da en da da en en da id en da en tr id id eu da es de da nb eo da da nl tr de es de nb da da en tr id id eu da es de da nb eo da da nl tr de es de nb da en en da en da da da en da da da da da nb nb da da da da da sv da da sv da da da da da da da da sv da da da da da da da da da da da da nb da da da da da da da da da nl da en da da da da en da da nb da da da da da da da da da da da da da da en da da da da da da da da da gl da da da da da da da da da en en da en da da da da da da da da da nb da da da da da da da da en da et da da sv nb sv en da da da en da da da da da nb da da en lt da nb da da da da en da da da da da da da da da da da nl da da da da en de en de en nb da da da da da da en da da da da en da da en da nb en da en en en en en en en sv da en da en da nb da nb da da sv de nb da da en sv da da sv da it en da en de da nl de da nl en da nl en da en de da en de da da de nb da da es es en da da en da da da da da en da da en da da da gu da
Den dan­ske refor­ma­tion 1517 – 1539
Af Suno Scharling 1. april 2017
Artik­len rum­mer en over­sigt i 6 afsnit over refor­ma­tio­nen i Dan­mark til brug i gym­na­si­et. Der læg­ges op til debat om for­stå­el­sen af refor­ma­tio­nen. Hvert afsnit er ledsa­get af kil­de­ma­te­ri­a­le. Afsnit 7 og 8 er lit­te­ra­tur­for­slag og opga­ve­for­slag med et for­slag til 3 undervisningslektioner.
1: Dan­mark i udkan­ten af refor­ma­tio­nen 1517 – 1525
2: Refor­ma­tio­nen sni­ger sig ind hos kon­ge og adel 1526 – 1533
3: Befolk­nin­gen og refor­ma­tio­nen 1525 – 1533
4: Hvem var det, der kæm­pe­de om tro­en i Danmark?
6: Den lut­her­ske fyrstekir­ke i Danmark
Dan­mark i udkan­ten af refor­ma­tio­nen 1517 — 1525
Lut­hers 95 teser fra Wit­ten­berg 1517, der star­te­de refor­ma­tio­nen, fik ikke direk­te ind­fly­del­se i Dan­mark før langt sene­re. Pres­set på den katol­ske kir­ke gav dog alle­re­de tid­lig den verds­li­ge magt bed­re mulig­he­der i den evi­ge magt­kamp med kir­kens top.
De leden­de i Dan­mark har fra begyn­del­sen vidst hvad der fore­gik. Fre­de­rik d. Vise af Kur­sa­ch­sen, hvor Wit­ten­berg var hoved­stad, var den dan­ske kon­ge Chri­sti­an d. 2.s mor­bror . Der var liv­lig for­bin­del­se mel­lem de to fyrste­hu­se, og Fre­de­rik d. Vise støt­te­de ivrigt Luther.
Det sto­re spørgs­mål for de leden­de i Dan­mark, især kon­gen var for­hol­de­ne i Sve­ri­ge. Chri­sti­an d. 2. var som ung hyl­det til kom­men­de kon­ge af Sve­ri­ge, men den  sven­ske adel hav­de alle­re­de under kong Hans reelt løs­re­vet sig fra uni­o­nen med Dan­mark. Lan­det blev sty­ret af en rigs­for­stan­der, der på alle måder søg­te at hol­de den dan­ske kon­ge ude. Sto­re dele af befolk­nin­gen synes at have været enig i brud­det med Unionen.
Da Lut­her frem­lag­de sine 95 teser i Wit­ten­berg, var Chri­sti­an d. 2 og den dan­ske poli­ti­ske eli­te travlt opta­get af at fin­de en mulig­hed for at få kon­trol over Sve­ri­ge. Den kir­ke­li­ge eli­te, bis­per­ne med fle­re, var dybt invol­ve­ret i det­te pro­jekt. Kon­gen hav­de for længst pla­ce­ret nog­le af sine vig­tig­ste eks­per­ter i dis­se ind­brin­gen­de høj­gejst­li­ge posi­tio­ner. Resul­ta­tet var, at den dan­ske kir­ke mang­le­de teo­lo­gisk ledel­se, da refor­ma­tions­kam­pen begyndte.
En af de ting, som Lut­her rea­ge­re­de så kraf­tigt på var den omfat­ten­de aflads­han­del ledet af pavens kom­mis­sær Giovan­ni Archim­bol­dus. Afladskampag­nen blev udvi­det til Skan­di­navi­en og Achim­bol­dus fik sam­ti­dig til opga­ve at for­sø­ge at mæg­le i den sven­ske strid, hvor ærke­bi­skop Gustav Trol­le var en stærk til­hæn­ger af Chri­sti­an d. 2. og uni­o­nen, hvil­ket brag­te ham i kon­flikt med den sven­ske rigs­for­stan­der, der end­te med at afsæt­te ham og der­ved fik en kon­flikt med den sam­le­de romerkirke.
Da Archim­bol­dus kom til til Dan­mark prø­ve­de Chri­sti­an d. 2.  at anven­de ham i sine bestræ­bel­ser for at gen­vin­de Sve­ri­ge. Aflads­hand­le­ren fik en gun­stig afta­le om en lav afgift til kon­gen af sine ind­tæg­ter ved sal­get af aflads­bre­ve. Til gen­gæld skul­le han vir­ke for den dan­ske sag  i Sve­ri­ge. Det­te mis­lyk­ke­des, da Archim­bol­dus i Sve­ri­ge i ste­det støt­te­de de sven­ske interesser.
I sine kri­ge mod Sve­ri­ge var paven en vig­tig alli­e­ret for Chri­sti­an d. 2. Paven lag­de “inter­dikt” (for­bud mod kir­ke­li­ge hand­lin­ger) over Sve­ri­ge på grund af behand­lin­gen af ærke­bi­skop Gustav Trol­le. Chri­sti­an d.2 kun­ne der­for hæv­de, at han inva­de­re­de Sve­ri­ge blandt andet for at fjer­ne en ukri­ste­lig ledel­se. Efter den ende­li­ge ero­bring af Sve­ri­ge i 1520 hen­ret­te­de Chri­sti­an d. 2. s sty­re sto­re dele af den sven­ske adel ved Det sto­ck­holm­ske Blod­bad. Det­te ske­te trods en almin­de­lig kon­ge­lig amne­sti for hand­lin­ger begå­et under kam­pen om mag­ten i Sve­ri­ge. Den offi­ci­el­le begrun­del­se var at kon­gen som kir­kens ”verds­li­ge arm” var nødt til udfø­re straf­fen for det kæt­te­ri, der var sket ved behand­lin­gen af Gustav Trol­le. Trods man­ge års histo­ri­ske under­sø­gel­ser er sagen ikke fuldt belyst. Der var to katol­ske bis­per blandt de hen­ret­te­de, så pave­sto­le var nødt til at gøre et eller andet ved sagen, dog ikke så meget at Chri­sti­an d. 2. begynd­te at støt­te Lut­her. Resul­ta­tet blev en bod.
I det omfang reli­gions­dis­kus­sio­nen ude i Euro­pa over­ho­ve­det spil­le­de en rol­le for ledel­sen i Dan­mark, sam­le­de inter­es­sen sig om den reform­ka­tol­ske kri­tik af kir­ken. Den­ne kri­tik lag­de op til refor­mer inden for Romer­kir­kens ram­mer. Lut­her støt­te­de i den tid­li­ge tid også dis­se tan­ker. I Dan­mark var kar­me­lit­ter­mun­ken Poul Hel­ge­sen den tone­an­gi­ven­de reform­ka­to­lik. Han synes at have stå­et Chri­sti­an d. 2. nær. Vi må der­for anta­ge, at han i nogen grad har påvir­ket kon­gen. Et besøg af nog­le pro­te­stan­ti­ske teo­lo­ger i Køben­havn 1521 synes der­i­mod ikke at have haft nogen betyd­ning for romer­kir­kens stil­ling i Danmark.
Kon­ge­skif­tet ændrer i begyn­del­sen kun lidt
To år sene­re afsat­tes Chri­sti­an d. 2. af en sam­men­svær­gel­se  bestå­en­de af en del af den dan­ske adel og kon­gens bror, her­tug Fre­de­rik (sene­re Fre­de­rik d. 1) støt­tet af Lübeck. Den nye kon­ge blev ikke aner­kendt af kej­se­ren, der, i hvert til­fæl­de offi­ci­elt, støt­te­de Chri­sti­an d. 2. Man kun­ne måske have for­ven­tet at Fre­de­rik d. 1 hav­de til­nær­met sig de kej­ser­fjendt­li­ge lut­he­ra­ne­re. Det ske­te dog først sene­re. I før­ste omgang accep­te­re­de han, at hans hånd­fæst­ning (rege­rings­af­ta­le) inde­holdt et totalt for­budt mod til­hæn­ge­re af refor­ma­tio­nen i riget. De gejst­li­ge i rigs­rå­det, der bestem­te hånd­fæst­nin­gen, hav­de til­sy­ne­la­den­de sik­ret deres sto­re god­s­be­sid­del­ser og magt.
Den almin­de­li­ge befolk­ning i Dan­marks synes ikke at have været opta­get af refor­ma­tions­kam­pen på det­te tids­punkt. Det sto­re fol­ke­li­ge røre star­te­de først i 1525. Der er der­for ikke spor af, at Fre­de­rik s. 1 har haft pro­ble­mer med at hol­de refor­ma­tio­nen ud fra sit rige i de før­ste par år.
Kon­klu­sio­nen må der­for være at det dan­ske rige i åre­ne frem til 1525 befandt sig i udkan­ten af refor­ma­tions­kam­pen. De kir­ke­li­ge stri­dig­he­der har ikke haft næv­ne­vær­dig betyd­ning for udvik­lin­gen i Dan­mark før det­te år.
Chri­sti­an d. 2. malet af Lucas Cra­nach d.ældre .(Kil­de: Den sto­re dan­ske Encykl­o­pæ­di)
Kon­gen bærer den habs­burg­ske orden, det gyld­ne vlies, der kun til­del­tes en lil­le inder­kreds omkring kej­se­ren. Det viser Chri­sti­an d. 2. som en del af det sto­re pro­jekt med at ska­be en euro­pæ­isk enhed under kej­ser og pave.
Refor­ma­tio­nen sni­ger sig ind hos kon­ge og adel 1526 – 1533
Ind­til 1525 hav­de Lut­her og de refor­ma­to­ri­ske tan­ker været ret uin­ter­es­san­te for den dan­ske adel og kon­ge­magt. De nordty­ske fyr­ster med Fre­de­rik d. 1,s svo­ger Fre­de­rik d. Vise af Sach­sen  i spid­sen brug­te Lut­hers oprør mod paven til at fri­gø­re sig fra kej­ser Karl d. 5.s kon­trol. Kej­se­rens vision var et kej­ser­ri­ge bestå­en­de af de sto­re dele af Euro­pa, der var kon­trol­le­ret af Habs­burg – en slags kri­sten­he­dens stor­ri­ge, hvor kej­se­ren var den verds­li­ge leder og paven den ånde­li­ge. I vir­ke­lig­he­den så Karl dog paven som den under­ord­ne­de. I den­ne vision var fyrster­ne i det tyske områ­de under­ord­net under en stærk kej­ser­magt. Ved at støt­te Lut­her i hans brud med paven og ind­fø­re ”fyrstekir­ken” (fyr­sten som kir­kens leder) kun­ne de få stør­re selv­stæn­dig­hed og sabo­te­re kej­se­rens plan. Når det lyk­ke­des så godt skyld­tes det, at Karl d. 5. i peri­o­den var stærk opta­get af at mod­stå et osman­nisk pres på det sydøst­li­ge Europa.
