hu es hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu pl hu hu hu hu en hu hu hu hu hu ms hu hu hu hu pl hu es hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu es hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu es hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ro hu fi hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ro hu fi hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en en en en en en en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en cs en en en en en en en pl en en en en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en cs en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en en en en hu en en en en en en en hu en en en en en en en en en en en hu en en en en en en hu hu hu hu hu nl hu hu hu hu hu hu en en hu hu hu en hu hu hu hu hu pl hu en hu hu hu en cs de hu hu pl hu hu da hu hu de hu hu de ast de hu bg en de hu en hu ast de hu hu pl pt cs en fr sv en hu en en pl hu en cs de hu fr hu fr ru en de en ru ru en fr it de sv de hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en nl am an da ar arz en az ku uz ru sv bg bn br hbs_lat ca mzn tt hbs_lat vi cy da de el eo es et eu fa fi fr da fy de lt he hi hbs_lat tl hy it id es is it ja sv ka kk ko cs it lt lv en en ml be mr ms nl nb nb fr it ta pl pnb pt ro ru en sd hbs_lat si en sk sl fy sq hbs_lat sv hu ta en th ceb tr oc en ug fy ur uz vi pl zh zh zh fr zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
II. Miklós orosz cár – Wikipédia
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2022. szeptember 15.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
Minden oroszok császára, lengyel király, finn nagyherceg
1894. november 1. – 1917. március 15.
1918. július 17. (50 évesen)
Mihail Alekszandrovics Romanov orosz nagyherceg
Olga Alekszandrovna Romanova orosz nagyhercegnő
A Wikimédia Commons tartalmaz II. Miklós témájú médiaállományokat.
II. Miklós vagy II. Nyikolaj (oroszul: Hиkoлaй II), teljes nevén Nyikolaj Alekszandrovics Romanov (oroszul: Hиkoлaй AлekcaHдpoBич PoMaHoB; Szentpétervár, 1868. május 8. – Jekatyerinburg, 1918. július 17.), a Holstein–Gottorp–Romanov-házból származó orosz nagyherceg, aki 1894 és 1917 között az Orosz Birodalom utolsó cárja, hivatalos uralkodói címe szerint egész Oroszország császára (ИMпepaTopъ Bcepocciйckiй - Imperator Vszerosszijszkij), valamint lengyel király és finn nagyherceg. 1917-ben lemondott a trónról, és ezzel Oroszországban megszűnt a monarchia. 1918-ban a bolsevikok kivégezték családjával együtt Jekatyerinburgban. 2000. augusztus 14-én az Orosz ortodox egyház szentté avatta őt és családját.
II. Miklós édesapja III. Sándor, édesanyja Marija Fjodorovna cárné (eredetileg Dagmar dán királyi hercegnő) volt. Édesanyja révén szoros rokonságban állt az angol királyi családdal (Marija Fjodorovna nővére, Alexandra angol királyné lett, fia, V. György így Miklós unokatestvére volt, innen az óriási hasonlóság kettejük között).
„Isten fiúval ajándékozott meg minket, akinek a Nyikolaj nevet adtuk a keresztségben. Az örömünk leírhatatlan.”[1] – emlékezett III. Sándor fia születésére. Amikor Miklós világra jött, édesapja még csak trónörökös volt, így nagybátyjainak nem kellett felesküdniük rá, mivel ez az eskütétel csak a cárevicsek kiváltsága volt.
Miklós félénk, visszahúzódó ember volt, aki utálta a nyilvánosságot. Cárevicsként kötelességtudóan részt vett a minisztertanács ülésein és elnökölt az éhínség megszüntetésére létrehozott bizottságban, de legszívesebben a szabadban barkácsolt. 1890 és 1891 között európai és kelet-ázsiai körútja során egy elmebeteg japán rendőr merényletet kísérelt meg ellene; emiatt erős ellenszenv ébredt benne a japánok iránt.
Boldogabb vagyok, most, hogy elmondhatom, végre csatlakoztam a sereghez, és minden nappal egyre jobban hozzászokom a tábori élethez.
