da en da da en en da id en da en tr id id eu da es de da nb eo da da nl tr de es de nb da da en tr id id eu da es de da nb eo da da nl tr de es de nb da en en da en da da da da da da da en da da en nb nb nb nb da da da da da da da da da da da da da da da da da da da en en de da da da da da da da da da da da en da da da nb da da da en da en de da da da da da da da da da da da da da da da da da da ru da en da da da da da da da da da de en da da da da da nb en en en en en en en en en en en en en en da en da da da de de nb en da da da en nb da da da da en en en da da da da da da en en en da da da da en en nb de da en en en en en en en sv da en nb en da da da sv da it en da en de da nl de da nl en da nl en da en de da en de da da de nb da da es es en da da en da da da da da en da da en da da da gu da
Af Otto Rühl 20. marts 20171. april 2017
I man­ge histo­ri­ske over­sig­ter er Lut­hers refor­ma­tion 1517 det afgø­ren­de skæ­rings­punkt mel­lem mid­delal­der og renæs­san­ce- se dis­kus­sio­nen om ”Begi­ven­he­der og peri­o­di­se­rin­ger” i John­ny Thie­deck­es ”Euro­pa i Opbrud” fra 2005. Og der er jo næp­pe nogen, der vil stil­le spørgs­måls­tegn ved, at med refor­ma­tio­nen ophør­te en mere end 1000-årig peri­o­de med én hel­lig romersk-katolsk kir­ke som en uhy­re vig­tig magt­fak­tor – ja i peri­o­der den vig­tig­ste magt­fak­tor. Det­te ændre­de Lut­hers refor­ma­tion på – fra nu af var Euro­pa kir­ke­lig delt – og også Det tysk-romer­ske Rige var reli­gi­øst delt.
Alt tyder på, at Lut­her alle­re­de før 1517 var nået til den opfat­tel­se, at frel­sen ale­ne ske­te ved Guds nåde – man kun­ne ikke selv gøre sig fortjent til den­ne. Han var nået til den­ne opfat­tel­se ved at læse i apost­len Paulus brev til romer­ne – skre­vet ca. år 57 i Kor­inth i Græken­land til den krist­ne menig­hed i Rom. Heri skri­ver Paulus nem­lig i kap.3:
For vi mener, at et men­ne­ske gøres ret­fær­digt ved tro, uden lovgerninger.
Der­for pro­vo­ke­res Lut­her stærkt, da domi­ni­ka­ner­mun­ken Johann Tetzel drog rundt og solg­te aflads­bre­ve – alt­så bre­ve, der kun­ne få en selv eller ens for­fædre ud af Skær­sil­den – ”et mel­lem­sta­di­um”, hvor man iføl­ge den katol­ske kir­ke blev ren­set for den sid­ste rest af synd, der måt­te være til­ba­ge, inden man kom i Himmeriget.
Og Lut­her beslut­te­de der­for at gøre opmærk­som på det mis­brug af kri­sten­dom­men, der efter hans mening her fandt sted – og slog sine 95 te­ser op på kir­ke­dø­ren i Wit­ten­berg i 1517.
Lut­her ved Rigs­da­gen i Worms
Se på kor­tet ! Euro­pa på Lut­hers tid ser gan­ske ander­le­des ud end i dag. Frank­rig, Spa­ni­en og Portu­gal vir­ker bekend­te – men midt i Euro­pa har vi ”Hei­li­ges Römi­s­ches Reich” – ”Det hel­li­ge romer­ske Rige” ?
For at for­stå det­te navn og det­te rige må vi til­ba­ge til kej­ser Karl den Sto­res kej­ser­kro­ning i Rom i år 800 og tan­ken om ”Trans­la­tio Impe­rii” – tan­ken om, at med Karls kro­ning over­før­tes det antik­ke – vestro­mer­ske – kej­ser­døm­me fra Rom til Vesteuropa.
Knapt 150 år sene­re bli­ver Otto den Sto­re først i 936 valgt til tysk kon­ge og i 962 til romersk kej­ser. Han brug­te beteg­nel­sen ”Impe­ri­um Roma­num” om sit rige – alt­så præ­cist antik­kens beteg­nel­se for Romer­r­ri­get.  Fre­de­rik Bar­ba­ros­sa (”romersk” kej­ser 1155–1190) kal­der alle­re­de fra 1156 riget for ”Sacrum Impe­ri­um Roma­num” – ”Det hel­li­ge kej­ser­ri­ge” – den beteg­nel­se, der står på kortet.
I 1492 optræ­der for før­ste gang til­fø­jel­sen ”-  — Natio­nis Ger­ma­ni­cae” – på dansk ger­ne omtalt som ”Det tysk-romer­ske Rige”.
I spid­sen for det­te rige stod sta­dig­væk kej­se­ren. Men han blev valgt af de syv kur­fyr­ster. Det­te går igen til­ba­ge til Fre­de­rik Bar­ba­ros­sa, idet der kort før han døde i 1190 var opstå­et en strid om kej­ser­vær­dig­he­den. Det med­før­te et krav om, at ærke­bi­skop­per­ne af Mainz, af Tri­er og af Köln samt gre­ven af Pfalz skul­le bekræf­te kej­ser­val­get. 1230 næv­nes så seks fyr­ster, der hav­de val­gret – de tre ærke­bis­per og tre verds­li­ge fyr­ster – Her­tu­gen af Sach­sen, Mark­gre­ven af Bran­den­burg og sta­dig Gre­ven af Pfalz. Efter 1257 udvi­de­des kred­sen til at omfat­te kon­gen af Bøh­men, og der opstod kamp mel­lem Bay­ern og Bøh­men om den syven­de plads i valg­kol­le­gi­et; den til­faldt efter ca. 1300 kon­gen af Bøhmen.
