da da da de de de en da da da da da ca en es en es tr ne en en en da da da da sv ca en es en es tr ne en en en da da da da da da ca en es en es tr ne en en en en da en da da el ca en es en es tr ne en en en en da da da da da da en en ca en es en es tr ne en en en uk da da en en et en en en en en en en en en en en en en en en en en en en da da en da da da da da de da da da nl en da ceb en da en en da pt en eo en fi en sv de en en en en en da en en da pt en en en en en en en en en en en en en en en
Travlt | Stilhed før Storm
Stilhed før Storm – nu med ekstra trods!
Som min farmor ville sige, så ligger mine nerver på højkant i disse dage. Eller jeg har bare frygtelig travlt og skøjter rundt fra det ene job til det andet job og fra det ene kursus til det  andet kursus. Og så videre. Og jeg græder af glæde og lidt af stres, men alt er godt og indtil videre kan jeg følge med, bare jeg løber stærkt.
Hvad for en  opgave? Uni siger du….hvem? Not really an issue these days, må jeg indrømme. Fortrængning, fortrængning, fotrængning. “Lalalalalalalala” (+ fingre i ørene).Vældigt effektivt forsvar, når man ikke har lyst til at se på, at man for præcist et halvt år siden forsvor, at man næste gang, man havde sådan et fag, ikke skulle sidde en måned før aflevering af meget stor opgave uden et eneste ord på papir. Jajaja, brug af “man” frem for “jeg” er også et forsvar. Whatever. Sue me.
Før man forlader denne lille højborg af  festlig fornægtelse, smider man lige et forsvar mere i puljen. Man taler udenom og prøver at bringe jer på afveje, så i glemmer at minde en om, at man ikke skriver indlæg tit nok og slet ikke skriver opgave.(Endnu) en hund har jeg til Jer. Denne gang en der taler. Ja, det er sgu lidt besynderligt, at jeg gang på gang tyr til vores firbenede ruhårede venner, når jeg skal lave sjov (for vi ved jo alle sammen godt, at jeg ikke er den helt store dyreven). Men det her er bare sindssvagt morsomt. Og mit hjerte bløder for gadekrydset her, hver gang det siger “yea”. Man tror jo næsten på det der crap med, at dyr har følelser…(ja, it’s on karmahjul!…søster her er ikke bange mere…næsten ik…).
…og så er jeg tilbage med et rigtigt indlæg i morgen.
Er dødsens træt efter to døgns følelsesmæssigt udmagrende arbejde og er bange for at et indlæg nu ville munde ud i et eller andet labilt pis. Ved jeg skal træde væk fra tastaturet, når min indre kyniker bliver klynget brutalt op mod muren af den indre anerkendende tudekiks, der synes at sådan noget som det her er “sooooo true”:
Jojo, det er da smukt nok, men det er sgu da ikke noget at tude over?!
Groomede mennesker imponerer mig. Og de gør det mest af alt, fordi jeg uanset hvor længe jeg bruger på badeværelset aldrig bliver sådan! Sad forleden overfor en pige, der var som hevet ud af et matasblad – pæne negle, pæn hud, skinnende hår og selvom jeg ikke kunne se det, derfra hvor jeg sad, vil jeg væde med, at hun også havde barberede ben, bløde fødder og neglelak på tæerne. Hun var sådan en man (læs: jeg) havde lyst til at ae, fordi hun så så fin og pæn ud. Og jeg kender mange af den slags mennesker. Min barndomsveninde Sus dufter fantastisk 98% af den tid jeg er sammen med hende. Min kloge veninde Maria har altid pænt hår – ALTID. Og smukke Nishanti får med sine elegance og yndefulde bevægelser mig til at ligne en spastisk spritter på en racercykel. Ned ad bakke. På speed.
Jeg bliver aldrig wellgroomed. Jeg bliver aldrig for alvor ladylike. Jeg har vidst det i lang tid, men det gik for alvor op for mig i dag da jeg stod i næsten bar overkrop og hældte chokoladeis op til mig selv. Ja. For det er den slags forbehold jeg er nødt til at tage. Jeg havde en hvid trøje på og har af bitter erfaring lært at ctrl+Z kun virker på computeren og ikke på den lange stribe af chokoladesoftice der triller ned over hagen og ned i kavalergangen. Eller på tandpastasavlet der pludselig smutter ud og ned og all over – måske fordi jeg prøver at tage strømper på og tømme opvaskemaskine imens. Så altså. Når jeg laver/spiser/rydter-op-efter mad sker det enten i next-to-nothing eller i forskellige variationer over temaet vadsæk. Jeg er notorisk for at have pletter på mit tøj og jeg gad helt vildt godt det var anderledes.
