sv sv da da nb da da da da da nl de sv da it en sv de en nl da en de da fr de da da da da da da da da hu da sv da zh en en en zh en zh en zh en zh en en en zh en zh en zh en zh de zh en zh en zh fr zh en zh en zh en zh en zh en zh en da da it en it it sv fr de de fr fr de sv sv fr de sv sv it sv sv fr nb de en sv fr fr fr fr fr sv de nb fr ja en sv fr ja de de it fr nb fr fr fr es ja de fr de es fr fr it fr de de de en en fr fr oc da fr ja fr fr fr fr zh pt fr fr it fr nl fr de fr da fr fr nb it nb en ja it en fr de de fr fr en fr en en en fr en de nb de de de da de de de it fr fr fr fr fr fr fr de de de fr en fr sv fr fr da en de fr de fr fr fr fr fr ja sv fr en it sv sv en de de en en fr pt fr de fr de fr de fr ja fr en fr fr sv en fr en de de fr en fr sv sv fr de fr fr nb fr sv fr fr es fr sv de en fr en de fr en oc de fr sv it fr fr en de fr de fr fr fr fr sv nb en fr en de fr oc en it en en fr de fr fr de fr fr de sv sv sv en en en de sv en fr da fr fr fr fr oc oc fr fr oc fr fr fr fr fr oc fr de fr fr fr tr de en de it fr sv de es nb ja fr en fr sv en de en fr de en de ca en en fr en sv en sv fr en en fr en de it sv en de ja fr fr de oc da de sv fr fr fr de fr fr fr de fr fr fr fr de de ja sv fr sv oc en fr fr zh fr fr oc fr fr zh fr fr pt fr fr fr fr fr en it en en sv en de fr fr de fr fr fr de fr it en en fr de fr fr de fr nb fr da de fr fr nb fr fr fr fr fr fr fr ja de fr de es sv de fr sv oc en fr ja de de nb de fr nb fr fr de nb en sv ja en fr de nb fr fr da fr en fr pt fr zh fr de fr fr fr fr fr fr fr fr fr de it fr eu da sv it fr fr it fr fr nl fr fr nl fr nb es en fr nb sv fr fr nl en fr de fr en en fr en de fr de fr es de en de en de en fr de oc af da oc fr fr oc ca fr fr fr ca fr oc fr oc oc oc oc fr de fr en da zh oc fr oc ca ro en de oc fr es en fr ca fr de fr fr fr da nb da da da da sv en da en en nds fr fr da es oc da oc oc sv fr fr da fr ca da hu da da da da sv da sv zh oc ru fr en fr en fr vi en en fr zh fr en de fr it de oc de fr ru fr en fr en fr zh fr fr fr ja fr ru fr uk fr en fr da fr da da sv da sv sl fr ru fr en fr de oc ru fr en de de fr ru fr de fr en fr nl fr ru oc en fr ru oc en fr en ca en de cs de en en de fr da da fr de da da da hu da da da da da da da da da da sv de da es da es da sv da es da es zh fr oc fr ru oc fr fr en oc ca fr en fr fr zh vi oc fr ca en zh fr zh zh es de fr en fr fr fr fr oc fr fr de zh en fr de fr fr fr ru fr fr fr en fr ca de en oc fr fr zh ca fr fr fr fr de oc ja oc fr oc ru fr fr fr uk zh fr fr en oc en fr da fr da da sv da sv sl fr ru fr en fr de fr ru fr en nl de fr ru fr de da en fr nl fr ru fr en fr ru fr en fr en nb en oc cs de en ca de fr da da da da da da da da da da da da hu fr da sv sv sv sv sv sv cs sv pl sv hbs_lat hbs_lat tr en fr sv da da nl sv tr da sv en fr nb nb nb nb hu da da da da da da da da da da da da da da tr da tr da en da da da da pl sv da de de da da da de da da da en en da da da da da ka da da da da en en de da da fr da da da da sv da sv da da da da de da
Statshusmandsbrug i Danmark - Wikibooks
Fra Wikibooks, den frie samling af lærebøger
Spring til navigation Spring til søgning
Statshusmandsbrug var mindre landbrug, der fra 1899 blev oprettet med forskellige former for statslig støtte (i modsætning til de ældre husmandsbrug, som fandtes allerede i landsbyfællesskabets tid, eller var blevet oprettet efter landboreformerne). Man skelner normalt mellem husmandsbrug oprettede efter love fra 1899 og dem oprettede efter love fra 1919, de såkaldte jordrentebrug.