Kon­ge og adel betæn­ke­lig ved Luther
Dan­mark var ikke en del af det­te pro­blem. Tvært imod måt­te må man se med betæn­ke­lig­hed på at Lut­hers ånde­li­ge fri­heds- og lig­hed­s­tan­ker hos den bre­de befolk­ning begynd­te at bli­ve for­stå­et som en ret til stør­re soci­al lig­hed. I 1525 eks­plo­de­re­de situ­a­tio­nen i det tyske bon­de­op­rør ledet af nog­le af Lut­hers til­hæn­ge­re. Lut­her var nødt til at tage stil­ling til om hans teo­lo­gi­ske tan­ker gav en under­trykt befolk­ning ret til oprør. Sva­ret blev en meget skarp afvis­ning. Lut­her opfor­dre­de ade­len til at slå oprø­rer­ne ihjel for deres egen skyld, så de ikke syn­de­de mere ved deres for­ker­te for­stå­el­se af biblen.
Lut­her tager par­ti imod bondeoprøret
Lut­hers udmel­ding ske­te i et skrift med tit­len: ”Imod bøn­der­nes røver- og mor­der­ban­der”. Tit­len er et godt udtryk for det vold­som­me sprog, som beg­ge sider anvend­te i debat­ten. Efter bog­tryk­ker­kun­stens opfin­del­se nåe­de dis­kus­sio­nen ud til bre­de kred­se. I Dan­mark har man selv­føl­ge­lig været viden­de om Lut­hers stil­ling­ta­gen imod refor­ma­tio­nens ”ven­stre­fløj”.
Kon­gen og rigs­hof­meste­ren nær­mer sig protestanterne.
Året efter i 1526 ske­te der noget i kred­sen omkring Fre­de­rik d. 1.  Poul Hel­ge­sen beret­ter i Ski­b­bykrø­ni­ken at Fre­de­rik d. 1 sam­men med rigs­hof­me­ster (rigets for­nem­ste embeds­mand) Mogens Gøie og man­ge andre brød den katol­ske fre­dags­fa­ste. Hel­ge­sen angi­ver Mogens Gøie som hoved­man­den for det han anser for et for­søg på at ind­fø­re Lut­hers lære i Dan­mark.  Spro­get er lige som Lut­hers vold­somt: ” I Juni Maa­ned sam­me Aar (1526), to dage efter at den kir­ke­rø­ver­ske Kong Fre­de­rik, den vidt beryg­te­de Tyran Kri­sti­an den andens Efter­føl­ger og Far­bro­der, var kom­men til Køben­havn, begynd­te han til­li­ge med Rigs­hof­meste­ren Mogens Gøje og man­ge andre Hol­ste­ne­re paa lut­hersk vis at æde kød om Fre­da­ge­ne, …………….. Des­u­den begynd­te sam­me Mogens Gøje sam­me år med fræk Til­si­de­sæt­tel­se af Kir­kens Love at nyde Nad­ve­ren under beg­ge Skik­kel­ser ….”(Lut­her­ske præ­ster uddel­te både brød og vin mod den katol­ske skik med kun at udde­le brø­d­et til menigheden).
På her­re­da­gen i 1526 ændre­de man radi­kalt den dan­ske kir­kes for­hold. Det ske­te ved et for­bud mod at søge pave­lig  aner­ken­del­se af de kom­men­de dan­ske bis­per. Aner­ken­del­sen skul­le i ste­det søges hos den dan­ske ærke­bi­skop. På den måde und­gik man de sto­re beta­lin­ger til Rom. Set med kon­gens øjne var det yder­li­ge­re en for­del, at den dan­ske ærke­bi­skop ikke var aner­kendt af paven. Det gav i rea­li­te­ten kon­gen udstrakt magt over kir­ken med de for­de­le det inde­bar som kon­trol med udnæv­nel­ser­ne til de vig­ti­ge embe­der. Des­u­den var paven her­ef­ter uden reel ind­fly­del­se på den kir­ke­li­ge udvik­ling i Dan­mark. Man kan betrag­te situ­a­tio­nen som ind­fø­rel­sen af en katolsk natio­nal­kir­ke under bety­de­lig kon­ge­lig kontrol.
Rigs­rå­dets verds­li­ge med­lem­mer støt­te­de deres gejst­li­ge kol­le­ger ved på her­re­da­gen at love at de med ”liv og gods” vil­le støt­te den katol­ske kir­ke imod lut­her­dom­men. Med kend­skab til Mogens Gøie´s indstil­ling kan man se, at der har været split­tel­se i rigs­rå­det om hvor­dan man skul­le for­hol­de sig til den efter­hån­den mere tru­en­de refor­ma­tions­kamp. Til­sy­ne­la­den­de har det vig­tig­ste været at sik­re bis­per­nes fort­sat­te besid­del­se af deres gods. I den for­bin­del­se er det værd at huske på, at de gejst­li­ge og verds­li­ge rigs­rå­der ofte var nært beslægtede.
Vi ken­der ikke kon­gens per­son­li­ge reli­gi­øse stå­sted. Han meld­te aldrig klart ud, men favo­ri­se­re­de i sti­gen­de grad pro­te­stan­ter­ne trods løf­tet i hånd­fæst­nin­gen om at hol­der Lut­hers tan­ker ude af riget.
I 1525 var Hans Tau­sen begyndt at præ­di­ke lut­hersk i Viborg. Han blev udstødt af sin mun­ke­or­den. Biskop­pen vil­le arre­ste­re ham for kæt­te­ri, men byens bor­ge­re stil­le­de sig på Hans Tau­sens side. Refor­ma­tions­kam­pen var brudt ud, og kon­gen var nødt til at tage stil­ling. Sagen var sådan set klar. Fre­de­rik d. 1. have i hånd­fæst­nin­gen lovet at hol­de lut­he­ra­ner­ne ud af lan­det, så han skul­le arre­ste­re Hans Tau­sen på biskop­pens veg­ne. Over­ra­sken­de valg­te han i ste­det for at gøre Tau­sen til sin per­son­li­ge præst ved et ”vær­ne­brev”, som gjor­de ham urør­lig for biskop­pen. Det­te var det før­ste i en hel serie sådan­ne værnebreve.
De føl­gen­de år udvik­le­de kon­flik­ten sig. Ofte var den vol­de­lig med angreb på især tig­ger­mun­ke­ne i byer­ne. Kon­gen for­holdt sig pas­siv. Hver­ken den gejst­li­ge eller verds­li­ge adel kun­ne stil­le noget op. Bis­per­ne hav­de mistet enhver kon­trol med situationen.
I 1530 for­søg­te man at bilæg­ge kon­flik­ten med en debat om tro­en. Beg­ge par­ter stil­le­de med deres bed­ste eks­per­ter. De refor­ma­to­ri­ske præ­di­kan­ter udar­bej­de­de en tros­be­ken­del­se, som ved sene­re ana­ly­se viser sig på en ræk­ke punk­ter at afvi­ge fra Lut­her. Det hele end­te i ingen­ting. Ved jule­tid gik situ­a­tio­nen helt ud af kon­trol, da til­hæn­ger­ne af refor­ma­tio­nen storme­de Vor frue Kir­ke i Køben­havn og rase­re­de inven­ta­ret fuld­stæn­digt med det for­mål at få øde­lagt helgenbillederne
Kon­gen fast­holdt sit nye stand­punkt at der skul­le være plads til både den nye og den gam­le kri­sten­dom. Bis­per­ne hav­de ingen mulig­hed for at hol­de de pro­te­stan­ti­ske præ­di­kan­ter væk. Bis­per­nes reak­tion var meget for­skel­lig. Nog­le prø­ve­de at bekæm­pe det nye så godt som muligt, en enkelt ind­før­te åbent Den augs­burg­ske Tros­be­ken­del­se (Lut­he­ra­ner­nes tros­grund­lag), resten befandt sig mel­lem dis­se to yder­punk­ter. Situ­a­tio­nen var uhørt van­ske­lig, og de fle­ste af biskop­per­ne var dår­ligt uddan­ne­de i teologi.
Da Fre­de­rik d. 1. døde i 1533 var reli­gions­spørgs­må­let helt uaf­kla­ret. Kon­gen hav­de for­søgt at und­gå en ende­lig stil­ling­ta­gen, bort­set fra, at han hav­de benyt­tet lej­lig­he­den til en kraf­tig udvi­del­se af kro­nens kon­trol med kir­ken. Den verds­li­ge adel var delt. Den gejst­li­ge adel med biskop­per­ne i spid­sen kun­ne ikke reg­ne med sik­ker støt­te fra den verds­li­ge adel. Den nye kon­ge vil­le i den situ­a­tion bli­ve afgø­ren­de for hvor­dan kir­ke­kam­pen skul­le ende i Danmark.
Fra Poul Hel­gen­sen : Ski­b­bykrø­ni­ken på dansk ved A. Hei­se. Rosenkil­de og Bag­ger Køben­havn 1967  s. 135 f.:
”I Her­rens Aar 1531 (her bru­ges jule­år, så det er 1530 efter nuti­dens kalen­der) paa den tred­je Jule­dag, som er ind­vi­et til den hel­li­ge Evan­ge­list Johan­nes, styr­te­de nog­le Lut­he­ra­ne­re fra Køben­havn, greb­ne af et utro­ligt Rase­ri og Van­vid, ind i Vor Frue Kir­ke, som er den stør­ste og ypper­ste Kir­ke i den­ne By, og van­hel­li­ge­de den med deres kir­ke­rø­ver­ske Hæn­der. Først omstyr­te­de de alle Hel­gen­bil­le­der­ne, spyt­te­de paa dem, slog dem med Næve­slag og spot­te­de dem med for­ar­ge­li­ge Skældsord, medens de søn­der­slo­ge dem med deres Økser, og der­paa træng­te de ind i Koret, hvor de fuld­stæn­dig øde­lag­de Kan­ni­ke­sto­le­ne og alt Panel­vær­ket. Højal­te­ret for­blev dog uskadt, da Byfo­ge­den for­sva­re­de det med Fare for sit Liv, men alt andet blev van­hel­li­get: man gik endog så vidt, at man søn­der­rev Bøger­ne. Men de Skældsord og For­haa­nel­ser, hvor­med Kri­sti Præ­ster og i det hele taget alt, hvad der er hel­ligt i vor Reli­gion, over­dæn­ge­des, har jeg ikke Lyst til at for­tæl­le; thi det over­gaar alt, hvad man han fore­stil­le sig”
Ger­nings­mæn­de­ne til Bil­led­stormen skil­drer Poul Hel­ge­sen såle­des: (s. 137)
”Det­te var jo jo imid­ler­tid Folk uden For­stand, uden For­nuft, ja uden Klog­skab. Men­ne­sker, der helt hav­de opgi­vet sig selv og des­u­den vare beryg­te­de for man­ge For­bry­del­ser, til Dels neds­unk­ne i den dybest Gæld, ugu­de­li­ge mod Gud og Spot­te­re af alt hel­ligt og gud­dom­me­ligt, og da de hav­de væn­net sig helt til at slut­te sig til at slut­te sig til Oprø­rets san­de Ophavs­mand, Hans Tavs­søn, det­te Uty­ske blandt alle Udyr, hvis Tun­ge ogs­aa er det skam­lø­se­ste, man kan tæn­ke sig, saa holdt de der­for hem­me­li­ge Raadslag­nin­ger og sam­le­de en stor ska­re af Pøb­lens vær­ste Bærme; …….”
Befolk­nin­gen og refor­ma­tio­nen 1525 – 1533
Midt i 1520erne stod det klart at opgø­ret med den romersk katol­ske kir­ke hav­de fle­re for­skel­li­ge spor. For det før­ste var der det oprin­de­li­ge teo­lo­gi­ske opgør. Det­te blev hur­tigt udnyt­tet af den poli­ti­ske eli­te i de områ­der, der valg­te at støt­te Lut­her. Det er rime­ligt at tale om verds­ligt poli­tisk spor. Ende­lig afslø­re­de det tyske bon­de­op­rør et verds­ligt soci­alt spor, hvor Lut­hers tan­ker blev brugt til at argu­men­te­re for fle­re ret­tig­he­der til bøn­der­ne. I bøn­der­nes 12 artik­ler fra 1525 kæde­des kri­sten­dom­men sam­men med krav som ophæ­vel­se af live­gen­ska­bet og ned­sæt­tel­se af hove­ri­et, samt andre soci­a­le krav. Den bre­de befolk­ning så alt­så mulig­he­den for at bru­ge Lut­her til at frem­me egne interesser.
Det er først efter 1525 at refor­ma­tions­kam­pen bli­ver en mere fol­ke­lig sag. Ind­til da hav­de det dan­ske rige været i udkan­ten af opgø­ret. Man hav­de sim­pelt hen for­søgt at for­hin­dre spred­nin­gen af Lut­hers tan­ker. Den spred­ning ske­te især gen­nem lut­her­ske strids­skrif­ter. Opfin­del­sen af bog­tryk­ker­kun­sten spil­le­de her for før­ste gang en afgø­ren­de rol­le. De lut­her­ske skrif­ter blev solgt i en mæng­de, som man aldrig tid­li­ge­re hav­de set. For eksem­pel blev Lut­hers aflad­ste­ser offent­lig­gjort i godt 600 tryk mel­lem 1518 og 1525. Man­ge af dis­se tryk var i høje oplag. Så sent som i 1524 fik rigs­rå­det Fre­de­rik d. 1. til at for­by­de lut­her­ske skrif­ter i Dan­mark. Rigs­rå­det viste på den måde for­stå­el­se kamp­skrif­ter­nes sto­re betyd­ning for udbre­del­sen af de refor­ma­to­ri­ske tanker.
De før­ste refor­ma­to­ri­ske prædikanter
Men alli­ge­vel ”sneg lut­he­ri­ets gift” sig med reform­ka­to­lik­ken Poul Hel­gen­sens ord snart ind i Dan­mark. Det begynd­te i efter­å­ret 1525, hvor johan­nit­ter­mun­ken Hans Tau­sen begynd­te at præ­di­ke refor­ma­to­risk i Viborg. Viborg var den gang den mest betyd­nings­ful­de by i Nør­rejyl­land. Tau­sen hav­de stu­de­ret ved en ræk­ke uni­ver­si­te­ter, blandt andet Wit­ten­berg, hvor han må have mødt Lut­her. Hans refor­ma­to­ri­ske præ­di­ke­ner sam­le­de sto­re til­hø­rer­ska­rer. For­u­den det teo­lo­gi­ske bud­skab var de ret­tet imod de upo­pu­læ­re tig­ger­mun­ke. Mun­ke­ne blev beskyldt for at tig­ge sig en for­mue sam­men fra befolk­nin­gen. Enhver kun­ne se deres rige klo­stre midt i byen. Det­te stem­te dår­ligt med det oprin­de­li­ge fat­tig­domsi­de­al. Opgø­ret med mun­ke­nes mis­brug af kri­sten­dom­men til egen for­del spil­le­de en stor rol­le for refor­ma­tio­nens udbre­del­se i Danmark.
Refor­ma­to­rer­ne støt­tes af statsmagten
Det er alle­re­de for­talt hvor­dan Fre­de­rik d. 1. for­hin­dre­de de kir­ke­li­ge myn­dig­he­der i at stand­se Hans Tau­sens bevæ­gel­se, idet kon­gen gjor­de Tau­sen til sin per­son­li­ge præst. Den vide­re udvik­ling var kun mulig for­di kon­gen sam­men med en grup­pe i rigs­rå­det, der var for refor­ma­tio­nen, gen­nemtvang et brud med Rom og en reli­gi­øs tole­ran­ce, der efter­hån­den gav kato­lik­ker­ne dår­li­ge­re og dår­li­ge­re vil­kår. I de kom­men­de år chi­ka­ne­re­des de refor­ma­to­ri­ske mun­ke­ne ud af deres klo­stre, der enten blev nedre­vet eller over­gik til andet for­mål. Des­u­den ned­rev man man­ge bykir­ker. Begrun­del­sen var, at det var over­flø­digt med de man­ge betal­te sjæle­mes­ser, der fik kir­ken til at fun­ge­re som en pen­ge­ma­ski­ne, der afpres­se­de den almin­de­li­ge befolk­ning. Alt det­te ske­te i for­stå­el­se med kongemagten.
Refor­ma­tio­nen væsent­lig en købstadsbevægelse
Udvik­lin­gen i Viborg gen­tog sig i man­ge andre køb­stæ­der. Refor­ma­tions­op­gø­ret var kon­cen­tre­ret omkring byer­ne, mens det kir­ke­li­ge liv ikke ændre­de sig sær­lig på lan­det. Kil­der­ne beret­ter ikke om til­sva­ren­de mas­sivt opgør med lands­by­præ­ster­ne og de mere til­ba­ge­truk­ne her­re­klo­stre. Bøn­der­nes øko­no­mi­ske kri­tik ret­te­de sig mod den tred­je­del af tien­den, som gik til bis­pen . Resten, der gik til præ­stens under­hold og kir­kens ved­li­ge­hol­del­se var almin­de­lig accep­te­ret.   Enkel­te ste­der anty­des det endog, at land­be­folk­nin­gen blev ved med at tro på tig­ger­mun­ke­nes prædikener.
Dan­mark ople­ve­de lige som syd for græn­sen soci­al uro i land­be­folk­nin­gen. Reli­gions­pørgs­må­let spil­le­de ikke sam­me frem­træ­den­de rol­le i Dan­mark, som i den tyske bon­de­krig. Hoved­driv­kraf­ten var dels util­freds­hed med en hård­hæn­det beskat­ning for at skaf­fe pen­ge til de evin­de­li­ge kri­ge, og dels man­ge bøn­ders og bor­ge­res ønske om at få Chri­sti­an d. 2. tilbage.
Den lit­teræ­re fol­ke­li­ge stem­me i den dan­ske refor­ma­tions­kamp var især tid­li­ge­re reform­ka­to­lik­ker, der tog skrid­tet over til Lut­her. Des­u­den blev en ræk­ke uden­land­ske anti­ka­tol­ske fol­ke­li­ge fab­ler gen­dig­tet på dansk.
Man­ge af refor­ma­to­rer­ne var ele­ver af Poul Hel­ge­sen, der selv kri­ti­se­re­de pavekir­ken skar­pt, men kon­se­kvent fast­holdt en reform­ka­tolsk linje og betrag­te­de refor­ma­to­rer­ne som kættere.
Peder Lau­rent­sen for­tæl­ler i 1530 i den såkald­te Mal­mø­bog hvor­dan man hav­de ord­net refor­ma­tio­nen i Mal­mø. Det soci­a­le enga­ge­ment og kir­ke­li­ge lig­hed­s­tan­ke var hoved­punk­ter. Man tog omsor­gen for de fat­ti­ge meget alvor­ligt og ansat­te læger til at behand­le de, der kun­ne behand­les. Andre fat­ti­ge blev til­budt ophold på hospi­ta­let, der den gang ikke kun var syge­hus, eller pen­ge, så de kun­ne kla­re sig hjem­me hos sig selv. Et andet hoved­punkt var uddan­nel­se. Refor­ma­to­rer­ne åbne­de en præ­stesko­le med velud­dan­ne­de lære­re. Der var adgang til sko­len uden hen­syn til øko­no­misk formåen.
Sam­me år udfor­me­de de dan­ske refor­ma­to­rer en over­sigt over deres tros­grund­lag kal­det Con­fes­sio Haf­ni­en­sis. Den var lavet til brug for en reli­gions­de­bat mel­lem til­hæn­ger­ne af den gam­le kir­ke og refor­ma­to­rer­ne ved her­re­da­gen i Køben­havn. Man håbe­de måske på den måde at få skabt afkla­ring. Det lyk­ke­des ikke. Den køben­havn­ske beken­del­se er inter­es­sant for­di den viser bety­de­lig for­skel mel­lem de dan­ske refor­ma­to­rer og Lut­her. På man­ge punk­ter, som for eksem­pel opfat­tel­sen af bib­len som ”Kri­sti lov” nær­me­de de sig de sydty­ske refor­ma­to­rer og den refor­mer­te Zwing­li. Det er dog ikke sik­kert, at de dan­ske præ­di­kan­ter var klar over det­te. De har næp­pe haft fuldt over­blik over debatten.
En anden lit­terær grup­pe er de sati­ri­ske skrif­ter. Beg­ge sider benyt­te­de grov humor imod mod­par­ten. Der var nor­malt tale om for­dan­ske­de udga­ver af uden­land­ske fore­læg. Mest kendt er histo­ri­en om Peder Smed og Adser bon­de. Den fore­går i Ski­ve efter gud­stje­ne­sten hvor præ­sten sid­der på kro­en og spil­ler kort med en munk. Den tørsti­ge Peder Smed kom­mer ind. Kort efter kom­mer Adser Bon­de, der er på vej til Karup for at besø­ge Maria bil­le­det, der græ­der over, at Lut­her har sør­get for at der ikke læn­ge­re er så man­ge der besø­ger hen­de. Peder Smed angri­ber val­fart­s­u­væ­se­net og får Adser Bon­de til at opgi­ve sit fore­ha­ven­de. Mun­ken omven­des til pro­te­stan­tis­men, mens præ­sten står fast og vil ankla­ge Per Smed for biskop­pen. Histo­ri­en kan opfat­tes som typisk for refor­ma­tions­kam­pen i de min­dre byer.
Krø­ni­ken om grå­brød­re­nes for­dri­vel­se .Her efter www.martinluther.dk i dansk oversættelse
En katolsk beret­ning om hvor­dan fran­siska­ner­nes (en tig­ger­mun­ke­or­den) klo­stre i Dan­mark blev over­ta­get af pro­te­stan­ter­ne. Uddra­get omhand­ler klo­stret i Malmø.
Pro­te­stan­ter­ne hav­de efter læn­ge­re tids chi­ka­ne­ri­er trængt sig ind i klo­stret og prø­ve­de at pres­se mun­ke­ne ud:
”Da de(protestanterne) hav­de luk­ket brød­re­ne inde i spi­sesa­len, så fyld­te dis­se bor­ge­re, som borg­meste­ren hav­de sat til at pas­se på mun­ke­ne, sig hele nat­ten med deres øl, sang og dan­se­de i sove­sa­len og koret, rin­ge­de sta­dig med klok­ken og holdt en rig­tig bac­chus­fest, og hver time nat­ten igen­nem åbne­de de døren til spi­sesa­len og gik ind for at se om mun­ke­ne var flyg­tet gen­nem vinduerne.
Om mor­ge­nen kun­ne de knap få lov til at gå på toilet­tet, og når nogen gik der­ud, fulg­te tre eller fire med dem for at hol­de øje med dem, helt ud til toilet­dø­ren; og når de vend­te til­ba­ge, luk­ke­de de døren, ind­til borg­me­stre­ne kom. Da de kom henad mid­dag, før­te de deres læse­me­stre ind i brød­re­nes spi­sesal for at de skul­le omven­de, for ikke at sige for­fø­re, dem til den lut­her­ske tro.
Men da de hav­de endt to fore­læs­nin­ger heni­mod mid­dags­tid og ikke kun­net over­be­vi­se brød­re­ne om deres kæt­te­ri, drev de dem med magt ud af deres klo­ster; hver af brød­re­ne fik dog sine sen­ge­klæ­der og et bæk­ken, der blev hen­tet fra cel­len. Da de skul­le gå ud gen­nem kir­ke­går­den, tog de guar­di­a­nen, Gabri­el Poul­sen og bro­de­ren Bern­hard Pul­sen, anden vice­gu­ar­di­an, bort fra brød­re­ne og før­te dem til fængs­let, for­di de ikke vil­le røbe for dem, hvor fun­da­tions­bre­ve­ne var; de hav­de i for­vej­en sendt dem et andet sted hen til opbevaring.
De andre mun­ke drog til Lund, men de to blev løsladt fra fængs­let, på den betin­gel­se, at de over­væ­re­de deres kæt­ter­ske lek­tio­ner. Det gik guar­di­a­nen med til, og han er nu for­ført og har et år efter kastet sin ordens­dragt. Gud den høje­ste og stør­ste  stør­ste­sig over ham på grund af sin umå­de­li­ge barm­hjer­tig­hed. Ham være ære og her­lig­hed for den­ne og de øvri­ge vel­sig­nel­ses­ri­ge ger­nin­ger, han har gjort mod os og mod alle sine enkel­te skab­nin­ger, fra ska­ber­vær­kets begyn­del­se ind­til den time, hvor han sam­ler dem igen, og for alle ting og for hvert enkelt ting giver os og giver dem til­ba­ge igen i evig­hed. Amen”
Hvem var det, der kæm­pe­de om tro­en i Danmark?
I det­te afsnit skal vi se nær­me­re på nog­le af de mest frem­træ­den­de per­so­ner, der kæm­pe­de om reli­gio­nen i Danmark.
De katol­ske bis­per var ikke valgt på grund af deres teo­lo­gi­ske kund­ska­ber. Bis­pe­døm­mer­ne betrag­te­des som stor­god­ser som kon­gen, i det omfang han kun­ne få pavens til­la­del­se, kun­ne bort­gi­ve til sine betro­e­de embeds­mænd. Der­for opt­rå­d­te de både som diplo­ma­ter og kri­ge­re. Langt de fle­ste kom fra den dan­ske højadel.
Jens Ander­sen Bel­den­ak var und­ta­gel­sen fra reg­len om adel­skab. Han var søn af en sko­ma­ger og højt inter­na­tio­nal uddan­net. Som beløn­ning for sit arbej­de for kon­gen blev han 1501 udnævnt til biskop over Fyns stift, et af de rige­ste i lan­det.  Han var livet igen­nem en kon­tro­ver­si­el per­son, der tit hav­de kon­flik­ter med kon­ge­mag­ten og ade­len. I fle­re til­fæl­de blev han fængs­let. Han spil­le­de en frem­træ­den­de rol­le på Chri­sti­an d. 2.s side under Det sto­ck­holm­ske Blod­bad. Til sidst blev han trængt ud at sit stift 1529 til for­del for Viborgs dom­provst Knud Hen­rik­sen Gyl­den­stjer­ne. Gyl­den­stjer­ne var ven­lig over for den evan­ge­li­ske lære. I 1532 ansat­te han Tau­sens nær­me­ste med­ar­bej­der, Jens Jør­gen Sado­lin som sin kapel­lan. Den refor­ma­to­ri­ske lære blev såle­des fuldt accep­te­ret i Fyns Stift fle­re år før den egent­li­ge refor­ma­tion.. Jens Ander­sen var reelt den ene­ste af bis­per­ne, der for­søg­te at tage til gen­mæ­le imod det refor­ma­to­ri­ske præ­di­kan­ter, og han blev alt­så fortrængt i den afgø­ren­de refor­ma­tions­kamp. Han skrev en mod­ar­gu­men­ta­tion imod Hans Tau­sens stand­punk­ter . Des­u­den skrev han adva­ren­de bre­ve til en ræk­ke byer, blandt andet Assens. Hans modof­fen­siv hav­de ikke den ønske­de effekt, men blev taget seri­øst af Hans Tau­sen, der skrev et gensvar til for­svar for den evan­ge­li­ske lære.
En anden bemær­kel­ses­vær­dig biskop var Joakim Røn­now. Han var også en af kon­gens betro­e­de embeds­mænd. Des­u­den stod hans rigets mæg­tig­ste mand, rigs­hof­meste­ren, den alle­re­de lut­her­ske Mogens Gøje, nær. Da bis­pen i Roskil­de døde 1529 var Gøje sam­men med Fre­de­rik d. 1. akti­ve for at pres­se dom­ka­pit­let til at væl­ge Joakim Røn­now som ny biskop. Kon­gen hav­de, som bekendt, på det­te tids­punkt for­budt bis­per­ne at søge aner­ken­del­se hos paven. I ste­det måt­te Røn­now beta­le det sæd­van­li­ge beløb for aner­ken­del­sen til kon­gen. Han var såle­des helt afhæn­gig af kon­gens nåde. Røn­now gik ikke op i lære­stri­dig­he­der­ne. Som adels­mand beskæf­ti­ge­de han sig med at sik­re stif­tets besid­del­se af dets god­ser og kir­ker . Præ­di­kan­ter­ne hav­de frit spil. Hans Tau­sen flyt­te­de til Køben­havn. Den sven­ske kon­ge Gustav Vasa, der var gået over til lut­her­dom­men, roste end­da Røn­now for hans til­tag i evan­ge­lisk ret­ning. Sene­re kom Røn­now i kon­flikt med de evan­ge­li­ske. Han prø­ve­de at få kon­trol over deres brug af kir­ker­ne. Hans Tau­sen blev dømt til at for­la­de stif­tet, men ind­gik snart efter et for­lig med Røn­now, så han kun­ne ven­de til­ba­ge. I det hele taget er der spor af for­søg på sam­ar­bej­de mel­lem Røn­now og Tau­sen om at få situ­a­tio­nen mere under kon­trol. I 1536 blev Røn­now, lige­som de andre bis­per, fængs­let. Men mod­sat alle de andre ind­gik han ikke et for­lig med kon­gen. Han for­blev i fan­gen­skab til sin død i 1544. I den sid­ste tid før sin død var han dog ved at få et for­lig i stand med kon­gen. Det, at net­op han fik den hår­de­ste behand­ling viser, at opgø­ret med bis­per­ne i høje­re grad var poli­tisk og øko­no­misk end religiøst.
Dan­marks nok mest kom­pe­ten­te katol­ske teo­log kaste­de sig også ind i refor­ma­tions­kam­pen. Det var kar­me­lit­ter­pri­o­ren Poul Hel­ge­sen. Han var ikke af ade­lig her­komst. Man ved meget lidt om hans stu­di­e­tid og tid­li­ge år, men han slut­te­de sig til den reform­ka­tol­ske bevæ­gel­se ledet af Eras­mus af Rot­ter­dam. I begyn­del­sen opfat­te­de man­ge Lut­hers kri­tik af kir­ken som udtryk for et reform­ka­tolsk stand­punkt. Reform­ka­to­lik­ker­ne var ikke min­dre kri­ti­ske over for pave­sto­lens mis­brug end Lut­her og anvend­te lige så hår­de ord. Men hvor refor­ma­to­rer­ne sat­te bib­len op imod kir­kens mis­brug, så prø­ve­de Hel­ge­sen i ste­det i ste­det at udryd­de de åben­ly­se fejl i den katol­ske kir­ke. Han var aldrig i tvivl om gud­stje­ne­stens, kloster­li­vets og hel­gen­dyr­kel­sens nød­ven­dig­hed. Han var en anset uni­ver­si­tetslæ­rer og hav­de for­bin­del­se til hof­fet. Da han blev klar over, at Lut­hers tan­ker før­te til totalt brud med den katol­ske kir­ke, blev han refor­ma­to­rer­nes skar­pe­ste kri­ti­ker i Dan­mark. Det må have påvir­ket ham stærkt, at man­ge af de stu­de­ren­de, som han hav­de oplært i reform­ka­tol­ske syns­punk­ter, svin­ge­de over til refor­ma­to­rer­ne og blev blandt deres stær­ke­ste teo­lo­ger. Det dre­jer sig for eksem­pel om Peder Lau­rent­sen og Frants Vor­mord­s­en, der var tone­an­gi­ven­de blandt Mal­mø­re­for­ma­to­rer­ne. Selv kaste­de Hel­ge­sen sig ud i en omfat­ten­de kampag­ne både  imod refor­ma­tio­nen og for at ret­te mis­bru­ge­ne inden for den bestå­en­de kir­ke. Han delt­og i debat­ter om reli­gions­sa­gen, affat­te­de gen­ne­m­ar­bej­de mod­skrif­ter imod de pro­te­stan­ti­ske præ­di­kan­ter samt skrev en stærk poli­tisk histo­ri­ske frem­stil­ling af peri­o­den, Ski­b­bykrø­ni­ken. Den blev dog ikke offent­lig­gjort i sam­ti­den, måske for­di den aldrig blev fær­dig­gjort, eller for­di dens man­ge hår­de udfald gjor­de det for far­ligt. Hel­ge­sens hånd­skrev­ne uaf­slut­te­de manuskript blev man­ge år sene­re fun­det indemu­ret i Ski­b­by kir­ke. Det vides ikke hvor­når Poul Hel­ge­sen døde. Man­ge mener, at han døde under Gre­vens Fejde, men andre fin­der spor af hans pen i skrif­ter affat­tet senere.
De pro­te­stan­ti­ske præ­di­kan­ter var en meget sam­men­sat grup­pe uden egent­lig ledel­se. Den meste kend­te i efter­ti­den er Hans Tau­sen. Han var munk fra den for­nem­me Johan­nit­te­r­or­den. Der­for har han vel været lava­de­lig. Efter stu­di­er i udlan­det, vend­te han til­ba­ge til Køben­havns Uni­ver­si­tet, hvor har stu­de­re­de under Poul Hel­ge­sen. Sene­re læste han et par år i Wit­ten­berg, inden han 1525 vend­te til­ba­ge til Dan­mark midt i den begyn­den­de refor­ma­tions­kamp. Han blev hur­tigt en kon­tro­ver­si­el præst i Viborg, for­di han præ­di­ke­de lut­hersk. Kon­gen for­hin­dre­de biskop­pen i at stop­pe Tau­sen ved at give ham et såkaldt vær­ne­brev, der gjor­de ham til kon­gens per­son­li­ge præst. Med den­ne begi­ven­hed og andre sene­re vær­ne­bre­ve kom der gang i den refor­ma­to­ri­ske præ­di­ken i Dan­mark. Tau­sen brød på alle måder med den katol­ske kir­ke. Han gif­te­de sig og fore­tog selv præ­ste­ind­vi­el­ser, selv om det efter kir­kens lære var for­be­holdt biskop­per­ne. 1529. efter Røn­nows over­ta­gel­se af bis­pe­sto­len, blev Tau­sen flyt­tet til Køben­havn og sat­te gang i refor­ma­tions­kam­pen der.  I 1530 prø­ve­de man på her­re­da­gen i Køben­havn at nå til en afkla­ring af reli­gions­a­gen, men det mis­lyk­ke­des. Tau­sen før­te sam­men med Mal­mø­re­for­ma­to­rer­ne an i debat­ten. Efter kon­gens død 1533 døm­te rigs­rå­det Tau­sen til for­vis­ning fra byen for kæt­te­ri og for at have gre­bet ind i bis­pens myn­dig­heds­om­råd. Han blev dog hur­tigt for­ligt med Joakim Røn­now. Efter Refor­ma­tio­nen blev Tau­sen i før­ste omgang lek­tor i hebra­isk ved uni­ver­si­te­tet. Først i 1542 blev han biskop, da Ribe bis­pe­stol blev ledig. Ved siden af hans direk­te vir­ke fik han stor ind­fly­del­se som for­fat­ter og over­sæt­ter. Han skrev den præ­di­ken­sam­ling, som de tid­li­ge­re katol­ske præ­ster i begyn­del­sen læste op af i ste­det for selv at hol­de præ­di­ke­ner. De fle­ste katol­ske præ­ster ved lands­by­kir­ker­ne fort­sat­te nem­lig som pro­te­stan­ti­ske præ­ster efter reformationen.
