hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu pl hu hu hu te hu hu hu en hu id hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu pl hu hu hu te hu hu hu en hu en en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu en en en en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu es hu hu hu en hu en es hu
Otthontanulás német módra: Interjú Dagmar Neubronnerrel, az intézményen kívüli tanuláshoz való jog fő szószólójával - Demokratikus Nevelés
Miért alapvető emberi jog az otthonoktatás? Az iskola sok családban első számú probléma. A Freiewelt.net  Németország legismertebb „iskolaelutasító” édesanyjával, Dagmar Neubronnerrel( 1) beszélgetett.
Frei Welt: Neubronner asszony, a tény, hogy az USA az otthontanító Romeike családnak(2) politikai menedékjogot adott, sok embert felkavart Németországban. Miért nevezheti az amerikai bíró az otthontanuláshoz való jogot alapvető emberi jognak?
Dagmar Neubronner: A norvég Oktatási Minisztérium szintén emberi jognak titulálta azt, ugyanakkor az Európai Unio már figyelmeztetésben részesítette Németországot az erre vonatkozó különszabályozása (a voltaképpeni iskolakényszer) miatt.A szülő joga arra, hogy gyermekét nevelje és a saját értékeit adja át neki , egy úgynevezett természetes jog, ami azt jelenti, hogy mindenféle állami jog előtt áll, s mindig is fennállt. Az alkotmány 6.cikkelyében lett lefektetve, nem újonnan találták ki. Egy olyan korban élünk, amikor az állam beavatkozása az egyének szabadságjogaiba megint egyre erőteljesebbé válik. Ezen intézkedések többségét a veszélyek elhárítására találták ki, de százszázalékos biztonságot természetesen nem lehet garantálni, ugyanakkor a biztonság illúziójáért egyre többet áldozunk a szabadságunkból. Így van ez az otthonoktatás esetében is: mivel az otthontanuló gyerekek teljesítménye egyértelműen jobb, mint az iskolásoké, most nekiállnak a szocializáció problémájával érvelni.
FW: Nos igen, mi is a helyzet a szocializációval? A gyerekeknek nincs szükségük egykorú társakból  álló csoportra a normális fejlődéshez?
DN: Ez a mai pedagógia egyik központi dogmája,amitől persze nem lesz igazabb az állítás. A neurológia, az agykutatás és a fejlődéspszichológia tanulás-és kötődésvizsgálatai világosan mutatják, hogy a gyerekek semmiképpen sem szorulnak rá arra, hogy naponta sok-sok órát azonos életkor szerint felosztott csoportokban töltsenek. Ez történelmileg csak egy egészen rövid ideje kialakult dolog.Ellenkezőleg: az emberi kötődési ösztön arra a magatartásra állítódott be, ami a kezdetektől egészen néhány évtizeddel ezelőttig érvényben volt. A családban, a nagycsaládban, a rokonságban, a közvetlen falusi környezetben, s az ehhez hasonló életkorilag vegyes, stabil, szorosan kapcsolódó csoportokban teljesen természetes módon azoktól az emberektől  tanulnak a gyerekek,akikhez kötelékek fűzik őket. Sőt, a gyerekekben egy ösztönös ellenállás van azzal szemben, hogy olyan emberektől tanuljanak, akikhez nem kötődnek.
Az olyan nagy, azonos életkorú csoportokban,amilyenekben az iskolások a mindennapjaikat töltik, legfőképpen azt tanulják meg, hogyan alkalmazkodjanak, hogyan ne tűnjenek fel, vagy hogyan viselkedjenek durván. Ez is egyfajta szocializáció, jóllehet nem az, amit mi szeretnénk. Külföldi, átfogó tanulmányokban kimutatták, hogy az otthontanulók később,felnőttként gyakrabban mennek el szavazni, gyakrabban vesznek részt közhasznú tevékenységekben,hivatásukban sikeresek, s mindenekelőtt elégedettebbek az életükkel. A legtöbbjük a gyerekeit is szabadon szeretné nevelni.
FW:Ön hol otthonoktatásról beszél, hol szabad tanulásról. Mi a különbség?
DN:  Szigorúan véve a két fogalom egészen más képzési formákat takar. Az otthonoktatás egyfajta házi miniiskola, ahol a szülők játszák a tanár szerepét és a gyerekek egy fix tantervhez igazodnak.
