da da da da da da da da es da eo id de da en en it de en en en en da de da fr en it it tr da nb de zh da de zh da de zh da de zh da da da da da da da da en da da da zh hu sv de fr en nl da da fr hu hbs_lat da da nn da hu de da da de de de de sv zh da da de nb it hu fr da da da da da da da da da da da da da da et de da da da da da da da da sv nb da da da da da fr da da da es tr sl oc da sv nb da lt tr hbs_lat ast da da el en id en da da da da da es tr sl zh da da da de da da et da en da da da war tr hbs_lat de da da da da da da da da da da da da nb da da da en da da da da da sv da da da da tr tr az ru da nl da da da en it en en en da sv da da nb de da da da da da da da da da sv da da da da da da da lv et da da da sv nn et la da lv da da da da de de hu da da da sv nb da da hu da da da fr da hu da da sv hu da da nb da hu da da da da da hu da da da da de da da da da da nb da hbs_lat da da da da da sl sl de da da da da da da da hu da da da da da da et da da da io da da da da da da hu hu da da da da da nb da da da da da lt da da da da lv da da hu da da sv da da da hbs_lat en da da nb da nb tr da tr da da da da nb et en nb da da da da nl da da da da da da nn nl en da da lv da da da da et sv da da da lt sv it da da da da da da tr nb en da da da da da da da da da da da nb da sv nb da en da da lv da da lv da cs da lv da da fi da da nb da da de lv hu sv da da sv sv en en en nb tr en sv sk sv da en it en hbs_lat nb az da en da da de lv hu nl it nb en en sv ceb hbs_lat en lv nb lv sv en hbs_lat da bo nb sv la en da en vls da sv da da nb da da da de lv da hu en pl sv en nl nb nb nb da nb bo lv tl tr en en vi en da da ceb sq da da fi en sl nb da en hbs_lat da lv nb it hbs_lat da az da da da de lv hu da sv da da en en nl nb nb bo id lt et et nl dv da da nb nb da en nl en fi da nb da da hbs_lat nb da en lv da en en tr da tr da en da da da da pl sv da de de da da da de da da da en en da da da da da ka da da da da en en de da da fr da da da da da da sv da da da da de da
Fra Wikibooks, den frie samling af lærebøger
Spring til navigation Spring til søgning
Lille oldbabylonsk grammatik af Jakob Bo Flygare
5.2 En bortløben slaves frihed
6 Litteratur til videre studier
Oldbabylonsk er et østsemitisk sprog, som blev brugt i oldtidens Mesopotamien (omfatter omtrent nutidens Irak) fra cirka 2000-1500 fvt. Det blev skrevet med kileskrift.
Oldbabylonsk er en akkadisk dialekt. Akkadisk er samlebetegnelse for en række østsemitiske sprog, der alle sandsynligvis har rødder i et såkaldt ”Tidligst semitisk”-sprog fra første halvdel af det 3. årtusinde fvt. Fra 2600 fvt. kendes indskrifter på oldakkadisk, som via Sargon af Akkad (cirka 2300 fvt.) blev gjort til rigssprog. Det er fra oldakkadisk, at oldbabylonsk udspringer, men den præcise forbindelse mellem disse kendes ikke.
De akkadiske sprogs videre udvikling gennem de efterfølgende 15. hundrede år inddeles i tre perioder: Fra cirka 1500-1000 fvt. kalder vi sproget for mellembabylonsk, fra cirka 1000-600 fvt. kalder vi det for nybablonsk, og 600 fvt. til 100 evt. kalder vi det senbabylonsk.
Omtrent samtidig med oldbabylonsk blev en nært beslægtet dialekt af akkadisk anvendt i det nordlige Mesopotamien. Denne dialekt kaldes oldassyrisk, og den ligger omtrent så tæt på oldbabylonsk, som svensk ligger på dansk. Efterhånden fjernede de to dialeekter sig længere og længere fra hinanden.
Periodeinddelingen af det assyriske sprogs udvikling i nord svarer til den for det babylonske sprog i syd. Efter oldassyrisk fra cirka 2000-1500 fvt., kommer det vi kalder mellemassyrisk (ca. 1500-1000 fvt.), og fra cirka 1000-600 fvt. kommer det vi kalder nyassyrisk.
Der er tre simple vokaler på akkadisk: a, i og u. Derudover kan e afledes af enten a eller i.
Vokalerne findes som korte (a, e, i, u), lange (ā, ē, ī, ū) og ekstralange (â, ê, î, û).
Derudover er der de to halvvokaler w og j.
Af senere græske transkriptioner af akkadisk kan det ses, at der også har været vokalen o.
Kosonanterne er: d, t, ţ, n, b, p, m, g, k, q, z, s, š, ş, l, r, ’(alef), h.
NB: h skal skrives med en bue under. Udtales som ch i det tyske Bach!
dentaler: d, t, ţ, n
sibilanter: z, s, š, ş
De kan også inddeles i:
stemte: d, b, g, z
ustemte: t, p, k, s, š, l , r ’(alef), h
Verber har normalt en rod på tre konsonanter, der kaldes 1., 2. og 3. radikal.
Verbalrodden prs har konsonantskelettet p-r-s bestående af radikalerne r1-r2-r3.
Vokalerne -a- -ā- inden i konsonantskelettet p- -r- -s modificerer roden. De fortæller os, at vi her har at gøre med prs i infinitiv.
I imperativ hedder prs for eksempel purus. Det kan ses af vokalerne -u- -u-.
Disse bogstaver er verbernes vokalmønstre, og de har betydning for, hvordan verbet bøjes.
a’et betyder, at det hedder parras i præsens og ptaras i perfektum
u’et betyder, at det hedder prus i præteritum og purus i imperativ
Det første a betyder, at verbet har a mellem 2. og 3. radikal i præsens og perfektum.
Det andet a betyder, at şbt i modsætning til prs har a mellem 2. og 3. radikal i præteritum og i imperativ. prs havde u!