Og det er jo ikke fordi jeg ikke kan tage neglelak på eller barbere ben. Det gør jeg jo alt det. Jeg har bare ikke t.å.l.m.o.d.i.g.h.e.d. til at sidde stille i de ti timer det tager for neglelakken at hærde. Jeg tror altid, at jeg da vist godt bare liiiige kan sætte håret for nu må det da nææææsten være tørt, hvilket altid ender med at mindst 3 ud af 10 fingernegle bør lakeres om. Hvilket de ikke bliver. Nix hvor jeg bare nægter at sidde og slave mere over det når det alligevel kikser. Og jeg ved simpelthen ikke om jeg bare ikke har stamina og viljestyrke nok til at ligne matas-pigen. Eller om jeg bare har for travlt. Eller hvad fanden det handler om. For uanset hvor længe jeg bruger på at ordne mit hår, så har det bare sit eget liv og det NÆGTER at rette ind. Remember? Og uanset hvor stor en pimpsten jeg bruger, så har jeg vadet rundt i for meget grus hjemme på gårdspladsen og gået for mange år til gymnastik til at mine fødder nogensinde bliver lambi-nutte-pusse-sandal-anal-bløde. Sorry Cea – hvis du har en uforløst fodfetish giver jeg dig hermed min velsignelse til at søge andre græsgange. Og uanset hvor mange produkter jeg tværer i skærmen eller hvor meget udrensende te jeg drikker, får jeg mindst en gang om måneden en trilliard bumser. Oven på mine rynker. Og uanset hvor mange timer jeg sveder til yoga for at opnå den helt rette body-mind-bevidsthed, vil jeg altid være pigen der går ind i dørkarmen. Eller falder af stepbænken.
Og uanset hvad, må jeg jo bare komme over og forene mig med det. Og krydse fingre for at de mennesker, der udover mig selv lider under mit ugroomede look, kan holde af mig på trods. Og så vil jeg i øvrigt messe for mig selv, hver gang jeg skærer hul i skinnebenet med skraberen eller brænder mit hår af i krøllejernet, at Matas-soen (det navn hun pga mit selvrealiseringsprojekt nu må lide under) garanteret er pissekedelig og formentlig har kønsvorter….
Hu hej vilde dyr! Hvor er det vildt hvor hurtigt en dag kan gå og hvor lidt man når, af det man rent faktisk havde planer om at nå. I morgen bliver en stor dag. Ikke så meget for mig, men forhåbentlig rigtig meget for min veninde. Det er dagen før dagen før dagen og før hun får knappet kyskhedsbæltet op og hengiver sig til monogamiens gamle trædemølle, så tager vi hende lige med en tur rundt i byen.
Jaja, schhhh….hun ved godt vi kommer. Det var vi lidt nødt til at fortælle hende. Eftersom det er den sidste lørdag inden brylluppet, var katten lidt ude af sækken, som man siger. Jeg ville ellers virkelig elske, hvis vi kunne tage hende på sengen og sådan virkelig fucke med hende. En bekendt fortalte mig om en polterabend han var til engang, hvor en flok gutter havde overrasket den vordende gom på sengen med sprut og høj musik. Efter et par timer, hvor hr. gom var blevet godt bedukket, havde vennerne sendt ham i bad. Da Hr gom kommer ud fra badet er alle “vennerne” imidlertid smuttet, og tilbage ligger en besked om at festen først er om 14 dage. Så kan man rende rundt der med en slap lørdag-formiddags-brandert og bruge eftermiddagen på tømmermænd. Tillykke tillykke! Vi er sødere. Sådan noget gør vi ikke. Selvom jeg ville elske det.
Nå. Men jeg kan ikke fortælle hvad vi skal i morgen, for hun læser ind i mellem med. Men sjovt bliver det! Og vejret skulle for en gangs skyld ikke blive helt til tis. Så hurra! Og gi los! Og alt det der.