– Miklós levele édesanyjához, 1887 nyara[2]
A nagyherceg egyik tanítómestere Pobedonoszcev, a Szent Szinódus egyik főügyésze volt. A nevelő (ahogy Miklós is) azon a véleményen volt, hogy az egyeduralom Isten elrendelése, és csak ezzel lehet működőképes egy akkora birodalom, mint Oroszország. Miklós katonai képzése 1884-ben kezdődött meg, amikor a cári testőrséghez küldték. Később a Preobrazsenszkij gárda, valamint a huszártestőrség tagja lett.
Miklósnak a szülei Ilona orléans-i hercegnőt akarták feleségként, ámde Miklós nem őt, hanem Alix hesseni hercegnőt szerette. Bár Miklós szülei ellenezték a házasságot, III. Sándor fia boldogságára való tekintettel beleegyezett a frigybe.
Miklós és Alekszandra Fjodorovna koronázása a Kremlben, 1896-ban
Miklós 1896. május 26-ai koronázását szörnyű tragédia árnyékolta be. A Moszkva melletti Hodinka-mezőn az ajándékokra váró sok ezer ember halálra taposta egymást.
A cár mindennap lelkiismeretesen kihallgatta a minisztereit, és nemegyszer saját kezűleg írta meg a leveleit. Legtöbb minisztere udvariasnak, ámde nagyon határozatlannak tartotta őt.
Az uralkodó a szláv kultúra híve volt, elítélte a nyugatiasodást. Szentpétervár helyett sokkal jobban szerette Moszkvát, mert szerinte a főváros a bürokraták és az árulásra hajlamosak fészke volt.
A cár 1897-ben elrendelte az első népszámlálást Oroszországban, 1898-ban kiadta a „Békehatározatot”, amely egy nemzetközi megegyezés révén megvalósuló fegyverleszerelési indítvány volt. A közvélemény hangos tetszésnyilvánítással fogadta az ötletet, de az 1899-es, illetve 1907-es hágai békekonferencián az országok vezetőinek nem sikerült megállapodásra jutniuk.
Miklós pénzügyminisztere, Szergej Juljevics Witte az ipar fejlődését sürgette. Nagy erőfeszítéseket tett a rubel árfolyamának megerősítésére és a külföldi befektetők becsalogatására az országba. Támogatta a transzszibériai vasútvonal továbbépítését is.
A századforduló környékén az orosz gazdaság válsága miatt tömeges munkanélküliség volt jellemző. A nyomorgások hatására alakult meg 1898-ban az „Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspárt”, az OSZDMP, 1901-ben pedig a parasztforradalom hívői fogtak össze. Az OSZDMP 1903-ban két részre szakadt: a bolsevikokra és a mensevikekre.
1895-ben Miklós kinyilvánította azt a szándékát, hogy nem akarja megosztani egyeduralmát, válaszul arra, hogy a „Felszabadulás Szövetsége” nevű mozgalom egy politikai hatalommal felruházandó szervezet, a „duma” (parlament) megalakítására tett javaslatot.
Miklós megpróbált jó kapcsolatot teremteni II. Vilmos német császárral, aki távol-keleti terjeszkedésre biztatta a cárt. Az 1890-es években az orosz seregek fokozatosan behatoltak Mandzsúriába és a Liaotung-félszigetre, már Korea elfoglalását is fontolgatták. Ezek a terjeszkedések nem tetszettek Japánnak, a két ország viszonya mind ellenségesebbé vált.
Japán felajánlotta, hogy Mandzsúriát osszák meg, de ezt az ajánlatot Miklós elutasította, így elkerülhetetlenné vált a háború. 1904. február 8-án és 9-én a japánok meglepetésszerűen megtámadták a csendes-óceáni orosz hadiflottát, súlyos veszteséget okozva az oroszoknak.
1904 októberében a cár utasította a Balti-tengeren állomásozó flottát, hogy vonuljon a Csendes-óceánra. A hajók hét hónappal később, 1905. május 27-én érkeztek meg a Japánt és Koreát elválasztó Csuzimai-szoroshoz. Az orosz flotta a rövid csatában teljesen megsemmisült. A vereség hatására az orosz kormány kénytelen volt tárgyalni a japánokkal. A szeptember 5-én aláírt megállapodás szerint Oroszországnak ki kellett vonnia seregeit Mandzsúriából, Port Arthurból és Szahalin déli részéből, valamint szabad kezet kellett adnia a japánoknak Koreában.