1919-husmandsbrug var sådanne ejendomme, som staten oprettede på sin egen jord, hvortil de enkelte husmænd fik såkaldt brugseje og dermed rådighed over jorden mod at betale en årlig jordrente til staten. Disse brug var tillige kendetegnede ved, at de i vid udstrækning blev oprettet på enten tidligere majoratsjord, præstegårdsjord, domænejord (jord tilhørende staten) eller jord, som staten forhandlede sig til.
I alt blev der oprettet 28.113 statshusmandsbrug[2] svarende til en stigning i bedriftsantallet på ca. 15%, hvoraf omkring en tiendedel blev etablerede som lensafløsningshuse. Karakteristisk for statshusmandsbrugene er, at de ofte kom til at ligge i klynger som samlede udstykninger af større arealer, og at selve brugene ofte blev opført i en karakteristisk byggestil udviklet af Bedre Byggeskik.[3] Oprettelsen af statshusmandsbrug nåede et højdepunkt i 1920-erne og aftog stærkt i 1940-erne[4], men formelt eksisterede ordningen helt frem til 1971, da statshusmandsloven den 28. april blev afløst af en lov om udlån til jordbrugsmæssige formål.[5]
I anden halvdel af 1800-tallet skete en voldsom stigning i antallet af huse med jord på landet, 73.234 brug, svarende til en fremgang på ca. 53%.[6] Denne udvikling skyldes i høj grad frasalg af jordlodder fra større landbrugsejendomme. Disse huse med jord kunne imidlertid ikke fungere som landbrugsbedrifter, da deres jordtilliggende var for lille til at brødføde en familie. Dette betød, at husmændene måtte arbejde ved større landbrug for at skaffe sig supplerende indkomst til familiens opretholdelse. Heri lå en socialt problem og en ulmende utilfredshed blandt husmændene. Under indtryk af Pariserkommunen og den fremvoksende socialisme under Louis Pio, der også bredte sig til danske landdistrikter, blev spørgsmålet om husmændenes stilling blev taget op politisk. I rigsdagssamlingen 1871-72 foreslog nogle repræsentanter for venstre, at størstedelen af præstegårdenes jorder skulle udstykkes til husmandsbrug. Forslaget blev imidlertid afvist af Kultusministeren (som kirkevæsenet hørte under), og forslaget vandt heller ikke genklang ved genfremsættelse i de følgende år. Imidlertid tog regeringen i 1874 skridt til at nedsætte en kommission til at undersøge arbejdernes vilkår.[7] I kommissionens betænkning fra 1878 blev foreslået, at husmænd gennem midler fra lånekasser skulle blive i stand til at dyrke deres jordlodder bedre for ikke at konkurrere med jordløse husmænd om daglejerarbejdet. Dette forslag førte til oprettelse af to husmandskreditforeninger i 1880, den ene for øerne, den anden for Jylland. Disse var en hjælp for de bedst stillede husmænd men ikke for økonomisk dårligt stillede unge, som ikke var i stand til at klare de økonomiske forpligtelser.[8]
Yngre husmand og hustru, omkring 1915
Til landbrugsarbejde regnedes havebrugsarbejde eller for andre mod vederlag, hvad enten den pågældende havde stået i fast tjenesteforhold eller havde sit erhverv som daglejer, eller som var eller havde været bruger af en mindre ejendom, endvidere til landarbejdere, som i de foregående 5 år havde ernæret sig som sådanne, uanset om vedkommende tidligere havde været ejer eller bruger af en landejendom, samt til de med landarbejderne i økonomisk henseende ligestillede landhåndværkere, teglværksarbejdere, byarbejdere, søfolk, fiskere, som ikke havde fået direkte fiskerilån af statslånefondens midler, og lignende. Endvidere kunne der tilstås ejerne af de i henhold til forannævnte love oprettede husmandsbrug tillægslån til stedfunden erhvervelse af jord til husmandsbrugets udvidelse, til stedfunden opdyrkning af hidtil uopdyrket jord, når opdyrkningen var foregået efter den oprindelige vurderings afholdelse, eller til sådan gennemgribende jordforbedring, fx dræning, hvorved ejendommens værdi påviselig var forøget, samt til udvidelse af stald- og ladebygning, som måtte anses for nødvendig efter ejendommens udvidelse eller forbedrede kulturtilstand.[1]
