bg bg bg en ru bg ru bg ru bg bg bg bg bg ru uk bg hbs_cyr uk bg hbs_cyr bg bg ru bg bg bg de bg ru bg ru bg ru bg bg mk bg bg bg bg de bg de bg ru bg bg bg mk bg de bg de bg ru bg ru bg ru bg de bg de mk bg mk bg bg ru ru mk bg ru bg de bg de bg de bg de bg bg bg bg bg mk bg bg ru bg mk bg de bg de bg mk bg bg bg ru de bg de bg bg bg bg bg bg bg bg ru de bg bg de bg de ko bg ko de bg bg bg bg bg bg bg bg bg de bg bg bg bg ru es en es es bg bg en bg ru bg bg bg bg en bg bg bg bg ru bg bg bg bg bg bg bg bg hbs_cyr bg bg bg bg en bg bg en ru en en en en en en en en bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg ru bg en en en en en mk en ru en en bg bg ru fr en ru bg sk en en en sk bg bg ru bg en en en en bg bg
Vanyu Krastevсептември 25, 2013октомври 10, 2018илюстрация, разкази
Не знам къде да си сложа лакътя. Някак си не е измислено – общ подлакътник за две съседни седалки. Все се случва да се докоснем с този отдясно. Светкавично си прибираме ръцете. После аз се опитвам да си сложа лакътя в задната част, надявайки се той да избере предната. Обаче и двамата пак се докосваме в задната. В момента мекият десен подлакътник си стои празен. И двамата сме вперили поглед в сцената и се преструваме, че го преотстъпваме на другия. Поне аз се преструвам. След малко ще си сложа там цялата ръка.
ЕСТРАГОН: Прекрасно местенце. Всичко ти се усмихва. Да се махаме.
ЕСТРАГОН. Вярно. Сигурен ли си, че е тук?
ЕСТРАГОН: Че тук трябва да чакаме.
ВЛАДИМИР: Каза при дървото. Виждаш ли други дървета?
ЕСТРАГОН: Къде й са листата?
ВЛАДИМИР: Трябва да е изсъхнала.
ЕСТРАГОН: Няма да плаче вече.
Такъв декор не бях виждал – едно-единствено дърво. На предната постановка, на която тя ме заведе, бяха измислили на сцената дъжд да вали. Ама като истински, не можах да го различа. Даже бутафорния вятър издуха вихър от листа в публиката. А ламаринените гръмотевици направо ми разтърсиха гръдния кош. Голям екшън.
Предишната театрална постановка не я усетих. Сега обаче нещо ми се сплеска задника. Както и да се въртя все ме боли. Иде ми да стана и да си тръгна. И въпреки всичко оставам, не си тръгвам. Не мога сега да си тръгна, ще чакам. Какво друго да правя?
ЕСТРАГОН: И какво ще правим сега?
Кой е този Годо? Да се показва най-накрая. Поглеждам към нея. Седи до мен и не мърда, вперила е поглед в сцената. И тя май чака Годо. Изглежда задникът не я боли. Изглежда доволна. Хубавица. Нова ми е, едва от няколко седмици. Днес се появи на входа на театъра с артистично накривена баретка. И ми подари суха паста с бележчица: “Благодаря ти, че те има”. Забравила е, че я плеснах по бузата онзи ден.
ВЛАДИМИР: Кажи го, дори и да не е истина.
ЕСТРАГОН: Какво да кажа?
ВЛАДИМИР: Кажи: аз съм доволен.
ЕСТРАГОН: Аз съм доволен.
ВЛАДИМИР: Ние сме доволни.
ЕСТРАГОН: Ние сме доволни. И какво ще правим сега, като сме доволни?
ВЛАДИМИР: Ще чакаме Годо.
Усеща, че я гледам и извърта глава към мен. Същевременно ме стиска за ръката. И пак вперва поглед в сцената. Доволна е, че е на театър. Доволна е, че тази вечер ме измъкна от кофите, в които бъркам лепило и шпакловка. Сложи ме тя на тези кадифени меки седалки, в този топъл, уютен салон. Не ми остави време да изпия една бира, да запаля цигара пред входа. Всъщност тя си мисли, че ме е измъкнала от кофите, но аз още съм в тях. Не мога да изляза, на техните дъна съм. И ги стържа с мистрия.