A háború csak tovább rontott Oroszország amúgy is gyenge gazdasági helyzetén. Általánossá vált a munkanélküliség, az éhínség, a szegényes lakásviszonyok. A munkásmozgalmak visszaszorítása céljából szakszervezeteket hoztak létre. Szentpéterváron egy ilyen szakszervezet vezetésével egy pópát, Gapon atyát bízták meg. 1905. január 9-én a munkások a Téli Palota elé vonultak, hogy békésen kérjék a cárt a munkások nyomorának enyhítésére. A rendőrség és a katonaság azonban a tömegbe lőtt, fegyvertelen emberek százait ölve meg. Bár a cár nem tartózkodott akkor a fővárosban, így nem lehetett felelőssé tenni a történtekért, a legtöbben mégis neki tulajdonítják a „szentpétervári véres vasárnap” eseményeit.
Az idő előrehaladtával egyre szaporodtak a lázadások, a tüntetések és a sztrájkok. A Patyomkin páncéloshajó legénységének lázadása meggyőzte a hatóságokat arról, hogy a zavargások leveréséhez katonai erőre van szükség. A Pavel Miljukov elnökletével megalakult „Szövetségek Szövetsége”, a szakmai szervezetek képviselőinek gyűlése egyre hangosabban követelte a parlamentet. Miklós 1905. augusztus 6-án felajánlotta, hogy felállít egy „tisztán tanácskozó dumát”, de a szövetség ezt elutasította alkalmatlanságra hivatkozva.
Októberben az ipart és a vasúti közlekedést is általános sztrájk bénította meg. Szentpéterváron a munkások tüntetésének vezetésére szovjet (tanács) alakult. Witte megmondta Miklósnak, hogy vagy alkotmányos engedményeket vezet be, vagy katonai diktatúrát. A cár unokafivére, Nyikolaj nagyherceg tanácsára az előbbit választotta.
Miklós szabad kezet adott Wittének a miniszterek választására, majd kiadta az októberi kiáltványt, amelyben egy választott törvényhozó duma összehívását ígérte. A parlament kilátásba helyezése véget vetett a zavargásoknak.
Miklós és Alekszandra hagyományos orosz ruhában 1903-ban, a híres Kosztümös Bál alkalmával
Az 1906. április 23-án elfogadott alaptörvények értelmében a cár joga volt a hadüzenet küldése, a békekötés és a duma feloszlatása. Ezenkívül ő nevezhette ki a minisztereket, akik csak neki tartoztak felelősséggel. A duma hatalma csökkent azáltal, hogy létrehozták az Államtanácsot, egy vétójoggal rendelkező felsőházat, melynek tagjait többségükben szintúgy a cár választotta. És a legfontosabb jog, az alaptörvények megváltoztatásának joga is az uralkodót illette meg.
1906 áprilisában Miklós menesztette tisztségéből Wittét, és helyére az idős Ivan Goremikint állította. Goremikin erősen monarchista ember volt, aki ellenállt az I. duma követelésének, amelyben szép számmal voltak az alkotmányos monarchia hívei.
Az I. dumát két hónappal a megalakulása után, 1906 júliusában már fel is oszlatták. A II. duma sem bizonyult hosszabb életűnek: ez 1907 júniusában oszlott fel. A II. duma feloszlása után megváltoztatták a választási törvényeket: a parasztok és a munkások szavazatainak súlya csökkent, helyette a földbirtokosoké nőtt meg. A III. dumában így a konzervatívok jutottak nagy szerephez, és ez a parlament már az egész ciklust (1907–1912) kitölthette. Az 1912-ben megválasztott IV. duma összetétele hasonló volt.
1906 júliusában új miniszterelnök került a kormány élére, Pjotr Arkagyevics Sztolipin, korábbi belügyminiszter személyében. Sztolipin az 1905-ös forradalmak alatt tanúsított kemény fellépéséről volt híres, olyannyira, hogy a hóhér kötelét „Sztolipin-nyakkendőnek” nevezték.
Sztolipin úgy gondolta, a monarchia fennmaradásának záloga a társadalmi és gazdasági fejlődés. Wittével ellentétben ő nem az ipar, hanem az élelmiszer-ellátás fejlődését tartotta fontosnak. A magas adók szerinte akadályozták a mezőgazdaság modernizálását, így eltörölte a megváltási díjat, amit a parasztoknak kellett fizetniük, ha magángazdaságként akarták művelni a földjüket. Sztolipin úgy képzelte, hogy az ily módon jómódba jutott parasztságnak érdeke lesz a rendszert támogatni.