Til ydelsen af de ommeldte hovedlån og tillægslån kunne der årlig anvendes et beløb af indtil 5 mio. kroner. Endelig kunne der i henhold til de nævnte love årlig anvendes et beløb af indtil 500.000 kroner til erhvervelse af leje- og fæstehuse som husmandsbrug.[1]
Samtlige lån blev forrentet med en lav rente, omkring 4 % årlig, og afdrages på meget lempelige vilkår. Ved salg af et husmandsbrug til en køber, der opfyldte betingelserne for selv at kunne få lån, kunne det tillades, at han overtog gælden til statskassen. De ommeldte husmandsbrug skulle opretholdes som almindelige jordbrug og til enhver tid holdes forsynede med den dertil fornødne besætning og udstyr, lige som bygningerne skulle holdes i forsvarlig stand. Husmandsbrugene måtte ikke udstykkes, sammenlægges med anden jord eller magelægges med anden jord uden landbrugsministerens samtykke, hvilket kun kunne meddeles, når andragendet herom var anbefalet af vedkommende sogneråd. De ommeldte forpligtelser vedblev at hvile på husmandsbruget, selv om de i ejendommen i sin tid ydede statslån måtte være blevne indfriede.[1]
I henhold til de nævnte love var der i tiden indtil 31. marts 1920 i alt blevet oprettet 9.264 husmandsbrug, deraf i Jylland (undtaget Sønderjylland, som jo siden 1864 havde været en del af Tyskland) 5.818 og på øerne 3.446. Indtil samme tidspunkt udgjorde statskassens udlån ca. 50 mio. kroner. Som tillægslån var der til samme tidspunkt udbetalt et beløb på ca. 8 mio. kroner.[1]
Kilder: Statistisk Årbog 1904, 1908, 1912, 1916 og 1920
Nærmere undersøgelser foretaget i 1905 viste, at "det gennemgaaende (var) den noget ældre, gifte Landarbejder, der fortrinsvis søgt at erhverve sig Jord, sjældnere yngre, ugifte Personer af den tjenende Klasse. Ligesom det langt overvejende Antal Besiddere af »Statshuse« er udgaaet Landarbejderklassen i snævrere Forstand, saaledes de efter Erhvervelsen af deres Ejendomme væsentlig bevaret Karakteren af Landarbejdere, idet Flertallet af dem i større eller mindre Omfang gaa paa Dagleje. gælder dog selvfølgelig i højere Grad om Besidderne af de smaa Huslodder end om dem, der have et større Brug. Det gennemsnitlige aarlige Antal Arbejdsdage andre udgjorde nemlig for Statshusmænd med 2—4 Tdr. Land 184, for Besiddere af Lodder paa 4—6 Tdr. Ld. 152, for 6—8 Tdr. Ld. 148 og for Besidderne af de største Husmandsbrug med over 8 Tdr. Ld. 130 Arbejdsdage."[13]
Af de 1.859 husmandsbrug, der var blevet oprettet i de første fem år, lå 1/3 på Øerne, 2/3 i Jylland, især i Randers Amt, men der var store dele af landet omfattende det vestlige og sydlige Jylland, Fyn samt Lolland og Falster, hvor lovens bestemmelser kun var blevet udnyttet i beskedent omfang.[13] Det samlede areal udgjorde da 10.700 tdr. land med ca. 580 tdr. hartkorn. Dette indebar, at det fortrinsvis var i områder med højere bonitet, at husmandsbrug var blevet oprettede.[13]
Undersøgelsen viste tillige, at "Husdyrholdet paa Statshusene [var] mere intensivt end på de øvrige Landbrug som Gennemsnit." Således fandtes der for hver 100 tdr. hartkorn følgende antal husdyr:
De 9/10 af statshusmændene var medlemmer af et andelsmejeri, 1/3 af andelsslagteri, 1/5 af en æggekreds.[14]
