nb en en en en uk en de en en en en en en da en da en de it de en fr es es es en da da da da da da da en en nb en en en en da en en en da en da da da da da da da da da en da da da da da da da da da en nb nb da da da da da da da da en nb da da da da da da da da en en da da da da da da da da en nb da da da da da da da da da da de nb da da da da da da da da en da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da pl nb da da da da da da da da en nb da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da da es es es en da da de en de en
Tolv mest mindeværdige dødsfald i videospil - Game Guides, Strategy Guides, Maps, Cheats and Game FAQs.
[tdb_mobile_search inline="yes" icon_size="eyJhbGwiOjIyLCJwaG9uZSI6IjIyIn0=" tdicon="td-icon-magnifier-thin-long" icon_color="#ffffff" icon_color_h="#ff4033" icon_padding="eyJhbGwiOjIuNSwicGhvbmUiOiIyIn0=" float_right="yes" tdc_css="eyJwaG9uZSI6eyJtYXJnaW4tdG9wIjoiMSIsIm1hcmdpbi1yaWdodCI6Ii0xMCIsInotaW5kZXgiOiIyIiwiZGlzcGxheSI6IiJ9LCJwaG9uZV9tYXhfd2lkdGgiOjc2N30="]
[tdb_header_logo align_vert="content-vert-top" icon_size="36" align_horiz="content-horiz-left" show_image="none" f_text_font_family="662" f_text_font_transform="" f_text_font_weight="400" f_text_font_size="eyJhbGwiOiIyNiIsImxhbmRzY2FwZSI6IjI2IiwicG9ydHJhaXQiOiIyMCIsInBob25lIjoiMTgifQ==" tagline_align_horiz="content-horiz-left" tagline_color="#ffffff" ttl_tag_space="0" f_tagline_font_size="12" f_tagline_font_family="662" f_text_font_line_height="eyJhbGwiOiIxIiwicGhvbmUiOiI0MHB4In0=" f_tagline_font_weight="" icon_color="#ffffff" icon_color_h="#ffffff" text_color="#ffffff" text_color_h="#ffffff" tagline_color_h="#ffffff" f_tagline_font_transform="uppercase" f_tagline_font_line_height="1" icon_space="5" icon_pos="" display="" tdc_css="eyJwaG9uZSI6eyJwYWRkaW5nLXRvcCI6IjQiLCJkaXNwbGF5IjoiIn0sInBob25lX21heF93aWR0aCI6NzY3fQ==" inline="yes" icon_align="eyJhbGwiOjAsInBob25lIjoiMCJ9" svg_code="JTNDc3ZnJTIweG1sbnMlM0QlMjJodHRwJTNBJTJGJTJGd3d3LnczLm9yZyUyRjIwMDAlMkZzdmclMjIlMjB4bWxucyUzQXhsaW5rJTNEJTIyaHR0cCUzQSUyRiUyRnd3dy53My5vcmclMkYxOTk5JTJGeGxpbmslMjIlMjB3aWR0aCUzRCUyMjEzMzQlMjIlMjBoZWlnaHQlM0QlMjIzNDklMjIlMjB2aWV3Qm94JTNEJTIyMCUyMDAlMjAxMzM0JTIwMzQ5JTIyJTNFJTBBJTIwJTIwJTNDaW1hZ2UlMjBpZCUzRCUyMmxvZ28lMjIlMjBkYXRhLW5hbWUlM0QlMjJsb2dvJTIyJTIweCUzRCUyMjMlMjIlMjB5JTNEJTIyNCUyMiUyMHdpZHRoJTNEJTIyMTMyOSUyMiUyMGhlaWdodCUzRCUyMjM0MCUyMiUyMHhsaW5rJTNBaHJlZiUzRCUyMmRhdGElM0FpbWclMkZwbmclM0JiYXNlNjQlMkNpVkJPUncwS0dnb0FBQUFOU1VoRVVnQUFCVEVBQUFGVUNBWUFBQUQ4aFhnREFBQWdBRWxFUVZSNG5PemRDWENjNTNrbiUyQlA5MzlYMENhTnczZUFBOFFZcVNMRXVpWkdsa3g0a2N1MktYTTJOUHNuYVZhJTJCMHFiemxWcmtxbVV1V1praXV6bGQxc3pjNDRNNW14TiUyQk8xdlY0ZjhVcEpQTDUwV2FkRmtSTEZXd1JKZ0xpUGJ2Ujk5M2R2dlc5M2d3QnZVbVFESko5ZjFTZFFBTHI3JTJCNzV1ZERmJTJCZU43bkVXemJCdGs0amg4NU1SaGRpbjFPMSUyRlZBZmFjRVFZQ2lLSEczMjdYZ2Nydk91MXl1aFoyak8lMkJicGJpT0VFRUlJSVlRUVFnZ2g5d0taN3VXTko1Vk03VCUyRjIzdkducHM5UFE2MVVXSW9KaDBPQjAlMkJXQzIlMkIyQ3klMkIyR3klMkIyQzElMkJ0QktCe svg_width="eyJwaG9uZSI6IjE2MCJ9"]
[tdb_mobile_menu inline="yes" menu_id="27" tdicon="td-icon-menu-thin" icon_color="#ffffff" icon_color_h="#ff4033" icon_padding="eyJhbGwiOjIsInBob25lIjoiMS42In0=" tdc_css="eyJwaG9uZSI6eyJtYXJnaW4tdG9wIjoiMyIsIm1hcmdpbi1sZWZ0IjoiLTEyIiwiei1pbmRleCI6IjIiLCJkaXNwbGF5IjoiIn0sInBob25lX21heF93aWR0aCI6NzY3fQ=="]
[tdb_header_logo align_vert="content-vert-center" icon_size="eyJhbGwiOiI1NiIsImxhbmRzY2FwZSI6IjUwIiwicG9ydHJhaXQiOiI0MCJ9" align_horiz="content-horiz-center" show_image="none" f_text_font_family="662" f_text_font_transform="" f_text_font_weight="400" f_text_font_size="eyJhbGwiOiIyNiIsInBvcnRyYWl0IjoiMTgiLCJsYW5kc2NhcGUiOiIyMiJ9" tagline_align_horiz="content-horiz-left" tagline_color="#ffffff" ttl_tag_space="0" f_tagline_font_size="12" f_tagline_font_family="662" f_text_font_line_height="1" f_tagline_font_weight="" inline="yes" icon_color="#ffffff" icon_color_h="#ffffff" text_color="#ffffff" text_color_h="#ffffff" tagline_color_h="#ffffff" f_tagline_font_transform="uppercase" f_tagline_font_line_height="1" icon_space="eyJhbGwiOiI2IiwibGFuZHNjYXBlIjoiNSIsInBvcnRyYWl0IjoiNCJ9" icon_pos="" svg_code="JTNDc3ZnJTIweG1sbnMlM0QlMjJodHRwJTNBJTJGJTJGd3d3LnczLm9yZyUyRjIwMDAlMkZzdmclMjIlMjB4bWxucyUzQXhsaW5rJTNEJTIyaHR0cCUzQSUyRiUyRnd3dy53My5vcmclMkYxOTk5JTJGeGxpbmslMjIlMjB3aWR0aCUzRCUyMjEzMzQlMjIlMjBoZWlnaHQlM0QlMjIzNDklMjIlMjB2aWV3Qm94JTNEJTIyMCUyMDAlMjAxMzM0JTIwMzQ5JTIyJTNFJTBBJTIwJTIwJTNDaW1hZ2UlMjBpZCUzRCUyMmxvZ28lMjIlMjBkYXRhLW5hbWUlM0QlMjJsb2dvJTIyJTIweCUzRCUyMjMlMjIlMjB5JTNEJTIyNCUyMiUyMHdpZHRoJTNEJTIyMTMyOSUyMiUyMGhlaWdodCUzRCUyMjM0MCUyMiUyMHhsaW5rJTNBaHJlZiUzRCUyMmRhdGElM0FpbWclMkZwbmclM0JiYXNlNjQlMkNpVkJPUncwS0dnb0FBQUFOU1VoRVVnQUFCVEVBQUFGVUNBWUFBQUQ4aFhnREFBQWdBRWxFUVZSNG5PemRDWENjNTNrbiUyQlA5MzlYMENhTnczZUFBOFFZcVNMRXVpWkdsa3g0a2N1MktYTTJOUHNuYVZhJTJCMHFiemxWcmtxbVV1V1praXV6bGQxc3pjNDRNNW14TiUyQk8xdlY0ZjhVcEpQTDUwV2FkRmtSTEZXd1JKZ0xpUGJ2Ujk5M2R2dlc5M2d3QnZVbVFESko5ZjFTZFFBTHI3JTJCNzV1ZERmJTJCZU43bkVXemJCdGs0amg4NU1SaGRpbjFPMSUyRlZBZmFjRVFZQ2lLSEczMjdYZ2Nydk91MXl1aFoyak8lMkJicGJpT0VFRUlJSVlRUVFnZ2g5d0taN3VXTko1Vk03VCUyRjIzdkducHM5UFE2MVVXSW9KaDBPQjAlMkJXQzIlMkIyQ3klMkIyR3klMkIyQzElMkJ0QktCe svg_width="228"]
