lv lv fi lv lv lv lv pt lv lv en lv lv de en lv lv lv lv lv hbs_lat lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv lv en lv lv en lv lv fi lt eo en tr zh en lv lv lv vo nl lv lv pl de lv lv lv lv lv lv lv lv lt sv lv lv lv de lv lv sv lv hbs_lat rm lv id lv lv lv lv lv lv en lv pt
Novērtē rakstu: Atzīme 4 no 1 balsīm
2012. gada 18. novembris 22:08 Divas atsauksmes
Gaismas pils filmā ir templis, kas top un ir piepildīts ar simbolismu par ideālās Latvijas atjaunošanu un nostiprināšanu. Tā to saredz G. Birkerts, kurš pats tanī pašā laikā atzīst, ka viņam pašam dzīvot vieglāk ir ASV — jo tur viņam ir lielāka brīvība uzturēt savas ilūzijas par Latviju. Ilūzijas, kuru reālajā Latvijā nav un arī nekad nebūs. Taču būs Gaismas pils, kas lielā mērā tieši paša Birkerta izsapņots un ar viņa pārraudzību realizēts projekts. Lai reālajā Latvijā uzceltu pieminekli viņa iedomātajai Latvijai.
Taču te īsti nav G. Birkerta un Taņas saspēles, par kuru runā pats D. Sīmanis. Taņa šajā projektā ir tikai ceļamkrāna operatore. Viņa šeit ir tikai tāpēc, ka tas ir viņas darbs. Un, kad lielie darbi ir noslēgušies un ceļamkrānu demontē, Taņa noskūpsta savu meitu, sēžas vilcienā un brauc strādāt uz citurieni. Celt citus objektus un atmiņai nofotografēt citus skatus uz pilsētām no būvlaukumiem.
Turpretim G. Birkerts Gaismas pili būvē tāpēc, lai būtu kas pastāvīgs. Arī pats viņš ilgi vairs projām nebūs — filma rāda, kā arhitekts apmeklē mātes kapu un stāsta, ka viņam pašam vieta būs viņai blakus. Kad darbs būs pabeigts, viņš mūžīgi būs šeit.
Gaismas pilij ir arī naidnieki. Pie tās būvlaukuma notikušajos un filmā fiksētajos protesta pasākumos dalībnieki stāsta, ka zina visu, kā ir un kāpēc šis projekts nav pieļaujams — un ir gatavi paši nākt un uzcelto jaukt nost. Celtniecībā strādājušais protestētājs stāsta, ka zina, kā «tās lietas» tiek virzītas, ar to acīmredzot norādot uz visādām shēmām, kas būvētājiem iedzīvoties. Kādai protestētājai nepatīk, ka šī nemaz neizskatās pēc pils, un arī vieta nav pilij piemērota. Vēl kāds ir pārliecināts, ka Stikla kalna virsotnē tiks izvietotas ierīces, lai spiegotu Krieviju. Pilns ar dažādu žanru dīvaiņiem, kas runā latviski, krieviski un mēģina arī angliski — un, pats galvenais, savā starpā saprotas.
Bet celtnieki tikmēr dara savu darbu. Bez īpaša entuziasma, vien ar neskaidru apjausmu, ka objekts, kurā viņi strādā, skaitās kaut kas svarīgs un nozīmīgs. Kad būvlaukumā notiek svinīgi dziesmoti pasākumi, viņi tā kā mēģina aplaudēt pēc kora uzstāšanās, bet viņu vienkāršā daba ir spēcīgāka par centieniem izskatīties pieklājīgiem un kaut cik smalkiem.
Arī paši ceremoniālie pasākumi par godu korpusa pabeigšanai ir pilni komiskas neveiklības, laupot topošajam templim varenības un svinīguma sajūtu. Smalkā kora mūzika vai citas mūzikālās uzstāšanās nespēj saplūst ne tikai ar celtnes raupjajām pelēkajām sienām, bet arī ar pašu mākslinieku un visu pārējo jaunceltnes apmeklētāju valkātajām ķiverēm un spilgtajām vestēm.
Lai iekļautos, visiem, kuri ienāk būvlaukumā, vajadzētu kļūt par tiem pašiem vienkāršajiem celtniekiem, kuri mulst no svinīgā pasākuma — bet viņi to nevar. Viņi ir kā ārpasaule, Latvija tur, ārā, kas atnāk paskatīties, kā top Gaismas pils, taču šis projekts viņā nevibrē, ar to nevar saistīties. Šīm sienām var atnest dziesmu «Gaismas pils», var teikt smalkas runas par to, cik tas viss ir nozīmīgi un svarīgi — taču tā ir tikai izlikšanās, ka viss ir lieliski. Patiesībā Latvija tur, ārā Gaismas pili īsti nesaprot, un nav pārliecināta, ka tieši šī un tieši šāda bibliotēka tai ir nepieciešama.
Filma beidzas, Gaismas pils vēl top
D. Sīmaņa sniegtā interpretācija gan atšķiras — viņa izklastītā filmas koncepcija, no vienas puses, ir ambiciozāka, bet, no otras, «plakanāka». Režisors runā par mītoloģiskām konstrukcijām un par to, kā pati ēka ir filmas galvenā varone. Taču ēka nav varone. Ēkai, kāda ir filmā, nav rakstura un patstāvības. Tā top tāpēc, ka Birkertam ir ideja un tāpēc, ka celtniekiem ir iedoti projekti un plāni. Celtnieki būvē, paši nezinot, ko, suminātāji sveic, īsti nezinot, ko, un protestētāji drīzāk protestē pret savām mānijām vai sazvērestības teorijām, nevis pret pašu ēku.
Uzteicams ir kameras darbs — lēnie kadri ar lieliskajām panorāmām, time-lapse (kā tas ir latviski?) sprintiem un ēkas tapšanu dažādos pietuvinājumos. Dinamismu te nemeklējiet, filma ir lēna, arī vārdos te tiek pateikts tikai tas, ko citādi nevar.
Bet Gaismas pils vēl nav pabeigta. Cīņa, lai tā varētu pašpārliecināti slieties viņpus Daugavai, un tiktu nokratītas šaubas par tās eksistences pamatu, vēl nav izcīnīta. Tāpēc gribētos arī «Pēdējā tempļa hronikas 2» — par to, kā ēka atmostas un kāda ir tās dzīve, tajā ieliktās Birkerta ideālās Latvijas sadzīvošana (drīzāk — turpmāks konflikts) ar reālo Latviju.
Raksturvārdi: bibliotēka, birkerts, latvija, lnb
« Iepriekšējais ieraksts Nākamais ieraksts »
Atsauču uz šo ierakstu nav
Ja Tevis uzrakstītā publikācijā ir saite uz šo rakstu un Tu vēlies, lai pie šī raksta parādītos saite uz Tavu publikāciju, šeit vari iegūt adresi, ko iekopēt trackback (ping) lauciņā, kas atrodams kontroles panelī pie Tava raksta.
Mmmm treleris patika. :)
Nujau varam tikai lepoties :)
« Vai tu māki rakstīt? Reliģijas un zinātnes nesavietojamība »
1919. gada 28. septembrī dibināta Latvijas Augstskola. 1923. gadā to pārdēvē par Latvijas Universitāti
Viktors: Ka man nav ko darīt man nužna palīdzīb matenē
Edijs: Ja mums ir foto un video materiāli, kur redzams, kā Koperfīlds pazudina brīvības statuju, ko tad tas …
Vitolds: Viena no skaistākajām vietām Latvijā!
keip: Tas links vairs nedarbojas tādēļ lietojiet šo :) https://www.youtube.com/w atch?v=Z_oDMXi-Qeg
agnese: sveiki es mekleju otru pusiti,mans nr 28928321zz atbildu uz sms zvaniet kuriem ir zz velams no valmi…
Mūsu neveselīgā interese par masu komunikāciju noveda pie tā, ka vajadzēja beidzot iepazīties ar reanimēto sava laika humora un satīras ikonu — žurnālu «Dadzis». Kopējais iespaids — tik tiešām, sava laika ikona, taču tas nav šis laiks.
Lasīt tālāk nejauši izvēlēto ierakstu žurnāls «Dadzis» »
Kustība par negatīvu domāšanu Mosties internetā kopš 2002. gada