hu hu hu hu hu hu hu hu nb hu hu hu hu hu pms hu hu en hu hu hu hu hu hu hu en hu en hu hu hu hu hu hu hu en hu hu fr hu hu hu en hu hu hu en en en en hu hu hu es hu en nl hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu es nb hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu cs hu de hu pl hu de hu de hu hu hu en hu da hu en hu en hu da hu da hu hu hu en hu da hu hu hu da hu da hu de hu fr de de de en ru en en de sv en eu hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en an ar arz ru bg hbs_lat ca hbs_lat da de el eo es et eu fa fi fr lt he hbs_lat id it ja ka ko it lb lt lv mr nl nb pl pt ro ru en hbs_lat sk sl hbs_lat sv th ceb tr fy en zh zh fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
III. Henrik német-római császár – Wikipédia
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2021. november 27.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
Ez a szócikk a német-római császárról szól. Hasonló címmel lásd még: III. Henrik (egyértelműsítő lap).
III. Henrik egy 1040 körüli miniatúrán
1046 – 1056. október 5.
1056. október 5. (38 évesen)
szíve: Goslar, teste: Speyeri dóm[4]
Herman IV, Duke of Swabia
Beatrice I, Abbess of Quedlinburg
Sváb Judit magyar királyné
A Wikimédia Commons tartalmaz III. Henrik témájú médiaállományokat.
III. Henrik vagy Fekete Henrik[5] (németül: Heinrich III.), (1017. október 28.[1][2][3] – 1056. október 5.[1][2][3]) német király 1039-től, német-római császár 1046-tól haláláig, a Száli-házból, ismert VI. Henrik bajor hercegként is.
1.3 Az első magyarországi hadjárat
1.4 Házassága, lotharingiai problémák
1.5 A második magyarországi hadjárat
1.6 Az első itáliai hadjárat
1.8 Itália újabb gondjai
1.9 A harmadik és a negyedik magyarországi hadjárat
1.11 A második itáliai hadjárat
Henrik 1017-ben született II. Konrád német-római császár és Gizella (II. Hermann sváb herceg leánya) fiaként,[1] vagyis még azelőtt, hogy édesapját 1024-ben királlyá választották volna. Széles körű képzésben részesült és módszeresen felkészítették az uralkodásra; már korán részt vett az apja által tartott tanácskozásokon.
1027 – 1042 között Bajorország hercege, 1038 – 1045 között sváb herceg volt. 1028. április 14-én húsvétkor, édesapja német királlyá koronáztatta; a szertartást Pilgrim kölni érsek végezte Aachenben. 1038 őszén Burgundia királya lett. 1039 Konrád utódjaként trónra lépett.
A birodalmi határok mentén kialakult helyzet már rögtön trónra lépésekor aktív külpolitikára kényszerítette az új királyt.[6] Még Konrád halálát megelőzően, 1037-ben, az ellene kitört lázadást követően kénytelen volt elmenekülni országából I. Kázmér lengyel fejedelem.[6] Az uralkodó nélküli, anarchiába süllyedő – ámde német hűbéres – Lengyelországra ekkor I. Břetislav cseh fejedelem támadt rá, és elfoglalta jelentős részét:[6] Sziléziát és Kis-Lengyelországot, kifosztotta Nagy-Lengyelországot, földig égette Gnieznót és elrabolta Szent Adalbert ereklyéit, amelyeket Prágába vitetett. Henrik azonban, édesapjához hasonlóan a lengyelek mellé állt és három oldalról, Meißen, Bajorország és Ausztria felől támadott a csehekre. Sikerült Břetislávot rákényszerítenie, hogy kivonuljon Lengyelországból és elismertetnie a német fennhatóságot. Kázmér 1039-ben Henrik segítségével visszatért a trónjára, mire Břetislav szövetségeséhez, Péter magyar királyhoz fordult.[6] 1040 elején magyar csapatok törtek be az Osztrák Őrgrófság területére, Henrik Csehország elleni támadása viszont kudarcba fulladt.[6] Az 1041-es hadjárat végre sikerrel járt: Břetislav meghódolt, és lemondott Lengyelországról, cserébe megtarthatta Sziléziát.[6]
Az első magyarországi hadjárat[szerkesztés]
Magyarországon I. István király 1038-ban meghalt és Orseolo Péter, Orseolo Ottó velencei dózse fia foglalta el a trónt. A magyarok azonban elűzték és helyette Aba Sámuelt választották királynak. Péter előbbi ellenfeléhez, Henrikhez fordult támogatásért.[6] Miután az új uralkodó, Aba Sámuel nem kívánta Henrik döntőbíráskodását, hamarosan megindultak a harcok.[6] 1042-ben magyar csapatok dúlták fel az Osztrák Őrgrófság, Karintia és Bajorország határvidékeit.[6] A Sámuel ellen 1042–1043-ban folytatott háború azzal ért véget, hogy a magyarok visszaadták a még I. István által megszerzett területeket.[6]