Kej­ser Karl V. af Habsburg
Fra 1452 og op til Rigets opløs­ning i 1806 sad Habs­bur­ger­ne på den tysk-romer­ske kej­ser­tro­ne. Habs­bur­ger­ne var en euro­pæ­isk fyr­steslægt, der fra 1452 sat­te deres præg på euro­pæ­isk histo­rie . De er opkaldt efter bor­gen Habi­chts­burg i Aar­gau i Schweiz, men får tid­ligt deres magt­ba­se i Østrig og så som nævnt som ”tysk-romer­ske” kejsere.
Den habs­burg­ske fyr­ste, vi mødes på Lut­hers tid, er Karl den 5. På det­te tids­punkt her­sker habs­bur­ger­ne over det meste af Euro­pa – Karl har alle­re­de mag­ten over de Habs­burg­ske Neder­lan­de, da han i 1516 bli­ver kon­ge af det for­e­ne­de Spa­ni­en, Nea­pel, Sici­li­en og Sar­di­ni­en, og i 1519 valg­tes han til tysk-romersk kejser.
Fre­de­rik var inkar­ne­ret relik­vie­sam­ler og skal ind­til 1520 have bragt mere end 19.000 relik­vi­er til Wit­ten­berg, der blev et cen­ter for pil­grims­færd og aflad. Her hav­de Fri­edrich også opret­tet et uni­ver­si­tet i 1502, og det er ved det­te uni­ver­si­tet Mar­tin Lut­her i 1511 blev pro­fes­sor ved det teo­lo­gi­ske fakultet.
I Bran­den­burg var det siden 1415 slæg­ten Hohen­zol­lern, der rege­re­de. Her var Joa­chim I. Nestor kur­fyr­ste 1499–1535, søn af den kur­fyr­ste, der i 1486 hav­de gjort Ber­lin til hoved­stad i Brandenburg.
Fri­edrich der Wei­s­se – Kur­fyr­ste af Sachsen
Joa­chim hav­de en yngre bror – han spil­ler også en rol­le i for­bin­del­se med refor­ma­tio­nen. I 1514 blev han nem­lig ærke­bi­skop af Mainz – og der­med som sin bror kur­fyr­ste. Det var noget pro­ble­ma­tisk – han var nem­lig alle­re­de året før som kun 23-årig ble­vet ærke­bi­skop af Mag­de­burg – og det var iføl­ge kano­nisk ret for­bund at være biskop to ste­der. Men han lån­te nog­le pen­ge og bestak paven – og betal­te sene­re gæl­den til­ba­ge med over­skud­det fra afladshandelen.
Paven i 1517 var Leo X. Han hav­de oprin­de­lig hed­det Giovan­ni de Medi­ci og var en del af den berøm­te Medi­ci-fami­lie fra Firen­ze. Han blev valgt til pave i 1513 og fik hur­tigt ry for at leve i ufat­te­lig luksus. Som andre med­lem­mer af slæg­ten Medi­ci støt­te­de han også kun­sten. Hans for­gæn­ger Juli­us II (1503–13) hav­de ladet Peter­skir­ken i Rom opfø­re, og Pave Leo brug­te nu svim­len­de sum­mer til restau­re­ring og udvi­del­se af det impo­ne­ren­de byg­nings­værk. Men hvor­dan skaf­fe pen­ge til det­te ? Jo, Leo X. sat­te gang i en omfat­ten­de aflads­han­del, hvor man for kon­tan­ter kun­ne købe sig selv eller sine for­fædre fri fra Skær­sil­den. Og pen­ge­ne kun­ne Leo bru­ge til at afløn­ne kunst­ne­re som Rafa­el og Michelangelo.
Albre­cht von Bran­den­burg – fra 1514 Ærke­bi­skop og kur­fyr­ste af Mainz
Men se igen på kor­tet: Paven sid­der ikke kun i et lil­le områ­de af Rom – den nuvæ­ren­de Vati­kan-stat. Nej Paven er sta­dig også poli­tisk leder over ”kir­ke­sta­ten”. Den­ne går til­ba­ge til 700-tal­let, hvor Fran­ker­kon­gen Pip­pin hav­de til­delt Paven en ræk­ke lan­d­om­rå­der omkring byen Rom og Raven­na og noget land, der for­bandt dem.  Men som det frem­går af kor­tet, er Kir­ke­sta­ten her omkring år 1500 noget stør­re, idet paver­ne omkring den­ne tid kæm­pe­de for at udvi­de kir­ke­sta­tens områ­de. Paven er alt­så ikke kun reli­gi­øst over­ho­ve­det for alle katol­ske krist­ne – Paven er også en ita­li­ensk fyrste.
2.modul: Lut­hers 95 teser
Kil­de 1: Udvalg­te teser
Det er sik­kert og vist, at når pen­ge­ne klin­ger i kisten, kan pro­fit­ten og have­sy­gen øges, men kir­kens for­bøn er ale­ne afhæn­gig af Guds bønhørelse.