A fiaimnál gyakorolt szabad tanulás esetében a gyerekek a saját fejlődési késztetéseiket követik és náluk van a felelősség azért, amit tanulni akarnak.Tulajdonképpen nem elvontan „tanulni” akarnak, hanem cselekedve élni. Mi szülők ebben támogatjuk őket egyfajta tanácsadói szerepből: gondoskodunk az anyagokról, tippeket és ösztönzést igyekszünk adni, rendelkezésükre állunk magyarázatokkal, beszélgetésekkel, lehetőségeket kínálunk fel különböző vállalkozásokra-tevékenységekre, lehetővé tesszük gyermekeinknek, hogy a valódi világban éljék mindennapjaikat (amire az iskolának csupán felkészítenie kell), egyébként pedig megbízunk gyermekeink belső tanulási motivációjában.
A legtöbb úgynevezett otthontanuló család e két pólus közötti, egyfajta kevert tanulási formában dolgozik.Sokan a szigorúan struktúrált otthonoktatástól indulnak, aztán fokozatosan a szabad tanulás felé mozdulnak el, mivel a szülők észreveszik, hogy milyen erős a késztetés –természetes módon- a gyermekeikben arra , hogy a világot felfedezzék. A gyerekek kreatívak akarnak lenni és aktívan bevonódnának a dolgokba, különösen miután az iskolai tapasztalataikat, amelyek sokukra bénítóan hatnak, kiheverték.
FW:Mi az otthontanulás helyzete Németországban, és hogy alakult az Ön személyes szituációja?
DN: Sok otthonoktató szülő egyszerűen talpraesetten csal, és így háborítatlanul él Németországban. Néhányan azonban kétségbeesett harcot vívnak , mintegy földalatti illegális mozgalomként élnek gyermekeikkel  a hatóságok szabályszerű üldözése közepette. Ezeket a családokat-akiknek legtöbbje egyébként nagyon rendezett és tanulásközpontú -úgy kezelik, ami meglehetősen traumatizálóan hat. Amikoris hirtelen 15 rendőr veszi körbe a házat, hogy 3 általános iskolás gyermeket iskolábamenetelre kényszerítsen, akkor az ember kénytelen feltenni a kérdést, hogy voltaképpen milyen országban is él. Mi személy szerint – tipikus német módon – feltétlenül meg akartuk szerezni  a hatóságok engedélyét ahhoz, amit csinálunk, s természetesen ezzel szerettünk volna több szabadságot elérni másoknak is. Azért folyamodtunk engedélyért, hogy gyermekeink számára az oktatásnak ez a formája elfogadott legyen, aztán amikor ezt a kérelmünket elutasították, bepereltük a Brémai Tartományt. Ezidáig minden szinten-egészen a legfelsőbb szövetségi bíróságig-teljes vereséget szenvedtünk. Az ügyvédünk éppen most készül az EU elé terjeszteni az ügyünket(3). Miközben a perünk jogilag (és anyagilag is) egy katasztrófának bizonyult, a média figyelmének felkeltésével ( és néhány másik otthonoktató családdal öszefogva) sikerült némi fejlődést is elérnünk:pl., hogy az otthontanulás, mint egy létező alternatív oktatási forma egyáltalán ismertté vált,  mint ahogy az is, hogy ma Németország az egyetlen olyan fejlett ország, ahol ezt az irányzatot 1938 óta kriminalizálják (4).
Párhuzamosan a perünkkel kiszabtak ránk 75oo Euro bírságot,majd jött a bírósági végrehajtó, hogy behajtsa ezt a pénzt, letartóztatással fenyegettek, zárolták az összes számlánkat (ez minket, akik független vállalkozók vagyunk különösen rosszul érintett) és azt tanácsolták, hogy végre tűnjünk el külföldre. Erre a lépésre végül azért szántuk el  magunkat, mert a szülői felügyeleti jog megvonása Damoklész kardjaként függött a fejünk felett. Egyébként ezt újból és újból kilátásba helyezik az otthonoktató szülők ellen: a szövetségi alkotmánybíróság, valamint 2oo7 végétől a szövetségi törvényszék egyértelműen hatályosnak  fogadta el.  Mi 2oo8 januárja óta külföldön élünk, az Unio területén (elsősorban Franciaországban és Spanyolországban). Számunkra  ez egy jelentős áldozat,mivel sokkal szívesebben élnénk  egész évben a szülővárosunkban, ahol a rokonaink és a barátaink is élnek. De biztosak vagyunk abban, hogy ez a sajátos német „különvágány” nem tartja magát sokáig. Csak az a kár, hogy már most is sok stabil, a nevelést felelősen értelmező család, sok csodálatos gyerekkel felpakolva hagyja el Németországot évente, csak azért, hogy a szabad nevelést gyermekeinek  lehetővé tegye.
