bg bg bg en ru bg ru bg ru bg bg bg bg bg ru uk bg hbs_cyr uk bg hbs_cyr bg bg ru bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg ru bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg krc mk mk bg bg en bg mk mk mk ru bg bg bg bg ru es en es es bg bg en bg ru bg bg bg bg en mk bg bg bg bg bg hbs_cyr bg bg bg bg en bg bg en ru en en en en en en en en bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg ru bg en en en en en mk en ru en en bg bg ru it en ru bg sk en en en sk bg bg ru bg en en en en bg en bg en bg bg bg hbs_cyr bg
Vanyu Krastevюли 19, 2010май 25, 2016пътеписи
Пак са се събрали няколко поредни почивни дни и на изхода от София, в посока Перник, се е струпала върволица от автомобили. Вали дъжд. Стопът е малко нелеп – всички се движат с нула километра в час и шофьорите имат време дълго да съзерцават мокрите ни фигури край пътя. Толкова сме близо до тях, че направо им влизаме в личното пространство и се чудим накъде да отместим погледи. Освен това е странно да опъваме палци пред един и същ автомобил в продължение на много минути. Целта ни е Гоце Делчев, а от там – село Гърмен на гости на Ванката. След това – пеш из Родопите.
Топ 10 на най-добрите възможни ситуации
Пътешествието ни започва с най-естественото нещо в тази част на света – спира ни пернишки фолксваген Голф. Той ни изкарва от „тапата” и ни оставя на чисто от автозатлачвания място. Стопираме три двойки – аз и Ели, Сту и Цанка, а Дидо и Пепи профучават покрай нас малко по-късно в техния си, разхвърчан стил.
В Гърмен намираме Ванката, вземаме си мастика и през нощта решаваме да крачим 3 километра до село Огняново. Там има открит минерален басейн. Вървим през мрачна циганска махала. Улични хорър лампи чертаят жълти конуси по мокрия калдъръм. Кучетата лаят извън полезрението ни и аха да изскочат зад нас – сърдити и пенести. Полупрозрачни призраци, закачени с щипки върху телта, протягат ръце към нас. Мамят ни да хлътнем навътре между бараките и там да срещнем съдбите си…
Всичко свършва с немощно пропълзяване до съседното село Марчево и опъване на палатки в шубраците край пътя.
Сутринта решаваме, че да вървим на Изток е най-добрата от всички възможни посоки. На пътя ни е легнало село Дебрен и ние потъваме в гъстата родопска кал. Всеки сам си сключва тихо примирие с нея, защото тя, ако реши, може да се прегрупира и да ни погребе. Приемаме условията – подметките да се удебелят и да ходим като роботи. Но тези движения са ни присъщи. Както и това лековато и елегантно да губим посоката и да се лутаме из редките горички. Но това е, защото нямаме конкретни планове за локацията ни из пространството.
По-скоро пространството има планове за нас.
В една от тримерните му области внезапно преплитаме съдби с възрастен мъж, който води подире си муле. Двамата изскачат внезапно иззад горските стволове от измерение наречено „изведнъжотнищото” и меко се включват в нашата безпространственост.
Повеждат ни напряко през хълмовете.
Мулето понася Цанка върху гърба си. Вали си. Мъжът носи синя куртка, а отгоре е наметнал зелена мушама. Някаква цел си има, харесва ни и ни води на потайно място – изоставена черква. Отвън е що-годе запазена, но черчеветата са увиснали и откриват мрачни дупки. Вътрешността е разграбена – олтара е порутен, иконите ги няма, дюшемето зее. Разказва ни, че и християни и мюсюлмани си съжителстват добре по тези краища. Но християните не се грижат добре за храмовете си.
Повежда ни още нагоре по хълма. Влизаме в махала, от която стърчат само дебелите каменни зидове на къщи без покриви. Мястото е призрачно и в него живи души няма. Спираме до стара джамия. Влизаме и стъпваме по плътно застлани, пъстри черджета. Полумракът е нарушен само от правоъгълни струи светлина, нахлуваща през прозорците.
Тук вярата е още жива. Някой се грижи за храма.