Der var engang en pige, der arbejdede på et børnehjem. I nogle perioder var hun der rigtig meget og i andre perioder var hun der ikke så meget. Ofte var det om sommeren, når vejret var varmt, ferien lang og doven og kontoen i nul, at hun tog et par ekstra vagter. Nogle gange mange ekstra.
Pigen havde en del at se til, og mange ting at gå op i og havde faktisk også en drøm om, en dag at opnå den perfekte work-life-balance. Hvor arbejdsliv og fritidsliv gik op i en højere enhed, men på en måde, hvor hun til stadighed formåede at skille det ad. Hun drømte om evnen til at udnytte dagen fuldt ud, så ikke et eneste minut gik til spilde.
Endnu var det dog kun en drøm. Uanset hvor meget hun forsøgte at raffinere og perfektere balancen, måtte hun indse, at arbejdet til stadighed vejede for tungt og på en måde flød ind over og kvalte fritidslivet. Ja, det var næsten som om det eneste hendes tanker, energi og opmærksomhed drejede sig om var børnene på børnehjemmet. Og uanset hvor meget hun forsøgte at tænke på og fortælle om andet, så vendte tankerne altid tilbage til hvor de kom fra, som en flue der igen og igen sætter sig på ens varme lår, når man irriteret vifter den væk. Det var heldigvis værst om sommeren, så meget bange var hun ikke for, at balancen aldrig ville indfinde sig. Kun lidt nervøs.
Det eneste der virkelig plagede hende, var at hun havde en blog. En slags dagbog hvor hun fortalte alle dem, der gad høre om det, hvad hun gik og foretog sig. Og tænkte. Og følte. Og selvom hun tænkte sig så godt om, at hendes pande slog gnister, var det eneste der fyldte hende børnehjemsting og uanset hvor mange gange hun forsøgte at vifte dem væk, vendte de tilbage. Som fluen ja.
En dag tog hun tre af børnene med på en cykeltur ud i det blå. Hun bad dem finde en frø, hun kunne kysse – måske den kunne forvandle sig til den perfekte work-life-balance? Inden længe havde de kære små fanget en frø så klam og så slimet. Hun kiggede ned i den røde spand. Hun kiggede frøen lige i øjnene og den kiggede tilbage. Lige som hun spidsede munden til et kys fik hun kolde fødder og en kvælende kvalme og  i det hun satte frøen fri tænkte hun, at intet i verden – ikke engang den perfekte work-life-balance er det værd. Duer ikke – væk!
Godnat – og sov godt.
Alder AtTrives Babywish Bonderøven books Bryllup Bundgrænsen! Børn Børnehjem Derburdeværeenlov Drømme Etikette Familie Ferie Fest Filosofi i lommehøjde Fobi ForceMajeur får Glamour Havregrød Helbred Hindø Hverdagsliv Hår Jul Karma Kontaktannoncer Kopiluft Krumme Kvindekamp Kvinder kærlighed Læring mandag Mmmmm Mode motion Musik News Nostalgi Ommer parforhold procrastination Præstation Psykologi rynker Sager&Ting Samlersind Samvittighed Sandheden Scary Shit selvstrafferi Sjov Sjovt Ski Skrukhed Smukt Sommer Spice Girls Spiritualitet Surt opstød SvingeDingle Terapi Travlt Tro Uddannelse Valg2011 Vaner Vejr Vesterhavet Vestjylland vintage Weltschmertz ZzzZzzzZ
Hvis du vil vide hvad der sker på bloggen
Enter your email address to subscribe to this blog and receive notifications of new posts by email.
Join 12 other followers
Hvad jeg tror, jeg ved om kærlighed # 1: Om afhængighed
Kærlighed til en klassiker
August….èn, to tre, psykolog…
Fare for at blive talt på – hence te silence.
“Normal og sund arkitekttype med ipad, reklamebrille og totalt utroværdigt job – find mig på dating.dk!”
Vigtig viden – ligegyldig info?
Status fra specialepladsen #1
Straffen for at ignorere sin vasketøjskurv i tre uger….
Her læser jeg med:
Det knapt så unikke snefnug
STOF – tidsskrift for stofmisbrugsområdet
Create a free website or blog at WordPress.com.
Privacy & Cookies: This site uses cookies. By continuing to use this website, you agree to their use.
To find out more, including how to control cookies, see here: Cookie Policy
Already have a WordPress.com account? Log in now.