I ordbøgerne skriver vi vokalmønsteret i en parentes efter verbet, der per konvention er sat i infinitiv.
Verberne vi så på ovenfor stod alle i grundform.
Der findes i alt fire stamformer, som verberne kan stå i. De farver grundbetydningen af verbet på forskellige måder:
Form: | Infinitiv: | Beskrivelse: G-form | parās | Grundform (grundbetydning) D-form | purrus | 2. rad fordobles (emfase) Š-form | šuprus | š- er præfiks (kausativ) N-form | naprus | n- er præfiks (passiv)
Stamformerne underdelses med et -ta- infiks i en Gt-, Dt- og Št- form (OBS der er normalt ingen Nt) samt med et -tan- infiks i en Gtn-, Dtn-, Štn- og en Ntn-form.
Derudover forekommer der en sjældnere ŠD-form:
Udover disse stamformer kan få verber forekomme i sjældne Nt- og R-former (parusus, 3. rad fordobles). Deres forekomst er meget begrænset.
Stamformerne giver roden sin særlige betydning:
For eksempel betyder prs i grundformen parās at dele, men i D-formen betyder det at sønderdele. I Š-formen betyder det at få til at dele, mens den endeligt i N-formen betyder at blive delt.
Underindelingerne i -t og -tn former giver rodden en yderligere specifik betydning.
-t giver roden en enten reciprok (x↔y), refleksivt (x←) eller separativtiv (x→) betydning
-tn giver den en itterativ betydning (noget der gøres meget, vedvarende, kontinuerligt).
iptarrasū (de deler med hinanden) (Gt form af prs)
iptanarrasū (de deler meget) (Gtn form af prs)
(verbalformer som kan have subjekt) Præsens: Nutid, fremtid, datid om vane
Dannes med fordobling af anden radikal
Perfektum: Afsluttet fortid med dets konsekvenser nu
Dannes med et -ta- infiks
NB: şşabat er et eksempel på assimilation, hvor et -t- infiks assimilerer med ş, der er roddens 1. radikal. Reglen gælder, når 1. radikal er enten d, ţ, s, ş og z.
Som det ses af ovenstående assimilerer -t- ikke til š; derfor formen štariq
NB: Når der tilføjes en vokalendelse efter den sidste radikal i G-form perfektum synkoperer vokalen mellem de to sidste radikaler. Fx ptarasū < ptarsū
Præteritum: Datid i fortællemåde
Dannes ved at stille 1. og 2. radikal sammen
NB: G-perfektum og Gt-perfektum er som sagt identiske. De udviser derfor begge den samme vokalsynkope, hvor den anden vokal synkoperer.
Det må derfor ud fra sammenhængen afgøres, om fx ptaras enten er Gt-præt. eller G-perf.
I N-præt. er der også vokalsynkope (fx pparisū > pparsū)
Imperativ dannes som præteritum uden præfiks (fx purus)
Den forekommer kun i 2. person.Det markeres af de almindelige endelser på de personlige, dependente pronominer i 2. person
2. m. s.: -ø Eksempel: purus 2. f. s.: -ī Eksempel: pursī 2. c. p.: -ā Eksempel: pursā
NB: Der er vokalsynkope i G-imperativ, når der tilføjes en vokalendelse efter sidste radikal.
Fx: purusā > pursā
Den første vokal mellem 1. og 2. radikal er i G-form i imperativ den samme som den anden vokal mellem 2. og 3. radikal.
Vokalen kan derfor aflæses af det enkelte verbums type (a/u, a/a, i/i eller u/u).
rps (a/u): prus > purus
şbt (a/a): şbat > şabat
šrq (i/i): šriq > širiq
mqt (u/u): mqut > muqut
De eneste undtagelser er a/a verberne lmd, plh, pšh, rkb og tkl, der indsætteret -i- mellem 1. og 2. radikal i stedet for det forventede a (fx lmd (a/a) lmad > limad).
I D- og Š-form markeres det ikke, om verbet er et a/u, a/a, i/i eller u/u verbum.
I N og Ntn-formen har i/i verber en selvstændig form i præsens og prefektum, der markeres af et -i- mellem 2. og 3. radikal.
I de øvrige former er vokalen et -a- i præsens og perfektum.
Nedenfor vises rodden prs (a/u) i de fire stamformer G, D, Š og N i henholdsvis præsens, præteritum, perfektum og imperativ.
| G-form | D-form |Š-form | N-form Præsens | parras* | parras | šapras | pparras*,** Perfektum | ptaras | ptarris | štapris | ttapras** Præteritum | prus | parris | šapris | pparis** Imperativ | purus | purris | šupris | napris *Fordoblingen af 2. rad i præsens i G- og N-formen er uheldig for deres genkendelighed. De kan let forveksles med D-formen, hvor 2. radikal også er fordoblet. Man må i stedet se på personafikset (i G- og N-formen er det i-, medens det i D- og Š-formen er u-). **I N-formen assimileres stammens n-præfiks med den efterfølgende konsonant (præs. inparras > ipparras, præt. inparis > ipparis, perf. intapras > ittapras). NB: Pas på ikke at blande Gt-præs. sammen med G-perf., da de begge har -ta- infikset som mærke. Man må i stedet se på 2. rad, der fordobles i præs. (Gt-præs. iptarras, G-perf. iptaras). Men hvordan stiller det sig så med G-perf. og Gt-præt? I G-perf. mærkes tempusformen af et -ta- infiks (iptaras) og i Gt-præt mærkes stamformen af et -ta- infiks (iptaras). Man kan derfor ikke se forskel på de to former, og må i stedet afgøre om det er det ene eller det andet ud fra sammenhængen. NB: Vokalmønsteret fortæller os om verbets bøjning i tid, når verbet står i grundform. I de øvrige former bøjes a/u, a/a, u/u og i/i verber ens. En undtagelse, og dem er der altid i grammatik, er som nævnt i/i verber i N- og Ntn-form.