[tdb_header_menu mm_align_horiz="content-horiz-left" image_size="" modules_category="above" show_excerpt="none" show_com="none" show_date="eyJwb3J0cmFpdCI6Im5vbmUifQ==" show_author="eyJwb3J0cmFpdCI6Im5vbmUifQ==" mm_sub_align_horiz="content-horiz-right" mm_elem_align_horiz="content-horiz-left" inline="yes" tds_menu_active1-line_height="0" menu_id="27" f_elem_font_family="662" f_elem_font_weight="400" f_elem_font_size="eyJhbGwiOiIxNiIsInBvcnRyYWl0IjoiMTQifQ==" elem_padd="eyJhbGwiOiIwIDE0cHgiLCJwb3J0cmFpdCI6IjAgOHB4In0=" mm_align_screen="yes" f_title_font_family="662" f_title_font_weight="500" f_ex_font_family="394" f_title_font_size="eyJhbGwiOiIyMCIsInBvcnRyYWl0IjoiMTUiLCJsYW5kc2NhcGUiOiIxNiJ9" image_height="60" m_bg="#ffffff" art_title="7px 0" h_effect="shadow" meta_info_horiz="content-horiz-left" f_sub_elem_font_family="662" f_mm_sub_font_family="662" mm_elem_color_a="#ff4033" title_txt_hover="#ff4033" f_sub_elem_font_transform="" f_sub_elem_font_size="eyJhbGwiOiIxNCIsInBvcnRyYWl0IjoiMTIifQ==" f_sub_elem_font_weight="400" sub_elem_padd="eyJhbGwiOiI4cHggMjhweCIsInBvcnRyYWl0IjoiNXB4IDI1cHgifQ==" mm_elem_bg="rgba(0,0,0,0)" mm_subcats_bg="#ededed" f_title_font_transform="" f_mm_sub_font_size="eyJhbGwiOiIxNCIsInBvcnRyYWl0IjoiMTIiLCJsYW5kc2NhcGUiOiIxMyJ9" mm_elem_padd="eyJwb3J0cmFpdCI6IjRweCAxMnB4IDAiLCJhbGwiOiI1cHggMjJweCAxcHgiLCJsYW5kc2NhcGUiOiI0cHggMTJweCAwIn0=" mm_padd="eyJhbGwiOiI0MHB4IDQwcHggMzBweCAiLCJsYW5kc2NhcGUiOiIzMHB4IDMwcHggMjVweCAiLCJwb3J0cmFpdCI6IjIwcHggMjBweCAxNXB4ICJ9" mm_sub_padd="eyJwb3J0cmFpdCI6IjExcHggMTRweCAxMHB4ICIsImFsbCI6IjE0cHggMTRweCAxM3B4IiwibGFuZHNjYXBlIjoiMTFweCAxNHB4IDEwcHggIn0=" main_sub_icon_space="eyJwb3J0cmFpdCI6IjQifQ==" tdc_css="eyJhbGwiOnsibWFyZ2luLXRvcCI6Ii0yIiwiei1pbmRleCI6IjAiLCJkaXNwbGF5IjoiIn0sInBvcnRyYWl0Ijp7Im1hcmdpbi10b3AiOiIwIiwiZGlzcGxheSI6IiJ9LCJwb3J0cmFpdF9tYXhfd2lkdGgiOjEwMTgsInBvcnRyYWl0X21pbl93aWR0aCI6NzY4fQ==" f_title_font_line_height="1.1" tds_menu_sub_active="tds_menu_sub_active1" main_sub_tdicon="td-icon-menu-medium-left" f_cat_font_family="662" f_cat_font_spacing="eyJwb3J0cmFpdCI6IjFweCJ9" f_cat_font_weight="" f_cat_font_transform="uppercase" f_cat_font_size="12" modules_category_padding="eyJhbGwiOiIwIiwicG9ydHJhaXQiOiIwIn0=" modules_category_margin="eyJhbGwiOiIwIDAgMTBweCAwIiwibGFuZHNjYXBlIjoiMCIsInBvcnRyYWl0IjoiMCJ9" f_meta_font_family="662" f_meta_font_weight="400" f_meta_font_spacing="eyJwb3J0cmFpdCI6IjFweCJ9" f_meta_font_size="12" mm_shadow_shadow_size="16" mm_shadow_shadow_offset_vertical="3" f_mm_sub_font_weight="500" f_mm_sub_font_spacing="eyJwb3J0cmFpdCI6IjFweCJ9" f_mm_sub_font_transform="uppercase" mm_elem_color="#222222" sub_align_horiz="content-horiz-left" sub_icon_pos="text" sub_shadow_shadow_color="rgba(0,0,0,0.2)" f_elem_font_transform="none" tds_menu_active="tds_menu_active1" title_txt="#0a0a0a" mm_width="100%" f_cat_font_line_height="1" sub_padd="eyJhbGwiOiIxOHB4IDAiLCJwb3J0cmFpdCI6IjE1cHggMCJ9" sub_rest_top="-18" main_sub_icon_size="15" sub_icon_align="eyJhbGwiOjIsInBvcnRyYWl0IjoiMyJ9" text_color="#ffffff" tds_menu_active1-text_color_h="#0a0101" sub_shadow_shadow_offset_horizontal="0" sub_shadow_shadow_offset_vertical="3" mm_sub_border="0" pag_border_radius="50" pag_text="#0a0a0a" pag_h_text="#ffffff" pag_bg="#efefef" pag_h_bg="#ff4033" pag_border="#efefef" pag_h_border="#ff4033" tds_menu_sub_active1-sub_text_color_h="#ff4033" mm_shadow_shadow_color="rgba(0,0,0,0.2)" mm_border_color="rgba(255,255,255,0)" mm_elem_border="0" mm_elem_border_a="0" cat_bg_hover="rgba(255,255,255,0)" meta_padding="eyJhbGwiOiIzMHB4IDAgMCAwIiwibGFuZHNjYXBlIjoiMjBweCAwIDAgMCIsInBvcnRyYWl0IjoiMTVweCAwIDAgMCJ9" f_meta_font_transform="uppercase" cat_bg="rgba(255,255,255,0)" cat_txt="#ff4033" cat_txt_hover="#ff4033" f_elem_font_spacing="1.1" f_sub_elem_font_spacing="1.1" mm_elem_bg_a="rgba(216,216,216,0)" modules_on_row_regular="20%" modules_on_row_cats="20%" mm_child_cats="10" modules_gap="eyJwb3J0cmFpdCI6IjE1IiwiYWxsIjoiMzAiLCJsYW5kc2NhcGUiOiIyMCJ9" mm_posts_limit="" mm_sub_inline="yes" mm_subcats_posts_limit="5" sub_shadow_shadow_size="16" show_subcat="yes" el_class="td-influencer-menu" main_sub_icon_align="1"][tdb_header_search inline="yes" toggle_txt_pos="after" form_align="content-horiz-right" results_msg_align="content-horiz-center" image_floated="" image_width="100" image_size="" show_cat="none" show_btn="none" show_date="none" show_review="none" show_com="none" show_excerpt="none" show_author="none" meta_padding="10px 0 0 0" art_title="0" all_modules_space="24" tdicon="td-icon-magnifier-thin-long" icon_size="eyJhbGwiOjIyLCJwb3J0cmFpdCI6IjE4In0=" icon_padding="eyJhbGwiOjIuNSwicG9ydHJhaXQiOiIyIn0=" tdc_css="eyJhbGwiOnsibWFyZ2luLXRvcCI6Ii0yIiwiZGlzcGxheSI6IiJ9fQ==" icon_color="#ffffff" icon_color_h="#ff4033" modules_on_row="eyJhbGwiOiI1MCUiLCJwb3J0cmFpdCI6IjUwJSIsImxhbmRzY2FwZSI6IjUwJSJ9" meta_info_horiz="content-horiz-left" form_width="eyJhbGwiOiI0NjAiLCJwb3J0cmFpdCI6IjM4MCIsImxhbmRzY2FwZSI6IjQyMCJ9" form_border="0" input_border="0 0 1px 0" results_border="0" results_msg_padding="10px 0 15px 0" modules_gap="20" modules_divider="" form_padding="eyJhbGwiOiIzMHB4IDIwcHgiLCJwb3J0cmFpdCI6IjIwcHggMjBweCAyMHB4In0=" arrow_color="#ffffff" form_shadow_shadow_size="16" form_shadow_shadow_offset_vertical="3" form_shadow_shadow_color="rgba(0,0,0,0.2)" btn_bg="rgba(0,0,0,0)" btn_color="#232323" btn_color_h="#ff4033" btn_icon_color="#232323" btn_icon_color_h="#ff4033" btn_bg_h="rgba(0,0,0,0)" btn_tdicon="td-icon-menu-right" btn_icon_pos="after" btn_icon_size="7" btn_icon_space="6" f_btn_font_family="662" f_btn_font_transform="uppercase" f_btn_font_size="12" btn_padding="0 5px" f_title_font_family="662" f_cat_font_family="662" f_cat_font_transform="uppercase" f_title_font_weight="700" f_title_font_transform="" f_title_font_size="14" f_btn_font_style="" f_btn_font_weight="600" f_results_msg_font_family="662" f_results_msg_font_transform="uppercase" f_results_msg_font_style="normal" f_results_msg_font_weight="600" results_msg_color="#ff4033" results_msg_color_h="#ff4033" title_txt_hover="#ff4033" btn_icon_align="-1" results_limit="4" show_form="yes"]
