da en ca da hbs_lat de da da da ca en en sv it da da en nl da de nb da en en de da da da sv da da id da da da da da da sv da da da da da da da da da da da da da da da da da da da zh da da da da da da da da hbs_lat de da da sv nb da da da en en en en en sv da de da da da da da da da da da da sv da sl da da da da da da da da da da da de da sv da da sv da it en da nb da da nn sv da en
Boganmeldelse: Den niende indsigt af James Redfield | Skeptica
1 juli 2000 | New Age | 4 Kommentarer
Nedenstående er baseret på en læsning af James Redfields bog Te Celestine Prophecy (1993), som jeg sommeren 1999 lånte af en bekendt, som jeg bagefter sendte en helt privat kritik til. I forbindelse med offentliggørelsen her i Para-nyt har jeg skrevet den en lille smule om og fundet citaterne i dansk oversættelse fra Den niende indsigt (Borgen 1999). Sidehenvisningerne vil også være til den danske udgave. Min artikel henvender sig først og fremmest til ‘troende’, der har læst bogen. Man skulle altså kunne udskrive den og give den til Redfield-fans i sin omgangskreds eller maile www-adressen til dem. (Forvent ingen taknemlighed!) Det drejer sig med andre ord ikke om en introduktion til værket for folk, der ikke på forhånd kender til det, selv om en skeptiker nok vil kunne bruge den til at danne sig en rimelig præcis mening om det. Som altid her i verden er det op til læserne, om de vil sætte sig ind i de tanker, som min kritik indeholder, og selv drage et par slutninger af dem og eventuelt tage de praktiske konsekvenser.
Efter min erfaring er det kun charlataner og fupmagere (evt. selv overbeviste), der holder en gulerod op foran næsen på folk (de herlige visioner, som de tilbyder) og dernæst fortæller, at lyksalighederne kun kan blive til virkelighed, hvis man for kortere eller længere tid lader sin sunde fornuft holde pause: “Alt hvad vi behøver at gøre, er at lægge vores tvivl og vore adspredelser til side længe nok … og på mirakuløs vis kan denne virkelighed blive vores.” (10)
Med andre ord: Man skal være fast, ikke i sin viden (eller “indsigt” ), men derimod i sin tro som forudsætning for at visionen kan realiseres – og den realiserede vision kan så heller ikke bestå i andet end denne tro: Verden fremtræder lovende og lyserød, så længe man på trods af enhver realitet vælger at tro (at vi bevæger os mod bedre tider, new age etc.) og ser bort fra enhver grund til tvivl. Hvilket vil sige så meget som: Troen er målet i sig selv! Og de, der ikke har den samme måde at forholde sig til verden på, er dermed også selv ude om det: De er ikke faste nok i troen, de vantro hunde! At depressionen så senere indfinder sig (hos de religiøse kaldes den for en troskrise ), når man ikke længere magter at fastholde illusionen over for og på trods af virkeligheden, er på en eller anden måde ret logisk, ikke?
er bogen usædvanligt ringe. Helt i overensstemmelse med forfatterens eksplicitte appel til læsernes godtroenhed i forordet har ikke engang hovedpersonen (fortælleren) den mindste smule skepsis, der skal overvindes! Han render fra den ene “indsigt” til den næste uden på noget tidspunkt at tvivle på det betimelige ved, at alle de mennesker han møder har kendskab til en eller flere af denne ellers lidt kultagtige lære. Plottet er altså selv som litteratur betragtet ualmindelig utroværdigt. Hovedpersonen flyver uden videre til Peru, har i parentes bemærket selvfølgelig slet ingen økonomiske eller andre praktiske problemer, der skal overvindes i den forbindelse, og overalt i både USA, i flyet og i Peru vrimler det med mennesker, der har kendskab til det “manuskript” , som de onde kræfter ellers har gjort alt for at forhindre udbredelsen af, og disse mennesker er også i stand til at bryde op fra, hvad de nu måtte beskæftige sig med, og tage på vilde udflugter for et godt ord. (Møder han én eneste undervejs, som ikke kender til eller endog har læst dele af profetien?)
Ville det ikke være en meget mere overbevisende bog, hvis fortælleren var et menneske med praktiske hverdagsproblemer og i det mindste en lille smule skepsis, der skulle overvindes, før han hovedkuls kastede sig ind i det næste fly til Peru? Ville det ikke have været mere overbevisende, hvis budskabet først på en eller anden måde skulle argumenteres igennem mod de forbehold, som de fleste mennesker ville have over for et sådant projekt? Tydeligvis ikke efter James Redfields mening!