Optativ (også kaldet prekativ og injunktiv) er et præfiks, der kan sættes foran på verber i præteritum for at angive et ønske eller en vilje.
Det findes kun i 1. og 3. pers. sg. og pl. I 2. pers. sg. og pl. bruges imperativ.
Verbet tilføjes henholdsvis maskulinum og femininum i 3. pers. pl. suffikset -ū og -ā.<brZ
Ordet optativ kommer af det latinske ord optativus, som betyder ønske.
Optativ: lu- i 1. pers. sg. (fx luprus, jeg vil afgøre) i ni- i 1. pers. pl. (fx i niprus, vi vil afgøre) li- i 3. pers. sg. og pl. (fx liprus, han vil afgøre) li- i 3. pers. pl. (fx liprusū/ā, de vil afgøre)
Vetitiv er den negerede udgave af optativen, og den udtrykker et negativt ønske eller vilje, men i modsætning til optativen findes vetitiven også i 2. person.
Hvor optativen kan oversættes med ’Gid de må…’, kan vetitiven oversættes med ’Gid de ikke må…’.
Den dannes ved at sætte et ajj-præfiks foran på verbet, når det starter på en vokal, og et ē- præfiks, når det starter på en konsonant.
Vetitiv: ajj- i 1. pers. sg. (fx ajj-aprus) ē- i 2. pers. sg (fx ē-taprus/ī) ajj- i 3. pers. sg. (fx ajj-iprus) ē- i 1. pers. pl. (fx ē-niprus) ajj- i 3. pers. pl (fx ajj-iprusū/ā) ē- i 2. pers. pl. (ē-taprusā)
====De infinite former==== (verbalformer som ikke kan have subjekt) Til disse former hører infinitiver, verbaladjektiver samt participier.
De opfører sig nominelt og bøjes i kasus.
Infinitiv bøjes som substantiverne, medens participium og verbaladjektiv bøjes som adjektiverne.
pitarrusim (infinitiv i gen. af prs i Gtn-form)
mupparrsātum (participium i fem. pl. nom. af prs i N-form)
šuprusūtim (vbl.adj. i mask. pl. obl. af prs i Š-form)
NB: I Gt- og Gtn-form assimilerer -t- ligesom i G-perf. med et forudgående d, ţ, s, ş og z.
I de infinite former er der ikke noget præfiks, fordi de ikke kan have subjekt, og når første radikal enten er d, ţ, s, ş eller z i de infinite former i Gt og Gtn, laver de metatese med -t-, som foranstilles verbalstammen.
Gt-inf. şitbutum > tişbutum
Gt-imp. şitbat > tşbat
Gt-vbl.adj. şitbutum > tişbutum
Dannes i G-form ud fra formlen: r1-a-r2-ā-r3(+kasus)
I de øvrige former, inkl. Gt og Gtn, indsættes vokalen -u- mellem 2. og 3. radikal.
Infinitiv er i Gt-, Gtn-, D-,Dt-, Dtn-, Š-, Št-, Štn-, N- og Ntn-formen identisk med de tilsvarende former af verbal adjektiver.
ţarād dajjānim (dommerens afsendelse)
ina sanāqim imūt (han døde ved ankomsten)
qabal lā mahārim (et slag der ikke kan ydes modstand)
paţārī qerub (min løsladelse nærmer sig)
Dannes i G-form ud fra formlen: r1-a-r2-v-r3-(+kasus)
NB: I G-form synkoperer den sidste vokal, når der tilføjes en vokalendelse på verbal adjektivet (fx parisum > parsum).
Vokalen mellem r2 og r3 er som regl et -i-. Enkelte verber har -a- og -u-
I de øvrige former, inkl. Gt og Gtn, indsættes vokalen -u- mellem 2. og 3. radikal.
Verbal adjektivet er i Gt-, Gtn-, D-,Dt-, Dtn-, Š-, Št-, Štn-, N- og Ntn-formen identisk med de tilsvarende former af infinitiver.
Verbal adjektiverne kan både bruges attributivt (fx god mand) og prædikativt (fx manden er god).
Attributivt bøjes adjektivet efter det nomen, som det modificerer, i køn, tal og kasus.
hlq: amtum haliqtum (en flygtet slavinde)
nkr: šarrū nakirūtum (fjendtlige konger)
dnn: ina qātim dannatim (med en stærk arm)
Prædikativt konstrueres adjektivet som en stativ ud fra stammen.
Tempus markeres ikke, da der er tale om en tilstand og ikke en proces.
Oversættelsen af tid må afgøres ud fra sammenhængen.
dnn: dannāku (jeg er stærk)
ndn: atta ana mārūtim nadnāta (du var givet til adoption)
plh: ilatni ina mātīšunu palhat (vores gudinde var frygtindgydende i deres land)
Endelig kan verbal adjektivet bruges substantiveret og beskrive en person eller en ting som er eller var det, som beskrives af verbet.
Almindeligvis bøjes de som substanitverede adjektiver som adjektiver, men de kan også bøjes som substantiver.
dmq: damiqtum ša ilī (gudernes godhed)
Dannes i G-form ud fra formlen: r1-ā-r2-i-r3-(+kasus)
De øvrige former dannes af præteritum og tilføjes præfikset mu-.
Vokalen mellem 2. og 3. radikal er imidlertid altid -i- (præt. kan også have -a- og -u-)
NB: I Gt- og N-form synkoperer den sidste vokal, når der tilføjes en vokalendelse på participiet
Gt-form: muptarisum > muptarsum
N-form: mupparisum > mupparsum
Ventiv er et suffiks, der kan sættes bag på verber. Det angiver en nuanceforskel fra grundbetydningen, som er svær at oversætte.
Ordet selv kommer af det latinske ventus, der betyder vind, og formen kan forklares som det, der går i retning af den talendes opmærksomhed, eller det som er i centrum for den talendes opmærksomhed (det er ofte den talende selv).
Nuancen med -am er, at personen nærmer sig den talende.
Ventiv: -am i sg. og 1. pers. pl (fx iparrasam) -nim i 2. og 3. pers. pl. (fx iparrasūnim) NB: I 2. fem. sg bliver formen -īm. Pronominal sufikset er i denne bøjning -ī, og -am (ventiven) bliver derfor assimileret til -īm (tašapparī-am > tašapparīm).
Stativ kommer af det latinske ord stativus, som betyder stående.
Formen er nominel og hører nærmere til under nominer (substantiver og adjektiver) end verber, da det er en prædikatform, som bruges i stedet for former af ’at være’, der ikke findes på OB.
Se nærmere under status absolutus nedenfor.
Substantiver findes i to former: Status rectus og status constructus (eller bare konstrukt).
Status rectus formen er fri, og den kan derfor stå alene.
Den dannes med tilføjelse af en kasusendelse på nominet, der bøjes i nominativ/akkusativ/genitiv i maskulinum/femininum og singularis/dualis/pluralis:
Maskulinum Femininum Singularis Dualis Pluralis Singularis Dualis Pluralis Nominativ -um -ān -ū -(a)tum* -tān -ātum Akkusativ -am -īn -ī -(a)tam* -tīn -ātim Genitiv -im -īn -ī -(a)tim* -tīn -ātim *-at- infikset i fem. foran suffikserne -um, -am og -im er svagt. Derfor er den korrekte form af det forventede mar-atum > martum. -a-’et falder altså væk. Det synkoperer. Eksempler: mārum (søn) bøjes mārum, māram, mārim, mārū, mārī*, mārī* mārtum (datter) bøjes mārtum, mārtam, mārtim, mārātum, mārātim*, mārātim* *Da endelserne er identiske i de to kasus akk. og gen. i pl. slås de sammen til en maskulinum og en femininum pluralis oblicus. Altså: mask. pl. obl. af mārum er mārī, fem. pl. obl. af mārtum er mārārtim. NB: Visse verbers køn er leksikalsk, og ikke morfologisk, så som nārum (flod). Suffikset -um fortæller os umiddelbart, at det er en mask. sg. nom., men det er faktisk fem. sg. nom.
Status constructus formen er bundet, og den kan derfor ikke stå alene.
Den står som modifikator til et hoved; fx i mārat mārim (sønnens datter), hvor mārat (datter) er bundet til mārim (sønnens).
I Status constructus forkortes substantivet ved at fjerne kasusendelsen. For eksempel hedder hus i rectus formen i mask. nom. sg. bītum, mens den i konstrukt mask. sg. i både nom., akk. og gen. bare hedder bīt.
Maskulinum Femininum Singularis Pluralis Singularis Pluralis Nominativ -ø -ū -at -āt Oblicus -ø -ī -at -āt NB: I nogle tilfælde har substantivet vokalen -i efter den sidste konsonant i sg. Det drejer sig om de bundne former af ord, der kun har en stavelse (fx abi far), to ens konsonanter i enden (fx libbi hjerte) samt femininer, der ender på -š (fx napišti liv). Eksempler: bīt ilim (gudens hus), ilat ilātim (gudindernes gudinde), ili mātim (landets gud).
Status absolutus er en form, som verbet sættes i, når man fuldstændigt ubetinget understreger noget.
Absolutus formen dannes som den bundne form ved at fjerne kasusendelsen fra rectus formen: For eksempel hedder rectusformen šarrāqum (tyv) šarrāq (tyv!)i absolutus formen.
Et hyppigt eksempel fra Hammurabis lovstele:
awīlum šū šarrāq, iddâk (denne mand er en tyv, han skal slås ihjel!).
NB: Den første sætning ovenfor er i øvrigt en nominalsætning. Den har nemlig ikke noget verbal, og prædikatet udgøres af absolutus formen šarrāq.
Stativ er en konsekvens af status absolutus. Det er en prædikatform i sætninger uden verbal, som består af en adjektiv stamme (fx paris af prs roden) samt et pronominalt enklitikum, der tjener som sætningens subjekt.
Et eksempel på denne konstruktion er parsāku (jeg der har afgjort/ jeg der afgører/ jeg der vil afgøre).
Her er pars (af parsum: afgørelse) prædikat, og det modificerer det nominelle hoved -āku (jeg er).
Stativ: Singularis Pluralis -āku i 1. pers.c (communalis er fælleskøn) -ānu i 1 pers.c. -āta i 2. pers. mask. -ātunu i 2. pers. mask -āti i 2. pers. fem. -ātina i 2. pers. fem. -ø i 3. pers. mask. -ū i 3. pers. mask. -at i 3. pers fem. -ā i 3. pers fem. NB: Prædikatformen betegner en tilstand og er som sådan tidsløs. Om denne tilstand finder sted i fortiden, nutiden eller fremtiden må man så slutte sig til ud fra sammenhængen som i eksemplet med parsāku ovenover. I modsætning til stativen betegner de finite tider af den samme rod (fx prs) en proces, der markers på rodden. Eksempel: aprus (jeg afgjorde) parsāku (jeg, der har afgjort/ jeg, der afgører/ jeg, der vil afgøre). Eksempler med stativ: šar-ø (han er kongen). Hammurabi šar-ø Bābilim (Hammurabi, han er kongen af Babylon), šar-ø Bābilim šū (han er Babylons konge).
Adjektiver findes ligesom substantiver i rectus og constructs formen.
De dannes af en verbalrod efter mønsteret r1-a-r2-v-r3.
Vokalen mellem 2. og 3. radikal er for det meste -i- som i adjektiv stammen paris af roden prs.
Det kan dog også være -a- som i rapaš (bred) eller -u- som i zapur (ondsindet).
Adjektiver står i samme køn, tal og kasus som det nomen, de modificerer, der skal være kongruens, og deres endelser er som nominernes med undtagelse af mask. pl.:
Maskulinum Femininum Singularis Pluralis Singularis Pluralis Nominativ -um -ūtum -atum -ātum Akkusativ -am -ūtim -atam -ātim Genitiv -im -ūtim -atim -ātim Eksempel: parsum, parsam, parsim, parsūtum, parsūtim, parsūtim paristum*, paristam, paristim, parisātum, parisātim *Man ville forvente parisatum, men da man ikke kan have to på hinanden følgende korte stavelser falder -a-’et væk. Man siger, at vokalen synkopere. Det er et eksempel på vokal synkope.
napištum (af npš liv)   napšātum.
Status rectus formen er attributiv. Status constructus er prædikativ.
Eksempel med former af danānum:
šarrum dannum (den stærke konge); dannum er rectus form
šarrum dān (kongen er stærk); dān er constructus form med stativsuffikset -ø
Den prædikative konstruktion fungerer også med nogle substantiver som fx šarrum.
Eksempel: Hammurabi šarrum (Kong Hammurabi)
Hammurabi šar (Hammurabi er kongen)
====Hypotagmer==== (underordning af sætninger) Subjunktiv kommer af det latinske ord subjungere, der betyder at forene under.
Subjunktiv bruges til at forbinde en hovedsætning med en bisætning ved hjælp af konjunktioner (hypotaxis), som kan oversættes med vore danske thi, fordi, efterdi, dersom, eftersom, som, tilmed osv.
Formen dannes ved at sætte et -u suffiks bag på verbet, men det bortfalder, når der står et andet suffiks efter verbet.
… niparrasu (…, som vi afgør)
…taparrasā (…, som I afgør)
-u'et er i det sidste eksempel faldet bort på grund af pronominal cirkumfikset ta- -ā, der står efter verbet.
Hendiadys, eller at forbinde tætliggende begreber, dannes ved at anbringe et -ma enklitikum bag på verbet.
iprusma (han besluttede og…)
-ma brugs også i verbalsætninger på andet end verbet, hvor enklitikumet ikke er en konjuktion; i stedet bliver det brugt til at give betydingtyngde, emfase. -ma topikaliserer med andre ord sætningens naturlige prædikat.
I en dansk oversættelse af den akkadiske brug af -ma kan topikaliseringen indikeres ved at placere det betonede først i sætningen.
šarrumma mārī ina kakkīšu imhaş (Det var kongen, der slog min søn med sit våben)
šarrum mārīma ina kakkīšu imhaş (Det var min søn, som kongen slog med sit våben)
šarrum mārī ina kakkīšuma imhaş (Det var med sit våben, at kongen slog min søn)
Et -ma kan blive sat bag på personnavne for at topikalisere dem. Det optæder typisk i indledning af de oldbabylonske breve, der oplyser brevets afsender og modtager, der findes på grundformen:
ana PN1 qibīma umma PN2ma
(Sig til Personnavn1 (modtageren); således (siger) Personnavn2 (afsenderen)
Det første -ma på verbalet fungerer som konjuktion, medens det andet -ma på afsenderens navn fungerer som fremhævelse
====Paratagmer==== (sideordning af sætninger) Sideordnende konjunktioner udtrykkes med u (og) samt med ū(/)lū (enten x eller y).
anāku aprus u allik (jeg besluttede og gik),
ū(/)lū aprus ū(/)lū allik (enten besluttede jeg ellers gik jeg)
De personlige, dependente pronominer markeres af et cirkumfiks på finite verber.
De findes i en fælles G- og N-form samt i en fælles D- og Š-form.
Forskellen består i, at G- og N-formens vokaler er i og a, medens alle præfigerede vokaler i D- og Š-form bliver u-.
G- og N-form D- og Š-form Singularis Singularis 1. pers. c. a- -ø 1. pers. c. u- -ø 2. pers. m. ta- -ø 2. pers. m. tu- -ø 2. pers. f. ta- -ī 2. pers. f. tu- -ī 3. pers. c. i- -ø 3. pers. c. u- -ø Dualis Dualis 3. pers. c. i- -ā 3. pers. c. u- -ø Pluralis Pluralis 1. pers. c. ni- -ø 1. pers. c. nu- -ø 2. pers. c. ta- -ā 2. pers. c. tu- -ā 3. pers. m. i- -ū 3. pers. m. u- -ū 3. pers. f. i- -ā 3. pers. f. u- -ā NB: D- og Š-formen opløser forskellem mellem 1. pers. c. sg. og 3. pers. c. sg. og du. Verber med e i sig i stedet for a ændrer a'et i præfikset til et e. Eksempel: epēšum (at gøre) i 1. pers. c. sg. præsens er eppeš amārum (at se) i 1. pers. c. sg. præsens er ammar Nogle eksempler med parāsum: aparras (jeg afgør), niprus (vi afgjorde), iptarsū (de har afgjort), uštapris (jeg, han/hun/den/det, vi to har ladet det afgøre), tuparrisā (I afgjorde definitivt), ittaprasā (de har fået afgjort)
Possesive pronominer kan markeres på nominer og præpositioner med suffikser.
De bøjes efter person, tal, køn og kasus.
Singularis 1. pers. c. -ī, -ja 2. pers. m. -ka 2. pers. f. -ki 3. pers. m. -šu 3. pers. f. -ša Pluralis 1. pers. c. -ni 2. pers. m. -kunu 2. pers. f. -kina 3. pers. m. -šunu 3. pers. f. -šina Eksempler: ilassu (hans gudinde (tš > ss)), šar mātīšunu (deres lands konge), ittīja (med mig) NB: Dentaler og siblianter (d, t, ţ, z, s, š, ş) foran et š i et 3. pers. pronominal suffiks bliver til ss. NB: Genetivendelsen i singularis bliver til et lang i (-ī-) foran et pronominal suffiks. NB: Variationen mellem -ī og -ja i 1. pers. c. sg. afhænger af tal og kasus på det pågældnde nomen, som det sættes på. Nominer i sg. i nominativ og akkusativ suffigeres -ī, medens nominer i alle andre tilfælde suffigeres -ja. Fx hedder det ilī (min gud) og ilūja (mine guder).