A Poitoui Ágnessel 1043-ban megkötött házassága burgundiai birtokokkal is járt.[6] Ez szorosabb összeköttetésbe hozta Henriket a clunyi reformmozgalommal, amely az egyház megújítása mellett ekkor még elislmerte a világi uralkodók központosítási törekvéseinek szükségességét.[6] Ekkortájt kezdődött az I. Henrik francia király által támogatott Szakállas Gottfrieddel, amely 1047-ben a lotharingia herceg trónfosztásához vezetett.[6]
A második magyarországi hadjárat[szerkesztés]
III. Henrik császári pecsétje
Miután Aba Sámuel belpolitikája Péter pártjára térítette addigi támogatóit, Henrik 1044-ben újabb hadjáratot indított ellene.[6] A ménfői ütközetet követően Péter visszakerült a trónra, ám mivel helyzete erősen meggyengült, még szorosabb kötelék felvételére szánta el magát: 1045-ben országát birodalmi hűbérként fogadta el Henriktől.[6]
Az első itáliai hadjárat[szerkesztés]
Rómában eközben szintén jelentős események történtek.[6] A züllött életet élő IX. Benedeket 1044-ben elűzték a pápai trónról.[6] A kettős választást követően azonban már 3 pápa is lett: IX. Benedek, III. Szilveszter és VI. Gergely személyében.[6] Az első itáliai útjára (1046–1047) induló Henrik 1046-ban a sutri zsinaton mindhármukat letétette, és Suidger bambergi püspököt (II. Kelemen néven) tette meg pápának, aki császárrá is koronázta őt.[6] (Gergelyt magával vitt Németországba, ahol az hamarosan meg is halt.[7])
Henrik némely intézkedésével, mint például azzal, hogy a tartományából elűzött Waimar capuai herceget egyházi birtokokból elégítette ki, lényegében teljesen megfosztotta hatalmától a pápát.[8] A császár hazatérőben megkísérelte V. Bonifác toscanai őrgrófot is foglyul ejteni – sikertelenül.[8]
Németországban Henriknek Szakállas Gottfried, valamint V. Balduin flandriai és IV. Dietrich hollandi gróf lázadásával kellett szembenéznie.[8] 1048-ra sikerült levernie a felkelést.[8]
Eközben meghalt Henrik támogatottja, II. Kelemen (1047).[8] A visszatérő IX. Benedek ellenében ekkor Poppo brixeni püspököt (II. Damáz), majd annak hamarosan bekövetkező halála után Bruno touli püspököt (IX. Leó, 1049-től) nevezte ki pápának.[8] A pápaság ezzel teljes egészében a császári hatalom függésébe került, amit egyébként is megkönnyített elvilágiasodása és birtokai nagy részének fentebb említett elvesztése is.[8]
A harmadik és a negyedik magyarországi hadjárat[szerkesztés]
Miután Péter királyt 1046-ban elűzték, Magyarország megszűnt német hűbéres lenni.[8] A pápa körüli ügyletekkel, valamint Gottfriedék ismételt lázadásaival elfoglalt Henrik csak 1051-ben (lásd. Búvár Kund legendája) és 1052-ben tudott hadat vezetni Magyarországra, de mindkét esetben vereséget szenvedett az új uralkodótól, I. Andrástól, így kénytelen volt lemondani hódító terveiről.[8]
Újabb súlyos belviszályt jelentett a császár bizalmi emberének, Gebhard regensburgi püspöknek és I. Konrád (Kuno) bajor hercegnek 1052 végén kirobbant fegyveres konfliktusa.[8] Miután Henrik unokafivére, Gebhard mellé állt, és Konrádot megfosztotta hercegségétől.[8] Utóbbi a magyarokhoz menekült, és tőlük kért segítséget tartománya visszaszerzéséhez.[8] András csapatokat bocsátott rendelkezésére, amelyekkel 1054–1055 folyamán a herceg osztrák, bajor és karantán területekre támadt.[8]
A második itáliai hadjárat[szerkesztés]
Konrád helyzetén jelentősen javított az itáliai helyzet.[8] 1054-ben meghalt IX. Leó, akinek utódjául Henrik Gebhard eischstädti püspököt nevezte ki (II. Viktor).[8] Ugyancsak 1054-ben viszont kibékíthetetlen ellensége, Szakállas Gottfried elvette Beatrix toscanai grófnőt – másik ellenfele, Bonifác leányát –, és így megerősödve vehette fel a császár elleni küzdelmet.[8]
Henrik 1055-ben indult Alpokon túli második hadjáratára.[8] A Gottfried elleni harcot a városok támogatásával nyerte meg, amelyet cserébe kiváltságokkal erősített meg.[9] A vesztes herceg Flandriába menekülése után a fogságba esett Beatrixot leányával, Matilddal együtt Németországba vitték.[10]
Otthon Gottfried a flandriai Balduinnal, Welf karantán herceggel, valamint az ezúttal a császár ellen forduló Gebharddal összeesküvést szőtt Henrik meggyilkolása és az elűzött Konrád herceg német trónra helyezése érdekében.[10] Welf és Konrád halálát követően az összeesküvés kudarcba fulladt ugyan, de Henrik ezt már csak alig egy évvel élte túl.[10]
A császár 1056-ban hunyt el, egy hatéves fiút hagyva maga után.[10] Judit nevű leánya Salamon magyar király felesége lett, majd Salamon halála után I. Ulászló lengyel fejedelemhez ment nőül.