Maga a cár és a nemesség nem értett egyet Sztolipin nyugatosító elképzeléseivel, így a miniszterelnök 1911-re teljesen elszigetelődött. Sztolipint 1911-ben, egy színházi előadás során, a cár jelenlétében meggyilkolták. A merényletet a legmagasabb körökből rendelhették meg, ugyanis a gyilkos, a magát egy kétnapos eszer párttagsági könyvvel igazoló Bogrov (amúgy egy gazdag kijevi zsidó fia, és addig inkább mint aranyifjú, sem mint forradalmár volt híres) a színházi belépőjét Kuljabkijtól, a helyi Ohrana parancsnokától kapta. Ezt a tényt bizonyíthatja az is, hogy Sztolipin halála után a miniszterelnök hatalmát jelentősen korlátozták.
1913-ban a cár elnökölt a Romanov-ház 300 éves jubileumi ünnepségein. A tömegek lelkesedése és fogadtatása megerősítette Miklóst abban a hitében, hogy a monarchia még mindig nagy népszerűségnek örvend a legtöbb orosznál.
Orosz bélyeg a cárról és a családjáról 1998-ból
1905 októberében a cárnak és a cárnének bemutattak egy sztarecet (szent embert): Grigorij Raszputyint. Azt állították, hogy meg tudja gyógyítani Alekszejt, a vérzékenységben szenvedő trónörököst. Miklós és a felesége benne látta megtestesülni az orosz paraszti erényeket: a feltétlen istenhitet, és a cár iránti hűséget. Raszputyint az oroszok nem szerették, mert egy közönséges, hatalomvágyó csalónak tartották. Raszputyin elsősorban a cárné fölött rendelkezett jelentős hatalommal, egyetlen szavára akár egyházi személyeket is elbocsátottak a hivatalukból. A történészek ugyan szeretik eltúlozni Raszputyin politikai befolyását a cári párra, azonban hatalma Miklós és a cárné fölött széles körben ismertté vált, és aláásta az uralkodó hitelét.
A Japán elleni háború és az angolokkal kötött 1907-es egyezmény eredményeként Oroszország nem terjeszkedhetett tovább Közép-Ázsia felé. Az egyetlen esélyt a nagyhatalmi pozícióra a Balkán jelentette. Amikor 1914. június 28-án, Szarajevóban meggyilkolták Ferenc Ferdinándot, az Osztrák–Magyar Monarchia trónörökösét és a feleségét, Miklós úgy vélte, elveszti a népe bizalmát, ha nem veti meg a lábát a Balkánon, így Szerbia mellé állt. Nem törődött azok véleményével (Raszputyint is beleértve), akik azt jósolták, hogy a háború véget vethet a Romanov-dinasztia uralmának. A Szerbia megsegítése miatt elrendelt mozgósításra válaszként 1914. augusztus 1-jén Németország hadat üzent Oroszországnak.
Orosz katonák az I. világháborúban, 1915-ben
A háború rövid távon – meglepő módon – hasznosnak bizonyult az ország számára. A háború hatására erős németellenesség jelentkezett, és a bolsevikoktól kezdve a liberálisokig mindenki afféle „keresztes hadjáratnak” tekintette a háborút. A háború azonban hosszabbra nyúlt, mint várták, és emiatt felszínre törtek az orosz hadsereg súlyos gyengeségei: az utánpótlások és a szakértelem hiánya, a szállítási és ellátási gondok.
1915 tavaszára a sajtó tele volt a kormány bírálatával. Miklós erre úgy reagált, hogy menesztette a népszerűtlenebb minisztereket, és Nyikolaj Nyikolajevics nagyherceg helyett ő maga állt a hadsereg élére. Ezzel ugyan előjött annak kockázata, hogy az esetleges kudarcok miatt őt fogják okolni, és folyamatosan távol tartotta a cárt a fővárostól.
Az események eleinte igazolták Miklós azon döntését, hogy nem osztja meg egyeduralmát. A jó érzékkel megáldott Alekszej Alekszejevics Bruszilov tábornok vezetésével az orosz csapatok 1916 nyarán ha nem is döntő, de fontos győzelmeket vívtak ki.