FW:Nem bízik az állam eléggé a szülőkben?
DN: A legtöbb szülő sajnos túl kevéssé bízik önmagában, jóllehet szabályosan végigmentek az iskolarendszeren, vagyis –az állami logika szerint – teljesen felkészültnek kéne lenniük. Az alkotmány is egyértelműen kimondja, hogy a gyerek nevelése elsősorban a szülők dolga, és az állam csak egy védő funkciójú hivatal szerepét tölti be. A német állam azonban (az alkotmányban nem lefektetve és állampolgári jogok szempontjából meglehetősen kétségbevonhatóan) „állami nevelési feladat”-ról  beszél, némelyek pedig egyenesen a „gyermekágyak feletti légtér felségjogáról” szónokolnak, ami persze az államot illeti. És az indoklás? Az otthontanulás nyilvánvaló sikerét sok tanulmány kétségtelenül igazolta, ráadásul éppen azoknál a gyerekeknél,akik valamilyen módon kiesnek az oktatásból, vagy épp bevándorló családokból származnak. Tekintetbe véve az iskolarendszerünk katasztrófális oktatási eredményeit, a fő érv nem a szülők hiányzó oktatási kompetenciájára irányul. Ehelyett az állam a legnagyobb komolysággal azt állítja, hogy a gyermekek családi környezetben nem válhatnak demokratikus együttélésre képes, toleráns állampolgárokká. Mindez jól passzol a média sok területen megnyilvánuló, a családi életformát diszkrimináló beállítódásához.
FW: Itt van példának okáért a Romeike család esete, akik épp most kaptak az USA-ban politikai menedékjogot, mivel az amerikai bíróság a családtagokat üldözött társadalmi csoportnak ítélte meg. A család hangsúlyozza szigorú vallásosságát. Nem veszélyes, ha gyerekeket egyoldalú értékek mentén nevelnek fel?
DN: Én azt találom veszélyesnek, mikor az állam veszi magának a bátorságot, hogy arról rendelkezzék, mik a helyes értékek. Azzal az ürüggyel, hogy a gyerekeknek sokféle értékkel meg kell ismerkedniük ahhoz, hogy majd toleránsak legyenek, elvették a lehetőséget, hogy értékeket közvetítsünk és egyéni életterveket dolgozzunk ki. Ez épp olyan, mint az a holland bíróság, amelyik kitalálta,  hogy egy 13 évesnek nem szabad egyedül körülhajóznia vitorlással a Földet, mégpedig azért nem, mert szüksége van hasonló korúak társaságára. Micsoda egy arrogáns megközelítés! Hiszen az emberek különbözőek! Veszélyesnek találom azt is,amikor nekünk, polgároknak magyarázkodnunk kell amiatt, hogy gyermekeinknek milyen képzést akarunk nyújtani. Más fejlett demokráciákban a polgároknak joguk van ahhoz, hogy életformájukat maguk válasszák meg. Jutott már olyan hír az Ön fülébe –Ausztriából, Dániából, Skandináviából,Angliából, Írországból, az USA-ból, Kanadából, Dél-Afrikából, Ausztráliából, Új-Zélandról és még sorohatnám-, amiben az otthontanulók ismételten a kriminalitás színezetében tűnnek fel? Ilyen egyszerűen nincs.
FW: De mi a helyzet a szociális problémákkal küzdő családokkal?Nem tartanák otthon tömegével a gyerekeket, ha az iskolakötelezettség megszűnne? Vagy a radikális muszlimok?
DN:Nézzen kicsit körbe nálunk, Németországban! A szociálian hátrányos helyzetű gyerekek már jelenleg is olyan tömegekben kerülik az iskolát  az iskolakényszer ellenére, hogy a hatóságok gyakorlatilag tehetetlenek. Ezek a szülők nem kérvényeznék, hogy a gyerekeiket maguk taníthassák, hanem egyszerűen megmaradnának abban a helyzetben, amiben vannak. Az otthonoktatás legalizálása őket sehogy nem érintené. És a vallási fundamentalisták, legyenek muszlimok vagy keresztények, nem fogják gyermekeik kiképzését az egyes anyákra és apákra bízni, hanem világnézetileg megkötött iskolákat alapítanak. Ez viszont  az alkotmányban, a vallásszabadság keretén belül nyilvánvalóan lefektetett jog. Nem, azok az otthonoktanuló családok, akiket én ismerek, individualisták és nonkomformisták, ugyanakkor különösen elkötelezettek, ami a gyermekeik jóllétét és képzését illeti.