Хлътвам в малка, черна дупка и попадам на виещи се тесни стъпала. Във вътрешността на минарето е пълен мрак, пронизан само от правоъгълните слънчеви лъчи на някаква божествена алармена система. Парапетът на върха е нисък, а ширналия се склон под джамията създава илюзия за шеметна височина. Отгоре се виждат назъбените останки от голяма къща – някогашния дом на ходжата, според мулето и загадъчният ни спътник.
Продължаваме нататък и на билото на хълма нагазваме в разорана нива.
Тогава ни се случва едно от онези неща.
Мъжът и мулето спират и казват, че е време да се разделим. Правят „порта” между телата си, през която минаваме един по един, стискаме си крайниците и си пожелаваме различни хубави неща. Нагазваме в синора към едно далечно дърво и полека се отдалечаваме.
Вали тих родопски дъжд.
В гърбовете ни удря родопска песен и осъзнаваме, че сме влезли в третия храм, най-всеопрощаващият. Душата на мъжа с мулето.
Замръзваме под дървото вярващи. Ние – насред една родопска картофена нива, под едно дърво. Мъжът – изчакал ни да се отдалечим, пее с уникален плътен глас, от който вибрираме. Помаха ни с ръка за сбогом и двамата с мулето изчезват в друга тримерна област на пространството.
Няколко секунди мълчим. Дъждът шумоли по листата на дървото.
Продължаваме да крачим към село Крушево. По някое време отново губим координати, но пък координирано си подаваме една 200 грамова хулиганка с ракия. Отново не държим съдбата в ръцете си (обратно на истински напредничавите млади хора), а чакаме тя отново да се намеси и да упъти бедните ни, мокри души.
Този път е дядо със сребърни кучешки зъби.
Язди огромен, бял кон. Снажен е и изглежда като да е направен от желязо. Така един върху друг двамата са високи като водна кула. Старецът е заметнал ватенка и е обул гумени галоши – може би най-ефикасният мирен договор с всепроникващата кал. А тя вече нарушава индивидуалните примирия и агресивно завзема териритории от телата ни. Кафява, жълта, червена, сива, всякаква. Железният старец ни кани да го следваме, а аз, вървейки след него, се чувствам невзрачен, кашкав и неприспособим.
Родопски етюди. Снимка: Дидо
В Крушево стигаме привечер. Дъждът е от най-мрачните и затова опипваме с погледи околността за топла кръчма – малко да се постегнем и после да търсим място за бивак. Всички пътища в селото вече са превзети от елитна кал, която след кратка борба ни изтласква към малка кръчма с миниатюрен тезгях и телевизор. Разполагаме се по пластмасовите столове, раниците оставяме отвън под навеса, защото вътре няма място, пък и да са като защитен вал. Преглъщаме бирите със солети и възкиселички фъстъци.
На синия екран започва футболен мач.
Постепенно тясната кръчмичка започва да се пълни с хора – кални, брадясали, с ботуши и мокри куртки. Лелята зад тезгяха им сипва ракии или коняци и те застават помежду ни. Гледат мача прави, защото сме заели почти всички места (шест души сме, ето колко е малко помещението). Проумяваме, че в типичните вечери крушевци обикновено се побират по масите и столовете. Тази вечер обаче е по-различна. Ние сме там – в техния светая светих и сме им заели „скамейките за молитва”.
Решаваме да се оттеглим към близката бакалия.
Собственикът й е млад мъж на име Владо. В помещението е обособил кътче с три сепарета, напалил е камина. Залепваме за огъня и обграждаме огнището с мокри парцали. Изглеждаме позакъсали. Разговаряме се с нашия домакин и в разгара на вечерта той ни предлага да останем. Изключително гостоприемен и хубав човек. Родил му се е син преди седмица, а жена му ни разсипва топла супа. От вечерята им. Хвърля две цепеници в огъня и ни оставя сами в помещението, сред всичката стока. Разместваме сепаретата и опъваме шалтетата на пода.
Запомнете – Владо от Крушево.
На сутринта отиваме на гости на семейство английски хобити. Семейната двойка от Островите е купила имот в Родопите и има планове да построи комплекс от сгради, сред които и библиотека. Пристигнали с джип за сафари, боядисан като зебра, и няколко дебели книги. В тях пише, как хората могат да си построят домове, без да разчитат на корпорациите за газобетон, мазилки и лепила.