Oroszországban viszont tovább romlott a helyzet. A cárra egyre nagyobb befolyással bírt a cárné, aki amúgy sem örvendett nagy népszerűségnek, de német származása miatt még jobban a cári család ellen hangolta a közvéleményt. Nem volt titok, hogy a miniszterek kinevezése esetén nemegyszer a cárnéé a döntő szó. Ezenfelül Raszputyin szava is egyre többet nyomott a latban, mígnem végül a cár unokahúgának férje, Feliksz Juszupov herceg és pár barátja meggyilkolta Raszputyint Szentpétervárott. A nemesek és a jobboldali politikusok abban a meggyőződésben végeztek a „Gonosszal”, hogy ezzel megmenthetik a monarchiát. A nélkülözések, a nyomor, és az élelmiszerhiány addigra azonban teljesen a cár ellen fordította a közvéleményt.
A Petrográdra keresztelt Szentpétervárott 1917. február 23-án és február 24-én (az új naptár szerint március 8-án és március 9-én) zavargások törtek ki. Február 25-én Miklós, aki a hadsereg mahiljovi főhadiszállásán tartózkodott, úgy ítélte meg a helyzetet, hogy a rend helyreállítására katonai erőre van szükség. A zavargások azonban folytatódtak. Miklós elrendelte, hogy küldjenek a frontról csapatokat a fővárosba, ő maga pedig vonaton Carszkoje Szelóba indult.
Február 27-én a duma ideiglenes bizottsága és a munkások tanácsa megegyezett egy ideiglenes kormány létrehozásáról. A hadsereg tábornokai úgy vélték, hogy a helyzetet csak Miklós oldhatja meg, méghozzá személyesen. Táviratot küldtek neki március 2-án Pszkovba, ahova a cár került a vonata eltérítése miatt. Miklós erre a maga és a fia nevében is lemondott az öccse, Mihail Alekszandrovics nagyherceg javára, aki azonban az ellenséges közvélemény hatására még aznap, március 3-án (az új naptár szerint március 16-án) lemondott a trónról. A cárizmus ezzel megszűnt létezni Oroszországban.
A cár és családja
II. Miklós fiatalon viszonyt folytatott egy lengyel balett-táncosnővel, Matilda Kseszinszkajával, ám miután eljegyezte Alix hesseni hercegnőt, véget vetett a viszonynak.
Alix, aki cárnéként az Alekszandra Fjodorovna nevet kapta, ugyanolyan félénk és visszahúzódó volt, mint a férje. Egyikük sem szerette Szentpétervárat, és nem tartották be az udvari etikettet sem. Miklós egyik kedvenc időtöltése a barkácsolás volt, de szívesen vett részt katonai díszszemléken is. Ez eléggé elidegenítette őt a nemességtől.
II. Miklós kétségtelenül becsületes ember és jó családapa volt, de természettől fogva rendkívül gyenge akaratú. Nem készült fel az uralkodásra, és egy cseppet sem örült, amikor ennek terhe a nyakába szakadt… Miután lelkiismeretesen végighallgatta minisztereinek szokásos jelentéseit, melyek roppant untatták, kisietett a tárgyalóteremből a szabadba fát vágni; ez volt ugyanis kedvenc időtöltése.
– Pavel Miljukov orosz történész[3]
A cár a családjával leginkább a Carszkoje Szeló-i Sándor-palotában lakott, vagy Livádiában időztek.
A cárevics vérzékenysége óriási csapás volt Miklós és Alekszandra számára, mert ő volt az egyetlen örökösük. Megpróbálták titokban tartani a betegségét, de minden ember tudta, hogy a nagyherceg körül nincs minden rendben.
A cári gyermekek: Marija, Tatyjana, Anasztaszija, Olga és Alekszej 1910-ben
Miklósnak és Alekszandrának öt gyermeke született, ebből azonban négy lány volt. A női öröklést ellenző oroszok számára ez dinasztikus gondokat vetett fel, mert egy halálos baleset esetén nem lett volna egyenes ági trónörökös.