Ingen kan være sik­ker på sin angers oprig­tig­hed, end­nu min­dre på at han har fået fuld syndsforladelse.
Evig for­dømt til­li­ge med deres lære­mestre vil de bli­ve, som tror sig sik­re på deres frel­se i kraft af afladsbreve.
Enhver oprig­tig søn­der­knust kri­sten har fuld­kom­men efter­gi­vel­se af straf og skyld, og den til­kom­mer ham også uden afladsbreve.
De krist­ne bør belæ­res om, at hvis paven vid­ste besked om afladspræ­dikanternes måde at dri­ve pen­ge ind på, vil­le han hel­le­re lade Peterskir­ken gå op i luer, frem­for at lade den opfø­re af sine fårs skind og ben og kød.[1]
Der sker over­greb mod Guds ord, når der i den sam­me præ­di­ken an­vendes lige så megen eller mere tid på aflad end på ordet.
Kir­kens san­de skat er det højhel­li­ge evan­ge­li­um om Guds her­lig­hed og nåde.
Man udsæt­ter kir­ken og paven for mod­stan­der­nes lat­ter og ska­ber u­lykkelige krist­ne, når man over­for dis­se højst pin­li­ge læg­folks spørgs­mål ale­ne gør mag­ten gæl­den­de, medens man ikke imø­de­går dem med grunde.
Hvis afla­den blev for­kyndt i over­ensstemmelse med pavens ånd og hen­sigt, vil­le dis­se spørgs­mål alle­sam­men med let­hed kun­ne besva­res, ja, de vil­le slet ikke opstå.
Og såle­des hel­le­re sæt­te deres lid til at ind­gå i Him­me­ri­ges rige gen­nem man­ge trængs­ler end gen­nem den tryg­ge bevidst­hed om at eje fryd.
(Et uddrag af teser­ne kan læses  i John­ny Thie­deck­es ”Euro­pa i Opbrud”.)
Lut­her gjor­de med dis­se sæt­nin­ger åbent op med fle­re af den katol­ske kir­kes lære­sæt­nin­ger og ikke over­ra­sken­de blev der i for­å­ret 1518 rejst ankla­ge mod Lut­her for kæt­te­ri. Det­te var en meget alvor­lig ankla­ge – Lut­her kun­ne f.eks. tæn­ke på den tjek­ki­ske refor­ma­tor Jan Hus, der i 1415 var ble­vet dømt og brændt på kir­ke­kon­cilet i Konstanz.
Men nu gik der poli­tik i sagen: Kur­fyrst Fre­de­rik den Vise af Sach­sen vil­le ikke accep­te­re, at Lut­her skul­le tage til Rom, som det var ble­vet kræ­vet – og Paven accep­te­re­de at Lut­her i ste­det kun­ne bli­ve for­hørt af en pave­lig udsen­ding, kar­di­nal Caje­tan, på Rigs­da­gen i Augs­burg i okto­ber 1518.
Fer­di­nand Pauwels bil­le­de fra 1873: Lut­her hos Kar­di­nal Cajatan
Hvor­for accep­ter Pave­sto­len det­te? Jo i som­me­ren 1518 reg­ne­de alle med, at den tysk-romer­ske kej­ser, Maxi­mi­li­an I. af Habs­burg snart vil­le dø – og fron­ter­ne var ved at bli­ve gjort klar til det kom­men­de valg af en efter­føl­ger. Her hav­de Paven inter­es­ser – han ønske­de bestemt ikke, at Maxi­mi­li­ans bar­ne­barn, Car­los /Karl) skul­le være kej­ser efter sin bedste­far — og han vid­ste, at Kur­fyrst Fre­de­rik den Vise jo var en af de syv, der skul­le være med til at væl­ge denne.
Der kom ikke noget uf af Lut­hers med Caje­tan – tvær­ti­mod bestred han nu Pavens auto­ri­tet og kræ­ve­de, at der skul­le ind­kal­des et kir­ke­mø­de, der kun­ne drøf­te sagen. Yder­li­ge­re for­søg på mæg­ling mis­lyk­ke­des også og i juni 1520 udsted­te Paven en ”bul­le” – en offi­ci­el skri­vel­se fra Paven, for­seg­let med et pave­ligt bly­segl. Lut­her fik 60 dage til at træk­ke sine syns­punk­ter tilbage.
Så sent som i okto­ber 1520 mødes Lut­her dog med en udsen­ding fra Paven, Karl von Mil­titz og den­ne fik Lut­her til et skri­ve et brev til Pave Leo – kendt som skrif­tet ”Om et kri­sten­men­ne­skes fri­hed. Åbent brev til Pave Leo X: [2]
Kil­de 2: Uddrag af Lut­hers ”Om et kri­sten­men­ne­skes Frihed”
Den aller­hel­lig­ste fader i Gud, Leo den Tien­de, pave i Rom, til­øn­skes al salig­hed i Kristus Jesus vor Her­re. Amen.