FW: Akkor miért Németországban ez a vasszigor?
DN:Először is: mi németek nagyon büszkék vagyunk arra, hogy kitaláltuk az iskolakötelezettséget és nehezünkre esik megválni ettől az érdemtől. Másodszor: Németországban-talán a náci traumából kifolyólag- létezik egy általános bizalmatlanság a polgárok oktatási és demokratikus kompetenciájával szemben. Mindent kontroll alatt szeretnénk tartani, hogy elejét vegyük „párhuzamos világok” kialakulásának, és ezért minden egyéni értékátadást bizalmatlanul kezelünk. Minden gyereket demokratikus szellemben akarunk nevelni és közben nem látjuk, hogy a demokráciának sokszínűségre és szabadságra van szüksége,valamint az egyéni megoldásokhoz és tapasztalatokhoz való jogra. Feltéve, hogy az ember nem akarja szétzúzni mindazt, aminek a megvédésén fáradozik.
Harmadszor: sok német ringatja magát abban az illuzióban, hogy az iskola esélyegyenlőséget tud teremteni, vagy például a bevándorlók esetében biztosítani tudja az integrációt. A valóságban azonban lakóhely és szociális státusz alapján szortírozza a gyerekeket, éppen Németországban annyira könyörtelenül, mint máshelyütt alig. Integráció ott történik, ahol a gyerekek önként indulnak közös érdeklődésük nyomába, például közös sportolás alkalmával, vagy együttes zenélésnél.
Negyedszer:  azt hiszem, szerepet játszik az egész folyamatban egy hatalmas bürokratikus gépezet tunyasága és elmozdíthatatlan öröksége,ami egész egyszerűen nehezen tudja kezelni az újfajta, ráadásul még sokszínű és individualista modelleket. Sok esetben ugyanakkor -sajnos nem csupán az oktatási minisztériumban, hanem a bíróknál és a törvényhozóknál is minden jogi szinten- óriási tájékozatlanság uralkodik,ami a szabad tanulás-otthonoktatás  világszerte létező lehetőségeit és kutatási eredményeit illeti. Ez a tudatlanság majd idővel el fog tűnni, ha a hivatalokban és bíróságokon bekövetkezik egy nemzedékváltás, mivel a fiatal generáció nagy része legkésőbb egyetemi évei alatt külföldi tapasztalatokat is szerez.
FW: Ön mit tartana kívánatosnak?
DN: Azt szeretném, ha az otthonoktatás az állami és magániskolák mellett egyenrangú képzési formaként kerülne elfogadásra. Ehhez nem kellene mást tenni, mint a tartományonkénti iskolai törvényi szabályozásba egy fél mondatot hozzáilleszteni ahhoz a cikkelyhez, ahol definiálják, hogy az iskolakötelezettség milyen módon teljesíthető, illetve ez alól milyen kivételek vannak. Azoknak a gyerekeknek például, akik  szüleinek sok utazással járó foglakozása van , már most is szabad otthon tanulniuk;  mint ahogy azoknak a német gyerekeknek, akik külföldön élnek, vagy  netalán  a német iskolarendszerben kitartóan reménytelen esetnek minősülnek, léteznek különleges táviskolák. Ausztriában az otthontanuló gyerekek évente egyszer vizsgáznak és teljesen normálisan, mint „külsősök” teszik le a záróvizsgáikat.Más országokban mindenféle ellenőrzés nélkül tanulnak, és így is eredményesek. Alapjában már az is elegendő lenne, ha a szabadon tanuló gyerekeket támogató iskolák, mint a Clonlara Iskola (Németországban is), akikkel egyébként mi is együttműködünk, mint kiegészítő iskolák elismertek lennének.
FW: Hogyan szeretné mindezt elérni?