Indrømmet! Jeg er på forhånd skeptisk! Og som litteraturlærer er jeg også vant til at studere og analysere et litterært værk ned i detaljerne. Og her generer det mig virkelig, at Redfield er så pisse sjusket! Kig fx på en relativt ligegyldig ting som linjerne på side 44: “Foran mig dukkede der et knap to meter højt plankeværk op, som blokerede vejen for mig. Da jeg nåede derhen, sprang jeg så højt, jeg kunne, fik fat om den øverste planke med hænderne og slyngede højre ben op over kanten.”
Jeg ved ikke, om det er noget, der generer Redfields relativt store fanskare, men da der ingen steder i bogen står, at fortælleren skulle være enten dværg eller på anden måde handicappet, så lyder det her som rent og skært vrøvl! Jeg kender personligt ingen mænd, der ikke kan nå toppen af et knap to meter højt plankeværk, når de står på deres flade fødder på jorden! Jeg tror, at selv de mindste af mine elever, selv de kvindelige, ville kunne gøre det, om ikke andet, så hvis de står på tæer. Jeg skal godt nok selv stå lidt på tæer for at kunne kigge over noget, der er knap 2 m højt (jeg er 183 og kan snildt nå et godt stykke over de 2 meter med hænderne), men hvorfor idioten i dette tilfælde ikke kan nå og til og med er nødt til at springe så højt han kan (selv om det muligvis ikke er ret meget) for at få fat, er det meget vanskeligt for mig at forstå. Og så har den danske oversætter endda hjulpet en lille smule til med de “knap to meter” i forhold til originaludgavens “six feet”!
Men det er selvfølgelig kun et af de mindre væsentlige punkter, hvor forfatteren kræver, at vi skal “lægge vores tvivl og vore adspredelser til side” , men mig distraherer det altså en del.
På side 66-67 snakker en af personerne om, at “vi har alle set atleter foretage de mest besynderlige bevægelser, hvor de vender sig og ruller rundt og hænger i luften på en måde, som ganske fornægter tyngdekraften. Dette skyldes alt samme den skjulte energi, som vi alle har adgang til.”
Personligt har jeg godt nok aldrig set idrætsfolk gøre ting, der trodsede eller “fornægtede” tyngdeloven. På lærerværelset har jeg spurgt kollegaer, der underviser i idræt, om de har set noget, der svarer til den beskrivelse (jeg ser ikke selv meget sport), og ingen af dem svarede bekræftende. Til gengæld har vi alle om særligt flotte idrætspræstationer brugt udtrykket, at det så ud som om det trodsede tyngdeloven – og det er jo noget ganske andet!
Der er ingen af de ting, der foregår på og transmitteres fra idrætspladserne, der strider mod naturlovene! Og at de ind imellem overskrider det ‘menneskeligt mulige’ har vi desværre ikke en eller anden “energi” , men snarere så uspirituelle ting som hormonpræparater og anden på længere sigt nedbrydende doping at takke for. May te force be with you!
(Jeg tror forresten, at det er Transcendental Meditation, der plejer at bilde folk ind, at de kan lære at flyve. Man kan se dem hoppe rundt på madrasser med benene over kors, hvilket ser fuldstændig latterligt ud – noget i retning af dresserede sæler. Men heller ikke i dette tilfælde er der noget, der tyder på, at de trodser andet end grænserne for sund fornuft! Der er i hvert fald ingen natur love, der bliver krænket af deres hopperi.)
Redfields ‘indsigt’ snylter på naturvidenskaben …
Hvordan kan det være, at alle de new age-folk, der “intuitivt” (eller hvordan det nu skal beskrives; s.116-19: “Jeg forstod umiddelbart”, “sansede jeg”, “oplevede jeg”, “forestillede jeg mig”, “Jeg overværede”, “Jeg iagttog”, “så jeg” ) oplever alle de ting, som naturvidenskaben møjsommeligt er nået frem til ved målrettet og systematisk forskning; hvordan kan det være, at de altid først “oplever” og “sanser” alle disse ting lang tid efter, at videnskaben har fundet frem til dem? Det ville være så helvedes meget mere overbevisende, hvis deres vibrerende kontakt med universets urenergi kunne afsløre disse ting før naturvidenskabsmændene og på den måde spare dem for arbejdet. Men når de gør sig forsøg i den retning viser det sig altid at være håbløst naivt og lynhurtigt afsløret som humbug.
Som det er i bogen, kommer der ikke andet ud af fortællerens visioner end en fad (og ofte falsk) sammenfatning af Stephen Hawkings og andre videnskabsmænds resultater – og ind imellem virker det til og med, som om Redfield ikke engang har fattet nogle af de mest simple ting i fx astronomien:
“Jeg forestillede mig, at månen allerede var dykket ned under horisonten, og forstod den præcist aftegnede form, den ville have for de mennesker, som levede længere vestpå, og som derfor stadig kunne se den (!) . Derpå forestillede jeg mig, hvordan den ville se ud, når den bevægede sig direkte ned under mig på den anden side af kloden. For menneskene dér (!) ville der blive tale om en fuldmåne, for strålerne fra solen over mit hoved ville skinne forbi jorden og ramme månen direkte.” (116, mine fremhævelser, DS)
Jeg ved ikke, om Redfields læsere bare ikke har styr nok på astronomien til at se hans fejltagelse: Han tror (eller ‘forestiller sig’ ) faktisk på dette sted, at når månen ‘dykker ned’, så er det ikke, fordi jorden drejer rundt om sig selv, men fordi månen drejer rundt om jorden. Det sidste gør den ganske vist også, men det er ikke det, der får den til at “gå ned” (også s. 116). Når den er på den anden side af jorden, kan “menneskene dér” altså lige så godt være ham selv: Månen er en måne(!)d om sit kredsløb rundt om jorden; den bliver altså hængende ‘på den anden side’ (og på en hvilken som helst side) længe nok til at se ret ens ud for hele jordens befolkning, når de forskellige verdensdeles befolkninger i løbet af et døgn (= én jordrotation) skiftes til at have udsigt til den.
For at sige det på en anden måde: For de mennesker, der befinder sig så meget “længere vestpå”, at månen står højest på himlen, når den er ved at gå ned i vest for Redfields fortæller, ser månen ca. ud, som den gør for ham. Men for så vidt som de betragter månen samtidig, omend fra hver deres udsigtspunkt på jorden, er den vinkel, som de betragter den fra, ikke så forskellig, at månen pludselig skulle gå fra nymåne til halvmåne: det er den nemlig ca. 1 uge om! Og den er tilsvarende to uger om at gå fra nymåne til fuldmåne, hvilket altså vil sige, at det tager ca. den samme tid for både Redfield og dem omme på den anden side af jorden – omend forskudt et halvt døgn, selvfølgelig. Hvis man er i tvivl om rigtigheden af min argumentation – og det forkerte i Redfields fantasi – kan man prøve at tegne det for sig selv.
Jeg oplevede solformørkelsen i München i august 1999 og her viste det sig (ikke overraskende), at månen faktisk dækker totalt for solskiven, den totale formørkelse, i lidt over to minutter! Det er altså ikke et himmellegeme, der har så forbandet travlt med at komme rundt om jorden! Det forhold, at månen dækker for selve solen, men ikke for koronaen, er i øvrigt også en ting, som dyrkere af det overnaturlige får en masse ud af. De er bare tilbøjelige til at glemme, at månen ikke altid gør det, selv når den passerer tværs hen over solen! Da dens bane om jorden ikke er cirkelrund, svinger dens afstand til jorden så meget, at den nogle gange er så langt fra jorden, at den er for lille til at dække helt for solskiven, og formørkelsen derfor ikke bliver total – hvilket altså igen vil sige, at man ikke kan iagttage koronaen og altså heller ikke får lejlighed til at smide beskyttelsesbrillerne, sådan som man kunne i München.
Redfields yderst fejlagtige gengivelse af astronomiens (flere hundrede år gamle!) forskningsresultater er et godt eksempel på, at sansning, oplevelse, overværelse, forestilling og iagttagelse er noget helt andet end videnskabelig erkendelse – og desværre ofte noget forbandet vrøvl. Hvis det var noget, som man kunne forstå intuitivt og umiddelbart, ville videnskaben være overflødig.
… og på befrielsesbevægelserne i den tredje verden!
Og så er det også for meget, når den gode Redfield fremstiller sine science fiction-idéer, som om det var noget, som nogen regering i Sydamerika eller andetsteds skulle have det fjerneste imod! Eller for den sags skyld: noget, som en eller anden sammensværgelse mellem den katolske kirke, den peruvianske stat og CIA kunne være interesseret i at undertrykke! Come on, Redfield! Your fucking novel is published by Warner Books!!!
I disse dage er konspirationsteorierne allestedsnærværende, og en hvilken som helst ufo-klub elsker at bilde sig ind, at de er meget subversive, når de overfortolker X-files, E.T. og andre science fiction-film, og når en militærmand eller regeringsansvarlig engang imellem fortæller dem, at de ikke er rigtigt kloge. De, der bliver skudt med de våben, som USA og andre magter villigt forsyner regeringsledere i den tredje verden med, plejer imidlertid at repræsentere ganske andre ‘indsigter’, end Redfields om, at man skulle kunne vibrere sig til usynlighed ved at tro på hans vås om diverse sjove kosmiske energier! Helt ærligt! Hvilken statsmand skulle frygte, at hans undersåtter hengiver sig til den slags fantasier?!! I realiteternes verden er det ikke særligt spændende eller underholdende at være politisk forfulgt!
Jeg ved godt, hvordan Redfields tilhængere har det med det, som jeg har skrevet. Til forskel fra James Redfield vil jeg imidlertid ikke anmode dem om at lade være med at tvivle på mine ord, men vil tværtimod opfordre dem til at læse dem meget grundigt igennem for at se, om der på noget punkt er fejl i min argumentation – og i givet fald lade mig det vide, da jeg er åben over for enhver regulær ny indsigt , hvortil også hører konfrontation med og korrektion af egne fejltagelser!
Et af de punkter, som jeg ikke har taget op, er den overfortolkning af tilfældige sammentræf, som sker i de første kapitler. Her kan jeg henvise til bogen “Why People Believe Weird Things” (1997). I kapitlet “How Thinking Goes Wrong” tager forfatteren Michael Shermer fx fat på temaet “Coincidences”.
Hvis man skulle være interesseret i forklaringen på, hvorfor så mange mennesker rent faktisk render rundt og føler sig “svage og usikre og utilstrækkelige” (s.82), altså det moderne individs psykologi, så prøv at kigge på en bog af en helt anden kaliber, nemlig Freerk Huiskens “Ungdomsvold – selvbevidsthedskulten og dens uønskede resultater” , som udkom 1998 i min oversættelse. Den handler om konkurrencesamfundets psykologi, og man kan finde mere information om den på hjemmesiden http://www.forlagene.dk hvorfra man kan klikke sig videre til forlaget politisk revy , som har udgivet den.
Og hvis man endelig skulle være interesseret i en systematisk gennemgang og kritik af diverse science fiction-forestillinger, så kan jeg anbefale mit eget speciale fra 1993, Science fiction – en fantastisk genre . Jeg beskæftiger mig her først og fremmest med, hvordan science fiction som genre er specielt egnet til at få totalt urealistiske idéer til at fremstå med et skær af realisme. Jeg har i samme forbindelse udgivet et par teksteksempler med arbejdsspørgsmål til brug i gymnasiets engelskundervisning Fra Frankenstein til Cyberpunk (Gyldendal 1996).
Hvis det skulle gå op for nogen, at deres interesse for Den niende indsigt er et eksempel på, at ‘you’ve been had’, så bør de ikke fortvivle og heller ikke skamme sig over det. At finde ud af, hvordan virkeligheden hænger sammen er pissehårdt arbejde! Jeg var i min meget grønne ungdom selv optaget af en forfatter, Herman Hesse, hvis ‘indsigter’ såvist ikke var bedre end Redfields.
Men jeg har fået det bedre siden …
Du kan læse mere om James Redfield hos http://www.skepdic.com/celest.html
James Redield: Den niende indsigt : en opdagelsesrejse . Valby : Borgen, 1998. Er siden kommet i mindst 15 oplag. (Senest i 3. udg., 3. oplag, 2000.)
Signe på 17. august 2010 ved 20:19
Man kunne jo spørge – som det også bliver gjort i bogen – “Hvorfor er du så vred”? 🙂 Mvh. Signe
Dann på 19. august 2010 ved 0:03
Ja, det kunne man jo spørge, men man kunne også mene, at svaret på Signes spørgsmål fremgår tydeligt af mine argumenter. I øvrigt kan man i dag spare sig selv for at læse den ulæselige bog, da den nu er kommet som film – men næppe nogensinde to a cinema near you!
Hos Amazon kan man finde masser af brugerkommentarer til filmen, mange af dem både sjove og intelligente men andre (fra de meget aktive Redfield-troende) snarere ufrivilligt komiske.
Her er en af de mere indsigtsfulde kommentarer, citeret efter Amazon.com:
“Luckily, I didn’t read te book, September 16, 2008
By tuberacer (Honolulu, Hi.) – See all my reviews
This review is from: Te Celestine Prophecy (DVD)
I wasted only an hour and a half of my time instead. It’s very funny that te majority of reviews here at Amazon are positive while over at Rottentomatoes it scored a rating of 4% positive by te professional reviewers–one of te lowest ratings I’ve seen there. Well, if this is your sort of thing, you may love it too–auras, synchronicity, and a vacuous New Age spiritual revelation.
Be amazed as our hero travels deep into te rebel-infested rainforest to te Malibu suburb of te Peruvian Shangri La. Open your eyes as te American Yuppies (not te peasants, of course) are te chosen ones to whom te insights are revealed. Be dazzled by te knowledge that, you too, can be rendered invisible to te bad guys (unfortunately, te peasants haven’t evolved to that luxury). Rest assured that there is still an insight yet to know beyond this movie (as you fly away without te peasants). Float to te bookstore for part II, for alas, no one else is ready yet to put up te money for another heavenly flop, but if we all start sharing on te red energy seesaw, it will happen, it will certainly happen. Our celluloid yellow brick road part II will certainly happen for us all. Aunty Em, Aunty Em, oh, Aunty Em.”
Helle på 12. maj 2012 ved 4:12
Nu ved jeg selvfølgelig ikke om du stadig følger de indlæg, der bliver skrevet herinde. Men jeg har læst “Den niende indsigt” og et stykke hen ad vejen vil jeg da give dig ret i din anmeldelse af den. For ja mange af de ting, han skriver om, er blevet modbevist eller er allerede kendt ud fra videnskabens måling og vejning. Jeg håber dog, at du er åben for at høre min forklaring på, hvorfor denne bog ikke bare skal smides ud og hvilken værdi den har.
(jeg foregiver at du heller ikke er kristen, men ret mig hvis jeg tager fejl) Hvis man giver sig i kast med at læse Bibelen kan man ligeledes finde en masse ting, der ikke passer i forhold til nutidens forskning. Og ja dengang havde de selvfølgelig ikke den samme viden som vi har i dag, men det jeg vil frem til er, at der stadig er nogle steder i verden, der ikke er så oplyste som vi er i Danmark. Det har jeg blandt andet oplevet ved at være en tur i Honduras, hvor det at blive kristen og tro på Gud var som at give gadebørn og unge voldsforbrydere, en far og give dem mening med deres liv i form af en tilgængelig “opslagsbog” med gode råd og trøstende ord. Hvis de fik hjælp til at komme ud af deres tidligere miljø ville religionen i mange tilfælde give dem den støtte og opmuntring til at blive ude af det. (Jeg vil her henvise til at præsten Alvin, som gjorde et stort indtryk på mig med hans arbejde og jeg vil gå så langt som at sige at han er den nye moder Theresa http://www.historierfragaden.com/). For at komme tilbage til sagen, så mener jeg at “den niende indsigt” skal respekteres, fordi den er en “nyere” guide/selvhjælps bog til dem, der i vores samfund ikke lige har overskud til at sætte sig ind i diverse psykologiske teorier.
Har du aldrig oplevet ting, som ikke kunne forklares? Jeg selv synes ikke at videnskab giver mig svar på alt, men tilskriver mig heller ikke én specifik religion, men tager det der giver mening for mig. Det kan for eksempel være fra den “niende indsigt”, men generelt fra de forskellige bøger og religioner jeg møder i mit liv.
En ting vil jeg dog give forfatteren ret i, når man er skeptisk og ikke er frisindet så vil man heller ikke få adgang til nogen form for indsigt. Her vil jeg lige citere min tidligere forstander ( Testrup Højskole) Jørgen Carlsen, som jeg ikke tror har noget kendskab til “den niende indsigt”, men som dog har fat i en meget vigtig pointe:
“Den filosofiske forudsætning for åndsfriheden er, at intet menneske er udstyret med en privilegeret adgang til den højeste sandhed. Det er en grundkerne i hele den vesterlandske civilisationsudvikling, at sandheden netop er skjult for os.
Det betyder ikke, at der så at sige er lukket og slukket, og at festen er slut. Det betyder tværtimod, at festen kun lige er begyndt: Der er åbnet et diskussionsfelt, hvor ingen er så kloge og indsigtsfulde, at de ikke kan blive endnu klogere ved at lytte til andre mennesker. Dette er lige præcis den filosofiske begrundelse for den mindretalsbeskyttelse, som er en klar konsekvens af åndsfriheden. Hvem siger, at det nødvendigvis er flertallet, der har ret?”
(Hele hans debatindlæg kan i øvrigt læses her: http://www.kristeligt-dagblad.dk/artikel/461762:Debat–AAndsfriheden-skal-ikke-lefles-vaek?article_page=2)
Jeg håber at høre fra dig.
Venlig hilsen Helle, 23 år og lærerstuderende.
P.S. Nu du er så glad for at anmelde bøger, så kunne du jo passende også lige tage et kig på Dalai Lamas svar på hvordan vi får fred i verden: “http://www.goodreads.com/book/show/11346463-beyond-religion” Jeg har ikke selv læst den, men agter at anskaffe mig den inden for nærmeste fremtid.
Dann Simonsen på 13. maj 2012 ved 15:58
Jo, jeg ser stadig de kommentarer, der kommer på Skeptica.
Dit ærinde er at meddele, at en bog, som jeg har anmeldt negativt, “skal respekteres, fordi den er en “nyere” guide/selvhjælps bog til dem, der i vores samfund ikke lige har overskud til at sætte sig ind i diverse psykologiske teorier,” hvilket du af en eller anden grund når frem til via en skildring af børn, der lever i elendighed i Honduras og dér efter din mening har brug for “gode råd og trøstende ord.”
Redfields makværk er imidlertid på ingen måde henvendt til staklerne i ulandene, hvilket er pointen med kommentaren fra den fyr, der kalder sig “tuberacer”, som jeg kopierede fra Amazon i min kommentar ovenfor 2010/08/19. Den niende indsigt er nemlig ikke kun verdensfjern men også helt igennem elitær: Den er for folk i de førende nationer (læs: USA og Vesteuropa), der søger efter en højere mening med det hele – hinsides realiteternes kummerlige tilstand – og til det formål tjener folk i ulandene højst som en pittoresk kulisse for sludderet. Sådanne bud på en meningsfuldhed hinsides den virkelig verden findes i mange versioner, og den kristne er en af de mest udbredte. Den siger intet om, hvorfor børn og voksne i Honduras lever i elendighed, så de eventuelt kunne nå frem til, hvad de kan gøre for at overvinde de rådende levevilkår, men giver dem i stedet – som du siger – “gode råd” (som jeg ikke finder særligt gode) “og trøstende ord”, for det er jo det, som de elendige først og fremmest mangler, ikke?
Hvorfor ikke i stedet for forsøge at finde ud af, hvorfor der er så stor fattigdom i ulandene? Hvorfor straks springe til din universalløsning trøst?!! Når nu du holder af at fremstille dig selv som et søgende menneske, der ikke er “udstyret med en privilegeret adgang til den højeste sandhed,” så er det ret påfaldende, at du uden at have kritiseret et eneste konkret punkt i min kritik af Redfield i stedet vil konfrontere mig med diverse udbydere af netop den højeste sandhed, den om det hinsides, det være sig i præste-Alvins eller lama-Dalais udgave. Sidstnævnte spreder ca. det samme sludder som Redfield, hvorfor han også er meget værdsat blandt vestlige statsmænd, der som du selv ønsker at præsentere en mening hinsides den elendighed, som de selv forvalter i den første såvel som i den tredje verden. Det kan du læse mere om her hos Skeptica i en oversat artikel om Lamaen.
Det er nemlig slet ingen esoterisk hemmelighed, hvad der sker, så snart folk i den tredje verden får øje på de yderst materielle årsager til deres elendighed og beslutter sig for at gå til modværge imod dem i stedet for at trøste sig med, at verden godt nok er en jammerdal for de fattige, men at de så til gengæld står forrest i køen til kager eller jomfruer, når de dør efter at have levet et anstændigt liv på jord i (ufrivillig) forsagelse af materielle glæder.
Hvad fattigdom er og fremkaldes af, bliver i stedet til et stort og meget åbent spørgsmål, som det er forbudt at nå frem til den såre simple sandhed om, da det jo kunne få ubesindige sjæle til at ville ændre på de herskende tilstande. I stedet nedsætter man kommissioner og udvalg, der kan nå frem til, hvor uhyre komplekst og uigennemsigtigt et begreb vi her har at gøre med, så man kan sikre sig, at den nyttige fattigdom i samtlige ‘verdener’ består, mens de lærde bekymrer sig om at definere en helt officiel “fattigdomsgrænse”.
Højskolemanden, som du citerer, er ikke mindre forvrøvlet end diverse guruer og lamaer:
“Den filosofiske forudsætning for åndsfriheden er, at intet menneske er udstyret med en privilegeret (!) adgang til den højeste (!) sandhed. Det er en grundkerne i hele den vesterlandske civilisationsudvikling, at sandheden netop er skjult (!) for os.
Det betyder ikke, at der så at sige er lukket og slukket, og at festen er slut. Det betyder tværtimod, at festen kun lige er begyndt: Der er åbnet et diskussionsfelt, hvor ingen er så kloge og indsigtsfulde, at de ikke kan blive endnu klogere ved at lytte til andre mennesker. Dette er lige præcis den filosofiske begrundelse for den mindretalsbeskyttelse, som er en klar konsekvens af åndsfriheden. Hvem siger, at det nødvendigvis er flertallet, der har ret?”
Han taler her om samfund, som har opnået en hidtil uset beherskelse af naturen i kraft af den sandhed om naturlovene, som videnskaben har fundet frem til de sidste par århundreder, hvilket han helt uden at have kritiseret en eneste erkendelse får lavet om til en opfordring til ydmyghed på erkendelsens område: Åndsfrihed består således ikke i friheden til at erkende men i bekendelsen til, at “sandheden netop er skjult for os”. Vi skal nemlig ikke rende rundt og tro, at vi bare sådan kan tillade os at erkende, som det passer os. Den “højeste sandhed” er nemlig et privilegium, som vi almindelige dødelige slet ikke er berettiget til, hvorfor vi ydmygt skal bøje os i støvet og lytte til …. ja, hvem mon? Vel sagtens mennesker som Jørgen Carlsen, der ved hvor den højeste sandhed findes: Hinsides den menneskelige erkendelses ynkelige grænser, altså i den religion, den lære om det hinsides, som ganske vist ikke er meget bevendt, hvis man er interesseret i sand erkendelse af den virkelige verden, men til gengæld forsyner os med sådan en herlig trøst: You’ll get pie in te sky …
Hvilke svinestreger erkendelsen af naturlovene benyttes til, bestemmes af de verdslige magter, som for Carlsen sandsynligvis først og fremmest er de “andre mennesker”, som vi skal “blive endnu klogere ved at lytte til” i stedet for at bilde os ind, at vi kan erkende noget selv. Erkendelse er med andre ord ikke målet for Carlsen & Co., men derimod “anfægtelse”, hvilket alle, der bilder sig ind at have opnået et stykke erkendelse, straks skal bekende sig til sådan helt principielt, hvis de ikke vil beskyldes for at være i gang med at berede vejen for den næste holocaust.
PS Eftersom du sætter så stor pris på min artikel om Redfields bog, vil jeg anbefale dig at købe DVD’en med Nikolai Steens danske film Oldboys fra 2009, der aktuelt er på tilbud i diverse supermarkedskæder. I ekstramaterialet med deleted scenes kan man nemlig se en dialog mellem to af hovedpersonerne, John og Sanne, spilet af Robert Hansen og Laura Christensen, hvor de diskuterer …. Den niende indsigt og indirekte citerer artiklen ovenfor. Desværre kom den ikke med i selve filmen, hvor der i stedet er en glimrende scene, hvor de diskuterer astrologi.
Indsend Kommentar Annuller svar
Din e-mailadresse vil ikke blive publiceret. Krævede felter er markeret med *
Dann Simonsen til Havana-syndromet – et argument for at eliminere det usandsynlige
Dann Simonsen til Hysteriet omkring ‘Havana-syndromet’ og den store afledningsmanøvre
Dann Simonsen til Hysteriet omkring ‘Havana-syndromet’ og den store afledningsmanøvre
Følg Skeptica på Facebook
Læs om vores privatlivspolitik.