Aller­hel­lig­ste fader i Gud! Det strids­spørgs­mål, som på det­te tids­punkt nu er stan­den­de på tred­je år mel­lem mig og vis­se for­vir­re­de men­ne­sker, tvin­ger mig til ind imel­lem at ven­de mine øjne og mine tan­ker mod dig. Ja, efter­som du anses for at være den ene­ste hoved­gen­stand i den­ne strid, så kan jeg ikke lade være med ustand­s­e­ligt at tæn­ke på dig.
For end­s­kønt jeg har set mig nødsa­get til, på grund af nog­le ukri­ste­li­ge smi­gre­re, som uden nogen begrun­del­se har dre­vet hetz imod mig, i min sag at berå­be mig på et kri­ste­ligt frit kon­cil for din stol og dom­mer­sæ­de, så har jeg dog end­nu ikke gjort mit sind så frem­med fra dig, at jeg ikke af alle mine kræf­ter ønsker dig og din romer­ske stol det bed­ste og med flit­tig bøn af hjer­tet hos Gud har søgt så meget, jeg formåede.
Sandt er det, at jeg har taget mig for helt at forag­te og gen­dri­ve dem, der hidtil har anstrengt sig for at true med dit navn og din magt. Men nu er der kom­met noget frem, som jeg ikke tør forag­te, noget, der også er grun­den til, at jeg igen skri­ver til dig; det er nem­lig, at jeg mær­ker, hvor­dan jeg bli­ver bag­talt og det bli­ver dår­ligt udlagt om mig, at jeg ikke skul­le have skå­net din person.
Men jeg vil fri og offent­li­ge beken­de, at jeg ikke er mig andet bevidst, end at så ofte jeg har tænkt på din per­son, har jeg altid sagt det mest ærbø­di­ge og bed­ste om dig. Og hvis jeg ved en eller anden lej­lig­hed ikke hav­de gjort det, kun­ne jeg selv på ingen måde rose det, men måt­te med en fuld beken­del­se bekræf­te mine kla­ge­res dom over mig, og vil­le intet ønske mere end at sige det mod­sat­te af den­ne bespot­tel­se og ond­skab fra min side, og at jeg kun­ne genkal­de mit straf­ba­re ord. Jeg har kaldt dig en Dani­el i Baby­lon[3], og lige­som jeg på den måde flit­tigt har beskyt­tet din uskyld over­for skæn­de­re som Syl­ve­ster[4], sådan kan enhver, der læser det, for­stå det til overflod.
Efter det lan­ge brev til Paven føl­ger skrif­tet ”OM et Kri­sten­men­ne­skes Fri­hed”, hvor Lut­her meget tyde­ligt slår fast, at ”men­ne­sket ikke bli­ver ret­fær­digt ved bud og ger­nin­ger, men ved Guds ord og tro­en” – og ”Gode, from­me ger­nin­ger gør aldrig nogen­sin­de en mand god og from, men en god from mand gør gode from­me gerninger”.
Lut­her fik aldrig svar fra Paven, der uden tvivl har anset det for en pro­vo­ka­tion, at en tysk munk skrev til ham som lige­mand – og skrif­tet rum­me­de jo ikke den til­ba­ge­kal­del­se, som Paven hav­de for­langt. 10.november 1520 var sid­ste frist for at til­ba­ge­kal­de – Lut­her valg­te i ste­det at bræn­de både et eksem­plar af bul­len og den kir­ke­li­ge lovsamling.
3.modul: Lut­her på Rigs­da­gen i Worms
Mar­tin Lut­her for Rigs­da­gen i Worms, 1521. Male­ri af Anton von Wer­ner, 1877.
Det blev igen Kur­fyrst Fri­edrich af Sach­sen, der kom Lut­her til hjælp. Han fik gen­nem­ført, at Lut­her skul­le have lov til at for­sva­re sig på Rigs­da­gen i Worms i april 1521.
”Rigs­da­gen” var det forum, hvor repræ­sen­tan­ter­ne fra samt­li­ge med­lem­mer af Det tysk-romer­ske Rige” sam­le­des. Alle­re­de ved det for­ri­ge Rigs­dag – den i Augs­burg i 1518 – hav­de den anti-pave­li­ge stem­ning været på dags­or­de­nen og Lut­her var i for­bin­del­se med Rigs­da­gen ble­vet for­hørt af kar­di­nal Carje­tan. Men der var man­ge ulø­ste pro­ble­mer: Man kun­ne ikke enes om at væl­ge kej­se­rens bar­ne­barn, Karl fra Spa­ni­en, til ny kej­ser og der var hel­ler ikke opbak­ning til et nyt kor­stog – det Osman­ni­ske Rige vok­se­de og vok­se­de og hav­de året før ero­bret Jerusalem.
Da kej­ser Maxi­mi­li­an døde i janu­ar 1519, var det der­for et afgø­ren­de pro­blem, at der ikke året før i Augs­burg var valgt en tron­føl­ger. Og der skul­le gå et halvt år, før Karl V. i juli af kur­fyrster­ne blev valgt til ny kon­ge – kej­ser blev man først, når man var kro­net – helst af Paven.. Det var kur­fyrst Fri­edrich, der sam­men med kur­fyr­sten af Tri­er året før hav­de for­hin­dret val­get – Tri­er for­di man ønske­de den fran­ske kon­ge, Franz 1, valgt – Fri­edrich for­di han vid­ste, at Paven meget nødigt vil­le have en ny Habs­bur­ger som Pave. Paven var jo også poli­tisk fyr­ste i Pave­sta­ten – der var ved at bli­ve omrin­get af Karls besiddelser.