Statens virksomhed for oprettelsen af husmandsbrug fortsattes i mellemkrigstiden, idet landbrugsminister Thomas Madsen-Mygdal foreslog en forlængelse af loven, idet låneværdien blev forhøjet til 22.000 kroner, og af statslånet på 9/10 heraf var de 3/10 direkte tilskud til opførelse af bygninger.[15] Forlængelse skete ved nye love af 29. marts 1924 og 4. april 1928.[16] Ved lov nr. 81 af 29. marts 1924 blev der til afløsning af loven af 1917 vedtaget en ny lov om oprettelse af husmandsbrug (senere ændret på visse punkter ved lov af 1. juli 1927).[17]
Efter den nye statshusmandslov måtte omkostningerne ved bygningernes opførelse ikke overstige et maksimumsbeløb, der fastsattes hvert år af landbrugsministeren, og til indkøb af jord var maksimum for lånebeløbet fastsat til 7.500 kroner. Der ydedes i lån 9/10 af låneværdien, dog ikke udover købesummen for jorden med tillæg af byggeomkostningerne. Af den del af lånet, der ydedes til opførelse af bygninger, forrentedes kun et beløb af 8.000 kroner, i øvrigt forrentedes lånet med 4 1/2 %. Det henstod afdragsfrit i 5 år, og der efter blev det afdraget efter nærmere fastsatte regler, således at den rentefrie del af byggelånet blev afdraget først, derefter den rentepligtige del af dette og til sidst lånet til jordkøbet. Afdragene svarede i begyndelsen til 1 % af det samlede byggelån.[17]
Antal oprettede statshusmandsbrug efter 1899-lovene:
Kilder: Betænkning afgivet af Landbokommissionen af 1960. Første del (Betænkning nr. 306; 1962; Tabel 11 (s. 45))
Under 2. verdenskrig og i årene efter krigen faldt oprettelsen af nye statshusmandsbrug kraftigt, som selv om der skete en mindre stigning i 1950-erne, var det tydeligt, at ordningen var ved at have udspillet sin rolle. Der var da også allerede i slutningen af 1940-erne mange, der mente, at fremtiden ville kræve rationaliseringer, mekaniseringer og sammenlægninger, således professor i landbrugsøkonomi ved Landbohøjskolen K. Skovgaard.[18]
Kilder: Betænkning afgivet af Landbokommissionen af 1960. Første del (Betænkning nr. 306; 1962; Tabel 11 (s. 45))
Det samlede antal statshusmandsbrug oprettede efter 1899-lovene udgjorde frem til og med 1960 20.183.
Lensgodserne var etableret under den tidlige enevælde, og de kunne i egenskab af stamhuse ikke sælges eller deles ved arv. Denne ejerform var i modstrid med det liberale samfunds principper, og i grundloven af 1849 blev det i § 98 bestemt, at "Intet len, stamhus eller fideikommisgods kan for fremtiden oprettes; det skal ved lov nærmere ordnes, hvorledes de nu bestående kan overgå til fri ejendom."
Først i 1909 blev der nedsat en kommission, der skulle udarbejde forslag til lens, stamhuses og fideikommisgodsers overgang til fri ejendom. Kommissionen afgav en betænkning i 1913 men var ved afgivelsen delt i 6 mindretal, som hver stillede egne forslag. Kommissionens arbejde førte derfor ikke til nogen løsning på spørgsmålet.
I 1911 var imidlertid nedsat en ny landbokommission, der blandt andet skulle fremkomme med forslag til nye former for brug af jord i offentlig eje. I 1916 afgav denne kommission sin første delbetænkning, som indeholdt forslag til bestemmelser om landbrugets kreditforhold og om oprettelse af såkaldte jordrentebrug; jordrenteprincippet var blevet udformet i et underudvalg ledet af daværende kontorchef, senere departementschef, K. Riis-Hansen. I 1917 fremsatte 11 af denne kommissions 15 medlemmer til Landbrugsministeriet et forslag til lens og stamhuses overgang til fri ejendom, og dette forslag blev overvejende fulgt ved udarbejdelsen af et lovforslag herom, dog med visse præciseringer. Lovforslaget skulle opfylde to formål: dels skulle det opfylde grundlovens løfteparagraf, dels skulle det skaffe jord og penge til at fremme en udstykning og oprettelse af statshusmandsbrug til supplement af lovgivningen herom fra 1899.
I 1919 blev der vedtaget en række nye jordlove, således Lov af 4. oktober 1919 om Vilkaar for Bortsalg af Jorder i offentlig Eje, jævnfør lovene af 28. juni 1920, af 6. maj 1921 og 3. marts 1926[16], af stor betydning for husmændene. Fremover skulle brugene skulle have en sådan størrelse, at familierne kunne leve af dem. Mens 1899-ordningen havde bygget på traditionelt selveje, indførte 1919-lovene et nyt begreb: jordrentebruget. Det indebar, at staten kunne oprette husmandsbrug på sin egen jord, hvortil de enkelte husmænd fik såkaldt brugseje og dermed rådighed over jorden mod at betale en årlig jordrente til staten, altså en art virkeliggørelse af georgismens principper om fuld grundskyld.[19] Samtidig oprettedes det vigtige Statens Jordlovsudvalg, der skulle administrere ordningen. I forbindelse med lensafløsningen, omdannelse af tidligere præstegårdsjord samt overtagelse af en række såkaldte domæner (tidligere prøjsiske statsejendomme) i Sønderjylland ved Genforeningen fik jordlovsudvalget rådighed over ret betydelige jordarealer, der blev udstykket til statshusmandsbrug[20], ligesom udvalget opkøbte yderligere jord for statens midler til udstykning.
Ved lensafløsningen blev afstået 18.000 ha, ved præstegårdsudstykninger 12.000 ha, svarende til ca. 1% af den samlede landbrugsjord. De afståede arealer omfattede overvejende god jord i områder, hvor det tidligere havde været meget vanskeligt at erhverve jord til udstykning.[21]
Ved love af 1922 blev lovgivningen af 1919 om vilkår for bortsalg af jorder i offentlig eje udvidet til Sønderjylland og samtidig bemyndigelse givet til at afhænde de staten tilhørende domænegårde efter disse regler. Ligeledes blev fra 1922 lovgivningen om afhændelse af de til præsteembeder henlagte jorder udvidet til de sønderjyske landsdele, dog med visse ændringer.[17] I Sønderjylland overtog staten fra den preussiske stat omkring 3.000 ha domænejord fordelt på 38 domænegårde. Foruden domænegårdene opkøbte staten flere store gårde i landsdelen til udstykning. Ved siden af denne virksomhed fandtes også private udstykningsforeninger.[21]
Ved tillægslove til jordlovene af 1919 blev der vedtaget et tillæg for at bringe de to love i nærmere overensstemmelse med hensyn til den årlige ydelse til rente og afdrag med mere. For brug, der oprettes efter jordloven af 1919, gjaldt her efter ligeledes, at kun 8.000 kroner af byggelånet skulle forrentes, og reglerne for forrentning og afdrag var de samme.[17]
Ved en tillægslov af 4. april 1928 blev der givet bemyndigelse til at anvende en del af de midler, der var stillet til rådighed for oprettelse af statshusmandsbrug, til oprettelse af mindre gårdbrug i tyndt befolkede egne af landet. Købesummen for jorden måtte her ikke overstige 15.000 Kr. og byggeomkostningerne ikke 12.000 kroner. Nyt var ved denne lov også, at statslånet blev givet som et supplement til en på almindelig vis privat optaget førsteprioritet.[17]
Endelig blev der ved lov nr. 137 af 1. juni 1929 givet bemyndigelse til at anvende indtil 10 mio. kroner af jordfondens midler til opkøb af jord og grundforbedring af denne jord i tyndt befolkede egne inden for de sønderjyske landsdele.[17]
Som et betydningsfuldt led i bestræbelserne for at fremskaffe og bevare det størst mulige antal selvstændige jordbrug må nævnes lov nr. 106 af 3. april 1925 om landbrugsejendomme, hvorefter enhver landbrugsejendom med et tilliggende af mindst 1 ha og en grundværdi af mindst 1.000 Kr. skulle opretholdes som selvstændigt brug og være forsynet med bygninger og beboere, der drev jorden, således, at ingen del af arealet indgik i en anden ejendoms sædskifte eller markinddeling. Kun under nærmere betingelser fastsatte i lov af samme dato om jords udstykning og sammenlægning kunne denne forpligtelse hæves.[22]