Peder Lau­rent­sen var den leden­de per­son i det refor­ma­tions­cen­trum, der opstod i Mal­mø efter 1529. Han var også en af Poul Hel­ge­sen ele­ver og des­u­den hans tid­li­ge­re kol­le­ga som under­vi­ser ved kar­me­li­ter­kol­le­gi­et i Køben­havn. Under hans og Frans Vord­mord­s­ens (se sene­re) ledel­se blev Mal­mø omdan­net til en refor­me­ret by med pro­te­stan­tisk præ­steud­dan­nel­se, offent­lig omsorg for syge og fat­ti­ge og lig­nen­de. Det er sand­syn­lig­vis også Peder Lau­rent­sen, der er hoved­man­den bag de 43 artik­ler (Den køben­havn­ske Tros­be­ken­del­se, som præ­di­kan­ter­ne frem­lag­de på her­re­da­gen i Køben­havn 1530, som deres udgangs­punkt for reli­gions­de­bat­ten. En nær­me­re under­sø­gel­se af den­ne beken­del­se har vist, at den i høj grad er påvir­ket af den sydty­ske refor­ma­tions­ty­pe.  Efter bor­ger­kri­gen delt­og han i affat­tel­sen af den lat­in­ske kir­ke­or­di­nans. Da præ­stesko­len i Mal­mø blev ned­lagt efter genop­ret­tel­sen af Køben­havns Uni­ver­si­tet blev Lau­ren­sen lek­tor i teo­lo­gi ved Lunds dom­ka­pi­tel. Det var en van­ske­lig , for­di de fle­ste kan­nik­ker ved kapit­let fast­holdt katolicismen.
Frans Vor­mord­s­en udgik lige­som Peder Lau­rent­sen fra kred­sen omkring Poul Hel­ge­sen. Han var fra Neder­lan­de­ne, men ind­van­dre­de på et eller andet tids­punkt til Dan­mark, hvor man før­ste gang hører om ham som  munk i kar­me­li­ter­klo­stret i Hels­in­gør sam­men med Hel­ge­sen. Sene­re flyt­te­de han til den nye præ­stesko­le i Køben­havn, hvor han under­vi­ste, også sam­men med Hel­ge­sen. I 1529 gik han over til pro­te­stan­ter­ne og slut­te­de sig til refor­ma­to­rer­ne i Mal­mø. Han må have været anset for at være tem­me­lig mode­rat, for han opnå­e­de den katol­ske ærke­bis­ps til­la­del­se til at præ­di­ke. Sam­men med Lau­rent­sen søg­te han at til­ba­ge­vi­se kato­lik­ker­nes kri­tik ved her­re­da­gen i Køben­havn 1530. Også Vor­mord­s­en delt­og i udar­bej­del­sen af kir­ke­or­di­nan­sen efter Chri­sti­an d. 3. s. ind­fø­rel­se af den lut­her­ske kir­ke. Efter fæng­lin­gen af de katol­ske bis­per blev Frans Vor­mord­s­en superintendent(biskop) i Lund, hvor han sam­men med kon­gen brug­te man­ge kræf­ter på at få ro i det kir­ke­ligt og poli­tisk split­te­de område.
Uddrag af Peder Lau­rent­sen: Mal­mø­bo­gen 1529. Mal­mø­bo­gen er en skil­dring af hvor­dan man hav­de ind­ret­tet det refor­me­re­de Mal­mø . Her efter: www.martinluther.dk/malm. Nutids­dansk v. Richardt Riis.
Der er hospi­ta­ler og offent­li­ge huse her, og yder­me­re skal der­hen skik­kes fat­ti­ge, syge og sår­e­de, gam­le og van­fø­re til hjælp og hvi­le, med rede­lig tje­ne­ste og for­sy­ning, fra det gods, der til­forn gik til alter­ne, lave­ne og anden mis­brug. (42b) Og hvor det ikke kan ræk­ke til eller er nok, da skal den meni­ge mand her i byen hjæl­pe til med at føde dem, hver efter sin gode vil­je og for­må­en, efter en kri­sten kær­lig­hed, som han bør bevi­se mod sin fat­ti­ge bro­der, hvil­ken Gud har miskun­de­lig søgt og lagt sin hånd på, tæn­ken­des hver ved sig, at Gud har den sam­me magt over ham, som han nu bru­ger mod de arme, de syge etc. (2 Kor 9,7)
Det­te er en ret­sin­dig gud­stje­ne­ste, kær­lig­hed til sin næste, behjæl­pe arme, syge og fat­ti­ge, i hvil­ken den ret­te krist­ne tro bevi­ses og åben­ba­res. (Matt 25,35; Gal 5,6 Lau­rent­sen har ikke angi­vet kapitelnummeret)
Lige­le­des: Hvil­ke arme men­ne­sker (især fat­ti­ge mænd, kvin­der og børn, som her udi byen er og har boet, skat­tet og delt byens besvær), der er syge og sår­e­de, og står til at hjæl­pe og hel­bre­des, da har borg­me­ster og råd til­skik­ket læger og badskæ­re­re, hvil­ke skal smø­re dem, læge og hjæl­pe dem til karsk­hed og sund­hed igen, på det de kun­ne sør­ge for og hjæl­pe sig selv siden. Men kan de ikke bli­ve til­pas igen, så deres syg­dom for­svin­der, da læg­ges de ind i hospi­ta­let, om de det er begæ­ren­des. Eller de får hjælp af de før­nævn­te pen­ge og kri­sten folks almis­se at hjæl­pe sig med.
Lige­le­des: Det­te er Guds bud og skrif­tens, hvil­ket en ret kri­sten skik og skel bør give stor magt, at hver stad eller by først og frem­mest bør behjæl­pe og for­sy­ne arme krist­ne men­ne­sker, som har levet ærligt og vel hos dem, og er kom­ne i armod, (43a) fat­tig­dom, krank­hed eller syg­dom og ikke kan hjæl­pe sig selv. (5 Mos 15,7; 1 Tim 5,8)
Det bør hel­ler ikke være sådan, og det er ikke bekvemt, at krist­ne men­ne­sker, syge eller usy­ge, mere i kri­sten­dom­men går rundt eller føres omkring at tig­ge eller tryg­le, end udi den jødi­ske lovs tid, i hvil­ken det var for­budt, at der måt­te være nogen tig­ge­re, men de skul­le for­sy­nes af almu­en, til livs føde og nødtørft, især dem, der ikke kun­ne hjæl­pe sig selv, med arbej­de eller anden til­bør­lig for­sy­ning som sagt er. (5 Mos 15,4; Lau­rent­sen hen­vi­ser til 5 Mos 17)
Da skul­le det skik­kes i stæ­der­ne og andre ste­der udi lan­de­ne, at enhver skul­le sør­ge for og besør­ge sine fat­ti­ge, gam­le og kran­ke, tagen­des til hjælp det gods, som blev mis­brugt under gud­stje­ne­stes navn til altre, laug og gil­de etc.
Lige­le­des, i hvert landsogn at sør­ge for sine nød­li­den­de med, som er i sam­me sogn, med en part af tien­den, med det, almu­en ple­jer at give bis­se-mun­ke og andre tryg­le­re, som hvert år bis­ser omkring efter korn, pen­ge, lam, gæs, svin, oste og smør og man­ge andre ting, som fat­ti­ge folk har her til dags i lang tid være besvæ­re­de med af før­nævn­te ørkes­lø­se buge.
Og hvor før­nævn­te almis­se gives ud vel­vil­ligt i en kri­sten kær­lig­hed, de san­de arme og syge til hjælp, da blev i sand­hed den fat­ti­ge almue der­over ubed­ra­gen og fik Guds vel­sig­nel­se på gods, frugt og kvæg, som Gud har selv lovet man­ge ste­der i skrif­ten. (3 Mos 19,9f; Tob 3,(?); 11,(?); Sl 41,2f; 114,7f; Sirak 3,30f; 4,1–10; 7,32–36; 17,22f; 29,1–13; Es 58,7f; Matt 6,2–4; 25,35; Luk 11,42; 12,33f; 14,33; 16,11; 2 Kor 9,8; 1 Joh 3,17. ) (43b)
Lige­le­des: til at skik­ke og for­sy­ne sam­me arme men­ne­sker med før­nævn­te almis­se og sam­le den sam­men skul­le 2 eller 3 gode krist­ne mænd ind­sæt­tes i hvert sogn, som var tro­fa­ste og ret­sin­di­ge i oven­nævn­te befa­ling, og hvert år gøre rede og regn­skab der­på. Sådan bør Guds almis­se gives og skik­kes ud. Det har vi Guds vil­je og bud på. Men om mun­kes og andre ørkes­lø­se tryg­le­re og deres løgn og bed­ra­ge­ri, har vi intet om, andet end at deres han­del og tryg­le­ri er imod Guds ord og den hel­li­ge skrift. (Apg 6,3; 1 Mos 41,33; Apg 20,35; 1 Kor 4,1; 2 Kor 11,8f; 2 Te­ss 3,10) ”
Da Fre­de­rik d. 1. døde i 1533 var der ingen klar­hed over situ­a­tio­nen, hver­ken poli­tisk, eller med hen­syn til reli­gions­sa­gen. De to sags­om­rå­der var ulø­se­ligt knyt­tet til hin­an­den. Efter kon­gens død mød­tes rigs­rå­det til her­re­dag i Køben­havn juni – juli 1533. Der var ind­gå­et en afta­le med Fre­de­rik d. 1. om at væl­ge en af hans søn­ner til kon­ge, men det var ikke afgjort hvem. Chri­sti­an d. 2. sad fængs­let i Søn­der­borg og kun­ne alt­så ikke umid­del­bart gøre sin sit krav gæl­den­de. Kej­ser Carl d. 5. hav­de dog ikke glemt sagen. Chri­sti­an d. 2. s. søn Hans, der hav­de et arve­krav på den dan­ske tro­ne støt­te­des af habs­bur­ger­ne. I 1532 døde prins Hans.   Kej­se­ren sør­ge­de der­for for at få Chri­sti­an d. 2. s. æld­ste dat­ter, Dor­o­t­hea, gift med den  næsten 40 år ældre kur­fyrst Fri­edrich af Pfalz, der kun­ne opret­hol­de arve­kra­vet gen­nem sin kone. Bryl­lup­pet blev ind­gå­et 1534. Kur­fyr­stens krav kom såle­des til at spil­le en rol­le i Gre­ve­fejdens kamp om den dan­ske kro­ne, samt sene­re. Her­re­da­gen i Køben­havn nåe­de ikke frem til en ende­lig beslut­ning og at væl­ge den ene af Fre­de­rik d. 1.s to søn­ner. Prins Hans var end­nu et barn, der kun­ne for­mes efter rigs­rå­dets vil­je, men for­myn­der­sty­re ind­til han blev myn­dig vil­le ska­be en far­lig usta­bi­li­tet. Den ældre søn, her­tug Chri­sti­an, var til­hæn­ger af den lut­her­ske fyrstekir­ke og såle­des uan­ta­ge­lig for de gejst­li­ge med­lem­mer af rigs­rå­det. Det end­te med, at man udsat­te kon­ge­val­get og der­ved også løs­nin­gen af reli­gions­sa­gen til en ny her­re­dag til mid­som­mer 1534. Afta­len om det­te er kun beseg­let af de gejst­li­ge og enkel­te ”gam­melka­tol­ske” råder. På den måde afspej­ler den uenig­he­den på her­re­da­gen. Ind­til næste her­re­dag skul­le rigs­rå­det stå for rege­rings­fø­rel­sen. Den offi­ci­el­le begrun­del­se var, at de nor­ske rigs­rå­der ikke kun­ne nå frem til her­re­da­gen 1533 og gøre deres ind­fly­del­se gæl­den­de. I lyset af den sene­re begi­ven­he­der var det en kata­stro­fal beslut­ning at udsæt­te afgø­rel­ser­ne et år. På den anden side er der ikke noget, der tyder på, at man kun­ne have for­ud­set borgerkrigen.
Den pro­te­stan­ti­ske ledel­se i Mal­mø hav­de slut­tet sig sam­men med grev Chri­stof­fer af Olden­burg om et for­søg på at gen­nemtvin­ge befri­el­sen af den nu pro­te­stan­ti­ske Chri­sti­an d. 2. og gøre ham til kon­ge igen. Lübeck var med i det­te pro­jekt for at sik­re han­dels­ret­tig­he­der­ne i et Dan­mark, der begynd­te at hæl­de mere til de kon­kur­re­ren­de Neder­lan­de. Den­ne uden­land­ske aktion for at bestem­me udvik­lin­gen i det dan­ske rige kræ­ve­de hand­ling fra ade­lens side. Situ­a­tio­nen blev yder­li­ge­re kom­pli­ce­ret af pfalz­gre­vens tru­en­de holdning.
Den dan­ske over­gangs­ad­mi­ni­stra­tion var ikke i stand til en sam­let reak­tion da Mal­mø sam­men med grev Chri­stof­fer og Lübeck angreb. Den øst­dan­ske adel kun­ne ikke stil­le noget op imod oprø­ret og grev Chri­stof­fers inva­sions­trop­per, der lan­de­de i Sko­vs­ho­ved nord for Køben­havn 22. juni 1534, et par dage før den plan­lag­te her­re­dag, der selv­føl­ge­lig ikke blev til noget. De øst­dan­ske valg­te at hyl­de grev Chri­stof­fer på Chri­sti­an d. 2. veg­ne. Tan­ken om hjælp fra det vest­li­ge Dan­mark inden for en rime­lig tid fore­kom usand­syn­lig. De dan­ske rige var split­tet med risi­ko for en læn­ge­re varen­de opde­ling. I Vest­dan­mark var Chri­sti­an d. 2. min­dre popu­lær. Den vest­dan­ske adel vil­le ikke til­slut­te sig grev Chri­stof­fer. I ste­det ret­te­de man hen­ven­del­se til her­tug Chri­sti­an og hyl­de­de ham hur­tigst muligt som kon­ge. Uan­set  hvem af de to, der vandt opgø­ret  var pro­te­stan­ter­ne sik­ret sej­ren i reli­gions­op­gø­ret. Chri­sti­ans lil­le­bror Hans var til­sy­ne­la­den­de  helt ude af fel­tet. Ene­ste til­ba­ge­væ­ren­de chan­ce for kato­lik­ker­ne var Pfalz­gre­vens krav gen­nem Chri­sti­an d. 2. dat­ter Dor­o­t­hea, og det­te pro­jekt vir­ke­de over­or­dent­lig usand­syn­ligt. Gre­vens fejde for­stås bed­re som et klas­sisk opgør om mag­ten i Dan­mark, end som et opgør om religionen.
I det vide­re for­løb fik den vest­dan­ske koa­li­tion under ledel­se af her­tug Chri­sti­an , fra 18. august 1534, kong Chri­sti­an d. 3, efter­hån­den over­ta­get.  Hans erfar­ne hol­sten­ske hær­fø­rer Johann Rantzau før­te en effek­tiv krig både imod de soci­a­le oprør og de ade­li­ge mod­stan­de­re. Det lyk­ke­des af for­hin­dre kej­ser­lig ind­gri­ben under den åre­lan­ge belej­ring af Køben­havn. Ende­lig d. 29. juli 1536 over­gav Køben­havn sig som den sid­ste til Chri­sti­an d. 3. Byen var på det tids­punkt næsten tømt for føde­va­rer og nøden var meget stor, så man kun­ne ikke ven­te læn­ge­re på den und­sæt­ning, som Chri­sti­an d. 2.s til­hæn­ge­re arbej­de­de for.
Chri­sti­an d. 3. hav­de nu mag­ten i hele Dan­mark. Den var vun­det med uden­land­ske trop­per, der nu skul­le beta­les. Den dan­ske rigs­rå­dsa­del hav­de udstil­let sin split­tel­se ved ikke at kun­ne enes om at støt­te en fæl­les kan­di­dat til kon­ge­mag­ten. Kon­gen stod sam­men med sine hjæl­pe­re usæd­van­lig stærk. Især de øst­dan­ske, der hav­de aner­kendt grev Chri­stof­fer som repræ­sen­tant for Chri­sti­an d. 2. var i en van­ske­lig situation.
Det mest påtræn­gen­de pro­blem for kon­gen var at fin­de mid­ler til at beta­le trop­per­ne. Der­ef­ter skul­le situ­a­tio­nen i riget sta­bi­li­se­res, både verds­ligt og kirkeligt.
Kon­gen hand­le­de sær­de­les hånd­fast. Alle­re­de 12. august lod han alle lan­dets biskop­per fængs­le. Det­te ske­te uden hen­syn til, at de hav­de for­holdt sig for­skel­ligt til de pro­te­stan­ti­ske præ­di­kan­ter i tiden før bor­ger­kri­gen. De verds­li­ge rigs­rå­der måt­te afgi­ve et for­plig­tel­ses­brev, hvor de god­kend­te det ske­te. Sene­re, 30. okto­ber, blev der frem­lagt et omfat­ten­de kla­ge­skrift imod de fængs­le­de bis­per. Der er spor af at der har eksi­ste­ret et til­sva­ren­de kla­ge­skrift imod de verds­li­ge råder, der slut­te­de sig til grev Chri­stof­fer. Det kan anta­ges, at kon­gen har skaf­fet til­slut­ning fra de verds­li­ge råder til kla­ge­skrif­tet mod bis­per ved at true med at udvi­de aktio­nen til nog­le af de verds­li­ge råder. I alle til­fæl­de udnyt­te­de kon­gen den styr­ke det gav at være hyl­det uden end­nu at have accep­te­ret en hånd­fæst­ning. Hans løf­ter om at stad­fæ­ste den gam­le kir­kes god­s­be­sid­del­ser og cere­mo­ni­er var kun gæl­den­de ind­til bor­ger­kri­gen slut­te­de. Efter kri­gen var afslut­tet hav­de han blot lovet sam­men med rigs­råd og adel at for­an­stal­te en ”kri­ste­lig skik­kel­se” på kir­kens forhold.
Ved stæn­der­for­sam­lin­gen i Køben­havn okto­ber 1536 mød­tes omkring 1200 repræ­sen­tan­ter fra rigets stæn­der for at læg­ge grun­den til det nye sty­re. Kon­gen tog den ful­de kon­trol med den reli­gi­øse nyord­ning. Kir­ke­god­set over­gik til kro­nen. På den måde fik kon­gen mulig­hed for at beta­le krigs­gæl­den. Udform­nin­gen af den nye kir­ke blev lagt i hæn­der­ne på Lut­hers nære med­ar­bej­der Johann Bugen­ha­gen, der alle­re­de hav­de stå­et for orga­ni­se­rin­gen af refor­ma­tio­nen i en ræk­ke pro­te­stan­ti­ske byer. For­u­den Bugen­ha­gen fik den unge dan­ske teo­log Peder Pal­la­di­us stor ind­fly­del­se. Han var uddan­net i Wit­ten­berg, og hav­de opholdt sig der fra 1531 til han kom til Køben­havn 1537, anta­ge­lig sam­men med Bugen­ha­gen. De dan­ske præ­di­kan­ter fra  refor­ma­tions­kam­pen synes ikke at have fået væsent­lig ind­fly­del­se. Det kan måske for­kla­res med, at de støt­te­de den ”for­ker­te” side under Gre­vens Fejde. Man kan også pege på, at de måske har fore­stil­let sig en mere selv­stæn­dig kir­ke, end den Chri­sti­an d. 3. lag­de op til.
Uddrag af Kong Chri­sti­an d. 3.s kla­ge­skrift imod Dan­marks biskop­per. Her efter H. F. Rør­dam.  Monu­men­ta histo­riæ dani­cæ Bd. 1. Gad 1873
“Bespenn i Aars­sz anrørendis.
Then­ne Biscop haf­fu­er fasth verit hou­it for altt papi­strij, och haf­fu­er for pawens oc hans egenn modu­il­lig­hedt schyl­de  for­hin­dret kon­nin­genns vdu­e­lelsze oc koer. Thij att ther Rii­gens Radt fors­chi­i­ck­e­de til han­nom till Siilck­e­borgh och loed hand­le mett han­nom om konin­genns koer: thaa hanst for­mercth haf­fu­er, att handt schul­de thett ind­gaa, er handt vor­det gre­den­dis och haf­fu­er saa aff thee andre Bis­per ladet leeth oc førth segh aff thenn ret­te vey, saa handt icke haf­fu­er (som handt well pli­cti­ig var) acthett oc besin­det Rii­gens meni­ge nøt­te, gaf­fnn og vel­l­fartt. Ther aff then­ne Rii­gens scha­de och for­der­f­fue er kom­men oc vpuoxth. Oc ther szom handt elders i then­ne sag haf­f­de beu­i­ist seg saa tro­e­li­genn, szom handt elders alti­idt til­for­nn haf­fu­er beu­is­sth sig vtj Rii­gens ærin­de oc thie­ni­sth, thaa haf­f­de vij icke søn­der­li­genn visth att beschyl­di­ge han­nom, ………… (s. 183 – 184
Bespenn af Vii­borgh anrørendis
Item, Then­ne Biscop er oc en, som haf­f­de for­hin­dret koning­li­ge valdt oc kor. Huilck­et er beu­i­is­ligt mett Ind­se­gell. Och haf­fu­er handt for­bud­det, at mandt schul­de ingenn tro­ning eller lof­fue set­te till koning Frel­de­ri­cks breff eller seg­le. …………..Vij lade oss dog saa tøcke, att vor her­re och fader haf­f­de thett icke aff han­nom fort­hient eller fors­chyl­let, att handt strax eff­ter vor her­re fader vor dødt oc aff­gan­genn, haf­fu­er handt sagt och fli­i­te­li­ge bedet aff Gudt och vun­sket seg, att handt mot­te vere enn dief­fu­ell, thaa vil­de handt saa plaue koning Fre­de­ri­cks szi­ell, och vil­l­de bøde hen­de sto­er hede till, och viil­de saa bere kolth paa igenn. (s. 186 – 187)
Bespenn aff Fyenn anrøredis.