Разчистили тръните, изчакали калта да изсъхне и сами си построили къща, която изцяло да удовлетворява потребностите им от уют. Все пак къщата на един хобит означава удобство. Съобразена с всяка една подробност, за която са се сетили и чудесно персонализирана. Подобно на селцата от хобитски къщички, чиито обитатели изпитват радостта да живеят в близост до природата и нейните дарове.
Къщата е изградена по нетрадиционен начин за тази част на планетата. С кръгла форма е, а където има овални елементи са изваян с ръце, като скулптура. Покривът е направен от греди, разположени по такъв начин, че да се заключват под собствената си тежест – без пирони и други скрепващи елементи. Освен това на върха в централната му част са разположени прозрачни елементи, пропускащи естествената светлина. Стените са изградени с глина.
Всеки детайл е важен за английските хобити.
Прозорците в кухненския кът са разположени така, че докато се мият чинии, да се вижда как гостенинът идва по пътеката откъм входната врата. Седящия на писалището има гледка към Славянка планина. Вътрешността е оптимизирана с разни хобитски хитрини, а на вратата е нарисувано горско божество-пазител.
Съдбата на линдорските зайци
Продължаваме за село Долен. Преди да тръгнем, комшийката на англичаните ни рисува карта на лист от тефтер. В по-голямата част от него разполага първите 500 метра от маршрута, после притисната от пространството сгъчква останалите пет разклона и три села в единия му крайчец. Хубава карта се получи, Дидо я запазва.
Изведнъж пак ни се случва едно от онези неща.
Всичко започва, когато намирам пред краката си малко жълто звънче, закачено на червена панделка. В този момент Ели също открива едно. Вдигаме погледи и разбираме, че сме в центъра на полянка, покрита със стотици звънчета.
Скупчваме се в кръг, за да осмислим ситуацията.
Ето първоначалните наблюдения, с които разполагаме: първо – закътана родопска полянка, достатъчно отдалечена от села и пътища; второ – покрита е с предмети, които на пръв поглед нямат никакво право да са там; трето – тези предмети обикновено висят на шиите на опакованите в златно фолио великденски шоколадови линдорски зайци, обитаващи хипермаркетите.
Скупчваме се в триъгълник, за да осмислим още по-добре ситуацията…
…ами избягали са зайците. Това е. Не са издържали на жестоките посегателства. Статистиката: 80 от всеки 100 човека изяждат първо ушите (за да не могат дружелюбно да махат с тях), всеки шестнайсети отхапва лицата (за да предотвратят всякакво по-нататъшно идентифициране), а всеки пети гризва краката, за да не могат да припкат на воля (и с това да им се изплъзнат). Последното е изключително зверство, но има и още по-лошо – всеки четвърти изяжда първо задника, за да лиши великденския заек от възможността да изрече следните думи:  „Целуни ме отзад!”…
…правим пирамида от тела, за да осмислим още и още по-добре ситуацията…
…в късна доба те са разпорили брезента на тира и скок-подскок са се пръснали из белия свят да търсят един по-добър живот. Планът е бил оцелелите линдорски зайци да се съберат на явката – безлюдната родопска полянка, където да свалят панделките със звънчета – оковите на комерсиалния геноцид. И най-вероятно да продължат живота си край синорите на картофените ниви…
…разтуряме формацията, вземаме малко от заешките артефакти и продължаваме по пътя си. Често преминаваме покрай нелегални изкопи за добив на облицовъчни каменни плочки. Цялата гора е надупчена от тях, а готовите палета стоят край пътя и могат да се купят за по петдесетина лева.
Медът, циганката и концлагеристът
Стигаме в село Долен и пием по бира с местните в кръчмата. Лепва ни се един тип, който въодушевено ни предлага да си спретнем пиене с жени, гайди и билярд. Измъкваме се от все по-нарастващият му ентусиазъм и брилянтните му идеи и излизаме от селото. Естествено – вали дъжд, а ние крачим по асфалтов път към Сатовча. Избираме си място край реката и правим лагер. Отмъкваме малко потрошени палета и греди от един навес и наклаждаме хубав огън. Край него задимяват мокри чорапи.