Ved en Lov af 25. marts 1933 om Oprettelse af mindre Landbrug blev 1899- og 1919-principperne stillet lige, og de økonomiske rammer for udstykning blev udvidede. Samme dag underskrev kongen en lov, der gav statshusmænd mulighed for at vælge mellem en fast og en bevægelig rente. I sidstnævnte tilfælde skulle denne beregnes på grundlag af priserne på smør, flæsk og kapiteltakst for byg 1926-30, der hver vægtedes med en tredjedel. Disse ændringer bevirkede, at der i 1930-erne skete en ny stigning i udstykningsvirksomheden. Den 27. februar 1934 fremlagde landbrugsminister Kristen Bording lovforslag om oprettelse og udvidelse af mindre landbrug, og dette vandt Folketingets tilslutning. Ved lov af 14. maj 1934 blev hele jordlovgivningen samlet, og ved samme lejlighed blev Statens Jordlovsudvalg lovfæstet. Beløbsrammen blev atter udvidet, således på byggelån fra tidligere 8.000 kroner til 15.000 kroner.[23]
Antal oprettede statshusmandsbrug efter 1919-lovene:
Kilder: Danmarks Statistik: Statistisk Aarbog, diverse årgange
Den 9. juni 1948 vedtoges en ny statshusmandslov.[24] Denne gav Statens Jordlovsudvalg forkøbsret til landejendomme af en vis størrelse, dog ikke ved familiesalg.[25]
Kilder: Betænkning afgivet af Landbokommissionen af 1960. Første del (Betænkning nr. 306; 1962; Tabel 11 (s. 45))
Det samlede antal brug oprettede efter jordlovene fra 1919 udgjorde 7.930 frem til og med 1960.
Bygningen af de mange nye husmandsbrug afstedkom en planlægning af disse. I december 1907 forestod et udvalg under Landbrugsministeriet en konkurrence om forslag til husmandsbrug. Af konkurrencens program fremgik, at man ønskede eksempler på tre forskellige bygningsmåder[26], nemlig med beboelse og avlsbygninger samlet i een længe, med beboelse og avlsbygninger placerede i en vinkelbygning samt med beboelse og avlsbygninger fordelt på to selvstændige længer, der imidlertid skulle forbindes med en kort gang dækket med åbent halvtag.[27]
Til boligen blev opstillet følgende krav: En forstue, tre værelser på tilsammen ca. 120 kv. alen (ca. 47 m2), køkken med rummeligt og lyst spisekammer, bryggers (vaskerum) og endelig et mindre kælderrum.[27]
Avlsbygningerne skulle omfatte: Stald til tre til fire køer, plads til en hest, to til tre svinestier, foderlo og lade, roerum, brændselsrum, hønsehus og lokum.[27]
123 deltog i konkurrencen og udarbejdede i alt 193 forslag. Blandt deltagerne var både landbrugere, håndværkere og arkitekter, hvilket viser bredden i interessen for sagen.[27]
De præmierede forslag blev udgivet i bogform i 1909 som Tegninger til Husmandsboliger.[28] Forslagene udviste en vis variation i udformningen. Vægten var lagt på godt håndværk, gode materialer samt dansk byggetradition i modsætning til den tyske byggeskik, der havde præget slutningen af 1800-tallet.[29]
Allerede i foråret 1914 udgav Sjællands og Fyns udstykningsforening en bog med tegninger til husmandssteder lavet af arkitekterne Ivar Bentsen og T.H. Hjejle & Rosenkjær. Stilen var mere saglig og satte sit præg på byggeriet i de følgende årtier.[30]
I 1915 stiftedes med tilslutning fra 400 håndværkere, arkitekter og udstykningsmænd Landsforeningen Bedre Byggeskik. Foreningens formål var blandt andet at skabe en ny byggeskik. De nye bygninger skulle være enkle, hjemlige og smukke. De skulle være funktionelle efter deres formål og tilpassede deres omgivelser. I 1920 udgav foreningen bogen Danske Landbrugsbygninger - praktiske Forslag og Detailtegninger til Bygninger for Landbrug indtil 30 Tdr. Land. Bogen var en oversigt over projekter, som var fremkommet i de foregående år samt opmåling af gode eksisterende landbrug. Bogen afspejlede tidens nyklassicistiske stil med en række nye facadeforslag.[26]
Senere fik Statens Jordlovsudvalg ansat egne arkitekter, der udarbejdede typetegninger. Husmandsbrugene blev opført i cementsten med hvide, pudsede mure og lyserøde cementtagsten.[31]
Resultatet af de mange anstrengelser var, at der blev opført husmandssteder med en vis variation over samme tema.
↑ 1,0 1,1 1,2 1,3 1,4 Salmonsen (1921), s. 922
↑ Betænkning afgivet af Landbokommissionen af 1960. Første del (Betænkning nr. 306; 1962; Tabel 11 (s. 45))
↑ Porsmose, s. 188
↑ Porsmose, s. 189
↑ Helmer Pedersen, s. 264
↑ Dieckmann Rasmussen, s. 224
↑ Dieckmann Rasmussen, s. 225
↑ Dieckmann Rasmussen, s. 226
↑ Dieckmann Rasmussen, s. 226f
↑ Dieckmann Rasmussen, s. 227
↑ Dieckmann Rasmussen, s. 228f
↑ Dieckmann Rasmussen, s. 229
↑ 13,0 13,1 13,2 "Anonym", s. 527
↑ "Anonym", s. 528
↑ Helmer Pedersen, s. 87
↑ 16,0 16,1 Salmonsen (1930), s. 508
↑ 17,0 17,1 17,2 17,3 17,4 17,5 Salmonsen (1930), s. 566
↑ Helmer Pedersen, s. 181
↑ Erichsen og Tamm (2014), s. 94.
↑ Erichsen og Tamm (2014), s. 195.
↑ 21,0 21,1 Kampp, s. 72
↑ Salmonsen (1930), s. 566f
↑ Helmer Pedersen, s. 168
↑ Lov af 4. juni 1948 om Udstykning
↑ Helmer Pedersen, s. 180
↑ 26,0 26,1 Brogaard, s. 71
↑ 27,0 27,1 27,2 27,3 Brogaard, s. 72
↑ Brogaard, s. 73
↑ Brogaard, s. 73-75
↑ Brogaard, s. 75
↑ Brogaard, s. 76
Peter Brogaard, Hakon Lund og Hans Edvard Nørregård-Nielsen: "Landbrugets huse"; 2. udgave, Viborg 1985; ISBN 87-00-94884-5 (i: Hakon Lund: Danmarks Arkitektur; 2. udgave, 1985; ISBN 87-00-94644-3)
Jørgen Deickmann Rasmussen: "Brug og besiddelse" (i: Claus Bjørn (red.): Det danske landbrugs historie III: 1810-1914; Odense 1988; ISBN 87-7526-079-4; s. 218-233)
John Erichsen & Ditlev Tamm: Grever, baroner og husmænd: Opgøret med de store danske godser 1919, København: Gyldendal 2014. ISBN 9788702159578
Erik Helmer Pedersen: Det danske landbrugs historie IV: 1914-1988; Odense 1988; ISBN 87-7526-08-0
Aage H. Kampp: "Landbrugsgeografiske Studier over Danmark"; Kulturgeografiske Skrifter 6; C.A.Reitzels Forlag, København 1959
Erland Porsmose: Danske landsbyer; Gyldendal, Gylling 2008; ISBN 978-87-02-01690-1
Torben W. Smith: Vi vil rejse nye Huse. Statshusmandsloven af 1899; Landbohistorisk Selskab 1999; ISBN 87-7526-198-7
Betænkning afgivet af Landbokommissionen af 1960. Første del (Betænkning nr. 306; 1962)
Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind XI (1921), s. 922; opslag: Husmandsbrug
Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind XXVI (1930), s. 508; opslag: Husmandsbrug
Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind XXVI (1930), s. 566-567; opslag: Jordreformer
anonym: "Statshusmænd" (Nationaløkonomisk Tidsskrift, 3. række, Bind 14; 1906)
Sider, der bruger automatiske ISBN-henvisninger
Diskussionsside for denne IP-adresse
Referer til denne side
Denne side blev senest redigeret d. 4. maj 2019 kl. 10:10.
Tekst er tilgængelig under licensen Creative Commons Kreditering-Del på samme vilkår; yderligere betingelser kan være gældende. Se vores Brugsbetingelserne for flere oplysninger.