Then­ne Biscop er oc enn, som for­hin­dret kon­gens valdt och koer etc. Och haf­fu­er handt huerck­en vil­det veret pati­sth eller Euan­ge­lisk, meenn haf­fu­er førtt eth egit regi­men­te for seg sel­ff, och vil­de kal­lis her­re aff Fyen.” (s. 188 – 189)
Den lut­her­ske fyrstekir­ke i Danmark
Chri­sti­an d. 3. hav­de sik­ret sig fri­hed til at ord­ne reli­gions­spørgs­må­let i Dan­mark efter sin mili­tæ­re sejr og opgør med gejst­lig­he­dens magt i rigs­rå­det. Model­len for nyord­nin­gen blev taget ude­fra. Den ind­hen­te­de eks­pert, Johann Bugen­ha­gen hav­de  alle­re­de stå­et for kir­ke­ord­nin­gen i en ræk­ke tyske byer og fyr­sten­døm­mer. Des­u­den var han Lut­hers for­tro­li­ge og skriftefader.
Kon­gen ned­sat­te en kom­mis­sion for at udar­bej­de den nye kir­ke­ord­ning. Den kom til at bestå af 18 per­so­ner her iblandt Hans Tau­sen, Peder Lau­rent­sen og Frans Vor­mord­s­en. Lidt mere over­ra­sken­de optog kon­gen repræ­sen­tan­ter for kato­lik­ker­ne i kom­mis­sio­nen. Arbej­det tog tem­me­lig lang tid med en del ændrin­ger under­vejs. Først i 1539 forelå ”Kir­ke­or­di­nan­sen” på lat­in. Der­ef­ter måt­te man ven­te end­nu 3 år til 1542 før den dan­ske udga­ve udkom officielt.
Orga­ni­sa­to­risk blev kon­gen kir­kens over­ho­ved. Som kri­sten øvrig­hed hav­de han det øver­ste ansvar for hele sam­fun­det, kir­ken og at under­såt­ter­nes sjæ­le blev frelst. De gam­le bis­per blev erstat­tet af lige­stil­le­de ”superin­ten­den­ter”, der besty­re­de hver deres stift. De blev ind­vi­et af Bugen­ha­gen, der ikke selv var bis­pe­vi­et i den katol­ske kir­ke. Man for­lod såle­des den ”apo­stol­ske suc­ces­sion” med en ubrudt kæde af hånd­spå­læg­gel­ser til­ba­ge til apost­len Peter, der var den før­ste biskop i Rom og pavens for­gæn­ger. De dan­ske præ­di­kan­ter hav­de arbej­det med tan­ken om en over­ord­net gejst­lig som leder af kir­ken til erstat­ning for ærke­bi­skop­pen. Det­te for­slag blev ikke ført ud i livet. Da kro­nen hav­de ind­dra­get bis­pe­god­set blev superin­ten­den­ter­ne gjort til løn­ne­de embeds­mænd. De nye superin­ten­den­ter var ånde­li­ge lede­re på kir­kens veg­ne i kraft af deres ind­vi­el­se. Men de var sam­ti­dig kon­ge­li­ge embeds­mænd, der skul­le bestri­de deres embe­de på kon­gens veg­ne. Løn­nen var efter Bugen­ha­gens mening uri­me­lig lav. Her­ef­ter var ade­len uin­ter­es­se­ret i en gejst­lig kar­ri­e­re og kun­ne ikke læn­ge­re bru­ge kir­ken som en poli­tisk plat­form imod kongen.
Superin­ten­den­ter­ne var de cen­tra­le i opbyg­gel­sen af den refor­me­re­de kir­ke. De skul­le sør­ge for at det nye kom ind i de enkel­te kir­kesog­ne. På den anden side skul­le det ske uden at var tale om en helt ny kir­ke. Målet var net­op at refor­me­re den bestå­en­de kir­ke, så den kom i over­ens­stem­mel­se med den evan­ge­li­ske lære, som refor­ma­to­rer­ne betrag­te­de som den san­de arv­ta­ger af oldkirken.
Superin­ten­den­tens cen­tra­le red­skab til at ind­fø­re den nye lære var visi­tat­sen. De besøg­te syste­ma­tisk alle sog­ne­ne, over­væ­re­de gud­stje­ne­sten, over­hør­te ele­ver­ne i sko­len og tal­te med præ­sten om den nye lære. På den måde blev der skabt en ens­ar­tet for­stå­el­se af kri­sten­dom­men. Sjæl­lands superin­ten­dent, Peder Pal­la­di­us skrev en beret­ning om sine visi­tats­rej­ser, som i dag er en vig­tig kil­de til den prak­ti­ske gen­nem­fø­rel­se af refor­ma­tio­nen. Sko­len var en kir­ke­lig insti­tu­tion. Der­for var det superin­ten­den­ter­ne, der ansat­te skole­le­der­ne. I for­hold til rege­rin­gen optræd­te supe­in­ten­den­ten som råd­gi­ver i reli­gi­øse sager. Kon­gen for­be­holdt sig ret­ten til at træf­fe den ende­li­ge afgø­rel­se, også i læresa­ger. Det­te ønske om at beva­re kon­trol­len er måske for­kla­rin­gen på at fæl­les­mø­der for superin­ten­den­ter­ne aldrig blev en stærk insti­tu­tion. Der blev kun afholdt 5 i Chri­sti­an d. 3.s rege­rings­tid, og de var alle ind­kaldt af kon­gen . Selv om kon­gen hen­te­de den reelt leden­de superin­ten­dent, Peder Pal­la­di­us, uden for præ­di­kan­ter­nes kreds, så blev der også plads til de loka­le refor­ma­to­rer. Mest kendt er Frans Vor­mord­s­en fra Mal­møsko­len, der blev superin­ten­dent i Lund, det tid­li­ge­re ærke­bis­pe­sæ­de, og Hans Tau­sens nære med­ar­bej­der Jør­gen Sado­lin, der blev superin­ten­dent i Fyens stift, hvor han hav­de vir­ket som med­hjæl­per hos den katol­ske biskop siden 1532.
Læn­ge­re nede i syste­met fort­sat­te de man­ge sog­ne­præ­ster som hidtil. De blev som før afløn­net pri­mært  ved præ­s­te­går­de­ne. Des­u­den var der andel i tien­den og ind­sam­lin­ger ved de tre sto­re kir­ke­li­ge høj­ti­der, samt andre gaver fra menig­he­den. Man må dog reg­ne med at præ­ster­nes øko­no­mi blev for­rin­get efter refor­ma­tio­nen, idet man­ge af de katol­ske ind­tæg­ter som sjæle­ga­ve og Mari­a­byrd (Mari­as fød­sels­dag) bort­faldt Pro­ble­met med at omsko­le præ­ster­ne til at præ­di­ke lut­hersk kla­re­de man blandt andet ved at lade dem læse en præ­di­ken op fra en præ­di­ken­sam­ling de før­ste år. Ude i lands­by­er­ne har man ikke ople­vet refor­ma­tio­nen på sam­me vold­som­me måde, som i køb­stæ­der­ne. De altre, som ikke pas­se­de til den nye tro blev dog enten fjer­net eller omma­let, så det pas­se­de til den nye teo­lo­gi. Men man over­ma­le­de  ikke de man­ge kal­k­ma­le­ri­er før man­ge år sene­re. De sto­re nyska­bel­ser i den evan­ge­li­ske gud­stje­ne­ste var sal­mesan­gen og præ­di­ken. Set i det lan­ge per­spek­tiv blev den loka­le præst omdrej­nings­punk­tet for både tros­liv, kul­tur og under­vis­ning i de dan­ske landsog­ne. Et meget stort antal beva­re­de gam­le præ­s­te­går­de er sta­dig et vid­nes­byrd om lands­by­præ­stens betydning.
Tig­ger­mun­ke­nes vir­ke blev for­budt. Man lod dog gam­le og sva­ge­li­ge mun­ke bli­ve i klo­stre­ne livet ud på den betin­gel­se, at de holdt op med at bære ordens­drag­ten, og lod være med at ”bespot­te evan­ge­li­et”. De sto­re her­re­klo­stre på lan­det var kon­gen nødt til at være mere for­sig­tig med, da der boe­de man­ge ade­li­ge og vel­stå­en­de bor­ge­re. Der­for kun­ne de ikke luk­kes. Man lod mun­ke­ne behol­de deres ordens­dragt, men ikke ton­su­ren (kron­rag­nin­gen). Des­u­den  for­lang­te man, at de skul­le ansæt­te en per­son til at under­vi­se bebo­er­ne i den lut­her­ske lære. Ændrin­gen gik lang­somt, og læn­ge efter refor­ma­tio­nen måt­te man læg­ge pres på mun­ke­ne for at ret­te sig efter reg­ler­ne. Non­ne­klo­stre­ne fik en lig­nen­de behand­ling. I enkel­te til­fæl­de end­da bli­de­re. Ade­len hav­de brug for et sted at anbrin­ge ugif­te kvin­der stands­mæs­sigt, så man beva­re­de Mari­bo klo­ster som en ade­lig stif­tel­se, hvor man kun­ne leve en ade­lig kloster­til­væ­rel­se under for­ud­sæt­ning af, at man over­holdt den nye lære. Det var i prak­sis umu­ligt at få det­te krav opfyldt. Trods man­ge anstren­gel­ser holdt non­ner­ne fast ved deres katol­ske tro. Først langt inde i det 17. århund­re­de blev kloster­li­vet ophæ­vet i Maribo.
Over­gan­gen fra kato­li­cis­me til pro­te­stan­tis­me var lang­va­rig og var læn­ge præ­get af strid om for­stå­el­sen af det lut­her­ske. Teo­lo­ger­ne kæm­pe­de i lang tid om hvad der var ægte Lut­hersk. Den Augs­burg­ske Tros­be­ken­del­se, som man angav som lære­grund­lag, var på en ræk­ke områ­der åben for for­tolk­ning. I befolk­nin­gen opret­holdt man i man­ge år en del af  de gam­le katol­ske skik­ke og sæd­va­ner. Reli­gions­for­an­dring er altid en lang­som affære.
Det­te uddrag af Peder Pal­la­di­us visi­tats­bog giver et godt ind­tryk af hvor bredt bis­pen opfat­te­de sin til­syns­pligt og sit ansvar for at vej­le­de menig­he­der­ne. Her taler han til sog­nets piger og unge kvin­der om hvad man for­ven­te­de af dem. (Peder Pal­la­di­us visi­tats­bog  v. Peder Lang­kjer maj 1998 http://runeberg.org/visitats/
“En For­ma­ning til Piger­ne og Møerne
Eder bør Tak, mine gode Bøm­lil­le, for I læse saa vel Eders Bør­ne­lær­dom; Deg­nen skal og lære Eder de Ord, I ble­ve døbt med, dér I var smaa Piger, og de Ord, I skal lade Eder beret­te med. Og I, som er her i Kir­ke­by­en, skal ogs­aa lade Eder fin­de her paa dis­se Sto­le, som dis­se Dan­ne­kvin­der her paa sid­der, naar I vide, at Tiden er, som jeg sag­de til Dren­ge­ne til­forn; og I andre skal møde i Eders egen By, som før sagt er, paa en liden Stund. Siden kan I lem­pe i og gøre anden Hel­lig­dags-Ger­ning. Læser og selv hve­rin­de Mor­gen og Aften Eders ti Budord, Tro­en, Fader­vor, saa bli­ver Eder gode Raad for; og tje­ner Eders Hus­bon­de og Hustru med Tro og Tak­ke! Ser Eder i Spejl paa dis­se Dan­ne­kvin­der; de have været, som I er nu, og tro­lig arbej­det for deres Brød! Nu haver Gud ladet dem ind­fø­re i Gaard og Grund, saa at de er for­se­et med Hæder og Ære; saa vil han ogs­aa gøre ved Eder, der­som I vil være gud­fryg­ti­ge, tje­ne tro­li­gen for Eders Brød. For­va­rer Eder, at I lade Eder ikke belok­ke hel­ler belig­ge af Skal­ke! Bier saa læn­ge, til Gud sen­der Eder et godt Bud, saa kom­me I til et skam­løs Brød; ellers bli­ve I Skarns Skø­ger og for­dær­vet, ja fors­maa­et og forag­tet Kvin­der alle de Dage, I leve paa Jor­den, saa hver Mand véd siden at spot­te, for­haa­ne og for­sky­de Eder, som I kan vel se Eder i Spejl paa de Skarns Folk, som har ladet Skal­ke faa deres Vil­je med dem.