По бира с местните в с. Долен. Снимка: Дидо
Сутринта ни дарява с мед от глухарчета. Докато сгъваме палатките по полето ни доближават баба и дядо. Те си имат Москвич и ходят с него за билки. Мен и Ели ни качват до Сатовча и ни подаряват за из път бурканче с вълшебната отвара. Сядаме с тях да изпием по едно кафе край бензиностанцията, а в краката ни се свива като котка една престара, беззъба циганка. В костеливите й пръсти потъва един лев. За насъщния.
В пътешествието ни се включва Валери – приятел, художник и фотограф. Нахлува с автомобила си, и ни отнася към Ягодина, след това към Беден (Беден-Беден) и накрая към Широка Лъка. Там, на каменния парапет, край улицата, снимам човекът от Белене. Ето и неговата история – като дете редицата за разстрел в трудовия концлагер е прекъсната точно до неговия ред. Оцелял е по чудо, но е заличен в регистрите (кои регистри?) – води се мъртъв, но всъщност не е. Ето го пред мен – жив, нездрав, клошар, пие му се. От София, но екстрадиран по тея краища. Изпраща ме до някакъв архив на гара Подуяне да проверя за него и достоверността на историята му. Отидох да хапна боб. Май още съжалявам, че не се разрових с детайли в разказа на беленския концлагерист.
Последната нощ преспахме до пътя, зад един светещ, християнски кръст.
История, която разказва Пепи: Учителка в родопско село дава на децата да напишат съчинение за най-интересното нещо, което им се е случило през ваканцията. Ето пълният текст на едното от тях: „Есен е. Пристигна кардиото.” Малчуганът твърде красноречиво описва най-значимото събитие в този край на света – пристигането на големите камиони със зеле (кардио). Тогава е единственият шанс местните да разменят картофите си с кардио и да го сложат в каците за зимата.
От тази купчина прекрасни камъни решихме да си построим човекоподобен робот. За да ни носи раниците. Роботът още е там и срещу чаша бира всеки може да научи точната му локация. Както и да го активира с хардуерния ключ (малка ръбата скаличка), който се съхранява от Дидо.
Родопски етюди. Снимка: Дидо
Деца от дом за сираци
Ву-ду плашило. Снимка: Дидо
Родопи, етюд, зайци, линдор, пътешествие, хобити, храм
Публикувано от Vanyu Krastev
Покажи всички публикации от Vanyu Krastev
Въведете коментара си тук…
Попълнете полетата по-долу или кликнете върху икона, за да влезете:
Имейл (Адресът няма да бъде публикуван)
В момента коментирате, използвайки вашия профил WordPress.com. ( Излизане /  Промяна )
В момента коментирате, използвайки вашия профил Twitter. ( Излизане /  Промяна )
В момента коментирате, използвайки вашия профил Facebook. ( Излизане /  Промяна )
Известяване за нови коментари по имейл.
Известяване за нови публикации по e-mail.
Eyebombing Bulgaria в Instagram
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #streetart #urbanart #googlyeyes #faces #bulgaria #eye
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #googlyeyes #faces #bulgaria #eye #streetart #urbanart
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #streetart #urbanart #googlyeyes #faces #bulgaria #eye #faces
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #googlyeyes #faces #bulgaria #urbanart #urban #streetart #street #eye
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #googlyeyes #faces #bulgaria #eye #streetart #urbanart
Eyebombing Bulgaria #eyebombing #googlyeyes #faces #bulgaria #eye #streetart #urbanart
Харесай фен страницата във Facebook
Харесай фен страницата във Facebook
Глинена пещ на плажа (първо издание)
Глинена пещ на плажа (второ издание)
Глинена пещ на плажа (трето издание)
Глинена пещ на плажа (четвърто издание)
Дзен и изкуството да хванеш къра
Шешкинград – начин на живеене, който ще ви изненада и разтърси
Трансформация на стария социалистически кибрит
Видео към парчето Gaddamnbeat (Punkt 2018) на артистите от Backpullver
suck in the experience
Enter your email address to follow this blog and receive notifications of new posts by email.
Join 85 other followers
Join 85 other followers
Already have a WordPress.com account? Log in now.
View post in Reader
%d блогъра харесват това: