hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu pl hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu en hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ru pl en eo ru ro en ru ru ru ru pl ru pl ru ru ru ru ru ru ro pl ru pl pl pl pl ru ru ru pl pl pl pt es pt es ru pl hu en en en en en hu en hu en hu en en en en hu en en hu hu hu hu hu de en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
III. Phraatész pártus király – Wikipédia
III. Phraatész (pártus nyelven 𐭐𐭓𐭇𐭕 Frahāt) a Pártus Birodalom királya i. e. 69-től i. e. 57-ig.
III. Phraatész arcképe Rhageszben vert pénzén
I. e. 69 – I. e. 57
A Wikimédia Commons tartalmaz III. Phraatész témájú médiaállományokat.
Trónra lépésekor a birodalom már elvesztette korábbi nagyságát és az örmény II. Tigranész jelentős területeket szakított ki belőle. Tigranész és szövetségese, a pontoszi VI. Mihridatész vereséget szenvedtek a rómaiakkal folytatott háborúban. A konfliktusban Phraatész semleges maradt. Amikor azonban Tigranész fia hozzá menekült és a rómaiak Pontoszban voltak lekötve, bevonult Örményországba és ostrom alá vette a fővárost. Bár támadását visszaverték, később sikerült egyezségre jutnia a római Pompeiusszal és Tigranésszal és visszaszerezte Észak-Mezopotámiát és Adiabénét. Phraatészt fiai gyilkolták meg i. e. 57-ben.
Phraatész Szinatrukész fia volt,[1] aki valószínűleg I. Mithridatésztől származott.[2]
Neve a pártus Frahāt (𐭐𐭓𐭇𐭕) görög átirata (Φpaάtnς), amely az óiráni Frahāta ("adomány") névből származik.[3] Mai iráni változata a Farhād (فرهاد).[4]
Az örmény II. Tigranész arcképe a pézén
III. Phraatész i. e. 69-ben, apja halála után került a Pártus Birodalom élére. Országa ekkor már csak árnyéka volt néhány évtizeddel korábbi önmagának, amikor II. Mithridatész a Közel-Kelet nagyhatalmává tette. A központi hatalom tekintélye megingott és a birodalom hatalmas területeket vesztett, elsősorban korábbi vazallusa, az örmény II. Tigranész hódításainak következtében. Tigranész nem csak azt a "hetven völgyet" vette vissza, amelyet fel kellett adnia trónra kerüléskor, de megszállta Média Atropaténét, Gordüénét, Adiabénét, és Észak-Mezopotámiát is.[5] Az örmény király meghódította a Szeleukida Birodalomból maradt Szíriát és Kilikiát is.[6]
Trónra lépésének évében azonban a helyzet alapvetően megváltozott. A VI. Mithridatész pontoszi királlyal háborúzó rómaiak megtámadták annak szövetségesét, Tigranészt is. Lucullus kiszorította az örményeket Kilikiából és Szíriából és Tigranész kénytelen volt visszavonulni Örményországba, ahová a vereséget szenvedett VI. Mithridatész is követte.[7] Lucullus ezután bevonult Örményországba, ahol ismét győzelmet aratott, Tigranész és Mithridatész pedig északra menekült, majd segítséget kértek Phraatésztől; cserébe megígérték, hogy visszaadják Gordüénét, Adiabénét és Észak-Mezopotámiát.[8]
Nem ez volt az első alkalom, amikor a két király megpróbálkozott azzal, hogy Róma-ellenes szövetségbe csábítsa a pártusokat. Néhány évvel korábban, i. e. 73-ban Mithridatész már szövetséget ajánlott Phraatész apjának, Szinatrukésznak, de az inkább semleges maradt.[9] III. Phraatész kapcsolatban állt Lucullusszal is, aki a pártusok segítségéért cserébe elismerte volna a pártusok területi igényeit Tigranésszal szemben.[10] Bár a rómaiak kezdetben nagy sikereket értek el a Mithridatész-Tigranész kettőssel szemben, de azoknak ekkor még mindig jelentős erőik maradtak és potenciális fenyegetést jelentettek.[11] Phraatész mindkét félnek ígérgetett, de passzív maradt és inkább kivárta a háború kimenetelét, hogy aztán a megfelelő pillanatban érvényesíthesse érdekeit.[12]
I. e. 66-ban Phraatész tárgyalásokat kezdett Lucullus utódjával, Pompeius Magnusszal, aki katonai segítségért cserébe elismerte volna a pártusok igényét Mezopotámiára, Adiabénére és Gordüénére.[11] Nagyjábol ekkor II. Tigranész azonos nevű fia és örököse kegyvesztetté vált és a pártusokhoz menekült. Phraatész hozzá adta feleségül a lányát és megígérte, hogy segít neki megszerezni az örmány trónt.[13] A szövetség révén a pártus király lehetőséget kapott arra, hogy beavatkozzon Örményország belügyeibe, a római fenyegetés ellenére megtartva azt a pártus érdekszférában.[14] III. Phraatész és ifjabb Tigranész benyomult Örményországba és ostrom alá vették a fővárost, Artaxatát. A város makacsul kitartott és a pártus uralkodó hazatért, az ostromot az örmény trónköveteleőre bízva.[13] Ifjabb Tigranész vereséget szenvedett az apjától és ezután inkább Pompeiushoz menekült.[13] Idősebb Tigranész hamarosan megadta magát Pompeiusnak, aki meghagyta neki az örmény trónt,[13] ifjabb Tigranész pedig megkapta Szóphénét és egy ígéretet, hogy apja halála után ő örökli Örményországot is.[15] Ezzel szemben egy kis idő múltán elfogták és Rómába szállították. Ennek oka nem ismert, talán felelevenítette a szövetségét Phraatésszel, hogy megbuktassa apját; mások szerint a pénzügyek miatt különbözött össze Pompeiusszal.[16] I. e. 65 tavaszán Phraatész követséget küldött a rómaiakhoz hogy tiltakozzék veje elfogása miatt, akit azonban nem engedtek szabadon.[17] Ugyanezen év végén a pártusok visszafoglalták Adiabénét, Gordüénét és Észak-Mezopotámiát.[18] Az Aulus Gabinius és Lucius Afranius által vezetett keleti római erők azonban visszaszorították őket egészen a Tigris folyóig és Gordüénét átadták Tigranésznek.[19]
I. e. 57 körül Phraatészt két fia, Mithridatész és Oródész meggyilkolta. Oródész eleinte támogatta bátyja uralmát, de hamarosan fellázadt és a Szuren klán támogatásával i. e. 55-ben legyőzte Mithridatészt.[23]
III. Phraatész volt az első pártus király aki határozott lépéseket tett a II. Mithridatész után hanyatlani kezdő birodalom területének és státuszának visszaállítására.[24] Célját részben sikerült elérnie, visszaszerezte Észak-Mezopotámiát és Adiabénét.[21] Örményországot nem sikerült visszaterelnie a pártus befolyási övezetbe; ezirányú erőfeszítéseit fia, II. Oródész folytatta.[25]
III. Phraatész képe magas fejfedőben
Phraatész pénzein gyakran megjelennek a görög Epiphanész ("isten megnyilvánulása"), Theopatór ("apja isten") és az Eupatór ("apja nemes") jelzők, amelyekkel isteni leszármazásukat hangoztatva bizonyította jogosultságát az uralkodásra.[26] Az érméken feltüntette a megszokott "nagykirály" ,[27] illetve a "királyok királya" címeket (utóbbi II. Mithridatész után kikopott a rendszeres használatból, III. Phraatészen kívül csak IV. Phraatész elevenítette fel).[28] A többi pártus királyhoz hasonlóan saját neve helyett a dinasztiaalapító Arszakész címként használt nevét tüntette fel.[29]
Az érmék elülső oldalán Phraatész arcképe látható vagy szarvasokkal díszített magas méd fejfedőben (apja hordott még hasonló fejfedőt, szaka szövetségesei iránti tiszteletből),[30] vagy hellenisztikus jellegű diadémmal.[31] III. Phraatész utódai hosszú ideig csak diadémmal ábrázoltatták magukat.[32] Megfigyelhető, hogy a pártus vazallus persziszi királynak, I. Pakórosznak ugyanolyan a hajviselete, mint III. Phraatésznek.[33]
A pénzérmék hátoldalán a pártus pénzek hagyományos ülő íjászalakja található, de nem a szokásos hosszú ujjú kabátban, hanem azt a nyitott nyakú tunikát viseli, mint a király az érme másik oldalán;[34] vagyis a figura Phraatésszel azonosítható.[35] Az alak kezén egy sasszerű madár is megfigyelhető, amely feltehetően - mivel a pártusok a hellenisztikus ikonográfiát használták saját isteneik ábrázolásában - Zeusz sasmadarát utánozva Verethragnát ábrázolja.[36][37]
A babiloni írásos feljegyzésekből Phraatész két feleségének neve ismert: Piriusztana és Teleuniké.[38] Ismert gyermekei:
IV. Mithridatész, pártus király i. e. 57-től 54-ig.
II. Oródész, pártus király i. e. 57-től 37-ig.[39]
ismeretlen nevű lány, ifjabb Tigranész felesége.[14]
↑ Kia 2016, p. 195; Dąbrowa 2012, p. 169; Olbrycht 2015, p. 363
↑ Olbrycht 2016, 23. o.
↑ Kia 2016, 160. o.
↑ Garsoian 2005; Shayegan 2011, pp. 245, 320; Dąbrowa 2012, p. 171
↑ Shayegan 2011, 316. o.
↑ Shayegan 2011, 316, 318–319. o.
↑ Shayegan 2011, 319. o.
↑ Dąbrowa 2018, p. 78; Dąbrowa 2012, p. 171
↑ Shayegan 2011, 320. o.
↑ a b Shayegan 2011, 322. o.
↑ Shayegan 2011, 320–322. o.