Naar en Skalk haver fan­get sin Vil­je med dig, da er han den før­ste, som fors­maar og for­sky­der dig, i hvor sødt han lover dig; han var da til­freds, Du var en Hare og løb for en Hob Myn­der; han haver da faa­et det, han vil­de have; Du sid­der igen med baa­de Skam og Ska­de, det maa Du ven­te dig af han­nem og intet andet! Men naar den kom­mer, som dig vil have til Hæder og Ære, da beraad dig med Gud, med Slægt og Ven­ner, gak ikke af deres Raad. Se dig end­da vel for, hvem Du tager ved Haan­den, naar Du gaar i Dan­sen! Der lig­ger dig Magt paa.
Kom­mer der en Skalk til dig og vil vold­ta­ge dig, hel­ler ellers byde dig Skam og Skænd­sel, vil tram­mel og føle dig, vil gaa dig nær­me­re, end han­nem bør med Hæder og Ære, est Du ellers en god Pige og vil bære din Urte­krans om Som­mer paa dit Hoved med Hæder og Ære, da skul­de før alle dine Neg­le sid­de kendt udi saa­dan en Skal­ks For­ho­ved, at han kan sige, han har været der, før­end han skul­de frem­me sin Vil­je hos dig. Det er bed­re, at Du skram­mer han­nem, end han skæn­der dig. Mærk, hvad jeg siger dig, Pige­lil­le, det gæl­der dig og ikke mig.
Nu, mine kære Bøm­lil­le, haver Tak for Eders Umag, og gaar nu ned igen, og sæt­ter Eder udi Eders Hustru­ers Sto­le! Gaar ikke end hjem, jeg haver end­nu mere at give Eder til Ken­de, Eder til Gavn næst Guds Hjælp.”
Lit­te­ra­tu­ren om den dan­ske refor­ma­tion er meget omfat­ten­de. En del af de cen­tra­le under­sø­gel­ser er lavet for mere end 100 år siden og kan der­for være svæ­re at få fat på. Her er nog­le vig­ti­ge titler:
Mar­tin Schwarz Lau­sten: Refor­ma­tio­nen i Dan­mark Eksi­sten­sen Køben­havn 2016. Opda­te­ret frem­stil­ling med omfat­ten­de litteraturliste.
Mar­tin Schwarz Lau­sten:  Dan­marks kir­ke­hi­sto­rie 3. udga­ve Gyl­den­dal 2004. Kort ind­fø­ring i den dan­ske kir­ke­hi­sto­rie. Litteraturliste.
Den dan­ske kir­kes histo­rie  Gyl­den­dal 1950 – 1966. bd. 3 og 4. Bred skil­dring af kirkehistorien
Kai Hør­by og Mika­el Ven­ge: Dan­marks histo­rie bd. 2 1. halv­bind Tiden 1340 – 1648. Gyl­den­dal 1980. Forsk­nings­ba­se­ret dan­marks­hi­sto­rie med man­ge kil­de- og litteraturhenvisninger.
www.denstoredanske.dk/Danmarkshistorien: Alex Wit­ten­dor­ff: På her­skabs og guds nåde. Gyl­den­dal og Poli­ti­kens Dan­marks­hi­sto­rie bd 7 2. udga­ve 2002 – 2005. Bred dan­marks­hi­sto­rie. Lit­te­ra­tur­hen­vis­nin­ger. Til­gæn­ge­lig på net­tet gen­nem denstoredanske.dk.
www.denstoredanske.dk/Dansk_Biografisk_Leksikon: Dansk bio­gra­fi­ske lek­si­kon 3. udga­ve 1979 – 1984. Lek­si­kon over kend­te dan­ske­re. Lit­te­ra­tur­li­ste efter hver bio­gra­fi. Til­gæn­ge­lig på net­tet gen­nem denstoredanske.dk.
www.runeberg.org/dbl : Dansk bio­gra­fisk lexi­kon 1. udga­ve 1887 – 1905. Lek­si­kon over kend­te dan­ske­re. Lit­te­ra­tur­li­ste efter hver bio­gra­fi. 1. udga­ven er rum­mer en del bio­gra­fi­er fra refor­ma­tion­s­ti­den, som ikke er med­ta­get i 3. udga­ven. Des­u­den rum­mer nog­le af de bio­gra­fi­er, som sta­dig fin­des i 3. udga­ven fle­re oplysninger.
www.hist.uib.no/kalkar/  Kal­kar: ord­bog over det ældre dan­ske sprog. Køben­havn 1881 – 1907.
Ord­bog over dansk ca. 1400 til ca. 1700. En stor hjælp til læs­ning af de gam­mel­dan­ske tek­ster fra reformationstiden.
Under­søg i hvor høj grad den dan­ske refor­ma­tion var et fol­ke­ligt projekt.
Under­søg hvad kon­ge­mag­tens for­mål var med kir­kepo­li­tik­ken 1517 – 1539. Dis­ku­ter i hvil­ket omfang kon­gen opnå­e­de de ønske­de mål.
Under­søg føl­gen­de per­so­ners betyd­ning for den dan­ske reformation:
Dis­ku­ter´ hvad refor­ma­tio­nen kom til at bety­de for den bre­de befolkning.
Under­søg og dis­ku­ter´  med udgangs­punkt i det aftryk­te uddrag,  kla­ge­skrif­tet imod bis­per­nes betyd­ning som kil­de til den dan­ske reformation.
Under­søg hvad uddra­get af Peder Pal­la­di­us oply­ser om unge kvin­ders situ­a­tion på reformationstiden.
Under­søg hvad uddra­get af Mal­mø­bo­gen og Krø­ni­ken om grå­brød­re­nes For­dri­vel­se oply­ser om refor­ma­tio­nen i prak­sis under reformationskampen.
Under­søg hvad kato­lik­ker­ne gjor­de for at imø­de­gå refor­ma­tio­nen i Danmark.
Dis­ku­ter´ hvil­ken betyd­ning ”den habs­burg­ske for­bin­del­se hav­de for refor­ma­tions­kam­pen i Danmark.
For­slag til 3 lektioner:
Kort lærerin­tro­duk­tion til hoved­be­gi­ven­he­der­ne i den dan­ske refor­ma­tion (15 min.)
Klas­sen opde­les i 5 opga­ve­grup­per, det væl­ger 2 af opga­ve­for­sla­ge­ne. Dog bør opga­ve 3
betrag­tes som to opga­ver i sig selv. (10 min.)
Grup­per­ne arbej­der med deres opga­ver og afta­ler hvad der slags laves inden næste lek­tion (45 min).
Afslut­ning af grup­pe­ar­bej­det (50 min.)
Grup­pe 1 og 2 frem­læg­ger med efter­føl­gen­de debat (2 x 20 minutter).
Grup­pe 3, 4, 5 frem­læg­ger  (3 x 20 minutter)
This aut­hor does not have any more posts.
Arkiveret i kassen med Luther 2017
2 kommentarer til “Den dan­ske refor­ma­tion 1517 – 1539”
Terkel Estersøn Hansen siger:
8. maj 2017 kl. 1:10
Jeg er bestemt ikke på nogen måde eks­pert i dansk refor­ma­tions­hi­sto­rie, men ved dog nok til, at det fal­der i øjne­ne, at her­tug Chri­sti­ans MEGET TIDLIGE gen­nem­fø­rel­se af den refor­ma­tion i de to len i det nord­li­ge Slesvig, han sty­re­de, nem­lig Hader­s­lev og Tør­ning ikke er behand­let i tek­sten. Begi­ven­he­der­ne her er ekstra spæn­den­de, for­di de tids­mæs­sigt for­lø­ber paral­lelt med udvik­lin­gen i de refor­ma­to­ri­ske ker­ne­om­rå­der Kur­fyr­sten­døm­met Sach­sen og Land­grev­ska­bet Hes­sen. Hen­vis­ning: H. V. Gre­ger­sen, Refor­ma­tio­nen i Søn­derjyl­land. 1986.
De ste­der i tek­sten, hvor der hen­vi­ses til begi­ven­he­der og for­hold i Tys­kland, er desvær­re behæf­tet med man­ge både alvor­li­ge og små fejl. Her er jeg på hjem­me­ba­ne og kan der­for til­la­de mig at være lidt skarp. Jeg kun­ne sag­tens tage fat på en ræk­ke punk­ter, men det vil her føre for vidt. Ønskes det af Jer i anden sam­men­hæng, laver jeg ger­ne lidt arbejde.
23. november 2018 kl. 21:08
Her­tu­gens kir­ke­ord­ning i Tør­ning og Hader­s­lev er ude­ladt på grund af for­lø­bets læng­de, men er selv­føl­ge­lig væsent­ligt, hvis man bru­ger mere tid på emnet.
Angå­en­de for­hol­de­ne i Tys­kland, så bør kri­tik­ken nok præ­ci­se­res mere, hvis jeg skal for­hol­de mig til beho­vet for ændringer.
Skriv et svar Annuller svar
Din e-mailadresse vil ikke blive publiceret. Krævede felter er markeret med *
Fremmedkrigere - Danskere i krig under andre faner
Rejsekursus: Iran i fortid og nutid (AFLYST)
Sparring med fagkonsulent Karen Steller Bjerregaard.
For ALLE gymnasiale historielærere, det kræver ikke medlemskab af historielærerforeningen, kun en konto her på hjemmesiden.
Copyright © 2022 Historielærerforeningen
Administrer samtykke til cookies
For at give dig de bedste oplevelser bruger vi "cookies" til at huske, hvilke sider du besøger. Vi sælger eller videregiver ikke data om dig til tredjepart.
Funktionsdygtig Funktionsdygtig Altid aktiv
Den tekniske lagring eller adgang er strengt nødvendig med det legitime formål at muliggøre brugen af en specifik tjeneste, som abonnenten eller brugeren udtrykkeligt har anmodet om, eller udelukkende med det formål at overføre en kommunikation via et elektronisk kommunikationsnet.
Te technical storage or access is necessary for te legitimate purpose of storing preferences that are not requested by te subscriber or user.
Te technical storage or access that is used exclusively for statistical purposes. Den tekniske lagring eller adgang, der udelukkende anvendes til anonyme statistiske formål. Uden en stævning, frivillig overholdelse fra din internetudbyders side eller yderligere optegnelser fra en tredjepart kan oplysninger, der er gemt eller hentet til dette formål alene, normalt ikke bruges til at identificere dig.
Den tekniske lagring eller adgang er nødvendig for at oprette brugerprofiler med henblik på at sende reklamer eller for at spore brugeren på et websted eller på tværs af flere websteder med henblik på lignende markedsføringsformål.
Vælg muligheder Manage services Vælg forhandler Læs mere om disse formål
Godkend Afvis alle cookies Se præferencer Gem præferencer Se præferencer