ЕСТРАГОН: Позна, позна! Какво трябва да познавам? Влачил съм кучешкия си живот все в една пустиня! А ти искаш да виждам и различните подробности от пейзажа! Погледни я тая гадост! Никога не съм излизал от нея!
Да я целуна ли сега? Май няма да е прилично. Пък и тя още не умее да си движи езика. Стрелка го навътре ужасно бързо, все едно проверява дали нещо може да я изгори. Неопитна е. Аз пък съм неопитен тука. Тези двамата на сцената какво искат да кажат, да му еба майката?
ВЛАДИМИР: Чакай… целунахме се… бяхме доволни… доволни… какво ще правим, като сме доволни… ще чакаме… чакай… ще си спомня… чакаме… сега, като сме доволни… ще се сетя…
чакай… а, да! Дървото!
ВЛАДИМИР: Не си ли спомняш?
ЕСТРАГОН: Нищо не виждам.
ВЛАДИМИР: Нали вчера беше черно и сухо! А днес е покрито с листа.
ВЛАДИМИР: Само за една нощ!
ЕСТРАГОН: Сигурно е пролет.
ВЛАДИМИР: Но само за една нощ!
Мхм… Явно тези двамцата нищо не си спомнят от предния ден. И не ден, а цял сезон е минал, защото дървото е пуснало листа… Очевидно. Глупаци, изкукали от чакане. Веднага забравят всичко, освен че чакат. Май това е идеята. Защо ми ги пробутват тези? Кой, ако е с всичкия си, може да забравя така? В реалността няма такива работи.
ВЛАДИМИР: И не си спомняш нито една случка, нито едно обстоятелство?
ЕСТРАГОН: Не ме измъчвай, Диди.
ВЛАДИМИР: Нито слънцето? Нито луната? Не си ги спомняш?
ЕСТРАГОН: Сигурно ги е имало както обикновено.
ВЛАДИМИР: И не си забелязал нищо необичайно?
Слънце, луна… От разлигавената душа всичко слиза в слабините и те също стават лигави. Тази вечер може да я чукам. Кожата на дланите ми е като шкурка от силикатната мазилка. Обожавам да докосвам с нея топла, податлива плът. Само трябва да изпием по питие някъде, докато обсъждаме какво сме видели на сцената. Ще й кажа какво мисля наистина, няма да се правя. Постановката не ме хвърля в особен реализъм. За мен тя е само ордьовърът. Надявам се на твърдата реалност на нашите голи движещи се тела.
ВЛАДИМИР: А дали да не си направим упражненията?
ВЛАДИМИР: За да се стоплим.
ЕСТРАГОН: За да се успокоим.
Хайде, ама айде! Толкова им е скучно да чакат Годо, колкото на мен ми е скучно да ги гледам как чакат Годо. Под дървото, както аз си чакам аванса в сянката на трафопоста.
Сухата паста май е омекнала в джоба ми и е омазала бележцицата на моята карасавица. Стискам я пак за ръката. Тя ме поглежда с влюбени очи. Като понатрупа опит ще се чуди имало ли ме е, нямало ли ме е. Краят на постановката е близо. С Годо или без него. Някой ден и тези очи ще плачат от раздяла. Само не знам кога.
