bg bg hbs_cyr bg fi ru bg bg bg ru bg bg uk hbs_cyr bg en bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg bg en bg bg bg bg bg bg ru en en en en bg bg bg
Хората в унес или измерението на нищо случването - Хули Леонис
Nov 10, 2021 | Uncategorized | 0 comments
Направи ми силно впечатление един феномен, който бих искал да споделя с вас. Той се свързва с едно осъзнато излизане от живота и заставане на една привидно безопасна позиция, където човек, душата му и съзнанието му спират, защото смятат, че за първи път са в безопасност.
Спират, за да си починат малко.
Животът е една истинска приказка и като във всяка приказка има обрати, добри и лоши енергии, предизвикателства, пред които се изправя личността. Има ги и тези магични моменти, в които смятаме, че животът ни така се стича, но реално ние избираме или не избираме какво да се случи.
Точно това се случва в момента на кратката почивка. Изтормозената душа, която не е имала любов, покой и не е можела да си поеме въздух, в един момент намира място, в което спира, за да си почине, но забравя да продължи… Остава на това място завинаги…
Ако това място бъде открито в късна възраст на човек, примерно след 70та му година, това може да бъде и едно райско място за покой, усамотение, равносметка. В тази възраст, след голямото случване в живота, е дори препоръчително да има момент на спиране, на покой, на забавяне на скоростта. Проблемът е, ако това спиране дойде много по-рано.
Има хора, които спират в пубертета, други в 20те или 30те си години. Спирането обикновено се свързва с някаква самостоятелност, която най-накрая е придобита. Тя идва след силно изтощаващ, в емоционален план, период. Ще дам пример.
Дама, живяла в бедност, най-накрая намира работа, която й дава умерено спокойствие. Тя решава да остане на нея и да си почине, а след това да продължи живота си.
Господин, преминал през много емоционални разочарования, избира да живее сам, да се забавлява, да не се обвързва. Решава да го направи за малко и след това да продължи.
Семейство емигрира, защото търси по-добро решение за себе си и за децата си. Премества се в нова държава и там започва от най-ниското стъпало, което в сравнение с живота в родната държава, им се струва задоволително.  Решават да останат на това стъпало за малко и след това да продължат.
Мога да дам още много примери, но мисля, че добре се разбира тенденцията. Важното е какво следва. Голяма част от хората потъват в този момент и не продължават напред. Те спират там. Спират в този момент на поносима болка, на поносим ужас, на поносимо ежедневие, на поносима среда, защото този момент идва след много непоносим период.
Този момент е като магическо блато. Той иска да задържи човека в него, иска да черпи от силите му, иска да го накара да остане в състояние на унес, на съзерцание на живота, но без да участва в него. Този момент предполага повторяемост – сякаш вие постоянно живеете това, което сте научили до него, но колкото и години да минат, вие не можете да излезете от него.
Този момент може да се свързва с местоработата ви, с начина, по който избирате партньори, типа връзки, отношението ви към парите, връзката с близките, децата и семейството, т.н.
Представете си, че животът се случва пред вас, а вие сте на около два километра от него и седите там замръзнали. Когато замръзнете, започвате да умирате. Първа е духовната смърт и тя е най-страшна. Физическата може да се забави с десетилетия, но това няма да има значение, защото вие никъде не отивате, тя ще ви намери точно там, където сте умрели духовно.
Хората, намиращи се в унес, са си поставили таван на случването в живота, а този таван е много нисък. Поставили са го, защото така им се струва, че упражняват контрол в живота си. Всеки, който мисли, че контролира живота, всъщност се страхува да живее, защото животът е по-голям от нас, а ние просто можем да следваме енергията му, но никога да го контролираме.
Хората, намиращи се в унес са много уплашени, вцепенени, често имат проблеми с гъвкавостта на тялото, килограмите, т.н. Те смятат, че ако нещо не се случва в живота им, то е така, защото „ така се е подредил живота им“, те не носят отговорност, те очакват нещо да им се случи, НО не биха позволили да се случи, защото ги е страх да излязат от момента на замръзване.
Други от тях живеят с „единствената надежда, която им е останала“ и без която „ биха се гръмнали, ако им бъде отнета надеждата“. Това е надеждата, че нещо ще се промени отвън и ще ги направи щастливи. Надяват се, че политическата система ще се промени и ще ги направи богати, че някой ще се влюби в тях, че ще ги люби страстно, че ще ги направи щастливи. Това са хората в ролята на допълнение. И дори да има това случване, което те очакват, те пак не са доволни, защото другата страна си е изпълнила намерението, а те като допълнение, което никой не пита за нищо, пак за недоволни. Никой няма да ви направи подлог, ако вие не решите са вземете тази роля.
Това е животът в унес. И, да, той създава усещане, че вие упражнявате контрол и сте в силната позиция, но реално, като енергия, вие седите на един бряг, гледате във водата със зареян поглед и не помръдвате. И пак, в енергиен план, чакате Смъртта да дойде, да ви потупа нежно по рамото и да ви каже с майчински глас:“ Време е! Хайде да тръгваме“  Вие ще сте доволни, защото тя е решила кога и как, а вие просто в чакате!
И след като прочетете всичко това, ще сте изумени какви хора има на тази земя. Възможно ли е изобщо да има такива? А очевидната скрита истина е, че има и това сте точно ВИЕ!
Надявам се, че за някои от вас този текст ще е пробуждането, което ще ви накара да станете от плажа и да извървите двата километра до живота и да се върнете в него.
За другите съм сигурен, че ще го прочетат, ще ми се ядосат, не за дълго, и пак ще вперят погледа си в безкрайността на водната пустош, която виждат, в метафоричен план, пред себе си.
Да живее животът! Viva la Vida!
Войната в себе си
Да напуснеш 3Д: Разскачването с бащата
Готови ли сте за лечение на страховете?
Моята равносметка за 2021г