Miklós és családja a lemondását követően még öt hónapot töltött Carszkoje Szelóban az ideiglenes kormány foglyaként. A cári család méltósággal és zokszó nélkül viselte el sorsát. Az ideiglenes kormány nem tudott mihez kezdeni a foglyokkal, ezért megpróbálták rávenni Angliát, hogy fogadja be őket. A cár első unokatestvére, V. György brit király azonban attól tartott, hogy az orosz cári család befogadása diszkreditálná a monarchiát a brit munkások szemében, ezért elutasította a kérést.
A családot „biztonságuk érdekében” 1917 nyarán a nyugat-szibériai Tobolszkba költöztették. Az októberi forradalom után a bolsevikok kezébe kerültek, akik talán a legjobban gyűlölték a cárt és családját.
1918 tavaszán a családot továbbköltöztették az uráli Jekatyerinburgba, egy mérnök birtokára, az Ipatyev-házba. 1918. július 16-áról július 17-ére virradóra a Jakov Jurovszkij vezette bolsevik őrzőosztag a moszkvai szovjet kormány legfelső szintű parancsa ellenére[4] kivégezte az Ipatyev-ház[5] pincéjében az egész családot, és a három főnyi személyzetet. Ezután a hullákat becsavarták a saját ágyneműjükbe, és teherautóval kivitték a közeli erdőbe. Itt savval leöntötték őket, és két testet elégettek, a többit pedig elásták.
A sajtó másnap hírt adott a cár kivégzéséről, de azt állították, hogy a cárnét és a gyermekeket élve továbbszállították egy biztonságosabb helyre, ahol nem lesz semmi bajuk. Ez később számos találgatásnak szolgáltatott alapot.[forrás?]
A kivégzést azzal indokolták, hogy a cárhoz hű seregek, a „fehérek” túl gyorsan közelednek Jekatyerinburghoz, és ki akarják szabadítani a cárt. A város csak egy hónap múlva került a fehérek kezére, addigra a Romanov-család további 17 tagját ölték meg.
1979-ben egy helybeli orosz történész, Alekszandr Avdonyin csontvázakat talált Jekatyerinburgtól körülbelül tizenhat kilométerre. A csontok DNS-ét megvizsgálták, és az eredmény alapján azonosították II. Miklóst, Alekszandra Fjodorovnát, Olgát, Tatyjanát és Anasztasziját, valamint az orvosukat és három cselédjüket. A hiányzó két csontvázra 2007 augusztusában bukkantak rá, és az első DNS-eredmények alapján azonosították, Marija és Alekszej földi maradványait is.[6]
A Szovjetunióban sokáig nem volt szabad II. Miklósról beszélni, és aki mégis megtette, azt meghurcolták. Manapság az embereket egyre inkább érdekli az utolsó cár élete és családja. Az Oroszországba látogató turisták mindenfelé a cári családot ábrázoló képeket, babákat és egyéb apróbb ajándékokat látnak. Bár még ma is sokan elítélik II. Miklóst, ez a szemlélet egyre inkább kezd megváltozni, és az utolsó cárról kezd elterjedni az a nézet, hogy jó szándékú, de gyenge ember volt.
1981-ben a külföldi orosz ortodox egyházak mártírokká nyilvánították II. Miklóst, Alekszandrát és gyermekeiket. A maradványokat pontosan 80 évvel a kivégzésük után, 1998. július 17-én temették el a cárok hagyományos temetkezési helyén, a szentpétervári Péter–Pál-székesegyházban. 2000-ben az Orosz ortodox egyház is szentté avatta az utolsó cári családot.
2005-ben a Romanov család nevében a Spanyolországban élő Marija Vlagyimirovna nagyhercegnő kérvényt nyújtott be, hogy rehabilitálják a cárt és családját, a kérvényt 2007-ben elutasították.[7] 2008-ban az ügy új fordulatot vett; az orosz legfelsőbb bíróság II. Miklóst és családját jogtiprás áldozatának ismerte el, és rehabilitálta.[8]
II. Miklós cár hivatalos uralkodói portréinak egyike, 1912-ből.
II. Miklós orosz cár uralkodói névjele, melyet széles körben használtak az orosz bankjegyeken és katonai egyenruhákon.
1 rubeles orosz ezüstérme, 1898-ból, előoldalán II. Miklós cár portréjával, hátoldalán az Orosz Birodalom címerével. Előoldali felirataː II. Miklós, Isten kegyelméből Oroszország császára és egyeduralkodója.
1 rubeles orosz ezüst emlékérme, 1913-ból, melyet a Romanov-ház trónra lépésének 300. évfordulójára adtak ki. előoldalán II. Miklós cár és Mihail Fjodorovics Romanov, a dinasztia első uralkodójának portréjával.
1 rubeles orosz bankjegy, 1898-as sorozat, II. Miklós cár koronás uralkodói névjelével a jobb oldalon.
II. Miklós cár főtisztjeivel, 1896-ban. A cár Őfelsége Vértes Gárdazeredének díszegyenruháját viseli.
II. Miklós orosz cár ősei
16. I. Pál orosz cár
8. I. Miklós orosz cár
17. Württembergi Marija Fjodorovna orosz cárné
4. II. Sándor orosz cár
18. III. Frigyes Vilmos porosz király
9. Hohenzollern Alekszandra Fjodorovna orosz cárné
19. Lujza mecklenburg–strelitzi hercegnő
2. III. Sándor orosz cár
20. I. Lajos hesseni nagyherceg
10. II. Lajos hesseni nagyherceg
21. Henrietta Lujza hessen–darmstadti hercegnő
5. Hesseni Marija Alekszandrovna orosz cárné
22. Károly Lajos badeni trónörökös
11. Vilma hesseni nagyhercegné
23. Amália hessen–darmstadti hercegnő
1. II. Miklós orosz cár
24. Frigyes Károly Lajos schleswig–holstein–sonderburg–becki herceg
12. Frigyes Vilmos schleswig–holstein–sonderburg–glücksburgi herceg
25. Friderika schliebeni grófnő
6. IX. Keresztély dán király
26. Károly hessen–kasseli herceg
13. Lujza Karolina hessen–kasseli hercegnő
27. Lujza dán királyi hercegnő
3. Dániai Marija Fjodorovna orosz cárné
28. Frigyes hessen–kasseli herceg
14. Vilmos hessen–kasseli tartománygróf
29. Karolina nassau–usingeni hercegnő
7. Lujza hessen–kasseli hercegnő
30. Frigyes dán királyi herceg (1753–1805)
15. Lujza Sarolta dán hercegnő
31. Friderika mecklenburg–schwerini hercegnő
↑ Charlotte Zeepvat: Ablak egy elveszett világra - A Romanov-család fotóalbuma; Magyar Könyvklub Rt., Budapest, 2006; 247. oldal
↑ Zeepvat, 122. oldal
↑ Warnes David: Az orosz cárok krónikája - Az Orosz Birodalom uralkodóinak története; Geopen Könyvkiadó, Budapest, 2002; 195. oldal
↑ Van azonban olyan történeti munka, amely szerint Lenin, valamint Szverdlov adta ki a cári család kivégzésére vonatkozó utasításokat. Lásd: Elisabeth Heresch: II. Miklós - Gyávaság, hazugság, árulás - Az utolsó orosz cár élete és halála, Magyar Könyvklub, 1995; 315 - 339. oldalak.
↑ Ipatiev House, romanov-memorial.com
↑ Múlt-kor: Valóban az utolsó cár gyermekeit találták meg, 2008. április 14.
↑ Origo: Egy orosz bíróság elutasította II. Miklós cár rehabilitálását; Harmath József, 2007. május 11.
↑ Múlt-kor: Rehabilitálták II. Miklós cárt és családját; 2008. október 2.
A Wikimédia Commons tartalmaz II. Miklós orosz cár témájú médiaállományokat.