ПОЦО: Няма ли най-сетне да престанете да ме тровите с вашите въпроси за времето? Пълна безсмислица! Кога? Кога? Един ден — това не ви ли стига, един ден като всички други той онемя, един ден аз ослепях, един ден ще оглушеем, един ден сме се родили, един ден ще умрем, един ден, това не ви ли стига? Нашите майки ни раждат, клекнали над отворения гроб, светлината блясва за миг и после отново пада нощ…
…поръчай още две бири, пич, че сега идва най-интересното. След пиесата излизаме навън и гледаме как някакъв старец проси на пет метра от изхода, застанал в поза тип “виж каква развалина съм”. И вика: не съм добре, дайте ми за хляб. Мацката спира и почва да се бърка за стотинки. И аз спирам, защото я чакам. Оня нещо живна и почна да ни гъгне. Някаква болест го била изпивала и сега чакал да го довърши. Червейчета го яли, а бинта на крака му с цвят на лайно братче, ужас. А! Глей тука какви устни от пяна са се оформили на ръба на халбата ми. Май нещо ме изпива и мен, ха-ха…ама както и да е. Та нямал близки, разправя просякът, отрекли се от него, чувал само как го ядат червеите и не можел да мигне. Абе гадост! Стоим с мацката втрещени, викам си отиде чукането. Направо си станаха приятелчета с моята, щото той взе да й разправя как мечтаел да седи в купето на топла кола, а жабката да била пълна с вафли. Абе луда работа ти казвам. Мисля си пич, че тя беше одухотворена от пиесата и затова го слушаше толкова време и чакаше да каже още нещо интересно. Иначе нямаше да го погледне. А аз си стоя и я чакам, щото искам да чукам. Разбираш ли? Забравил съм й даже името в оня момент. Пък старецът си чака да го изглозгат червеите. Накрая ни свършиха цигарите. Отиваме до близкия клекшоп и като се връщаме при просяка какво да видим. Оня като ни забеляза, веднага пак застана в позата “глей каква развалина съм” и вика: не съм добре, дайте за хляба. Братче бе, викам му, преди малко си говорихме с тебе двайсет минути, не си ли спомняш?…
ВЛАДИМИР: Тук нещо се е променило от вчера.
ЕСТРАГОН: А ако не дойде?
ВЛАДИМИР: Ще решим нещо. Казвам ти, че тук нещо се е променило от вчера.
ВЛАДИМИР: Я погледни дървото.
ЕСТРАГОН: Човек не може дава пъти да се изкъпе в същата гной.
ВЛАДИМИР: Погледни дървото, ти казвам.
ЕСТРАГОН: Нямаше ли го тук вчера?
ВЛАДИМИР: Разбира се, че го имаше. Не си ли спомняш?
*Цитати от пиесата на Самюел Бекет „В очакване на Годо“
В очакване на Годо, Самюел Бекет, постановка
Публикувано от Vanyu Krastev
Покажи всички публикации от Vanyu Krastev
декември 2, 2013 в 12:00 PM
Този е най-добрия 🙂
декември 2, 2013 в 12:31 PM
Всеки сам си намира най-добрия 😉
Въведете коментара си тук…
Попълнете полетата по-долу или кликнете върху икона, за да влезете:
Имейл (Адресът няма да бъде публикуван)
В момента коментирате, използвайки вашия профил WordPress.com. ( Излизане /  Промяна )
В момента коментирате, използвайки вашия профил Twitter. ( Излизане /  Промяна )
В момента коментирате, използвайки вашия профил Facebook. ( Излизане /  Промяна )
Известяване за нови коментари по имейл.
Известяване за нови публикации по e-mail.
Eyebombing Bulgaria в Instagram
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #streetart #urbanart #googlyeyes #faces #bulgaria #eye
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #googlyeyes #faces #bulgaria #eye #streetart #urbanart
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #streetart #urbanart #googlyeyes #faces #bulgaria #eye #faces
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #googlyeyes #faces #bulgaria #urbanart #urban #streetart #street #eye
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #googlyeyes #faces #bulgaria #eye #streetart #urbanart
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #googlyeyes #faces #bulgaria #eye #streetart #urbanart
Харесай фен страницата във Facebook
Харесай фен страницата във Facebook
Глинена пещ на плажа (първо издание)
Глинена пещ на плажа (второ издание)
Глинена пещ на плажа (трето издание)
Глинена пещ на плажа (четвърто издание)
Дзен и изкуството да хванеш къра
Шешкинград – начин на живеене, който ще ви изненада и разтърси
Трансформация на стария социалистически кибрит
Видео към парчето Gaddamnbeat (Punkt 2018) на артистите от Backpullver
suck in the experience
Enter your email address to follow this blog and receive notifications of new posts by email.
Join 85 other followers
Join 85 other followers
Already have a WordPress.com account? Log in now.
View post in Reader
%d блогъра харесват това: