ar vīriešiem iet tikpat jautri cik ar pensionāriem, jo kā vieni tā otri bieži mēdz pazaudēt trauslo pavedienu, kas sasaista tos ar realitāti.
Zināms, ka grāmatnīcas un dzelzceļa stacijas kaut kādā mistiskā veidā mēdz pievilināt iereibušus vīrus. Man bija tas prieks vairākas reizes vadīt “grāmatu tirdzniecības kuģi” Līgo dienā. Visas dienas laikā veikalā ienāca kādi seši klienti, visi vīrieši un visi kunga prātā. “Dodied man Jāņa evanģēliju” prasīja kāds kungs ar sarkanām acīm, “gribēsim pie ugunskura vakarā uzdziedāt, bet dziesmu grāmatas ta nav…” kungs paskaidroja un aiztenterēja pēc siera. Tajā pašā dienā, kāds cits vīrietis taujāja vai mums nav pārdošanā Rablē “Gargantija un Pantagriēls”, jo tā esot pati labākā iedzeršanas grāmata literatūras vēsturē, lai gan Pēperkorna iedzeršanas mākslu Manna “Burvju kalnā” vēl nepārsit. Pēc tam ilgi nevarēju izdomāt, kurā kategorijā šo kungu iekļaut: pie intelektuāļiem, dīvaiņiem vai normālajiem.
Tomēr lielākā daļa vīriešu pērk nevis grāmatas, bet kvītis, veidlapas, kases žurnālus, portfeļus vai vispār neko nepērk. Staigā un brīnās, līdz atnāk sieviete un palīdz atrast vajadzīgo lietu vai izeju. Taisni kā tādi bērni.
Ikviens, kurš savā dzīvē ir redzējis bērnus, piekritīs, ka tie neizlien vis no kāpostiem un arī stārķis tos neatnes; bērni pavisam noteikti atlido no citas planētas. Bērni ir ļoti dīvaina cilvēku suga. Biezpiens, Džoisa “Uliss” un grāmatnīcā ienākuši bērni ir vienas no nedaudzajām lietām, kas liek man mirkt baiļu sviedros. “Tēvocīt, vai ir ļoti slikti, ja gadījies apēst gudro plastalīnu,” man reiz jautāja maza meitenīte ar zilu muti, bet kāda cita meitenīte ar viedtālruni rokās tīrā latviešu valodā nobēra: “Man vajag Monster high Drakulauras krāsojamo grāmatu bez uzdevumiem, bet sasietu kopā ar Frozen uzdevumu grāmatu mīkstajos vākos”. Godprātīgāks cilvēks ar stipriem nerviem protams censtos nabaga bērnam palīdzēt, atbildot uz visiem interesantajiem jautājumiem, bet ne es. Es biju atkodis sistēmu kā tikt vaļā no bērniem, proti, tiem bēdīgā balsī jāpaskaidro, ka vajadzīgā lieta tikko vēl bija, bet onkulis pirms mirkļa pēdējo ir nopircis. Piemēram: “Vai jums ir *nesaklausāms vārds?” jautā bērns, kurš tikko iemācījies runāt. “Nē, nē, tikko izpirka,” es atbildu un vispār nejūtu nekādus sirdsapziņas pārmetumus.
Strādājot grāmatnīcā, iespējams ļoti labi novērot cik nesamaitāti ir bērni. Tos nav sagrābušas rakstīto vai nerakstīto likumu klaušas un sabiedrības normas tiem ir pie vienas vietas; bērnos nav ne miņas no kompleksiem, tie neizliekas ne grama un bezrūpīgi uzspļauj visām pieaugušo izgudrotajām važām, kas apgrūtina nabaga pilsoņa dzīvi. Tas vien jau liecina, ka bērni nāk no kādas nezināmas galaktikas, no iespējams plakanas planētas, kurā mājo bezaispriedumainas un brīvas būtnes. Cik gan bieži es netiku skrējis pakaļ bērnelim, kurš piebāzis pilnas kabatas ar dzēšgumijām, droši izsoļo no veikala nesamaksājis. Kad notverts, tas nekādi nespēj saprast kāpēc, ak, kāpēc, ir jāapgrūtina sevi ar kaut kādu maksāšanu. “Es taču atnesīšu atpakaļ. Man mamma sēž mašīnā un es nevaru pirkt lietas, vispirms tās neparādot viņai,” man paskaidroja kāds puisītis, kuram aurodams biju aizsprostojis ceļu, kad viņš grasījās iznest no veikala Katanas ieceļotājus. Savukārt kāds cits puišelis pamanījās piecu minūšu laikā izkrāsot pusi no traktoriem kādā krāsojamā grāmatā. Kad dusmās trīcēdams, es metos viņu strostēt, viņš ar neizpratnes pilnu izteiksmi sejā, teica, ka tās taču ir krāsojamās grāmatas, kas nevis jālasa, bet jākrāso.
Šķiet jāpiekrīt tam, ka tieši bērni ir tie, no kuriem mums, lielajiem, visvairāk ir jāmācās. Ja katrā no mums būtu kāda druska bērnišķības, tad laime un prieks būtu biežs viesis starp cilvēkiem. Grāmatnīcās tad skanētu dziesmas un dejas, neviens nebļautu un veikalu apsargi varētu nomierināties un iedzert tasi tējas savos kambaros. Nevienam nevajadzētu rakstīt muļķīgas grāmatas par tūkstoš veidiem kā pareizi izaudzināt bērnu un par divdesmit miljoniem lietu, kas bērnam nav veselīgas. Visi, visi grieztos karuseļos un kliegtu: “Mums pie kājas, mums divpadsmit, urā!”
Ar šo es tad arī beidzu ņirgāties par grāmatnīcu klientiem. Vismaz šādā formā. Grāmatnīcā jau kādu laiku vairs nestrādāju – nē, neatlaida, bet izlēma, ka man labāk nestāvēt pie kases un nelūrēt uz klientiem, bet rakstīt dokumentus. FIN
View all posts by pilsonis
Published Sep 8, 2015Sep 8, 2015
Previous Post Par bailēm no biezpiena un veca ēdiena.
Next Post Atmiņas par kādu jokainu atgadījumu Dzejas dienās 2013
7 thoughts on “Grāmatu tirgotāja atmiņas jeb četras cilvēku grupas, kas sastopamas grāmatnīcā. (III daļa)”
Sep 8, 2015 at 7:31 am
Eleganti iespiežu 10 laikus
LikeLiked by 1 person
Sep 8, 2015 at 1:15 pm
Sep 8, 2015 at 7:35 am
Paldies, šis bija brīnišķīgi!
LikeLiked by 1 person
Sep 8, 2015 at 1:16 pm
Oct 19, 2015 at 2:22 pm
Oct 19, 2015 at 2:30 pm
Mans darbs tad šeit ir padarīts 🙂
Pingback: 6 cilvēku tipi sabiedriskajā transportā | PILSONIS GRĀMATNĪCĀ
Leave a Reply Cancel reply
Enter your comment here...
Fill in your details below or click an icon to log in:
Email (required) (Address never made public)
You are commenting using your WordPress.com account. ( Log Out /  Change )
You are commenting using your Twitter account. ( Log Out /  Change )
You are commenting using your Facebook account. ( Log Out /  Change )
Notify me of new comments via email.
Notify me of new posts via email.
Kāpēc es esmu pret sejas maskām Nov 23, 2020
Kā es iestājos autoskolā. 1. daļa Oct 22, 2020
Viss ir slikti – arī man joki reiz beigušies Apr 29, 2020
Kā es gribētu sev bērnu! Feb 19, 2020
Labākais importa alus Latvijā. Degustē Pilsonis G. Feb 3, 2020
Par klimata pārmaiņām Jan 8, 2020
Pieci paņēmieni cīņā pret rudens depresiju Nov 6, 2019
Meistara memuāri jeb kā prasmīgi saremontēt lietas Oct 30, 2019
Latvijas labākā un lētākā alus degustācija. I daļa Jun 18, 2019
Piecu Rīgas krogu raksturi III Jun 11, 2019
Par bailēm no policistiem, apsargiem un citiem kārtības sargiem Apr 2, 2019
Piedzīvojumi un recenzija par Alises Zariņas filmu “Blakus” Mar 8, 2019
Topogrāfiskā cirvja piedzīvojumi Feb 12, 2019
Piedzīvojumi pārvācoties jeb kāpēc pārvākties ir lieliski Jan 17, 2019
Pārdomas par vecumu jeb kāpēc vajag dzīvot līdz 29 gadiem un ne mirkli ilgāk Nov 1, 2018
Kā ir spēlēt rokgrupā: Mēģinājumi Oct 2, 2018
Patiesība par dzīvošanu kopā ar sievieti Jul 25, 2018
Kā viegli salabot velosipēdu? Ar cirvi Apr 17, 2018
5 cilvēku tipi, kurus tu satiec darbā Feb 8, 2018
Piedzīvojumi pie zobārsta jeb baiļu anatomija Jan 15, 2018
Migrēna – tu mans mirdzošais lāsts Oct 30, 2017