Home Essays Tolv mest mindeværdige dødsfald i videospil
Døden er næsten forbløffende udbredt i videospil, men den er normalt uden følelsesmæssig ladning. Der har dog været et par spil, som ikke var bange for at gøre op med nogle virkelig betydningsfulde karakterer. Her er en liste over de mest mindeværdige af dem.
Døden er en daglig begivenhed i videospil. Så længe vi ikke taler om simulatorer, sportsspil eller titler rettet mod børn, er det virkelig svært at finde en titel, hvor vi ikke ville have mulighed for at dræbe eller blive dræbt. Af denne grund ville det være muligt at antage, at spillerne er blevet følelsesløse over for efterfølgende virtuelle dødsfald, som de er vidne til – eftersom de allerede har set slutningen på tusinde karakterers liv, hvilken forskel ville den tusinde første gøre?
Det viser sig dog, at spiludviklere, på trods af at vi er vant til at se døden, stadig formår at levere scener, der får os til at græde, vende vores øjne mistænkeligt blanke, og vi begynder desperat at lede efter nogle servietter. Uanset om det er på grund af manuskriptet, fremragende stemmeskuespillere eller blot minderne forbundet med en given karakter – videospil kan stadig chokere os og tage livet af en helt, som vi har formået at komme i kontakt med.
Døden i videospil skulle være dagens brød og smør, men det var virkelig svært for os at skille os af med nogle karakterer.
Derfor har vi lavet denne liste – for at huske de dødsfald, der påvirkede os mest. Du vil se både heroiske ofre og næsten utilsigtede dødsfald – hvis de havde en væsentlig indflydelse på både plot og publikum, kan de muligvis findes i denne artikel. VIGTIG NOTE! Den følgende liste inkluderer dog ikke antagonister, der bliver dræbt af spilleren, og vi fokuserer kun på dødsfald, der er absolut uundgåelige. Dette er især vigtigt i tilfælde af serier som Mass Effect, hvor du kan redde eller miste stort set alle medlemmer af besætningen. Vi besluttede også at springe karaktererne fra tegneseriesuperhelte og skurke over, da de har en grim vane med at komme tilbage til livet, når man ikke ser efter.
Derfor inviterer vi dig uden videre, til at læse og med os huske scener, der fyldte os med sorg og chok. Fortæl os også i kommentarerne, hvem du synes er udeladt – denne liste kan trods alt indeholde meget mere end et dusin sager.
Enhver, der besluttede sig for at læse denne artikel, er godt klar over, at vi her vil afsløre de vigtigste øjeblikke fra historierne om mange spil i topklasse. Derfor giver den følgende liste de spil, der blev forkælet i denne artikel, sammen med relevant sidenummer:
Mafia: Te City of Lost Heaven – side 2;
Final Fantasy VII – side 3;
Warcraft-serien og World of Warcraft – side 4;
Red Dead Redemption – side 5;
Call of Duty: Modern Warfare 3 – side 6;
Mass Effect 3 – side 7;
Diablo III – side 8;
Te Walking Dead: Sæson 1 – side 9;
Te Last of Us – side 10;
Te Witcher 3: Wild Hunt – side 11;
BioShock Infinite – side 12;
Den sidste af os: Del II – side 13.
Tommy Angelo – Mafia: Te City of Lost Heaven
Dødsårsag: skudt af gangstere på ordre fra Don Salieri
Sådan vil vi huske ham: som en af ​​de få mafiosi med principper, hoveddrivkraften bag en af ​​de bedste gangsterhistorier i videospil, helten fra den mest klodsede sexscene i digital underholdnings historie og selvfølgelig en fænomenal racerkører
Gennem hele spillet gjorde Mafia-forfatterne det klart, at ingen kunne undslippe familiens hævn – og Tommy var ingen undtagelse.
Dette er en trist slutning for en karakter, som vi allerede har formået at knytte en hel del til: Angelo havde i modsætning til mange af hans kolleger principper og en vis moralsk kodeks, som han overholdt selv med fare for sit eget liv. Men der er også noget rigtigt og lige ved denne slutning. Selvom hans efternavn antyder noget andet, var Tommy ingen engel: han myrdede og stjal for profit, uden problemer med at finde sig selv i gangsterlivets brutale realiteter.
Han havde øjeblikke, hvor han gjorde det rigtige, men på den anden side bragte han lidelser til andre meget oftere. Derfor måtte han dø – en slutning, hvor hovedpersonen ville leve lykkeligt til deres dages ende under en påtaget identitet, ville simpelthen ikke passe ind i den modne historie udarbejdet til os af Illusion Softworks. Ligesom i mafiahistorierne, som Te City of Lost Heaven trak fra i håndfulde, skulle moralen være ens: ingens kriminelle fortid kan undslippe retfærdigheden. Og om det bliver leveret af lovens lange arm eller af andre gangstere er et spørgsmål af mindre betydning i denne sag.
