lv lv lt sl ro lv en lv lv it lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en lv lv lv fi lv lv lv lv lv lv lt lt lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv tr lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en lv en en en en en en en es en it en en en en en en en en lv lv lv lv
Skolotāja, kura ietekmēja bērna dzīves gaitu - VEIKSMES STĀSTS KATRAM BĒRNAM
Mums kā skolotājiem piemīt liels potenciāls ietekmēt bērna dzīvi uz labo pusi. Ko mūsu skolēni teiks par mums pēc 20 gadiem?
Man nesen bija saruna ar bijušo Tilžas internātpamatskolas audzēkni Viktoru Sīli par skolotāju, kuras rīcība mainīja viņa dzīves gaitu. Pēc tam sarunā ar latviešu valodas skolotāju, kura rediģē manus latviešu valodas tekstus, es pieminēju, ka Viktors nekad nav pabeidzis vidusskolu. Pēc videoklipa noskatīšanās viņa man teica: “Lai arī Viktors nepabeidza vidusskolu, viņš ir īsts dzīves filozofs.” Aicinu arī jūs smelties viņa gudrības. Pēc tam aplūkosim Viktora izceltos četrus svarīgākos principus darbam ar bērniem, kuriem ir nelabvēlīga bērnības pieredze. Šeit var lasīt sarunas transkripciju. .
1. “Skola bija patverums un tā bija droša vieta, bet tajā laikā tā nelikās.”
Bērni, kuriem mājās valda haoss, strīdi, kaušanās un alkohols, dzīvo nepārtrauktā trauksmes stāvoklī. Pat ja mums, skolotājiem, šķiet, ka mūsu klase ir droša vieta, kur visi var mācīties un justies labi, šiem bērniem tā nav. Viņi dzīvo pastāvīgā modrībā, gaidot iespējamos draudus. Un tas, ko viņi uztver kā draudu, mums varbūt nemaz tāds nešķiet. Tas varētu būt jebkas – klauvējiens pie durvīm, kāda konkrēta smarža, izsalkuma sajūta, apkopējas balss tembrs, aicinājums sadoties rokās … Ja mēs nezinām, kādi ir bērna apdraudētības sajūtas palaidējmehānismi, tad mums ir grūti saprast, ka tur, kur mēs neredzam nekādus draudus, viņš saredz briesmu signālu. Tad ieslēdzas “cīnīties, bēgt vai sastingt” reakcija un bērns vai nu sāks uzvesties agresīvi, aizmuks no klases vai ieslēgsies sevī.  Bieži vien mēs to uztveram vienkārši kā sliktu uzvedību, ko bērns apzināti izvēlas. Tomēr mums ir jāiemācas to uztvert kā komunikāciju, ka bērns nejūtas drošs. Sekojošā diagramma man ļoti palīdz uztvert šādas situācijas citādāk:
Ir tik ļoti svarīgi paturēt prātā, ka uzvedība vienmēr par kaut ko liecina. Tā nav tikai tīša nepaklausība.
Kā raksta grāmatā “Bērns jaunā ģimenē”1Pērvis, K., Kross, D., Sanšaina, V. (2007) Bērns jaunā ģimenē. Rīgā: Zvaigzne ABC.:
“Mums vienmēr ir jāpalūkojas, kas slēpjas aiz sliktas uzvedības, un jāpajautā sev:
ko bērns patiesībā mēģina pateikt,
kas bērnam patiesībā ir nepieciešams.
Uzvedība norāda uz bērna pagātni – sāpēm, bailēm, vajadzībām. Lai gan uz sliktu uzvedību reaģējam tieši un ātri, mums pret to jāizturas arī iejūtīgi un atsaucīgi, uzskatot to par norādi uz bērna izteiktajām vajadzībām.
Mūsu mērķis ir saskatīt aiz šīs sliktas uzvedības īsto bērnu, kas paslēpies baiļu cietoksni.” (65. lpp.)
Kā Viktors teica: “Skola bija droša vieta, bet tanī laikā tā nelikās”. Grāmatas autori piedāvā stratēģiju, kuru sauc par “apzinātu drošību”, ar kuras palīdzību bērns var sākt sajust to, ka viņš atrodas patiešām drošā vietā un ka skolotājs ir drošs cilvēks, kuram var uzticēties. Šādu “apzinātu drošību” var panākt, “sakārtojot vidi un pielāgojot savu uzvedību tā, lai bērni instinktīvi pilnībā varētu sajust, ka savās mājās (red. šajā gadījumā – skolā) un kopā ar jums ir īstā drošībā.” Ir vairāki veidi, kā palielināt bērna drošības sajūtu. Turpmāk aplūkosim divus no tiem: fizisko vajadzību apmierināšana un rotaļīgums.
2. “Mēs paēdām 4 reizes dienā, mums bija drēbes ko vilkt. Mēs bijām siltumā, ērtībā.”
Mums visiem ir pazīstama Maslova vajadzību piramīda:
Ir skaidrs, ja bērns ir izsalcis, noguris vai viņš nav dzēris pietiekami daudz ūdens, viņš nespēs koncentrēties mācībām. Ja viņš nēsā netīras, smirdīgas drēbes vai pats nav mazgājies, viņš cietīs no klasesbiedru ņirgāšanās un citi bērni negribēs atrasties viņa tuvumā. Viktoram bija risinājums šīm problēmām, jo pa nedēļu viņš dzīvoja internātskolā, kur visas fiziskās vajadzības bija apmierinātas. Kā parastās skolas var palīdzēt šādiem bērniem?
Ēdiens – šobrīd vismaz pirmo četru klašu skolēni saņem valsts un pašvaldības apmaksātas brīvpusdienas. Kā var palīdzēt lielākiem bērniem, kuri ir izsalkuši? Un kā panākt to, ka visi bērni paēd brokastis? Mums ir laba programma “Piens un augļi skolai“, kas nodrošina veselīgus produktus skolēniem. Ko vēl varētu darīt lietas labā? Varbūt noorganizēt “veselīgo našķu” kasti? Tajā vecāki, kuri var atļauties un kuri grib aktīvi piedalīties sava bērna klases mācību vides uzlabošanā, varētu ziedot kādus augļus, dārzeņus vai riekstus. Tad, kad tev šķiet, ka bērns vairs nekoncentrējas mācībām, tā vietā, lai viņam stingri teiktu: “Koncentrējies!”, tu varētu viņu pamudināt ieēst kādu našķi: Šādā veidā mēs varam parādīt bērnam, ka viņš mums rūp. Bērnam, kuram mājās trūkst ēdiena, tas būs spēcīgs vēstījums, kas varētu raisīt vai pastiprināt uzticēšanos skolotājam.
Ūdens – brīvi pieejams visiem skolēniem, bet mums vajag viņiem atgādināt to dzert regulāri. Ja bērni dzer tikai tad, kad sajūt slāpes, viņu kognitīvās spējas jau ir samazinājušās par 10%. Skolotāji varētu popularizēt ūdens dzeršanu, ņemot līdzi uz skolu savu ūdens pudeli un regulāri (katras stundas sākumā un beigās), klases priekšā no tās dzert. Glāze ūdens ir arī labs palīgs pašregulācijai – ja bērns ir satraucies, iedrošini viņu padzerties.
Higiēna – šis varētu būt ļoti sāpīgs jautājums, kuram grūti rast risinājumu. Labākais būtu cieša, praktiska sadarbība ar sociālo dienestu. Esmu dzirdējusi par ārzemju skolām, ap kurām ir tik augsts sabiedrības nabadzības līmenis, ka viņi ir nolēmuši aktīvi rīkoties, lai samazinātu ģimeņu sociālās grūtības, veidojot pārtikas “bankas” un tīru apģērbu krājumus, lai bērni varētu pārģērbties, ja viņi atnāktu uz skolu ar netīrām drēbēm. Bērni, kuri nav mazgājušies, var ieiet dušā, kā arī ir pieejamas veļas mašīnas, kuras var izmantot vecāki, kuriem tādu mājās nav. Zobārsti ziedo zobu birstes un zobu pastu. Ir higiēnas preču krājumi, no kuriem lielākie bērni var paņemt dezodorantu.
Šīs skolas ir labi sapratušas to, ka, ja bērna pamatvajadzības nav apmierinātas, viņš nevarēs mācīties un draudzēties ar vienaudžiem. Tomēr skola nav sociālais dienests. Mums vajag saprast bērna fiziskās vajadzības, apmierināt, ja varam, un sadarboties ar sociālo dienestu, ja nevaram.
3. “Viņa ar mums kaut kādas spēles spēlēja.”
Vēl viens citāts no grāmatas “Bērns jaunā ģimenē”2Pērvis, K., Kross, D., Sanšaina, V. (2007) Bērns jaunā ģimenē. Rīgā: Zvaigzne ABC.:
“Draiskuļošanās – jautrības spēks
Kurš bērns gan spēj pretoties jautrībai? Mēs nevienu tādu nezinām. Rotaļas ir drošs ceļš uz cietuša bērna sirdi un spēcīgs dziedināšanas līdzeklis. Kad vecāki (red. vai skolotāji) ar bērnu rotaļājas un neko nekritizē, viņi sarunājas universālajā “drošās” savstarpējās mijiedarbības valodā.” (168. lpp.)
Spēlējot spēli ar bērnu, mēs varam daudz vairāk panākt nekā lasot morāli vai sodot. Ja starpbrīdī, piecas minūtes pirms stunda sākuma, varētu bērnu iesaistīt kādā ātrā, vienkāršā spēlē kopā ar dažiem klasesbiedriem, mēs varētu veidot pozitīvu saikni ar viņu, kas palīdzētu skolēnam justies pieņemtam, drošam un pārliecinātam, ka viņš tev patīk! Šeit var atrast dažas pārbaudītas ātro spēļu idejas, kuras efektīvi veido šādu saikni. Tad, kad stunda sāksies, pastāv lielāka iespēja, ka viņš būs gatavs sadarboties ar tevi, nevis pretoties.
Slavenais neirologs Brūss Perijs ir izveidojis akronīmu, kas palīdz atcerēties efektīvus principus darbā ar emocionāli traumētiem bērniem. Angļu valodā tas ir PACE – Playfulness, Acceptance, Curiosity un Empathy. Latviski tulkojot – Rotaļīgums, Pieņemšana, Ieinteresība un Empātija. Rotaļīgums nenozīmē, ka mēs tikai spēlējam spēles. Rotaļīgi mēs varam arī koriģēt bērna uzvedību. Eksperimentē ar ķermeņa valodu, acu kontaktu un balss toni, kā rādīts šajā video:
Bieži vien, pēc manas pieredzes, bērni ļoti pozitīvi atsaucās uz šāda veida “pamācību” un paši uzlabo savu uzvedību, tādējādi saglabājot vieglu, priecīgu atmosfēru klasē, kas samazina gan skolotāja, gan skolēnu stresa līmeni.
4. “Viņa darbojās kā mans advokāts.”
Viktora bērnībā bija vismaz 5 notikumi no nelabvēlīgā bērnības pieredzes saraksta. Jo vairāk šādu notikumu, jo lielāka iespēja, ka bērnam skolā būs:
uzmanības deficīta vai hiperaktivitātes diagnoze3Fuller-Thompson, E. & Lewis, D. (2015) The relationship between early adversities and attention-deficit/hyperactivity disorder. Child Abuse and Neglect. Volume 47 Sept. 2015, Pages 94-101
Izklausās ļoti bēdīgi un bezcerīgi. Bet labās ziņas ir tādas, ka ir vairāki “aizsargājošie faktori”, kuri var novērst nelabvēlīgās bērnības pieredzes sekas. Viens no šiem faktoriem ir: “Kad es biju bērns, skolotāji, pulciņu vadītāji vai arī citi pieaugušie, kuri nebija manas ģimenes locekļi, man palīdzēja, kad nepieciešams.” Mums kā skolotājiem piemīt liels potenciāls ietekmēt bērna dzīvi uz labo pusi. Ko mūsu skolēni teiks par mums pēc 20 gadiem? Viktora skolotāja Anna Vāciete vēl ir dzīva, un tad, kad skatījās šīs sarunas ierakstu, viņa bija ļoti priecīga. Es ceru, ka šis raksts gan iedvesmos tam, ka mēs varam pozitīvi ietekmēt bērna dzīvi, gan sniegs praktiskus ieteikumus, kā uzlabot attiecības ar skolēniem, kuru izturēšanās mums varētu šķist izaicinoša.
Iezīmējiet tekstu un spiediet Ctrl+Enter, lai nosūtītu labojamo teksta fragmentu redaktoram!
Emociju plakāti lejupielādei latviešu un ukraiņu valodās
Ja ikdienā ir kontakts ar cilvēkiem, kuri runā ukraiņu valodu, varētu noderēt šie materiāli.
Muzikālas aktivitātes garastāvokļa mērītāja izzināšanai
Mūzika ir lielisks veids, kā atspoguļot un ietekmēt noskaņojumu.
Trīs emociju saprašanas un regulēšanas rīki
Jo labāka ir mūsu spēja izprast un regulēt mūsu emocijas, jo vieglāk būs bērniem un pusaudžiem, ar kuriem dzīvojam vai strādājam, darīt to……
Drīzumā izsūtīsim rakstus. Piesakies listei!
Šī ir jauna, augoša vietne, kuras mērķis ir atbalstīt un iedrošināt pedagogus Latvijas izglītības iestādēs. Mēs plānojam dalīties ar informāciju, resursiem, pieredzi un iedvesmojošiem stāstiem. Ja vēlaties piedalīties šajā projektā kā līdzautors, redaktors vai tulks, lūdzu aizpildīt anketu. Varbūt tieši Jūsu 300 vārdu stāsts par to, kā izveidojāt attiecības ar ievainotu bērnu, iedvesmos citu skolotāju un mainīs vēl viena bērna dzīvi.
© 2022 VEIKSMES STĀSTS KATRAM BĒRNAM. All rights reserved
Keitija: Vispirms, pastāsti – kas tu esi, no kurienes tu esi, kur tu šobrīd atrodies.
Viktors: Es esmu Viktors. Viktors Sīlis. Es esmu dzimis Balvos, uzaudzis Balvu rajona Tilžas pagastā, mācījos Tilžas internātskolā sākumā, pēc tam arī vidusskolā un vēl kādā skolā, bet pašlaik esmu jau izaudzis, pieaudzis. Varbūt vairāk izaudzis kā pieaudzis. Tagad dzīvoju Zviedrijā.
Keitija: Šodien es gribu tev uzdot dažus jautājumus par savu bērnību. Nē! Par Tavu bērnību, nevis par savu! Un tad pirmais ir, vai tu varētu man pastāstīt par savu bērnību un kādas grūtības tu piedzīvoji?
Viktors: Bērnība bija diezgan smaga un grūta, jo manā ģimenē ļoti liela daļa cilvēku, gan tuvākie, gan tālākie radi, vienmēr ir dzīvojuši alkohola problēmās, alkohola atkarībās. Līdz ar to, tas ir tas, ko mēs piedzīvojām ikdienā. To, ka vecāki bija piedzērušies un strīdējās savstarpēji un mūs kā bērnus bieži vien pameta novartā līdz ar to. Tā bērnība nebija tā labākā, varbūt tieši tādā ziņā, jo bieži vien arī nebija ko ēst. Bet tai pat laikā es ticu, ka kaut kādā veidā Dievs par mums vienmēr ir rūpējis, lai gan tā bērnība bija smaga un bieži vien nebija ko ēst, bet vienmēr atradās kaut kādi cilvēki tuvumā, kas vienmēr palīdzēja.
Keitija: Es zinu, ka tev bija kaimiņiene, kas palīdzēja.
Viktors: Noteikti, jā. Bieži gājām arī palīgā un tad varējām saņemt arī dažādu palīdzību no viņiem, kas bija kaut kādi pārtikas produkti vai vienkārši vieta, kur aiziet un pavadīt labu laiku bez visām problēmām.
Keitija: Tā bija droša vieta.
Keitija: Un es zinu, ka arī tu zaudēji tēvu bērnībā. Cik tev bija gadu?
Varētu pat teikt, ka zaudēju divas reizes. Pirmo reizi bija sakarā ar to, ka viņš mūs pameta vienkārši tad, kad es biju maziņš. Man bija kaut kādi 8 vai 9 gadi tad, kad viņš mūs pameta pilnībā un aizbrauca dzīvot uz citu pilsētu Latvijā, un vairs negribēja neko ar mums kopīgu. Tad, kad man bija kaut kādi 14 gadi, ja nešaubos, vai pat 15, tad tēvs nomira. Es biju uz viņa bērēm.
Keitija: Un kā šī bērnības pieredze ietekmēja tavu uzvedību un attīstību?
Viktors: Labs jautājums! Es domāju, ka … es nezinu, kā tas ietekmēja manu uzvedību, bet attīstību noteikti. Jo nācās ļoti ātri pieaugt un iemācīties cilvēkus nolasīt. Un vēlāk, pusaudžu gados un tad, kad jau biju tuvu pie 20 gadiem, es to arī savulaik ļoti labi mācēju izmantot savam labumam. Es iemācījos ātri cilvēkus nolasīt, zināju, kas ir tas, ko viņi no manis grib, un tad es viņiem to arī pasniedzu uz zelta šķīvīša tā, lai cilvēki mani liek mierā, tā, lai es varētu cilvēkus turētu rokas stiepiena attālumā, tā ka apkārtējie cilvēki domāja, ka viņi visu zina par mani, ka viņi ir ļoti iesaistīti, bet tai pat laikā es domāju, ka cilvēki nezināja pat pusi no tā, kas notiek.
Keitija: Vai tu varētu dalīties atmiņās par skolu, gan pozitīvās, gan negatīvās?
Viktors: Jā. Sāksim ar negatīvajām. Problēma ar skolu bija tā, ka mēs mācījāmies Tilžas internātskolā, un mēs turpat tai ciemā arī dzīvojām. Tas nozīmē, ka praktiski visa skola pazina manus vecākus, zināja visu situāciju. Ļoti bieži bija tā, ka mūs apsmēja, un bieži bija tā, ka klasesbiedri un citi skolnieki nāca un smejās un teica: “O, šodien redzēju tavu mammu, kā viņa piedzerusies kaut kādā grāvī gulēja.” Baigi smejās par to, ka mēs kādreiz uz skolu atnācām netīri vai drēbes bija nemazgātas, vai paši nebijām nomazgājušies, jo tur, kur mēs dzīvojām, mums nebija ne tekošs ūdens, ne labierīcības. Līdz ar to, tas bija tas noteikti smagākais un grūtākais stāsts, ka cilvēki, ne cilvēki, bet bērni, jo bērni var arī būt diezgan ļauni savos komentāros un savās kacināšanās, paši neapzinoties to, kādu, patiesībā, ļaunumu viņi nodara viens otram. Līdz ar to tas bija ļoti sāpīgi.
Bet pozitīvais, protams, bija tas, ka, lai arī citreiz bija grūti un klasesbiedri kaitināja, bet tomēr mums bija vieta, kur nakšņot, jo mēs palikām pa nedēļu, mēs dzīvojām skolā. Līdz ar to tas nozīmē, ka mēs paēdām 4 reizes dienā, mums bija drēbes ko vilkt. Mēs bijām siltumā, ērtībā. Var arī teikt – pat drošībā, jo mums tur vismaz pieaugušie pāri nedarīja. Mēs, bērni, savā starpā citreiz tur kavāmies un strīdējāmies, bet tas ir cits stāsts. Līdz ar to arī skola bija savā veidā patverums. Lai gan, cik tas dīvaini neliktos, es atceros, ka tagad atskatoties, es zinu, ka tas bija patverums un tā bija droša vieta, bet tai pat laikā … tanī laikā tā nelikās. Tanī laikā tāpat, vai arī kā mājās gāja, vai arī kādi būtu vecāki vai vēl kāds, tad man tāpat gribējās mājās un mēs pat citreiz mukām prom no skolas, lai mājās tiktu.
Līdz ar to interesanti, kā cilvēka smadzenes strādā.
Keitija: Vai bija kāds īpašs skolotājs vai skolotāja, kurš tev palīdzēja vai iedrošināja skolas gados?
Viktors: Es domāju, ka noteikti. Bet viena skolotāja, kas noteikti, …es domāju, ka ne man vienīgajam, … bet viena no skolotājiem, kas visvairāk ir palikusi atmiņā, ir mūsu pirmo klašu audzinātāja Anna Vāciete. Viņa bija tāda kā perfekta vecmāmiņa. Viņa bija vecāka skolotāja, viņa jau bija pensijas gados, un viņa pat nāca ar mums mazajiem tad ņemās un darbojās, un vienmēr pārliecinājās, ka mēs esam silti saģērbušies, vienmēr apčubināja, vienmēr varēja kaut vai klēpī apsēsties, pasēdēt, parunāties. Viņa ar mums kaut kādas spēles spēlēja. Katru vakaru viņa sēdēja, atceros, kad mēs gājām gulēt, un viņa sēdēja starp divām istabām. Sēdēja un skaļi skaitīja lūgšanu, katoļu lūgšanu, kas ir Tēvreize un Esi svētīta Marija, un katru vakaru viņa skaitīja to lūgšanu un lūdza Dievu par mums, un vienmēr sēdēja, kamēr mēs aizmigsim, un tikai tad gāja mājās. Un tas, es domāju, ir kaut kā ļoti palicis atmiņā, tas viņas kaut kāds mīļums un maigums, un kaut kādā veidā viņas uzmanība, un tik tiešām tāda neviltota vēlme piedalīties bērnu dzīvē un tik tiešām atstāt pozitīvu iespaidu arī uz bērna nākotni.
Keitija: Mans pēdējais jautājums. Atskatoties uz savu dzīvi, vai ir kaut kas, kas tev ir palicis līdz šai dienai no tām attiecībām, kas tev bija ar šo skolotāju?