Akkusativ og dativ objekt kan også markeres på verber med et suffiks.
De bøjes efter person, tal, køn og kasus. De kan både udtrykke et objekt eller gentage et objekt i sætningen.
Akkusativ Dativ Singularis Singularis 1. pers. c. -(a/n)nni 1. pers. c. -(a)m/-nim 2. pers. m. -ka 2. pers. m. -kum 2. pers. f. -ki 2. pers. f. -kim 3. pers. m -šu 3. pers. m. -šum 3. pers. m. -ši 3. pers. f. -šim Pluralis Pluralis 1. pers. c. -niāti 1. pers. c. -niāšim 2. pers. m. -kunūti 2. pers. m. -kunūšim 2. pers. f. -kināti 2. pers. f. -kināšim 3. pers. m -šunūti 3. pers. m. -šunūšim 3. pers. m. -šināti 3. pers. f. -šināšim Eksempler: işbatūninni (de greb mig), nimhassunūti' (vi slog dem, şš>ss ), eppeškināšim (jeg vil handle for dig), şuhāram aţţardakkum (jeg har sendt dig slaven, mk>kk)
Det sidste eksempel ovenfor indeholdte ventiven -am (jf. nedenfor) efterfulgt af et dativ objekt. Der kan yderlige sættes et akkusativ objekt bag på verbet, så vi får suffikskæden -ventiv-dativ-akkusativ bag på verbet.
aţrudakkuššu (< aţrud-am-kum-šu jeg sendte ham til dig)
Den følgende passage fra Hammurabis lovstele kan tjene som eksempel på den resumptive brug af pronominal suffikser i en sætning:
šumma awīlum ana aššatīšu eqlam kiriam bītam ū bīšam išrukšim…
Hvis en mand gav enten en mark, en have, et hus eller ejendele til sin kone…
3. pers. f. sg. dativsuffikset -šim viser tilbage til hans kone (aššatīšu), der er dativ objekt i sætningen
De personlige, independente pronominer bøjes ligesom de independte efter person, tal, køn og kasus.
Nominativ Akkusativ Dativ Singularis Singularis Singularis 1. pers. c. anāku yâti yâšim 2. pers. m. atta kâta/i kâšum 2. pers. f. atti kâti kâšim 3. pers. m šū šuāti* šuāšim* 3. pers. f. šī šiāti* šiāšim* Pluralis Pluralis Pluralis 1. pers. c. nīnu niāti niāšim 2. pers. m. attunu kunūti kunušim 2. pers. f. attina kināti kinašim 3. pers. m. šunu šunūti šunūšim 3. pers. f. šina šināti šināšim NB: I 3. pers. mask. og fem. i akkusativ og dativ er der flere varianter. 3. m. s. akk.: šuātu, šâti, šâtu. 3. f. s. akk.: šuāti, šâti 3. m. s. dat.: šâšum, šašim. 3. f. s. dat.: šuāšim, šâšim
anāku u šī nillik (jeg og hun gik)
kâta ašapparki (jeg vil sende dig)
šeššet šiqil kaspam yâšim iddinam (han gav mig seks sjekkel sølv)
De possesive, independente pronominers funktion svarer til de possesive prononminal suffikser. De bøjes i person og tal (ikke i køn) efter den, der besidder, og de retter sig i kasus, køn og tal efter det nomen, som de modificerer.
De bruges både attributivt (fx yûm bītī (mit hus)) og prædikativt (fx bītum šū yûm (det hus er mit)).
Mask. sg. nom. Fem. sg. nom. Mask. pl. nom. Fem. pl. nom. 1. pers. sg. yûm yattum/n yûtum/n yâtum/n 2. pers. sg. kûm kattum/n kûttum/n kâttum/n 3. pers. sg. šûm šattum/n šûttum/n - 1. pers. pl. nûm nuttum/n nûttum/n - 2. pers. pl. kunûm - - - 3. pers. pl. šunûm - - - De øvrige kasus: m. s. akk. -âm, m. s. gen. -êm, f. s. akk. -am/n, f. s. gen. im/n, m. pl. obl. -im/n, f. pl. obl. -im/n. NB: Alle former undtagen dem i maskulinum singularis har variation mellem mimation (-m endelse) og nunation (-n endelse)
eleppum šī ul kattum (det er ikke din båd)
şuhārû yûtun (slaverne er mine)
kaspam yâm u kaspam kâm ul inaddinam(han vil ikke give mit sølv eller dit sølv) **lā šuniam ibqurū (de gjorde krav på noget, som ikke er deres)
Der er ingen selvstændige refleksive pronominer på akkadisk, der svarer til dansk "mig selv", "ham selv", "dem selv"…
I stedet bruges substantivet ramānum med possesive pronominal suffikser.
ramāššu ipaţţar (han vil løskøbe sig selv (nš > šš))
ramānni nillik (vi gik selv)
ana ramānīya (for mig selv) ina ramānīšunu (af dem selv)
Pronominet annûm er det hyppigste nære demonstrative pronomen på akkadisk for "dette"/"denne"/"disse".
Det bøjes ligesom adjektiver og findes både med mimation (-m endelse) og nunation (-n endelse).
ţuppam anniam amhur (jeg modtog dette brev)
aššum annītim (af denne grund)
De personlige, independente pronominer i 3. person er de mest hyppige på akkadisk for "det"/"den"/"dem".