5 studentu tipi, kas sastopami skolā Oct 12, 2017
Piedzīvojumi Viļņā jeb labākās iedzeršanas vietas kaimiņos Sep 28, 2017
Man viss ir pie dirsas – telefons, maks, atslēgas – viss pie dirsas… somiņā. Jul 17, 2017
Suņu staidzināšanas māksla May 16, 2017
5 cilvēku tipi, kas sastopami teātrī Mar 30, 2017
Pakacini mīļoto Valentīndienā. Feb 14, 2017
Aizvainošanas tabulas jeb “Lamutarbas” Jan 18, 2017
Kā viegli atmest smēķēšanu Dec 29, 2016
6 cilvēku tipi, kas sastopami katrā ballītē Dec 5, 2016
Kā uzrakstīt īso stāstu: 10 soļi Oct 25, 2016
Trīs Rīgas krogu impresijas #1 Sep 16, 2016
13 rakstnieku iedvesmotas diētas vieglai svara vai dzīvības zaudēšanai Sep 1, 2016
Piedzīvojumi Tinderī jeb dialoga māksla Jul 18, 2016
Piedzīvojumi Sarkandaugavā jeb ardievas rajonam. I daļa Jun 10, 2016
Poēma heksametrā par Bakalauru May 25, 2016
Poēma par sievietēm, jeb sieviete-sātans: ko tu gribi? May 20, 2016
Moderna reklāmas kampaņa. Stāsts. May 16, 2016
Sūkāt, tas nav ar mopēdu vizināties. May 10, 2016
(no title) Apr 25, 2016
A, ko nē? Apr 22, 2016
Mīlnieka memuāri jeb daži padomi salauztām sirdīm Apr 18, 2016
“Ewkpάtnς kaι AλkιBιάδnς” Mar 31, 2016
Rihards piesējās. Mar 31, 2016
Piecu Rīgas krogu raksturi (II daļa) Mar 17, 2016
Piecu Rīgas krogu raksturi (I. daļa) Feb 15, 2016
Valentīndienas priekšvakarā Feb 8, 2016
Piesakies avansam – izstāde nāk! Jan 28, 2016
6 cilvēku tipi sabiedriskajā transportā Jan 20, 2016
Kaitināšanas māksla jeb “Tu man krīti uz nerviem, bet es tevi mīlu” Jan 11, 2016
Grūti ar tiem meičukiem Dec 28, 2015
Manas mīļākās grāmatas. 18+ Dec 22, 2015
Darba meklētāja piedzīvojumi jeb, kā es neaizbraucu strādāt uz Angliju  Nov 23, 2015
Īss ievads grāmatu pirkšanas mākslā. II daļa. Oct 26, 2015
Īss ceļvedis grāmatu pirkšanas mākslā. I daļa. Oct 19, 2015
Atmiņas par kādu jokainu atgadījumu Dzejas dienās 2013 Oct 2, 2015
Grāmatu tirgotāja atmiņas jeb četras cilvēku grupas, kas sastopamas grāmatnīcā. (III daļa) Sep 8, 2015
Par bailēm no biezpiena un veca ēdiena. Aug 21, 2015
Pilsonis iemiesots gleznā Aug 11, 2015
Grāmatu tirgotāja atmiņas jeb piecas cilvēku grupas, kas sastopamas grāmatnīcā. (II daļa) Aug 7, 2015
Grāmatu tirgotāja atmiņas jeb piecas cilvēku grupas, kas sastopamas grāmatnīcā. (I daļa) Jul 27, 2015
Par bailēm no Džoisa “Ulisa” Jul 10, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem LXXI-LXXVIII Jun 9, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem LXI-LXX Jun 9, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem LI-LX Jun 9, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem XLI-L Jun 9, 2015
Groteskas Impresijas Par Kādā Grāmatnīcā Ienākušajiem XXI-XL Jun 9, 2015
Groteskas impresijas par kādā grāmatnīcā ienākušajiem I-XX Jun 9, 2015
View pilsonis’s profile on Facebook
View Pilsonis_Phil’s profile on Twitter
Create a free website or blog at WordPress.com.
Privacy & Cookies: This site uses cookies. By continuing to use this website, you agree to their use.
To find out more, including how to control cookies, see here: Cookie Policy
Join 53 other followers
Already have a WordPress.com account? Log in now.