Den 28.juni 1519 blev den kun 19-åri­ge Karl V. så enstem­migt valg til ny tysk kon­ge. Årsa­gen til sej­ren var dels, at han var en Habs­bur­ger og den­ne slægt hav­de nu nær­mest ”tra­di­tion” for at bli­ve valgt til kej­ser­po­sten. Så blev Karl anset for mere ”tysk” – selv­om både Franz og Karl var fransk­ta­len­de — og ende­lig blev der brugt en for­mue fra Habs­bur­ger­nes side på at bestik­ke de vak­len­de kurfyrster..
Den 23.oktober 1520 – alt­så mere end et år efter — bli­ver Karl så ende­lig kro­net i dom­kir­ken i Aachen af ærke­bi­skop­pen af Köln – her får vi alt­så den linje til­ba­ge til Karl den Sto­res kro­ning i år 800, som de tysk-romer­ske kej­se­re ønske­de at vise. Men fak­tisk var Karl V. de næste ti år kun ”udvalgt kej­ser” – som Karl den Sto­re i år 800 skul­le man kro­nes af Paven i Rom for at være helt ”rig­tig” – og det ske­te først i febru­ar 1530 i Bologna.
Den 27.januar 1521 åbnes så Rigs­da­gen i Worms.
Kil­de 1: Karl 5.s indstævningsskrivelse
Karl, af Guds nåde udvalgt Romersk Kej­ser, til alle tider Rigets For­ø­ger osv.
Vel­vi­se, kære ihukom­me­li­ge. Siden Vi og det Hel­li­ge Riges stæn­der, nu her for­sam­le­de, har taget sig for og beslut­tet af dig at mod­ta­ge under­ret­ning ved­rø­ren­de de lær­dom­me og bøger, der i den sene­re tid er udgå­et fra dig, har Vi givet dig umid­del­bar sik­ker­hed og lej­de, som vi hoslagt [1] til­sen­der dig, til at kom­me her­til og atter her­fra til dit sik­re opholds­sted, fri for Os og Riget, med det ønske, at du med det før­ste vil begi­ve dig på vej, så at du inden for de 21 dage fast­sat i det­te Vort lej­de vis­se­lig er her hos Os og ej ude­bli­ver, ej hel­ler er bekym­ret for nogen vold og uret, da Vi vil fast beskyt­te dig ved Vort før­nævn­te lej­de og også ende­lig for­la­de Os på det­te dit kom­me, og du hand­ler deri efter Vor oprig­ti­ge mening.
Givet i Vor og Rigets stad Worms på den sjet­te dag i marts måned. I året osv 1500 og i det enogty­ven­de, i Vor rege­rings andet år.
Efter hr.Kejserens befa­ling har jeg, Albert, Kar­di­nal af Mainz, ærke­kans­ler, egen­hæn­digt underskrevet
Kil­de 2: Rigs­da­gen i Worms 1521
Den 17.april ind­før­tes Lut­her i for­sam­lin­gen og blev straks spurgt, om han vil­le ved­ken­de sig for­fat­ter­ska­bet til en del frem­lag­te skrif­ter, om om han vil­le fast­hol­de deres ind­hold eller til­ba­ge noget der­af. Han sva­re­de her­på: Når man for­lan­ger af mig, at jeg fuld­stæn­digt skal aner­ken­de eller til­ba­ge­kal­de alt det, som man mener har talt imod Skrif­tens vid­nes­byrd, så er det et spørgs­mål, der angår tro­en og sjæ­le­nes frel­se og Guds ord, det stør­ste i him­me­len og på jor­den, som vi der­for alle bil­lig­vis[2]  må ære. Der­for vil­le det være ube­sin­digt og far­ligt for mig at sige noget uden over­læg[3]; for uden over­vej­el­se kun­ne jeg måske kom­me til at sige min­dre, end sagen kræ­ver, eller mere, end der stem­mer med sand­he­den, og beg­ge dele vil­le bevir­ke, at jeg vil­le ram­mes af Kri­sti ord: Hvem der for­næg­ter mig for men­ne­sker, ham vil jeg også for­næg­te for Den him­mel­ske Fader. Der­for beder jeg under­da­nig Deres kej­ser­li­ge majestæt om frist til over­vej­el­se, for at jeg må kun­ne sva­re rede­ligt på spørgs­må­let uden at træ­de Guds ord for nær og brin­ge min sjæl i fare.
(Den­ne bøn til­sto­des Lut­her, og den 18.april udtal­te han: )
Hvis jeg i min uvi­den­hed skul­le for­søm­me at give nogen de ham til­kom­ne tit­ler eller måske stø­de an mod hof­skik­ke og –sæder, så beder jeg mig nådigst und­skyldt, for jeg har ikke levet ved fyrste­hof­fer, men i en mun­kevrå[4].… Når jeg skal besva­re det andet spørgs­mål, beder jeg Deres Majestæt og Deres Højhe­der betæn­ke, at mine bøger ikke alle hører til én klas­se. I nog­le har jeg så enfol­digt og evan­ge­lisk skre­vet om den rene tro og et fromt, kri­ste­ligt liv, end selv mine mod­stan­de­re ikke kan andet end aner­ken­de dem for nyt­ti­ge og uska­de­li­ge, ja vær­di­ge at læses af krist­ne … Vil­le jeg nu begyn­de at til­ba­ge­kal­de dem, gode Gud, hvad gjor­de jeg da andet end ale­ne af alle men­ne­sker at for­døm­me den sand­hed, som ven og fjen­de i lige grad bekender? ….
Den anden klas­se af mine skrif­ter ret­ter sig mod pave­døm­met og papi­ster­nes[5] optræ­den som mod men­ne­sker, der ved deres slet­te lære og eksem­pel har ført kri­sten­he­den ånde­ligt og legem­ligt i for­dær­vel­se. For det kan ingen næg­te og skju­le, da jo dog alles erfa­ring og alver­dens kla­ger bevid­ner det, at ved Pavens bud og men­ne­skers lær­dom­me er de tro­en­des samvit­tig­hed jam­mer­lig ble­vet fan­get, mart­ret[6] og pla­get, samt at ejen­dom og gods også i det­te vort berøm­me­li­ge tyske folk med utro­ligt tyran­ni er ble­vet røvet og sta­dig på oprø­ren­de måde bli­ver røvet.… . . Vil­le jeg til­ba­ge­kal­de dis­se skrif­ter, så vil­le jeg ikke gøre andet end øge tyran­ni­et og slå vin­du­er og døre op på vis gab for den­ne ryg­ge­s­løs­hed, så den kan bre­de sig end­nu vide­re og mere utilslø­ret, end den hidtil har vovet det .…
Den tred­je grup­pe omfat­ter de bøger, som jeg har ret­tet mod enkel­te pri­va­te og sær­li­ge per­so­ner, der har arbej­det på at støt­te det romer­ske tyran­ni og under­gra­ve det af mig lær­te kri­ste­li­ge liv. Jeg beken­der at have været mere bidsk mod dem, end det søm­mer sig for den krist­ne reli­gion og beken­del­se. For jeg gør ikke mig selv til hel­gen, og jeg taler ikke om mit eget liv, men om Kri­sti lære. Men hel­ler ikke til at til­ba­ge­kal­de dis­se har jeg ret, da det ved min til­ba­ge­kal­del­se kun­ne ske, at tyran­ni og ryg­ge­s­løs­hed i ly af mig kun­ne her­ske end­nu gru­som­me­re over Guds folk end før.
… Jeg beder da for Guds barm­hjer­tig­heds skyld Deres kej­ser­li­ge Majestæt, de højbår­ne her­rer og hvem der ellers, høj eller lav, vil aflæg­ge vid­nes­byrd, at de vil brin­ge mine vild­fa­rel­ser frem for lyset og gen­dri­ve dem med de pro­fe­ti­ske og evan­ge­li­ske skrif­ter. Bli­ver jeg belært, så vil jeg ger­ne til­ba­ge­kal­de enhver vild­fa­rel­se og vil selv være den før­ste til at kaste mine bøger på ilden.
Her­med befa­ler jeg mig til Deres kej­ser­li­ge Majestæt og nåde og beder i ydmyg­hed om ikke at tåle, at jeg ved mine mod­stan­de­res kneb uden grund bli­ver for­hadt for Dem.
(Da der nu blev kræ­vet et direk­te svar af Lut­her, udtal­te han: )
Da Deres kej­ser­li­ge Majestæt og Deres Nåder for­drer et jævnt svar, så vil jeg give et sådant uden horn og tæn­der på føl­gen­de måde: Med­min­dre jeg bli­ver over­be­vist ved de hel­li­ge skrif­ters vid­nes­byrd eller ved kla­re grun­de (for jeg tror hver­ken Paven eller kon­ci­ler­ne ale­ne, da det er vit­ter­ligt, at de ofte er faret vild og har mod­sagt hin­an­den) så er jeg oevr­be­vist ved de af mi anfør­te skif­ter, og min samvit­tig­hed er fan­gen i Guds ord. Til­ba­ge­kal­de kan og vil jeg der­for ikke, for det er hver­ken sik­kert eller ufar­ligt at hand­le imod samvit­tig­he­den. Gud hjæl­pe mig. Amen!
(Fra Deut­sche Rei­chs­tags­ak­ten. Jün­ge­re Rei­he II, s.547 ff)
Fak­tisk fort­sat­te man de næste uge med at fin­de et kom­pro­mis – men den 25.maj kom Edik­tet fra Worms (tysk tekst) — den kej­ser­li­ge prok­la­ma­tion, hvori Mar­tin Lut­her og hans til­hæn­ge­re erklæ­re­des fred­lø­se. Edik­tet bestem­te også, at Lut­hers skrif­ter skul­le bræn­des, og ind­før­te cen­sur med til­ba­ge­vir­ken­de kraft.
Rigs­da­gen i Worms var vig­tig af andre grun­de end Lut­hers optræ­den. Det var på den­ne rigs­dag, kej­ser Karl ori­en­te­re­de om, at han vil­le over­la­de den østrig­ske del af sit rige til bro­de­ren Fer­di­nand. Frem­over kon­cen­tre­re­de Karl V. sig alt­så i høj grad om Spa­ni­en og Spa­ni­ens man­ge, nyvund­ne områ­der i Ame­ri­ka – bro­de­ren Fer­di­nand måt­te tage kam­pen op mod tyr­ker­ne, der otte år efter Rigs­da­gen i Worms stod for­an Wiens mure.
Lut­her selv blev ”kid­nap­pet” på vej­en til­ba­ge, til­brag­te det næste år på Wart­burg, hvor han bl.a. over­sat­te Det nye Testa­men­te fra græsk til tysk og udar­bej­de­de en præ­di­ken­sam­ling på tysk – et vig­tigt punkt for ham var jo, at folk selv skul­le kun­ne læse i Bibe­len og se, hvad der fak­tisk stod.
Året efter vend­te han til­ba­ge til Wittenberg.
Se mere: https://www.kristendom.dk/luther | http://www.folkekirken.dk/om-troen/reformation/luther/luthers-liv
Lut­her is a 2003 bio­pic about te life of Mar­tin Lut­her (1483–1546) star­ring Joseph Fien­nes. It was an inde­pen­dent film par­ti­al­ly fun­ded by Thri­vent Finan­ci­al for Lut­he­rans. Te film covers Luther’s life from his beco­m­ing a monk in 1505 to te Diet of Augs­burg in 1530.
Te film begins during a thund­er­storm in 1505, as Lut­her is retur­ning to his home. For fear of losing his life in te storm, Lut­her com­mits his life to God and beco­mes an Augusti­ni­an monk.
In te next sce­ne, it is 1507 and Lut­her is a monk in Erfurt. During his time at te mona­ste­ry, he is con­stant­ly troub­led by viewing God as a God of hate and ven­ge­an­ce. Mar­tin is encou­ra­ged by Johann von Staupitz, an older monk who is his super­visor and men­tor. Staupitz tells Lut­her to look to Christ inste­ad of himself.
Later Lut­her deli­vers a let­ter for Staupitz to Rome, whe­re he beco­mes troub­led by te wick­ed lifesty­les of tho­se in te city. He also views te skull belie­ved to be that of John te Bap­tist and pur­cha­ses an indul­gen­ce. It is during this time that Lut­her begins to question te vera­ci­ty of indulgences.
Retur­ning to Ger­ma­ny, Lut­her is sent to Wit­ten­berg, whe­re he begins to teach his con­gre­ga­tion that God is not a God of hate, but a God of love. Lut­her begins to emp­ha­size te love of God inste­ad of his judgment.
John Tetzel then comes clo­se to Luther’s town, whe­re he sca­res te peop­le into buying indul­gen­ces. (Te pro­ce­eds will be used to build St. Peter’s Basi­li­ca in Rome, and to recover te Hohen­zol­lern bri­bes to te Holy See, advan­ced by Fug­ger, for te inve­sti­tu­re of Arch­bis­hop Albert of Mainz and Mag­de­burg). In his church, Lut­her deno­un­ces te indul­gen­ces, cal­ling them “just a pie­ce of paper.” He then posts his 95 te­ses on te door of te church, cal­ling for an open deba­te regar­ding te indul­gen­ces. For this act, Lut­her is cal­led to Augs­burg, whe­re he is questio­ned by church officials.
After his excom­mu­ni­ca­tion, Pope Leo X orders Lut­her to be deli­ve­red to Rome, but Prin­ce-elector Fre­de­ri­ck te Wise of Saxo­ny pro­tects him by moving him into Wart­burg Cast­le. Fre­de­ri­ck and Char­les V deci­de that Lut­her will be tri­ed at te diet of Worms.
After his tri­al at Worms, Lut­her is for­ced into hiding by Fre­de­ri­ck te Wise at te Wart­burg, whi­le his for­mer pro­fes­sor, Andreas Karlstadt, encou­ra­ges te Gre­at Pea­sants’ Revolt against te oppres­si­ve nob­les. Lut­her, sho­ck­ed by te revolts, encou­ra­ges te prin­ces to put them down. Meanwhi­le, Lut­her trans­la­tes te Bib­le into German.
After Lut­her mar­ri­es Kat­ha­ri­na von Bora, a for­mer nun, Char­les V sum­mons te evan­ge­li­cal Prin­ces of te Holy Roman Empi­re to te Diet of Augs­burg, so he can for­ce them to out­law Pro­te­stan­tism and te Ger­man Bib­le. Te nob­les refu­se, and Char­les is for­ced to allow te nob­les to read their Augs­burg Confession.
Te film ends with te fol­lowing words:
What hap­pe­ned at Augs­burg pus­hed open te door of reli­gious fre­edom. Mar­tin Lut­her lived for ano­t­her 16 years, prea­ching and tea­ching te Word. He and Kat­ha­ri­na von Bora enjoy­ed a hap­py mar­ri­a­ge and six chil­dren. Luther’s influ­en­ce exten­ded into eco­no­mi­cs, poli­ti­cs, educa­tion and music, and his trans­la­tion of te Bib­le beca­me a foun­da­tion sto­ne of te Ger­man language.
Today over 540 mil­li­on peop­le wors­hip in chur­ches inspi­red by his Reformation.