De bruges anaforisk til at betegne noget allerede nævnt, og de kan derfor ofte oversættes med førnævnte.
awīlum šū šarraq iddâk (førnævnte person er en tyv; han skal slås ihjel)**alpī šunūti ana eţlim iddin (han gav de nævnte okser til den unge mand)
Det akkadiske demonstrative pronomen ullûm bruges også for "det"/"den"/"dem" samt for "noget fjernt".
ina ūmē ullûti (i de fjerne dage)
ana mātim ullītim (til det fjerne land)
Det personlige interrogative pronomen ("hvem?") er mannum, der kasusbøjes som et substantiv.
mannam tāmurā (hvem så i?)
mār mannim atta (hvis søn er du)
Det upersonlige interrogative pronomen ("hvad?") er mīnum, der kasusbøjes.
Det findes også med tryk på sidste stavelse som minûm.
ana mīnim ana ālīšu tallik (hvorfor gik du til hans by?)
minâ tēpuš (hvad gjorde du?)
Endelig bruges ayyum (hvilke(n)?), der kasusbøjes som et adjektiv.
Det er ureglmæssigt i femininum singularis, der i nom. hedder ayyītum.v Attributivt kan den både stå foran og bagefter sit nomen, medens det prædikativt står foran sit nomen.
ilū ayyūtum ištu šamê ikšudū (hvilke guder ankom fra himlen?)
ayyūtum ana bēlīya (hvilke er mine herreres?)
De indefinite pronominer dannes som oftest af de interrogative pronominer ved reduplikation af stammen eller ved suffigering af partiklen -ma.
Det personlige indefinite pronomen ("nogen (som helst)") er mamman/mamma (nm > mm), som er ubøjeligt.
Det optræder selvstændigt og i apposition til et nomen.
Når det negeres, kan det oversættes med "ingen (som helst)".
mamma āmur (jeg så nogen)
mamman ul illik (ingen gik)
şuhārtum mamman (nogen tjenerinde)
bīt mamman (nogens hus)
Det upersonlige indefinite pronomen ("noget", "hvad som helst") er mimma (nm > mm).
Det er almindeligvis ubøjeligt.
Det optræder selvstændigt og i apposition til et nomen.
mimma nīmur (jeg så noget)
mimma ul addin (jeg vil ikke give noget)
eqlam mimma (til nogen by)
mimma šumšu (hvad som helst dets navn=alting)
Endelig bruges ayyumma ("nogen", "nogle", "hvilke(n) som helst), der bøjes som et adjektiv.
Det er ureglmæssigt i femininum singularis, der i nom. hedder ayyītumma.
ayyumma imât (nogen vil dø)
amtam ayyītamma ša qātīya aţţarrad (jeg vil sende hvilken som helst slavinde, som står til min rådighed)
ana ālim ayyimma (mod en eller anden by)
Detalje fra Hammurabis lovstele af den oldbabylonske tekst i kileskrift
Den stærke Kong Hammurabi
sbj. i mask.sg.nom, attributivt sb. i mask.sg.nom, attributivt adj. i mask.sg.nom.
Han sørgede for sin faders hus (dvs. familien)
subjekt i st.cons. mask.sg.nom., sb. i mask.sg.gen. med poss.pron. suffiks i 3.pers.mask.sg, rod blţ i D-form i den finite form 1.pers.c.sg.præt
kīma šapar bēlīya işşī tanassar
Du skal fælde træerne i overensstemmelse med min herres skrivelse
præposition, rod špr som deverbielt sb. i st.cons.mask.sg.obl., sb. i mask.sg.gen
med poss.pron suffiks i 1. pers.c.sg, sb i mask.pl.obl., rod nsr i G-form i den finite form 2.pers.mask.sg.præs
kīma bēlī išpurū bissu ušalpat
Jeg ødelagde hans hus, som herrerne skrev
præp , sb. i mask.pl.gen, rod špr i G-form i den finite form 3.pers.mask.pl.præt, sb. i mask.sg.obl med poss.pron suffiks i 3.pers.mask.sg. (lydregl: tš>ss), rod lpt i Š-form i den finite form 1.pers.mask.sg.præt
aššum ša tašpuramma PN ilassu ittīšu aggatima murşum işbassu
Ang. det som du skrev, at PNs gudinde er rasende på ham, så har sygdommen grebet ham
præp, det.rel.pron, rod špr i G-form i den finite form 3.pers.mask.sg.præt med ventiv og hendiadys, PN, sb. i fem.sg.obl med poss.pron suffiks i 3.pers.mask.sg (lydregl: tš>ss), præp. med pers.dep.pron i 3.pers.mask.sg.akk., sb. i fem.sg.gen med hendiadys, sb. i mask.sg.nom, rod şbt i G-form i den finite form 3.pers.c.sg.præt med pers.dep.pron i 3.pers.mask.sg.akk (lydregl tš>ss)
Brev fra Kong Hammurabi af Babylon til hans guvernør Sin-iddinam. Det omhandler handelagenten Ilšu-ibbi, der har lånt ca. 9000 Liter korn til statholderen Sin-māgir. I tre år har han forgæves forsøgt at få lånet krævet ind. Hammurabi træder nu til som dommer i sagen og beordrer, at Sin-māgir skal betale kornet med renter tilbage til Ilšu-ibbi.
ana Sin-iddinam qibīma umma Hammurabima Ilšu-ibbi tamkārum wakil hamištim kiam ulammidanni umma šūma šalāšā kur ûm ana Sin-māgir šakkanakkim addimma ţuppašu našiākūma ištu šalāš šattim ētenerressūma âm ul inaddinam kiam ulammidanni ţuppašu āmurma âm u şibizzu Sin-māgir lišaddinūma ana Ilšu-ibbi idin
ērešum (gøre krav på)
hamištum (arbejdsgruppe på fem)
kurrum (ca. 300 liter)
našûm (at indehave (lånebevis)
šalāšā (tredive (ubøjeligt talord)
En bortløben slaves frihed[redigér]
Warad-bunene er flygtet til Babylon efter at have været solgt til slaveri i Eshnunna i fem år. Han er nu blevet indkaldt for at gøre tjeneste som politisoldat. Den særlige slavefrisure er derfor blevet bortbarberet som tegn på hans frisættelse fra slaveriet, men han kan ikke være politisoldat. Han skal arbejde for sin familie med at gøre landbrugsarbejde, der giver familien ret til at forpagte land af staten.