Mafia II var måske ikke en historie af samme kaliber som det fænomenale første spil, men én ting skal gives til udviklerne – de blandede fejlfrit slutningen af ​​den første del i dens fortsættelse. Under en af ​​missionerne i det andet spil kører spillerens karakter op til Tommy Angelos hus og dræber sammen med sin partner den forsvarsløse gamle mand. For dem, der kendte det første spil som deres egen bukselomme, var denne scene – perfekt gentænkt på en ny spilmotor – et af de mest følelsesladede øjeblikke i spillet, som bortset fra det ikke var særlig mindeværdig.
Aerith Gainsborough – Final Fantasy VII
Spil: Final Fantasy VII
Dødsårsag: stukket af Sephiroth
Sidste ord: “Jeg går nu. Jeg kommer tilbage, når det hele er overstået.”
Sådan husker vi hende: som en sympatisk blomsterpige, der lever i harmoni med naturen, pigen, der fik os til at græde for første gang, mens vi greb en controller, og karakteren, vi bestemt ikke vil bruge for meget tid på at udvikle i den kommende tid. genindspilning af Final Fantasy VII
Det er svært at forestille sig en sådan oversigt uden at nævne Aerith Gainsborough. Hun er det sidste overlevende medlem af Cetra-stammen, som er stærkt forbundet med planetens økosystem og kan være nøglen til at redde den. Spillere kunne derfor være sikre på, at hun vil spille en væsentlig rolle i plottet – især da manuskriptet tydeligt indikerede, at der foregår kemi mellem pigen og hovedpersonen i Final Fantasy VII, Cloud Strife. På grund af det, da den meget uskyldige, søde Aerith pludselig blev gennemboret af et 7-fods sværd under en bøn i Forgotten City, midtvejs i spillet, blev de fleste spillere efterladt i en tilstand af fuldstændig chok og fuldstændig vantro.
Det er blevet en af ​​de mest ikoniske scener i Final Fantasy-seriens historie… og digital underholdning generelt.
Ikke så mærkeligt: ​​året var 1997, vi var endnu ikke vant til så tunge og triste øjeblikke i videospil, behandlet som underholdning for børn omkring den tid. Af denne grund har dette dødsfald fået ikonisk status – det optræder gentagne gange på listerne over de mest følelsesladede scener i branchens historie, mens fans begyndte at kræve genopstandelsen af ​​den unge blomsterhandler umiddelbart efter spillets lancering. Udviklerne har dog konsekvent afvist og hævdet, at deres oprindelige hensigt var at fremkalde en stærk reaktion fra publikum.
Tetsuya Nomura, som designede karakteren, indrømmede endda, at hvis spillerne blot havde accepteret Aeriths skæbne, ville udviklerne have betragtet det som deres professionelle fiasko. “Døden kommer pludseligt, uden at være opmærksom på godt eller ondt, og efterlader ikke dramatiske følelser, men et kæmpe tomrum,” sagde han. “Det er de følelser, jeg ønskede at fremkalde.” Han havde 100 % succes, for selvom Final Fantasy VII ser grimt ud efter moderne standarder, omtaler mange spillere stadig dette øjeblik som den mest triste oplevelse i deres eventyr med digital underholdning, og selv nu, tyve år efter spillets lancering, kan de stadig græde under begravelsen i søen.
Selvom Aerith Gainsborough for altid primært vil være forbundet med Final Fantasy VII, har denne karakter en ganske imponerende portefølje. Hun optræder ikke kun i flere film og bøger, men også i andre spil – f.eks. Final Fantasy Tactics, adskillige Kingdom Hearts-spil, mens du i LittleBigPlanet 2 kan downloade hendes karaktermodel. Ikke dårligt for en heltinde, der kun varede knap en halv snes timers fortælling.
Arthas Menethil – Warcraft-univers
Spil: Warcraft-serien og World of Warcraft
Dødsårsag: fusioner med Lich King og derefter død i kamp ved Te Frozen Throne
Sidste ord: “Jeg ser kun mørke… for mig.”
Sådan vil vi huske ham: som en af ​​de mest tragiske helte i Warcraft-universet og endnu et bevis på, at du enten dør som en helt eller lever længe nok til at blive en skurk
Der er ingen mangel på hjerteskærende historier i Warcrafts univers, men få blandt dem (hvis nogen) kan konkurrere med Arthas Menethils tragiske skæbne. Karakteren havde potentialet til at blive en ædel, ren helt, men de rædsler, han måtte begå, skubbede ham til sidst ned ad vejen til død og ødelæggelse. Tilbage som en ung prins af Lordaeron og en talentfuld Paladin, måtte Arthas stå over for truslen om den udøde pest. For at forhindre indbyggerne i endnu en by i at blive til monstre, blev han tvunget til at udføre en blodig udrensning og brænde bosættelsen ned til grunden. Denne begivenhed ændrede ham – han begyndte desperat at søge hævn mod dæmonen Mal’ganis, der drev ham til at begå folkedrabet. I processen mistede Arthas støtten fra nogle af sine tilhængere – inklusive Jaina og Uther.
Læs også  12 bedst sælgende RPG'er - de mest populære rollespil
Arthas’ historie ville være perfekt materiale til en filmatisering. Desværre tog skaberne af Warcraft-filmen deres chancer med et helt andet scenarie.
Fra det øjeblik ville prinsen ikke tøve med at gøre alt, hvad han kunne for at fange sin fjende. Han kunne brænde sine mænds skibe, forråde sine allierede og lade sine venner dø. Til sidst lykkedes det ham at besejre Mal’ganis, men den forbandede klinge Frostmourne, som han brugte i slaget, fortærede hans sjæl og fik ham til at miste alt, der var tilbage af hans gode natur. Han blev underordnet Lich King og begik yderligere vanærende handlinger for sin herre – myrdede sin egen far og mentor, forrådte allierede og plyndrede byer.
Til sidst omkom Arthas ikke i en kamp eller en duel. I stedet gik han til Icecrown-citadellet og fusionerede med Lich King og gav afkald på sin identitet og menneskelighed. Han vendte tilbage til sin egen form kun et øjeblik før sin død – efter ødelæggelsen af ​​Frostmourne og efterfølgende frigivelse af den unge prins sjæl, døde Arthas i armene på sin fars spøgelse. Hans historie viser, at enhver ædel helt kan blive en hensynsløs skurk, hvis ende ikke vil med forløsning, men mørke og fordømmelse. Og jeg tror, ​​det er derfor, det er så stærk en fortælling.
Historien om Arthas er så omfattende, at tre forskellige stemmeskuespillere blev hyret til at skildre de forskellige faser af prinsen af ​​Lordaerons liv. Tilbage i Warcraft III blev hans stemme leveret af Justin Gross. I World of Warcraft tilhører Arthas’ stemme som Death Knight Patrick Seitz og som Lich King – Michael McConnohie. Interessant nok giver sidstnævnte også stemme til Uther te Lightbringer, Arthas’ tidligere mentor, som døde for hans hænder.
John Marston – Red Dead Redemption
Spil: Red Dead Redemption
Dødsårsag: skudt af Edgar Ross’ mænd
Sidste ord: “Gå nu. Git!”
Sådan vil vi huske ham: som ekspert i alle slags våben, det hurtigste træk i det vilde vesten, den eneste trofaste ægtemand på det tidlige 20. århundredes amerikanske grænse, og en mand, der bestemt burde lære at vælge sine arbejdsgivere meget mere omhyggeligt
John Marston har måske ikke levet et særligt ærligt liv – han røvede, myrdede og hang ud med selve jordens skadedyr – men efter standarderne for Red Dead Redemptions hensynsløse verden kan han uden tvivl kaldes en af ​​de “gode fyre”. “. Selv hans vejrslidte, arrede og konstant grimasserede ansigt viser, at det er en karakter, der har set nogle ting. Og faktisk – Marston begyndte at dræbe og stjæle, mens han stadig var barn, og det faktum, at han levede til voksenalderen, var kun takket være omsorgen fra hollandske van der Linde, hvis bande han sluttede sig til. Til sidst efterlod han en forbryders liv: han giftede sig og begyndte at leve et ærligt liv på sin egen gård. Men den mørke fortid indhenter ham hurtigt og tager form af Edgar Ross, en højtstående agent fra Bureau of Investigation, der kidnapper Marstons familie, tvinger ham til at jage sine tidligere bandeforbindelser og i sidste ende fører til hans død.
Som vi ved, vendte John Marston tilbage i anden del af Red Dead Redemption, da handlingen i efterfølgeren er sat før begivenhederne i den første del.
Uanset om du mener, at hovedpersonen i Red Dead Redemption skulle stå til ansvar for sin ungdoms synder, fortjente John utvivlsomt ikke den slutning, som Ross forberedte for ham. Efter at have fuldført sin mission og befriet sin familie, slår Marston sig ned på en gård med sin kone og søn. Men efterforskningsbureauet beslutter at slippe af med ham og udfører, med hjælp fra den amerikanske hær, et angreb på hans gård.
John formår at afværge flere bølger af fjender og købe sin familie tid til at flygte, men da han kommer ud af laden, står han over for et hold ledet af Ross og bliver dræbt i et hagl af kugler. Den blodige ende af Marston – en mand med karakter og principper, som vi formåede at binde os til under spillet – fylder spillerne ikke kun med sorg, men også med vrede. Heldigvis har vi ikke længe efter det mulighed for at gennemføre en lige så brutal vendetta – som Johns søn, Jack, finder vi Edgar Ross og hævner sin fars død. Jeg ved ikke med jer, men jeg har aldrig følt mig bedre ved at pille nogen med virtuel bly.
Selvom John Marston blev dræbt i skudkampen med Edgar Ross’ mænd i 1911, kan hans gener bruges af spillere til at skabe deres karakter i… det moderne Grand Theft Auto Online. I karakterguiden, baseret på valget af udseende af to forældre, kan vi angive hovedpersonen i Red Dead Redemption som vores far. Vender det hele tidslinjen på hovedet? Ja, ja det gør det. Men det er svært at finde nogen, der vil klage over muligheden for at blive reinkarneret som efterkommer af sådan en knaldrende revolvermand.
“Soap” – Call of Duty: Modern Warfare 3
Spil: Call Of Duty: Modern Warfare 3
Dødsårsag: kvæstelser som følge af eksplosion og fald fra stor højde
Sidste ord: “Makarov… ved… Yuri”
Sådan vil vi huske ham: som en fandenivoldsk god professionel soldat, en mand med overmenneskelig modstand mod enhver skade, en ekspert i at dræbe skurke og den eneste skotte i popkulturens historie, der ser rigtig godt ud med en mohawk
For et mærke, der primært er kendt for sin dynamiske handling, hundredvis af eksplosioner og et kiloton testosteron, mangler Call of Duty bestemt ikke følelsesmæssige øjeblikke – nævn blot det øjeblik, hvor Ghost og Roach blev skudt ned af deres chef i Modern Warfare 2 eller den berømte atombombeeksplosionsscene i fjerde omgang. Men selv på denne baggrund skiller John MacTavishs død, almindeligvis kendt som Soap, sig ud. Under et mordforsøg på lederen af ​​det ultranationalistiske parti, Vladimir Makarov, bliver skotten sammen med spillerkarakteren Yuri viklet ind i en kraftig eksplosion og bliver sendt faldende fra stor højde. Skaderne forårsaget af eksplosionen er dog dødelige – Soap dør efter et par minutter, og han bruger sine sidste øjeblikke på at informere kaptajn Price om, at Makarov kender Yuri.
For en serie, der blandt andet er forbundet med “Press F to pay respects”, er Soaps dødsscene ekstremt bevægende.
Dette er en af ​​de bedst skrevne scener i hele serien – MacTavish mister ikke livet på slagmarken, med en pistol i hånden, men liggende på bordet og knap nok i stand til at sammensætte simple sætninger. Dets modtagelse er også stærkt påvirket af Prices reaktion, der desperat forsøger at redde sin ven – en ubesejret kommandant, der hidtil er kommet ud af de værste situationer, mister en tæt på ham og for første gang ses fuldstændig magtesløs. .
En stor rolle i scenen spilles også af, at Soap var en af ​​de centrale karakterer i hele Modern Warfare-trilogien – vi mødte ham i første del, og sammen var vi ved at blive en virkelig legendarisk soldat. Det betyder, at hans sidste øjeblikke ikke er kunstigt følelsesladede – han er en person, som vi har etableret en tæt forbindelse med gennem plots af tre spil, og oven i købet viser det sig, at vores karakter kan have haft noget at gøre med hans død.
Soap er den eneste karakter, der kan spilles i alle tre dele af Modern Warfare-trilogien. MacTavish spiller den største rolle i det første afsnit, hvor han er hovedpersonen, men han er også en spilbar karakter i nogle missioner i de næste to efterfølgere. Dette er ikke en lille præstation, for udviklerne hos Infinity Ward kan lide at jonglere med mange forskellige karakterer i deres kampagner.
David Anderson – Mass Effect 3
Spil: Mass Effect 3
Dødsårsag: blødning forårsager død fra et skudsår i maven / bliver skudt af den illusive mand
Sidste ord: “Du gjorde det godt, søn/barn. Jeg er stolt af dig.”
Sådan vil vi huske ham: som manden, der formede kommandør Shepard, den hårdeste rådmand i Citadelrådets historie, den kompromisløst modige soldat og manden, hvis højre krog sandsynligvis ville slå en Reaper ud.
Mass Effect-serien vrimler med øjeblikke, der ville bringe den hårdeste mand til tårer. Fra ofring af Mordin Solus, gennem Thane Krios tragiske død, til Talis selvmord – der var bestemt ingen mangel på følelser i denne serie. Men i de fleste tilfælde er vi i stand til at forhindre de tragiske dødsfald for de fleste af vores kammerater; Det er tilstrækkeligt at sige, at hver eneste af vores besætningsmedlemmer kunne have overlevet selvmordsmissionen i det andet spil, hvis vi spillede vores kort rigtigt.
I mellemtiden kan David Anderson, Shepards overordnede officer og mentor, som har fulgt os siden begyndelsen af ​​trilogien, ikke reddes. I det første afsnit hjælper han hovedpersonen med at blive et spøgelse og giver ham kommandoen over Normandiet, i det tredje går han ind i Citadellet med hovedpersonen og konfronterer den indoktrinerede Illusive Mand. Der bliver han skudt i maven (af hænderne på Shepard, kontrolleret af den illusive mand), og efter at have besejret lederen af ​​Cerberus, bløder han ud og ser de sidste øjeblikke af kampen om galaksens fremtid sammen med sin protйgй.
Læs også  De bedste Dune-videospil
I betragtning af fansens reaktioner i slutningen af ​​Mass Effect 3, burde dette have været det sidste billede i trilogien.
Selvom Anderson aldrig har været en central karakter i serien, bærer hans sidste øjeblikke en enorm følelsesmæssig vægt. Det er døden, der signalerer, at vi er ved at nå slutningen af ​​hele historien – vi er efterladt af manden, der var med os fra begyndelsen til slutningen og altid støttede os. Der er et næsten familiært bånd mellem disse to blodige, udmattede karakterer, og admiralen kalder Shepard for sin søn (eller barn, hvis vi spillede som FemShep)
Dette er et af de få øjeblikke, hvor Shepard ikke behøver at bestemme galaksens skæbne eller kæmpe for sit eget liv – de kan simpelthen sætte sig ned med en gammel ven i følelsen af ​​præstation og ledsage ham i hans sidste øjeblikke. Og for at huske den lange vej, de begge rejste fra begivenhederne i den første Mass Effect til næsten sejr over Reapers.
Selvom Mass Effect: Andromeda foregår i en helt anden tid og i en helt anden verden, byder den på et væld af referencer til den originale trilogi – og den måske mest hæderlige blev givet til Anderson. Under kampagnen redder vores karakter en gravid mors liv – først i den nye galakse – og har mulighed for at tale med hende lige efter hun har født. Da hun hører et humoristisk forslag om at opkalde den nyfødte efter hovedpersonen, afslører kvinden, at hun valgte navnene David Edward – efter en gammel ven. Andersons mellemnavn var Edward, så det er svært at tro, at det bare er en tilfældighed.
Deckard Cain – Diablo III
Dødsårsag: tortureret til døde af Maghda
Sidste ord: “Hent journalen… Sandheden… ligger indeni.”
Sådan vil vi huske ham: som den gamle mand, med hvem vi begyndte vores eventyr med Diablo, manden, der er i stand til at identificere ethvert objekt i verden og den mest elegante britiske accent i hele universet
Decard Cains dødsscene er måske ikke så velskrevet eller gribende som andre øjeblikke fra denne liste – primært fordi udviklerne på en eller anden måde ikke forsøgte at gøre de sidste øjeblikke af en af ​​de mest genkendelige karakterer i Diablo-universet særligt mindeværdige. Men selv på trods af det var det et meget følelsesladet øjeblik for mange spillere at sige farvel til den gamle mand, de havde kendt siden den første omgang.
Når alt kommer til alt, var det denne gamle mand, der hilste på os ved ankomsten til Tristram, skitserede hele intrigen, giver vigtig viden og plot-essentiel information og også hjalp med at identificere forskellige genstande. I øvrigt er han ikke kun en velbevandret vismand og historiefortæller, men også det sidste medlem af Broderskabet af Horadrim, grundlagt for at modvirke dæmonisk aktivitet. Da Kain dør i første akt af Diablo III, pint ihjel af heksen Maghda, var det afslutningen på en æra for mange – trods alt Deckard og har været med os siden 1996.
Det var ikke meningen, at Deckard skulle trække sig tilbage i fred.
Skaberne understreger dog, at den gamle mands død var uundgåelig. Ifølge dem skyldtes det i høj grad, at hans rolle i historien blev overtaget af Tyrael, så Kain i bedste fald ville have fået et sidespor. Udviklerne ønskede dog ikke, at den elskede karakter skulle reduceres til en baggrundsfigur, og derudover mente de, at at dræbe vismanden ville tilføje mere følelsesmæssigt indhold til spillet. Slutresultatet kom temmelig middelmådigt ud, fordi spillerne ret konsekvent udtalte, at Deckards sidste øjeblikke kunne have været skrevet meget bedre (derudover blev andre scenarier overvejet – m.in. et, hvor den gamle mand dør, da Leah mister kontrollen over sine kræfter ). I hvert fald er det værd at huske på dette dødsfald – om end af sentimentale årsager.
Kort før lanceringen af ​​Diablo III lærte vi, hvor Deckard Cains navn egentlig kom fra. Det viste sig, at tilbage i midten af ​​90’erne afholdt Blizzard en lille konkurrence – enhver, der ønskede, at hans navn skulle optræde i spillet, skulle sende et postkort til studiets hovedkvarter. En af de (ufrivilligt) deltagere i det sjove var Deckard Cain Elder, som kun var et spædbarn på det tidspunkt, og hvis navn blev indsendt af hans far. Blizzard kunne lide drengens navn så meget, at udviklerne belønnede vinderen med forskellige souvenirs – m.in. en unik figur af Diablo – og opkaldt en af ​​historiens hovedpersoner efter ham. Den rigtige Deckard Cain Elder bebrejder nok ikke sin far for det hele, for i 2011 pralede han med det på Reddit. Tilsyneladende bad folk på gaden ham ikke om at identificere genstande for dem, så ofte han ville.
Lee Everett – Te Walking Dead: A Telltale Game Series
Spil: Te Walking Dead sæson 1
Dødsårsag: bid af zombie / skudt af Clementine
Sidste ord: “Jeg kommer til at savne dig” / “Vær ikke bange” / “Du bliver okay”
Sådan vil vi huske ham: som Clementines ansvarlige værge, den uformelle leder af hans gruppe, en mand, der altid forsøgte at gøre det rigtige, selv i de sværeste situationer, og en mand, der aldrig helt mestrede at tænke stille og roligt
Mens andre, tilsyneladende helt normale mennesker, under apokalypsen, præsenteret i den første sæson af Telltale Games’ Te Walking Dead, normalt præsenterede sig selv fra deres værste side, gennemgik Lee Everett en forvandling fra en straffedømt til en helt. Da vi mødte ham, blev han lagt i håndjern bag i en politibil på vej til fængslet, hvor han skulle tilbringe resten af ​​sit liv. Udbruddet af zombieepidemien forhindrede ham i at havne bag tremmer. Fra det øjeblik, han mødte den unge Clementine, blev Lee hendes værge, og til sidst gik han så langt som at ofre sit liv for at beskytte hende.
Forholdet mellem Lee og Clementine er den bedste historie i de første fem afsnit af Te Walking Dead – de følgende sæsoner manglede noget sammenligneligt.
Det er grunden til, at hans sidste øjeblikke blev husket af spillere som en af ​​de mest hjerteskærende scener i videospil. Gennem det sidste afsnit af den første sæson af Te Walking Dead var Lee godt klar over, at han efter at være blevet bidt af en zombie havde lidt tid tilbage til at redde den kidnappede Clementine. Eftersøgningen efter pigen, som fortsætter gennem hele episoden, var dybest set en selvmordsmission, hvor karakteren mister flere af sine kammerater og endda – afhængigt af det valg, vi traf – kunne skære sin egen inficerede hånd af.
På trods af dette lykkes det ham til sidst at finde Clem og befri hende fra den psyko-kidnappers hænder. Og jeg tror, ​​det er denne jernfaste beslutsomhed og bekymring for et barns velbefindende, han mødte tilfældigt, der gør deres sidste øjeblikke sammen så rørende. Døende Lee kæmper for at sammensætte flere sætninger, men selv da forsøger han at hjælpe pigen. Begge karakterers knuste stemmer, den tårevækkende, Clementine, der dræber sin værge med skælvende hænder, så det ikke bliver til en zombie – ikke så mærkeligt, at det er svært at finde nogen, der ville klare det indtil slutningen med tørre øjne .
De sidste øjeblikke af Lee Everett førte til tårer, ikke kun tusindvis af spillere rundt om i verden, men også skuespilleren, der spillede sin rolle. I et af interviewene indrømmede Dave Fennoy, at han under optagelsen af ​​replikkerne til sidste afsnit af første sæson blev overhalet af følelser og græd. “Efter at have spillet Lee i næsten et år, tror jeg, at en del af mig blev ham,” sagde skuespilleren. – “Jeg følte virkelig, at jeg var ved at miste Clementine.”
Sarah – Den sidste af os
Spil: Te Last of Us
Dødsårsag: skudt af en soldat
Sidste ord: “Far, hvad med onkel Tommy?”
Sådan vil vi huske hende: Som 12-årig med en sans for humor, der er en voksen værdig, og en pige, der fik os til at indse, at hvis vi forventede en let historie som i studiets forrige spil, kom vi til det værst tænkelige sted
Te Last of Us har mange øjeblikke, hvor det er svært for os ikke at bryde sammen og græde, men det faktum, at vi er vidne til et af dem allerede i prologen, siger meget om kvaliteten af ​​den historie, som Naughty Dog har leveret. I den første time af spillet møder vi Joel og hans teenagedatter, Sarah, og ser begyndelsen på det udbrud, der har bragt verden på randen af ​​ødelæggelse. På dette tidspunkt er vi godt klar over, at den følgende del af historien nok ikke vil inspirere til optimisme. Men da Joel og Sarah undslipper byen og bliver stoppet af en soldat, der åbner ild mod dem, tager tingene en chokerende dyster drejning. Mens manden kommer ud af kampen uden alvorlige skader, bliver hans datter ramt i maven og dør efter flere dusin sekunders smertefuld smerte i sin fars arme.
Allerede før de første kreditter annoncerede Naughty Dog højlydt, at Te Last of Us ikke er endnu en klichéhistorie om en zombieapokalypse.
Selvom vi kun kendte denne pige i en halv time, var hendes død ekstremt chokerende. Gustavo Santaolallas dramatiske musik eller følelserne fra stemmeskuespillerne er bestemt en af ​​grundene til, at scenen rammer med så stor kraft, men dens hemmelighed ligger et andet sted. Naughty Dog brugte det til at vise, at det skaber et spil for modent publikum og ikke har til hensigt at afholde sig fra at præsentere rædslen ved den apokalypse, den udtænkte. Ikke kun fordi et uskyldigt barn bliver dræbt – selvom jeg heller ikke tror, ​​nogen var forberedt på det.
Læs også  Genshin Impact Characters Rangeret | Niveauliste 2021
Sarahs død i prologen til Te Last of Us er dog primært et dødsfald, som digital underholdning ikke har vænnet os til – uden opofrelse, højtflyvende monologer og heltemod, men fuld af smerte og hjælpeløshed. Måske er det på grund af dette, at Joel straks bliver en karakter, som vi hver især sympatiserer med – når vi ser ham i det mest tragiske øjeblik i hans liv, er det svært ikke at føle empati.
Selvom Sarah kun optræder i prologen, og Joel er tilbageholdende med at tale om hende med nogen, kan vi gennem interaktioner med forskellige genstande lære hende lidt bedre at kende. En opmærksom spiller vil for eksempel lære, at pigen var fodboldfan og spillede på et ungdomshold, at hun kunne lide film som Twilight, som hendes far igen hadede, og at hun var glad for britiske rockbands.
Vesemir – Te Witcher 3: Wild Hunt
Spil: Te Witcher 3: Wild Hunt
Dødsårsag: dræbt af Imlerith under slaget ved Kaer Morhen
Sidste ord: “Du var altid et uregerligt barn. Jeg elskede det ved dig. FLYV nu!”
Hvordan vi vil huske ham: som adoptivfar til Geralt og bedstefar Ciri, en mand ekstremt akavet i nærværelse af troldkvinder, en fremragende sværdkæmper og ejer af en hat misundt af alle de yngre hekse (især Lambert)
Selvom heksere ifølge den generelle opfattelse er mutanter blottet for højere følelser, har både bogsagaen og spiltrilogien gentagne gange bevist, at de er i stand til heroiske handlinger. En af dem er Vesemirs ofre, som viser sig at være en af ​​de vigtigste biroller i Te Witcher 3: Wild Hunt. Det er med ham, at Geralt tager af sted for at søge efter Yennefer, det er med ham, han jager griffen, og til sidst er det med ham, at han deltager i forsvaret af Kaer Morhen mod de røde ryttere. Under det desperate forsøg på at redde det smuldrende slot, forsøger Vesemir at beskytte Ciri for enhver pris. Af denne grund er hans død, da kongen af ​​den vilde jagt forsøger at overbevise pigen om at overgive sig til gengæld for at lade den gamle hekser gå, ikke nogen særlig overraskelse. Alligevel bevidnes det med sand smerte.
Efter et fravær siden første del af Te Witcher vender Vesemir tilbage som Geralts følgesvend på jagten efter Yennefer.
Vesemir, der udmærket ved, at Ciri ikke kan falde i hænderne på de røde ryttere, stikker Imlerith med en dolk, mens den holdes i et jerngreb, og selvom det på ingen måde er et fatalt slag, er det nok for generalen fra Vild Jagt for at brække nakken i et raseri. Dette offer er dog ikke forgæves: Den chokerede pige går amok og slipper sin enorme kraft løs, jager fjender væk og nærmest ødelægger Kaer Morhen. Men hvordan kan vi bebrejde hende?
I det tredje spil blev Vesemir en af ​​de karakterer, som det var svært ikke at føle hengivenhed til – gennem sin faderlige holdning til Geralt, et svagt punkt for Ciri og at være gammeldags på en elegant måde. Så hvis du fælder en tåre under hans begravelse, er du i godt og talrigt selskab. Og hvis du følte tilfredsstillelse, da du brændte Imlerith til aske og smadrede hans hoved med en kølle, er du ikke psykopater – det er en helt normal reaktion.
Selv efter hans død kan Vesemir – eller rettere hans medaljon, Ciris eneste minde om sin adoptivfarfar – være en vigtig del af historien. Under kampen med Ladies of te We dræber pigen to hekse, men den tredje slipper ud med heksemærket. Hvis Ciri dør i den sidste konfrontation med den vilde jagt, i epilogen, vender fortvivlet Geralt tilbage til Crookback Bog for at hente minde om sin mentor. Denne rejse ender dog ikke godt – Den Hvide Ulv genvinder medaljonen, men han selv står tilsyneladende i øjnene for døden fra horderne af sumpmonstre.
Booker DeWitt – BioShock Infinite
Sidste ord: “Nej… jeg er begge dele.”
Hvordan vil vi huske ham: som en fåmælt, impulsiv, men omsorgsfuld mand
Booker var en FPS-hovedperson, og denne konvention giver dig ikke mulighed for at lære en given karakter så godt at kende, som når du ser på dem bagfra eller fra siden. Alligevel har denne veteran og private efterforsker en særskilt personlighed. Hans ledsager Elisabeth, fanget i tårnet som en prinsesse fra et eventyr, er endnu mere livlig og tydelig.
Sammen krydser de de efterfølgende fragmenter af skybyen Columbia. De opdager den mørke, grimme side af dette tilsyneladende idylliske sted. Booker kæmper mod en religiøs fanatiker, Zachary Comstock, for til sidst at opdage, at der ikke er noget “oplyst øje”, og at den eneste, han kæmper mod, er ham selv.
Uden skæg og med haglgevær – sådan vil vi huske ham.
Den dag i dag kan jeg ikke sige, om plottet i BioShock Infinite var genialt eller vrøvl. Jeg er villig til at acceptere muligheden for, at det var begge dele på samme tid, ligesom hovedpersonen i denne historie, der i sidste ende, på grund af at eksistere i mange parallelle virkeligheder, viste sig at være både en helt og en kriminel. Jeg kan dog med sikkerhed sige, at mens jeg så finalen i dette spil, hvoraf en del er Booker DeWitts død, sad jeg i min stol og stirrede på skærmen i ren fornøjelse, revet af en storm af følelser. Ikke mange titler var i stand til at gøre det ved mig.
God fortælling kan tolkes på mange måder. Efter min mening er BioShock Infinite et spil om et valg og spørgsmålet om, hvorvidt det valg har betydning. Vi kan ikke som Booker vælge to forskellige ting på samme tid. Men vi kan – og det gør vi – træffe modstridende beslutninger. Det er kun et skridt til at sige, at hver af os bærer både DeWitt og Comstock indeni. Og nu kan jeg ikke sige, om det afsnit er klogt eller volapyk, men jeg synes, det er en god ting.