00: Fil­men star­ter med Lut­hers uvej­rs­op­le­vel­se og klosterløfte
05: Lut­hers kri­se: Hvor­dan fin­der jeg en nådig Gud – hvor­dan gør jeg mig fortjent til Guds nåde
08: Lut­her i Rom 1511
12: Til­ba­ge i Erfurt
14: Lut­her over­flyt­tes til Augusti­n­er­klo­stret i Wittenberg
27: Paven i Rom
31: Tetzel sæl­ger afladsbreve
39: Lut­her slår sine 95 teser op på kir­ke­dø­ren i Wittenberg
46: Lut­her ind­kal­des under Rigs­da­gen i Augs­burg 1518 til sam­ta­le hos Kar­di­nal Caje­tan, der kræ­ver, at han til­ba­ge­kal­der sine teser – Lut­her nægter
1.23: Lut­her på Wartburg
1.32; Bon­de­kri­gen – fil­men postu­le­rer, at Lut­her føl­te sig misforstået
1.39: Lut­her hos kur­fyrst Fri­drich af Sachsen
1.43: Pave Leo 10.dør
1.45: Rigs­da­gen i Augs­burg – Lut­her kan som band­lyst ikke selv del­ta­ge, så det bli­ver Phi­lipp Melan­ch­t­hon, der del­ta­ger på Lut­hers veg­ner og over­ræk­ker ”Den augs­burg­ske Tros­be­ken­del­se – se http://www.lutherdansk.dk/trellix/id58.htm
[1] Stæv­nin­gen var ledsa­get af et lej­de­brev til ”Dr.Martin Lut­her af augustinerordenen”
[2] Bil­lig­vis — anstændigvis
[3] Uden over­læg – uden grun­dig overvejelse
[4] Vrå er en fat­tig og beske­den bolig
[5] Papi­ster er en ned­sæt­tel­se beteg­nel­se for dem, der blindt føl­ger Paven
[6] Mart­ret – påført sorg og bekymringer
[1] Lut­her mener i begyn­del­sen, at Paven selv­føl­ge­lig ikke kan være viden­de om det­te mis­brug af aflad­stan­ken Når han skri­ver, at Paven aldrig vil­le accep­te­re, at Peter­skir­ken blev udført ”af sine fårs skind, ben og kød” så hen­vi­ses der til tan­ken om, at Paven som Peters efter­føl­ger skal være ”hyr­de for Kri­sti får” (Johan­nes-evan­ge­li­et kap.21 vers 16–17 – og dis­se får er jo nu det rene ”skind og ben” ved at bru­ge alle deres pen­ge på unyt­ti­ge afladsbreve.
[2] Bre­vet er i sin hel­hed udgi­vet på Systi­me i 2011 – over­sat og med ind­led­ning og kom­men­ta­rer ved Carl Fre­de­rik Wiwe.
[3] Dani­el i Baby­lon hen­vi­ser til den ret­fær­di­ge isra­e­lit Dani­el , der føres i land­flyg­tig­hed til Bay­lon, men beva­rer sin ret­te tro. Baby­lon bli­ver i tra­di­tio­nen til ugu­de­lig­he­dens høj­borg – se Thie­decke, John­ny: Irak. Histo­rie – Reli­gion – Sam­fund. Pat­heon 2015 s.82ff
[4] Syl­ve­ster Mazzo­li­ni var telo­gisk råd­gi­ver for Pave Leo, der hav­de udstedt fle­re skrif­ter om Pavens magt vendt mod Luther.
This aut­hor does not have any more posts.
Arkiveret i kassen med Luther 2017
Hørings­svar #2 fra Histo­ri­e­læ­rer­for­e­nin­gen for gym­na­si­et og HF
Skriv et svar Annuller svar
Din e-mailadresse vil ikke blive publiceret. Krævede felter er markeret med *
Fremmedkrigere - Danskere i krig under andre faner
Rejsekursus: Iran i fortid og nutid (AFLYST)
Sparring med fagkonsulent Karen Steller Bjerregaard.
For ALLE gymnasiale historielærere, det kræver ikke medlemskab af historielærerforeningen, kun en konto her på hjemmesiden.
Copyright © 2022 Historielærerforeningen
Administrer samtykke til cookies
For at give dig de bedste oplevelser bruger vi "cookies" til at huske, hvilke sider du besøger. Vi sælger eller videregiver ikke data om dig til tredjepart.
Funktionsdygtig Funktionsdygtig Altid aktiv
Den tekniske lagring eller adgang er strengt nødvendig med det legitime formål at muliggøre brugen af en specifik tjeneste, som abonnenten eller brugeren udtrykkeligt har anmodet om, eller udelukkende med det formål at overføre en kommunikation via et elektronisk kommunikationsnet.
Te technical storage or access is necessary for te legitimate purpose of storing preferences that are not requested by te subscriber or user.
Te technical storage or access that is used exclusively for statistical purposes. Den tekniske lagring eller adgang, der udelukkende anvendes til anonyme statistiske formål. Uden en stævning, frivillig overholdelse fra din internetudbyders side eller yderligere optegnelser fra en tredjepart kan oplysninger, der er gemt eller hentet til dette formål alene, normalt ikke bruges til at identificere dig.
Den tekniske lagring eller adgang er nødvendig for at oprette brugerprofiler med henblik på at sende reklamer eller for at spore brugeren på et websted eller på tværs af flere websteder med henblik på lignende markedsføringsformål.
Vælg muligheder Manage services Vælg forhandler Læs mere om disse formål
Godkend Afvis alle cookies Se præferencer Gem præferencer Se præferencer