Henriket a speyeri dómban temették el, a szívét pedig a goslari Ulrich-kápolnában őrzik.
III. Henrik személyében a világi (regnum) és szellemi (sacerdotium) hatalom összefonódott. Egyrészt erősen kötődött a birodalmi egyház eszméjéhez és az egyházat hatalmi tényezőként használta. Ez megnyilvánult a püspökök kinevezésében, illetve a pápák leváltásában és trónra helyezésében. Másrészt a mélyen vallásos Henrik komolyan magáévá tette a cluny reformokat, elítélte a szimóniát, elhatárolódva ezáltal apjától, és kiállt a cölibátus és az Isten békéje mellett. Kiszabadította a pápaságot a római nemességgel való összefonódásból és egyetemessé tette. Ezzel azonban létrehozta azt a problémát, amellyel fiának, IV. Henriknek meg kellett küzdenie az invesztitúraharcok idején.
Dániai Gunhilddal[2] (1019[2] – 1038. július 18.,[2] házasság Nimeguenben 1036-ban), II. Knut dán király leányával kötött első házasságából:
Beatrix[2] (1037 – 1061. július 13.), Quedlinburg és Gandersheim apátnője
Aquitániai Ágnessel[2] (1024[2] – 1077. december 14.[2]) kötött második házasságából (1143. november 21.[2]):
Adelheid[2] (1045 – 1096. január 11.), szintén Gandersheimban és Quedlinburgban volt apátnő
Gizella[2] (1047 – 1053. május 6.)
(Sváb) Matild[2] (1048 októbere – 1060. május 12.), Rudolf sváb herceg felesége
IV. Henrik német-római császár[2] (1050. november 11. – 1106. augusztus 7.)
(Bajor) Konrád (1052 szeptembere/októbere – 1055. április 10.), Bajorország hercege
Judit[2] (1054. április 9. – 1096. március 14. [?]), Salamon magyar király felesége
↑ a b c d e f g Weiszhár Attila – Weiszhár Balázs: Német királyok, római császárok. Budapest: Mæcenas. 1998. ISBN 963 9025 66 6   45. oldal
↑ a b c d e f g h i j k l m n o p Holy Roman Emperors (angol nyelven). Genealogy.eu. (Hozzáférés: 2011. január 10.)
↑ a b c Bokor József (szerk.). Henrik (36), A Pallas nagy lexikona. Arcanum: FolioNET (1893–1897, 1998.). ISBN 963 85923 2 X. Hozzáférés ideje: 2009. október 4.
↑ James Bryce: A Római Szent Birodalom, A Magyar Tudományos Akadémia kiadása, Budapest, 1903, 315. oldal
↑ Sötét arcszíne miatt kapta melléknevét.
↑ a b c d e f g h i j k l m n o p q r s Weiszhár, 46. oldal
↑ Weiszhár, 46–47. oldal
↑ a b c d e f g h i j k l m n o p q Weiszhár, 47. oldal
↑ Weiszhár, 47–48. oldal
↑ a b c d Weiszhár, 48. oldal
Ez a szócikk részben vagy egészben a Heinrich III. (HRR) című német Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
ISNI: 0000 0004 1890 0701
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=III._Henrik_német-római_császár&oldid=24420763”
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2021. november 27., 02:11
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.