Warad-bunene ša Piri'-ilīšu bēlšu ana Ašnunna ana 1 1/2 mana kaspim iddinūšu hamšat šanātim ina libbi Ašnunna bēlūtam illikma ana Bābilim ittābitam Sin-mušallim u Marduk-lamassašu abi şābim Warad-bunene issûma kiam iqbûšum umma šunūma ellēta abbuttaka gullubat tallak ina rēdî Warad-bunene šū kiam īpul umma šūma ina rēdî ul allak ilkam ša bīt abīja allak
bêlum (at råde over)
elēlum (at blive renset (for pligt til slaveri)
ilkum (landbrugsarbejde (udført mod ret til at forpagte statsejet land)
manûm (ca. 500 gram)
Brev fra Qurdūša til Bēlšunu, der omhandler uro og fjender i landet. Qurdūša har tidligere skrevet et brev til Ibni-Marduk, Warad-Šigar og Bēlšunu, men han ændrer nu sin tidligere ordre til dem. I stedet skal de bringe ét lam fra hans flok af småkvæg til en varselstager for at få undersøgt, hvad der skal ske med hans kvæg og småkvæg. Såfremt der ikke viser sig noget tegn på fare for fjenden eller for røveren kan kvæget og småkvæget blive ført hen til Qurdūša. På vejen skal de gøre holdt i Kish, der er uden for fjendens rækkevidde, og hvor de kan forsyne sig med masser af korn. Herfra skal de så underrette Bēlšunu om deres situation.
ana Bēlšunu qibīma umma Qurdūšama Šamaš liballiţka kima tešmû mātum dalhat u nakrum ina mātim nadi ţuppī ana Ibni-Marduk ana Warad-Šigar u ana kâšum ušpellam ištēn puhādam ina şēnī ana bārîm leqeāma arkat alpīja u şēnīja pursāma šumma ana mahrīja illakānim šumma tībi nakrim šumma tībi habbātim lā ibaššīma ana mahrīja lillikānim šumma ana Kiši šūribāma nakrum lā ikaššaskunūti u âm mala ibaššû ana Kiši šūribāma ţēmam gamram šuprānim
Note: Brevskriveren har lavet en skrivefejl. Han har været ved at skrive ikaššassunūti, men har rettet det til, så der i stedet står ikaššaskunūti. Han glemte bare at rette -as- til -ad-.
dalāhum (at være oprørt)
erēbum (at komme ind)
mala (så meget som)
parāsum (+ (w)arkatum) at undersøge det, der ligger bag)
şēnum (fem.! småkvæg (får og geder)
šupêlum (at ændre (hul rod i ŠD med kontraktion af 2. rad.)
En ægteskabskontrakt, der omhandler Sîn-abūšus ægteskab med Tarām-Saggil og Iltānni. Hvis én af de to kvinder vil skilles fra deres mand, skal de kastes ned fra et tårn. Hvis manden vil skilles fra sine hustruer, skal han give dem økonomisk kompensation blandt den løse og den faste ejendom. Det bestemmes desuden, at Iltānni skal vaske Tarām-Saggils to fødder og bære hendes stol ind i hendes guds tempel. Hun skal dele hendes vrede og give hende velbehag. Hun må ikke åbne hendes forseglede dokumenter, og hun skal male og skænke 8 liter bygmel til hende. Til sidst kommer en liste med ti vidner, der certificerer det som et retsdokument.
Note: Tarām-Saggil var en betydningsfuld, rig præstinde, der ikke måtte føde børn. Hun har været en økonomisk gevinst for Sîn-abūšu, der desuden har giftet sig med den laverstående Iltānni, der har kunne føre hans slægt videre.
Tarām-Saggil u Iltānni mārat Sîn-abūšu Warad-Šamaš ana aššūtim u mutūtim īhussināti Tarām-Saggil u Iltānni ana Warad-Šamaš mutīšina ul mutī atta iqabbīma ištu dimtim inaddûšināti u Warad-Šamaš ana Tarām-Saggil u Iltānni aššātīšu ul aššatī atti iqabbīma ina bītim uniātim ītelli u Iltānni šēpī Tarā-Saggil imessi kussâša ana bīt ilīša inašši zēni Tarām-Saggil Iltānni izenni salāmīša isallim kunukkīša ul ipette sūt tappinnam iţênma uţehhēši mahar Ēribam mār Puzzur-abi mahar Dullukum mār Sizunawara mahar Išmapeš mār Ēbelum mahar Kunatum mār Nūr-abi mahar Kanarabi mār Ūtakšakkišēmi mahar Sîn-šamuh mār Nūr-Sîn mahar Ukīnkila mār Sîn-ka’iš mahar Şilli-Adad mār Ērib-Sîn mahar Šamaš-rīš mār Ilī-bēlī mahar Apil-ibbī
ahāzum (at tage til ægte)
aššūtum (stand af ægtehustru)
elûm (at miste (i Gt)
mutūtum (stand af ægtemand)
nadûm (at kaste ned)
sūtum (ca. 10 liter)
ţehûm (at skænke (i D)
ţênum (at male til mel)
Litteratur til videre studier[redigér]
John Huehnergard: A Grammar of Akkadian. Harvard Semitic Museum Studies 45. Scholars Press. Atlana. Georgia. ISBN 0-7885-0318-9
Sider, der bruger automatiske ISBN-henvisninger
Diskussionsside for denne IP-adresse
Referer til denne side
Denne side blev senest redigeret d. 29. januar 2014 kl. 11:59.
Tekst er tilgængelig under licensen Creative Commons Kreditering-Del på samme vilkår; yderligere betingelser kan være gældende. Se vores Brugsbetingelserne for flere oplysninger.