DN: Azzal, hogy ezt az egész témát tisztába tesszük.Már most is folyamatosan emelkedik a tanácsot kereső szülők száma. Tekintetbe véve az iskolarendszerrel szembeni általános elégedetlenséget, hamarosan elérkezik az a pillanat, amikor olyan sok szülő háborodik fel, hogy a politikusok  végre kedvet kapnak az oktatási szabadság bevezetéséhez. Nem hiszem, hogy ez a probléma még sokáig létezni fog nálunk.És aztán majd az iskolák is javulni fognak, mivel máskülönben  a gyerekek elmaradnak belőlük.
FW: Köszönjük a beszélgetést!
Az interjú 2o1o. januárjában készült.
Fordította: Járainé Felvidéki Szilvia
(1) Dagmar Neubronner:  német biológus (biokémikus és mikrobiológus). Több kiadónál dolgozott szakfordítóként és lektorként, majd 1997-ben megalapította saját kiadóját, a Genius Verlagot. Két fia 2oo5-től otthontanuló. Idősebbik gyermeke nemrégiben sikeres érettségi vizsgát tett. Ő maga és családja is a média számos területén lett ismert a kötelező iskolábajárás elutasításával és az otthontanulás propagálásával. Cikkeket írt, előadásokat és szemináriumokat tart, könyvet jelentetett meg a témában (többek közt saját írását is: Die Freilerner-Unser Leben ohne Schule címmel). A nem intézményes tanuláshoz-neveléshez való jog egyik legaktívabb szószólója Németországban. Nem a hazájában él.
(2)Romeike család esete: a német család vallási okokból kérvényezte a magántanulói státuszt, öt gyermekük részére. Miután a hatóságok elutasították kérelmüket, az USA-ba utaztak, majd politikai menedékjogot kértek, amit 2o1o-ben meg is kaptak,azzal az indoklással, hogy hazájukban nem volt lehetőségük saját gyermekeiket otthon oktatni. 2o13. májusától az Amerikai Bevándorlási Hivatal ezt az indoklást nem fogadja el politikai menedékjog iránti kérelem okaként.
(3) Az EU Bizottság elé terjesztett ügy nem zárult sikerrel. Az iskolakényszer megszüntetésére tett javaslatot azzal utasították vissza, hogy az oktatási rendszerre vonatkozó törvénykezések az egyes nemzetek hatáskörébe tartoznak. 2o12.  júliusában a  Neubronner család ügyvédje egy petíciót terjesztett az Európa Parlament elé, amelyben kérvényezik a németországi otthonoktatáshoz való jogot.
(4)A németországi iskolakötelezettség törvényi szabályozása a  következő:  Németország területén egy meghatározott kortól (6-7 év) a gyermekeknek, fiataloknak, a felnövekvő generációnak egy bizonyos kor betöltéséig –de legkésőbb a kiskorúság végéig (18 éves kor) – kötelességük valamilyen iskolát látogatniuk.
Az iskolakötelezettségi törvény gyökerei a reformáció korába nyúlnak vissza. A 19.század folyamán az iskolakötelezettség teljesítését a hiányzó iskolaépületek és a kiképzett tanárok elégtelen száma akadályozta.1919-ben rögzítik először törvényileg az egész országra a kötelező iskolalábajárást. 1938 és 1945 között az úgynevezett birodalmi iskolakötelezettségi törvény van életben, később más néven, de lényegi vonásaiban ugyanez a törvény marad érvényben. A törvény akkoriban még csak a német állampolgárságú gyerekekre vonatkozott.196o-ban kiegészítették külföldi, de Németo.-ban  életvitelszerűen tartozkodó gyermekekre vonatkoztatva. Politikai menedékjogot kapott gyermekekre pl. Nordheim-Westfalia Tartományban csak 2oo5-től érvényes.Előtte nekik legfeljebb iskolábajárási joguk volt. Németországban az iskolakötelezettség nem az alkotmányban, vagy más állami törvényben kerül szabályozásra, hanem az egyes tartományok kulturális fennhatósága alá tartozik,ezért tartományonként eltérő szabályozás alá esik.Mivel azonban az iskolarendszer egésze állami felügyelet alatt áll, a tartományok alig néhány pont meghatározásában kapnak szabad kezet.
Az iskolakezdés kötelező életkori ideje és az iskolázás teljes időtartama (1o-12 év) például tartományonként változó. A kiskorút nevelő szülők kötelesek gyermeküket a választásuk szerinti iskolába beíratni.Ez az iskola egy németországi állami vagy  magániskola lehet. Alapvetően nem lehetséges egy német állampolgárságú gyermeket pl.  a szomszédos állam valamelyik iskolájába bejelenteni (kivételek vannak-pl.diplomata  szülők gyerekei). Az iskolába jelentkezett tanulónak kötelessége rendszeresen és aktívan részt venni a tanítási órákon éppúgy, mint az iskolai rendezvényeken. Amennyiben a szülők nem gondoskodnak kiskorú gyermekük iskolába járásáról, pénzbüntetéssel vagy szabadságmegvonással büntethetők. Ennek szabályozása is tartományfüggő. Ha egyik büntetés sem lenne célravezető, akkor –végső megoldásként- a hatóságok a kiskorút kényszerrel is elvitethetik az iskolába. Legvégső esetben megvonhatják a gondviselőktől a szülői felügyeleti jogot. 2oo6.májusában legfelsőbb bírósági szinten erősítették meg a törvényt, a megszegése esetén alkalmazott szankciókat akkor is jogszerűnek ítélték.
Az iskolakötelezettség alól csak hatósági úton lehet felmentést kérvényezni. Elsősorban különleges okokkal lehet magántanulói státuszért folyamodni:pl.diplomata szülők gyermekei (elsősorban számukra jöttek létre a különböző távoktatási intéymények), súlyosan sérült gyermekek vagy 14.életévüket betöltött külföldi állampolgárságú fiatalok esetében. Vallási-ideológiai okokból senki nem kaphat felmentést az iskolalátogatás alól, esetleg  csak részlegeset, pl vallási ünnepek alkalmával, vagy bizonyos tanórákon való részvétel alól.
2oo6.februárjában az Európai Unió oktatási jogokért felelős biztosa Berlinben nyilvánosság előtt, majd az EU-nak készült jelentésében írásban is aggodalmát fejezte ki a németországi iskolakötelezettség  és az otthontanulás, mint alternatív oktatási forma németországi kriminalizálása miatt, s javaslatot tett annak megváltoztatására.
Jan Fortune Wood: A szakértő-mítosz és az otthoni  tanulás
John Holt: A szabadság fogalma
(Visited 2 times, 1 visits today)
A demokratikus nevelés elkötelezett szószólója
Egyesületi Közgyűlés 2022 október 8-án szombaton 10.00-kor
személyes és online Helyszín: Budapest 1022 Herman Ottó út 27/a. I.em. 4. Szeretettel meghívunk minden egyesületi tagot és szimpatizánst! A közgyűlés nyilvános, bárki jöhet, és bárki tehet javaslatot napirendre. Napirendi javaslatok eddig: Napirend: Közgyűlés tisztségviselőinek megválasztása (levezető, jkv-vezető, hitelesítők, stb.) Napirend összeállítása
Előszó – Jerry Mintz: Szabadság és demokrácia az oktatásban c. könyvéhez
Előszó Jerry Mintzcel először 2005-ben találkoztam a demokratikus iskolák[1] berlini világtalálkozóján, az IDEC-en.[2] Ettől az időtől fogva álltam kapcsolatban vele mint hírlevelének és az általa kiadott „Education Revolution” („Oktatási forradalom”) c. lapnak az olvasója. Személyesen újra 2011-ben találkoztunk az angliai
(részletek az iskola bemutakozó füzetéből) fordította: Felvidéki Szilvia Az 1997 óta államilag engedélyezett  Kapriole egyike a Németországban működő kb. 1oo demokratikus iskolának. Mintegy 15o diákjával az egyik legnagyobbnak számít a Szabad Alternatív Iskolák Szövetségének (BFAS) egymással összefogásban álló intézményei közül.
Csatlakozz a Demokratikus-Iskola csoporthoz!
A lista nekem olyan, mint egy igazi iskola modellje: a részvétel önkéntes, senkinek nem kell még a nevét se megmondania! Nincs feleltetés, nincsenek dolgozatok. Vannak viszont időről időre személyes találkozók, ahol sokat beszélgetünk, vagy meglátogatunk egy-egy érdekes iskolát. Főként a lista tagjaiból alakult az egyesület, amely a demokratikus iskola elveinek és gyakorlatának terjesztését tűzi ki céljául!
Demokratikus nevelés küldetése egy mondatban.
2022 © Minden jog fenntartva! | Adatvédelmi tájékoztató | ÁSZF | Süti szabályzat