Ken Levine, manden, der stod i spidsen for holdet, der arbejdede på BioShock-serien, nærmer sig slutningen af ​​arbejdet med et nyt spil. Bare for at minde om, at det er mere end syv år siden lanceringen af ​​Bioshock Infinite. Jeg anmeldte dette spil tilbage på Xbox 360. Hvad vil skaberen overraske os med denne gang? Det ved vi ikke, men hans nye værk formodes at være “opslugende science fiction-spil med RPG-elementer. Jeg holder vejret.
Den sidste af os 2
VIGTIG NOTE! Da vi skriver om et spil, der stadig er relativt nyt, afslører vi ikke navnet på karakteren med det samme. Du ønsker ikke at ødelægge din overraskelse, gå tilbage til forrige side.
Spil: Te Last of Us: Part II
Dødsårsag: golf køllet ihjel
Sidste ord: “Sig lige den tale, du har øvet dig på, og få det her overstået” (efterfulgt af lidt forbandelse senere)
Sådan vil vi huske ham: som en barsk og indadvendt, men en god mand, der mistede for meget til livet, og som trods dette stadig formåede at finde noget godt i sig selv
Udviklerne hos Naughty Dog gav os ikke mange detaljer fra Joel Millers liv før udbruddet. Vi ved, at han havde en datter og opdrog hende alene. Vi ved, at han arbejdede hårdt, men han kunne stadig være en god far, og vi ved, at da hele verden begyndte at smuldre sammen, kunne han ikke redde sit barn. Skyldte han sig selv? Uden tvivl. Hvis du har afkom, kan du forestille dig hvor meget.
I stort set hele den første del af spillet, som er mere end 15 timer, lod udviklerne manden vokse på os og viste, hvordan båndet mellem ham og unge Ellie dannes. Og til sidst er vi vidne til en scene, hvor denne barske og normalt tavse Joel redder pigen og ofrer… det er svært at sige præcist hvad, men muligvis meget.
Han blev ældre, han ændrede sig, tingene gik ikke altid mellem dem. Og så gik han.
Plottet i det andet spil var uacceptabelt for mange, netop fordi Joel blev dræbt.
Denne historie er et mareridt. Gutter, køb ikke dette. Jeg vil ikke ødelægge noget, men du vil blive skuffet, hvis du tror, ​​at dette spil handler om Joel.
Hvad bekymrer jeg mig om hendes historie? Vil du have os til at rode efter hende? Den pige, der dræbte vores yndlingsfigur med en golfkølle?!!! De dræbte Joel og gav os dette til gengæld?
I kombination med ikke usete og måske endda hyppige beundringsrøster kan man sige én ting, denne død og hele plottet, der kredsede om det, er et godt forfatterskab. Det er sådan, man genkender det – det vækker følelser, og Te Last of Us: Part II lykkes bestemt i denne afdeling.
Og fortjente Joel sådan en død? Jeg tror, ​​at Naughty Dog konsekvent har bygget en vision om en verden, hvor det, du får, ikke har meget at gøre med, hvad du fortjener.
Naughty Dogs Neil Druckmann talte offentligt om muligheden for at skabe den tredje del af Te Last of Us. Han sagde, at han ikke havde nogen idé om, hvordan en efterfølger ville se ud, men samtidig sagde han, at skabelsen af ​​den ikke er umulig. Og da Uncharted 4 siges at være slutningen på Nathan Drakes eventyr, og Naughty Dog skal have travlt med noget, opstår et spørgsmål: vil det nye spil ikke være en helt ny IP tilfældigt? Vi regner med det.
Previous articleSingle-Player-spil, der er værd at spille efter slutkreditter
Next articleDe bedste spil i 2020, du kan spille under 10 timer
eSportler Dies ist kein Beruf, es ist ein Lebensstil, eine Möglichkeit, Geld zu verdienen und gleichzeitig ein Hobby. Für Sebastian gibt es auf der Seite einen eigenen Bereich - "Neuigkeiten", wo er unseren Lesern über die jüngsten Ereignisse berichtet. Der Typ widmete sich dem Gaming-Leben und lernte, die wichtigsten und interessantesten Dinge für einen Blog hervorzuheben.
[tdb_header_logo align_vert="content-vert-center" icon_size="eyJhbGwiOiI0MiIsInBob25lIjoiNTAiLCJwb3J0cmFpdCI6IjQwIn0=" align_horiz="content-horiz-left" show_image="none" f_text_font_family="662" f_text_font_transform="" f_text_font_weight="400" f_text_font_size="eyJhbGwiOiIyMCIsImxhbmRzY2FwZSI6IjI2IiwicG9ydHJhaXQiOiIyMCIsInBob25lIjoiMjIifQ==" tagline_align_horiz="content-horiz-left" tagline_color="#ffffff" ttl_tag_space="0" f_tagline_font_size="12" f_tagline_font_family="662" f_text_font_line_height="1" f_tagline_font_weight="" icon_color="#ffffff" icon_color_h="#ffffff" text_color="#ffffff" text_color_h="#ffffff" tagline_color_h="#ffffff" f_tagline_font_transform="uppercase" f_tagline_font_line_height="1" icon_space="eyJhbGwiOiI1IiwicG9ydHJhaXQiOiI0In0=" icon_pos="" inline="yes" tdc_css="eyJwaG9uZSI6eyJtYXJnaW4tYm90dG9tIjoiMTAiLCJkaXNwbGF5IjoiIn0sInBob25lX21heF93aWR0aCI6NzY3LCJhbGwiOnsibWFyZ2luLWJvdHRvbSI6IjAiLCJkaXNwbGF5IjoiIn19" svg_code="JTNDc3ZnJTIweG1sbnMlM0QlMjJodHRwJTNBJTJGJTJGd3d3LnczLm9yZyUyRjIwMDAlMkZzdmclMjIlMjB4bWxucyUzQXhsaW5rJTNEJTIyaHR0cCUzQSUyRiUyRnd3dy53My5vcmclMkYxOTk5JTJGeGxpbmslMjIlMjB3aWR0aCUzRCUyMjEzMzQlMjIlMjBoZWlnaHQlM0QlMjIzNDklMjIlMjB2aWV3Qm94JTNEJTIyMCUyMDAlMjAxMzM0JTIwMzQ5JTIyJTNFJTBBJTIwJTIwJTNDaW1hZ2UlMjBpZCUzRCUyMmxvZ28lMjIlMjBkYXRhLW5hbWUlM0QlMjJsb2dvJTIyJTIweCUzRCUyMjMlMjIlMjB5JTNEJTIyNCUyMiUyMHdpZHRoJTNEJTIyMTMyOSUyMiUyMGhlaWdodCUzRCUyMjM0MCUyMiUyMHhsaW5rJTNBaHJlZiUzRCUyMmRhdGElM0FpbWclMkZwbmclM0JiYXNlNjQlMkNpVkJPUncwS0dnb0FBQUFOU1VoRVVnQUFCVEVBQUFGVUNBWUFBQUQ4aFhnREFBQWdBRWxFUVZSNG5PemRDWENjNTNrbiUyQlA5MzlYMENhTnczZUFBOFFZcVNMRXVpWkdsa3g0a2N1MktYTTJOUHNuYVZhJTJCMHFiemxWcmtxbVV1V1praXV6bGQxc3pjNDRNNW14TiUyQk8xdlY0ZjhVcEpQTDUwV2FkRmtSTEZXd1JKZ0xpUGJ2Ujk5M2R2dlc5M2d3QnZVbVFESko5ZjFTZFFBTHI3JTJCNzV1ZERmJTJCZU43bkVXemJCdGs0amg4NU1SaGRpbjFPMSUyRlZBZmFjRVFZQ2lLSEczMjdYZ2Nydk91MXl1aFoyak8lMkJicGJpT0VFRUlJSVlRUVFnZ2g5d0taN3VXTko1Vk03VCUyRjIzdkducHM5UFE2MVVXSW9KaDBPQjAlMkJXQzIlMkIyQ3klMkIyR3klMkIyQzElMkJ0QktCe