↑ a b c d Dąbrowa 2018, p. 79; Shayegan 2011, p. 323
↑ a b Dąbrowa 2018, 79. o.
↑ Shayegan 2011, p. 323; Marciak 2017, p. 131
↑ Shayegan 2011, p. 323; Marciak 2017, pp. 95–96
↑ Shayegan 2011, 323. o.
↑ Shayegan 2011, 245. o.
↑ Shayegan 2011, pp. 323–324; Marciak 2017, pp. 244–245
↑ Shayegan 2011, 324. o.
↑ a b Shayegan 2011, 324, 326. o.
↑ Dąbrowa 2012, 172. o.
↑ Olbrycht 2016, p. 23; Kia 2016, p. 196; Shayegan 2011, p. 238
↑ Dąbrowa 2013, 56. o.
↑ Dąbrowa 2018, 80. o.
↑ Dąbrowa 2010, 228. o.
↑ Shayegan 2011, 225, 235. o.
↑ Shayegan 2011, p. 225; Dąbrowa 2012, p. 179
↑ Dąbrowa 2012, p. 169; Kia 2016, p. 23; Shayegan 2011, p. 235
↑ Curtis 2012, 70. o.
↑ Dąbrowa 2007, 127. o.
↑ Olbrycht 2016, 24. o.
↑ Rezakhani 2013, 776. o.
↑ Curtis 2012, 68, 70–71. o.
↑ Curtis 2012, 71. o.
↑ Curtis 2012, 71–72, 77. o.
↑ Curtis 2007, 423. o.
↑ Shayegan 2011, 235. o.
↑ Dąbrowa 2018, 391. o.
Boyce, Mary. Zoroastrians: Their Religious Beliefs and Practices. Psychology Press, 1–252. o. (1984). ISBN 9780415239028
(2007. szeptember 30.) „Religious iconography on ancient Iranian coins”. Journal of Late Antiquity, London, 413–434. o.
Curtis, Vesta Sarkhosh. Parthian coins: Kingship and Divine Glory, The Parthian Empire and its Religions, 67–83. o. (2012. szeptember 30.). ISBN 9783940598134
(2007. szeptember 30.) „The Parthian Kingship”. History of the Ancient Near East / Monographs XI, 123–134. o.
Dąbrowa, Edward (2010. szeptember 30.). „Arsakes Epiphanes. Were the Arsacids Deities 'Revealed'?”. Studi Ellenistici XXIV, 223–231. o.
The Arsacid Empire, The Oxford Handbook of Iranian History. Oxford University Press, 1–432. o. (2012. szeptember 30.). ISBN 978-0-19-987575-7
Dąbrowa, Edward (2013. szeptember 30.). „The Parthian Aristocracy: its Social Position and Political Activity”. Parthica 15, 53–62. o.
(2018. szeptember 30.) „Arsacid Dynastic Marriages”. Electrum 25, 73–83. o. DOI:10.4467/20800909EL.18.005.8925.
Garsoian, Nina. Tigran II, Encyclopaedia Iranica (2005)
The Persian Empire: A Historical Encyclopedia [2 volumes]. ABC-CLIO (2016. szeptember 30.). ISBN 978-1610693912
Marciak, Michał. Sophene, Gordyene, and Adiabene: Three Regna Minora of Northern Mesopotamia Between East and West. Brill Publishers (2017. szeptember 30.). ISBN 9789004350724
Olbrycht, Marek Jan (1997. szeptember 30.). „Parthian King's tiara - Numismatic evidence and some aspects of Arsacid political ideology”. Notae Numismaticae 2, 27–61. o.
Olbrycht, Marek Jan. Arsacid Iran and the nomads of Central Asia – Ways of cultural transfer, Complexity of Interaction along the Eurasian Steppe Zone in the First Millenium CE, Bonn Contributions to Asian Archaeology, 333–390. o. (2015. szeptember 30.)
Dynastic Connections in the Arsacid Empire and the Origins of the House of Sāsān, The Parthian and Early Sasanian Empires: Adaptation and Expansion. Oxbow Books (2016. szeptember 30.). ISBN 9781785702082
Arsacid, Elymaean, and Persid Coinage, The Oxford Handbook of Ancient Iran. Oxford University Press (2013. szeptember 30.). ISBN 978-0199733309
Schmitt, Rüdiger. Personal Names, Iranian iv. Parthian Period, Encyclopaedia Iranica (2005)
Shayegan, M. Rahim. Arsacids and Sasanians: Political Ideology in Post-Hellenistic and Late Antique Persia. Cambridge University Press, 1–539. o. (2011). ISBN 9780521766418
Ez a szócikk részben vagy egészben a Phraates III című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
I. e. 69 – I. e. 57
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=III._Phraatész_pártus_király&oldid=24671311”
Utoljára szerkesztve 2022. február 10., 13:31-kor
A lap utolsó módosítása: 2022. február 10., 13:31
A lap szövege CC BY-SA 3.0 alatt érhető el, ha nincs külön jelölve.