Viktors: Es domāju, ka es diezgan bieži atceros, to, … nu viņa vienmēr ir bijusi un noteikti būs manā atmiņā vislabākais, tas perfektais audzinātājs, kas man jebkad ir bijis. Vienmēr ir bijusi ļoti, kā jau teicu, mīļa un jauka, un vienmēr velta savu nedalītu uzmanību. Viņa kaut kā mācēja katru bērnu …atrast laiku katram bērnam. Es domāju, ka viņas klasēs …tad, kad viņa strādāja par audzinātāju … es domāju katram bērnam bija iespēja sajusties īpaši. Un es domāju, ka man personīgi viens no vislabākajiem stāstiem ir tas, ka arī šodien, tur, kur esmu šodien, ir ļoti lielā ziņā pateicība viņai. Jo Tilžas internātskolai bija projekts, ka viņi sūtīja bērnus no internātskolas pa vasaru dzīvot kādā ģimenē Zviedrijā. Un es atceros, tanī laikā, kad viņa man bija audzinātāja, tas bija pēc pirmās klases, mani aizsūtīja uz Zviedriju un sakarā ar manu uzvedību mani atsūtīja drusciņ ātrāk atpakaļ, un pēc tam it kā teica, ka mani vairs uz Zviedriju nelaidīs. Bet otrās klases beigās pēkšņi parādījās, pēdējā brīdī parādījās vieta, kur bērnu var aizsūtīt, un viņa bija tā, kura gāja pie tiem skolotājiem, kas bija atbildīgie, un viņa darbojās kā mans advokāts. Un runāja ar cilvēkiem, un nezinu, kā viņai tas izdevās, bet viņa dabūja mani uz Zviedriju. Atkal atkārtoti uz Zviedriju, un, pateicoties tam, es iemācījos zviedru valodu. Līdz ar to tagad, daudzus gadus vēlāk, es esmu atgriezies uz dzīvi Zviedrijā, kas sākotnēji nebija plānots, bet šī dzīve Zviedrijā ir bijusi daudz vieglāka, ir bijusi daudz vieglāk iedzīvoties, iejusties, jo man jau ir attiecīgi zviedru valodas pamati. Ja viņa toreiz nebūtu darbojusies kā mans advokāts, tad man nebūtu bijusi vēl viena valoda, ko izmantot. Līdz ar to es nezinu, kur es tagad būtu.
Keitija: Jā! Un laikam tajā brīdī viņa pat nenojauta, ka pēc 20 gadiem kāds būtu rezultāts tam, ko viņa vienkārši darīja.
Viktors: Es domāju, ka neviens no mums tajā laikā nenojauta, ko tas nozīmē. Un arī man tas bija, jau tanī laikā tā bija ļoti liela svētība, jo tā bija …Zviedrija bija kā droša vieta, kur aizbraukt, kur divu mēnešu garumā es dzīvoju patiesā, veselīgā ģimenē, kur bija abi vecāki, kur bija citi bērni, kur nebija alkohols, kur nebija kaušanos, kur nebija vienkārši bērni pamesti novārtā, kur par tevi rūpējās. Līdz ar to es domāju, ka jau tanī laikā tas, ko viņa izdarīja, bija daudz lielāks un daudz nozīmīgāks, ko jebkurš kādreiz varētu saprast. Bet kopumā, uz visas lielās kopējās bildes arī šodien, jau 20 gadus vēlāk, viņas rīcība pat tagad ir atstājusi iespaidu. Jo 20 gadus vēlāk es vēl joprojām smeļos augļus no tās viņas darbības, kas notika pirms 20 gadiem.
Mēs izmantojam sīkdatnes, lai nodrošinātu labāku mājaslapas lietošanas pieredzi. Spiedied "Privacy Preferences", lai uzzinātu vairāk.
When you visit any website, it may store or retrieve information through your browser, usually in the form of cookies. Since we respect your right to privacy, you can choose not to permit data collection from certain types of services. However, not allowing these services may impact your experience.
You read and agreed to our Privacy Policy.
For performance and security reasons, we use Cloudflare and MaxCDN as our CDN networks.
We use the YouTube service to enable video content streaming on this site.
We use the Vimeo service to enable video content streaming on this site.
We use the SoundCloud service to enable audio streaming on this site.
We use the Spotify service to enable audio streaming on this site.
On our site you can include or exclude contents based on each user's consent. Consent Logic
Šis teksts tiks nosūtīts mūsu redaktoriem.