Alexander Palace Time Machine (angolul)
The Emperor Nicholas II – As I Knew Him (angolul)
Warnes, David: Az orosz cárok krónikája – Az Orosz Birodalom uralkodóinak története; Geopen Könyvkiadó, 2002 ISBN 963-9093-63-7
Zeepvat, Charlotte: Ablak egy elveszett világra – A Romanov-család fotóalbuma; Magyar Könyvklub, Budapest, 2006 ISBN 963-549-260-X
Heresch, Elisabeth: II. Miklós
Radzinszkij, Edvard: Az utolsó cár – II. Miklós élete és halála
Massie, Robert K.: Miklós és Alexandra - I. P. C. Könyvek Kft., 2015
Askold •  Dir •  Oleg •  I. Igor •  Olga •  I. Szvjatoszláv •  I. Jaropolk •  I. (Nagy) Vlagyimir •  I. Szvjatopolk •  I. (Bölcs) Jaroszláv •  I. Izjaszláv •  Vszeszláv •  II. Szvjatoszláv •  I. Vszevolod •  II. Szvjatopolk •  II. Vlagyimir Monomah •  I. (Nagy) Msztyiszláv •  II. Jaropolk •  Vjacseszláv •  II. Vszevolod •  II. Igor •  II. Izjaszláv •  I. Jurij •  I. Rosztyiszláv •  III. Izjaszláv •  II. Msztyiszláv •  Gleb •  III. Vlagyimir •  I. Mihály •  I. Roman •  III. Vszevolod •  II. Rurik •  III. Szvjatoszláv •  II. Jaroszláv •  III. Igor •  II. Roman •  II. Rosztyiszláv •  IV. Vszevolod •  III. Msztyiszláv •  IV. Vlagyimir •  IV. Izjaszláv •  III. Jaroszláv •  II. Mihály •  III. Rosztyiszláv •  Dániel
I. András •  I. Mihály •  III. Vszevolod •  II. Jurij •  Konstantin •  I. Jaroszláv •  Szvjatoszláv •  II. András •  I. Sándor •  II. Jaroszláv •  Vaszilij •  I. Dmitrij •  III. András •  II. Mihály •  III. György •  II. Dmitrij •  II. Sándor •  III. Sándor •  III. Dmitrij
Dániel •  György •  I. Iván •  Simeon •  II. Iván •  I. Dmitrij •  I. Vaszilij •  II. Vaszilij •  II. Jurij •  (III.) Vaszilij •  II. Dmitrij •  III. Iván •  III. Vaszilij
IV. Iván •  Szemjon Buktakovics  •  I. Fjodor
Borisz •  II. Fjodor
I. Mihály •  Alekszej •  III. Fjodor •  V. Iván •  I. Péter •  I. Katalin •  II. Péter •  I. Anna  •  VI. Iván  •  Anna Leopoldovna  •  I. Erzsébet
III. Péter  •  II. Katalin  •  I. Pál •  I. Sándor •  I. Miklós •  II. Sándor •  III. Sándor •  II. Miklós •  II. Mihály
Uralkodók az első világháború idején
I. Ferenc József ·  IV. (I.) Károly ·   I. Albert ·   I. Ferdinánd ·  III. Borisz ·   V. György ·   I. Péter ·   II. Vilmos  ·   III. Lajos ·   III. Frigyes Ágost ·   II. Vilmos ·   Ernő Lajos ·   II. Frigyes ·   IV. Frigyes Ferenc ·   Vilmos Ernő ·   VI. Adolf Frigyes ·   II. Frigyes Ágost  ·   III. Viktor Emánuel ·   II. Miklós ·  II. Mihály ·   V. Mehmed ·  VI. Mehmed ·   I. Károly ·  I. Ferdinánd ·   Taisó (Josihito) ·   V. Ijaszu ·  I. Zauditu ·   (Jüan) Si-kaj ·  Hszüan-tung (Pu Ji) ·   I. Vilma ·   I. Mária Adél ·   I. Miklós ·   Ahmad ·   Habibullah ·   I. Konstantin ·  I. Sándor ·   II. Tupou György ·  III. Tupou Salote ·   II. Abbász ·  Huszajn Kámil ·  I. Fuád ·   VII. Haakon ·   V. Gusztáv ·   X. Keresztély ·   II. János ·   X. Piusz ·  XV. Benedek ·   I. Albert ·   Tubten Gyaco ·   Sziszavangvong ·   Duy Tân ·  Khải Định ·   Sziszovat ·   Juszuf ·   Husszein ·   Frigyes Károly ·   II. Mindaugas ·   Károly István ·   I. Vilmos ·   V. Ráma ·   XIII. Alfonz ·   Bogdo
ISNI: 0000 0001 2127 2687
Az első világháború portálja
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=II._Miklós_orosz_cár&oldid=25273536”
Az Aranygyapjas rend lovagjai
Kevés forrással rendelkező lapok
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2022. szeptember 15., 09:53
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.