hu en hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en
Hogyan legyek jó anya? | Édesítő
Számtalan aspektusa van az anyaságnak, rengeteg szintje, megannyi megélési lehetősége. Tegnap este altatáskor, ahogy szoktunk, összeölelkeztünk Bogyóval az ágyban, ami azt eredményezte, hogy rövid időn belül teljesen izzadt, vizes lett a haja a melegtől. Próbáltam kicsit engedni az ölelésen, majd  háttal feküdni neki, mire rám szólt: anya, fordulj meg! Én persze szíves örömest szembefordultam vele és ha lehet még szorosabban bújtam hozzá, mint előzőleg. Ezek az esti “szeánszok” annyira szívmelengetőek, annyira megindítóak, elöntik szeretettel a lelkem és egyfajta összeolvadás élek meg.
AZTÁN JÖNNEK AZOK A PILLANATOK, AMIKOR ÚGY ÉRZEM, HOGY A FOLYAMATOS KISZOLGÁLÁS, KÖRÜLUGRÁLÁS TELJESEN ELFÁRASZT ÉS KIFACSAR (két gyerekkel el sem tudom képzelni, hogy mehet ez…). „Anya! Inni kérek! Anya, töröld meg a  kezem! Anya, nézd! Anya, dere be a szobámba! stb., stb., stb.”
Ilyenkor  CSAK az jár a fejemben, hogy: de jó lenne egy kicsit nyugton lenni!!!! Ilyenkor sehol nincs az összeolvadás-élmény, és sehol a szeretetteljes érzések…
Szülés előtt nincs tapasztalatunk arról, hogy mennyire egész embert kívánó SZOLGÁLAT a gyermekvállalás.  Abban az esetben, ha stabil, mosolygós, könnyen kezelhető gyereket szeretnénk felcseperedni látni magunk körül, nem CSAK a babánk fizikai gondviseléséről van szó,  hanem  saját megunk hogyanlétéről való gondoskodásról is. FELELŐSSÉGET KELL VÁLLALNUNK A LELKÜNKÉRT, ANNAK REZDÜLÉSIÉRT, HISZEN MOSTANTÓL GYERMEKÜNKNEK EZ LESZ AZ OTTHONA, AZ UNIVERZUMA, AZ Ő LELKÉNEK ALAPKÖVE IS.
Így, ha én ki vagyok borulva, a gyerek is hisztis lesz. Ha én kiabálással oldom a türelmetlenségem feszültségét, ő csak jobban kiabálni fog, és ezek a negatív spirálok nagyon hamar kialakulhatnak, aminek eredménye egy nehezen kezelhető, helyenként agresszív gyerkőc lehet. Ezt elkerülendő figyelnünk kell magunkra, a lelki minőségünkre.
Ezzel nem egy  újabb terhet és szorongást keltő elvárást szeretnék rárakni a kismamákra, akik az imént mentek keresztül a szülés traumáján, és még magukhoz sem tértek a hormonürülés keltette depis hangulatból, hanem  épp oldani szeretném  a nehéz időszak  nyomását azzal az üzenettel, hogy minden anyasághoz kapcsolódó élményt és érzést  felvállalhatunk. A jót és a rosszat egyaránt! Ez egy lényeges pont, hogy a rossz érzéseket is vállaljuk, ne szégyenkezzünk, mert nincs miért!!
Sokáig nagyon furcsának és idegennek éreztem, amikor “anyukának” szólítottak. A felelősség belém nyilallt egy-egy helyzetben, és egy pillanat alatt beforgattam magam a: ”mi-van-ha-nem-lesz boldog-ember? mi-van-ha-vívódni-fog-és-szorongani-mint-én? úristen-csak-ilyen-nyomorultul-ne érezze-magát-soha-mint-ahogy-én-tudom! na-de-ha-én-így-érzem-magam-mi-van-ha-érzékeli? netán-eltanulja?????? úristen!…úristen! és-amúgy-is: ÉÉÉÉÉNNN ANYUKA…” gondolatmenetbe. Határozottan kellett magamra szólnom, hogy STOP! Minden rendben van és lesz! Bogyó ééédes, mosolygós, bájos kis lény, minden okés vele!
Mindaközben, hogy ilyen gondolatokkal küzdöttem és tök szarul voltam, a világ felé nem mertem őszinte lenni, takargattam ezt az egészet, nem tudhatta meg senki, mert égő…meg gáz…hiszen “boldognak KELL lennem, ha már NAGYBETŰS ANYA lettem!”.
MANAPSÁG A MÉDIA FOLYAMATOSAN AZT SULYKOLJA BELÉNK, HOGY TÖKÉLETESNEK ÉS  BOLDOGNAK KELL LENNÜNK, ÉS EZ AZ ELVÁRÁS URALJA AZ ANYASÁG INTÉZMÉNYÉT IS. EZ AZ IRÁNY IPARÁGGÁ FEJLŐDÖTT, AMI AZ ÉN SZORONGÁSAIMAT IS CSAK MÉLYÍTI.
Pár napja beszéltem egy anyukával, hogy lenne-e kedve írni a blogba magáról, a mindennapjaikról, arról, hogyan éli meg a kezdeti  időszakot stb. Mire teljes meglepetésemre az illető lány azt mondta: ő nem teszi közzé, hogy érzi magát, mert akkor ő lenne a negatív ellenpélda. A válasza nagyon elgondolkodtatott, hiszen az említett édesanya elképesztő teherbírással látja el két gyermekét, nagyon kedves, nagyon finom velük (időnként felemeli a hangját elmondása szerint, bár én ezt sosem tapasztaltam). Sokszor van egyedül a gyerekekkel, mert a férje három műszakban dolgozik. Ráadásul, ha apuka éjszakás és nappal alszik, akkor csendben kell lenniük,  ha pedig éjszakára megy, akkor már késő délutántól nincs otthon, így minden az anyára, azaz őrá marad. Èlete másról sem szól, csak a gyermekeiről, akikért igazán mindent megtesz… de úgy tűnik azt mégsem merné leírni, hogy néha ő is belefárad. Érzéseim szerint tart a reakciótól: „milyen anya az ilyen, aki panaszkodik, ahelyett, hogy örülne“.
ELKÉPESZTŐEN TORZ MEGÍTÉLÉS ALÁ ESIK AZ ANYASZEREP ÉS ÓRIÁSI TERHET RÓNAK RÁNK AZOK AZ ELVÁRÁSOK, KIJELENTÉSEK, SZÓFORDULATOK, MEGFOGALMAZÁSOK, MELYEK TARTALMAZZÁK A “ROSSZ”, “JÓ”, “ANYA”, “SZÜLŐANYA”, “ÉDESANYA”, “FELELŐSSÉGTELJES ANYUKA” SZAVAKAT…, A “FITT  ANYUKA” MEGKÖZELÍTÉSRŐL NE IS BESZÉLJÜNK!
A másik anyuka, akinek említettem, hogy írjon, azt mondta, hogy “nem is hülyeség”, és ennyiben maradt a dolog. Ő esetenként egy hónapig is egyedül van a 15 hónapos kisfiával, mivel párja munkája így diktálja, miközben segítsége nincs, az ő szülei messze laknak, az anyósa pedig nem törődik velük, mert ez a fia második házassága és utálja az új asszonyt, mármint őt.
Nyilván nem csak ilyen történetek vannak, de én rövid időn belül kétszer is abba futottam bele, hogy olyan nők, akik  objektíven nézve is jól teszik a dolgukat: a gyermekeik boldogok, szépen fejlődnek stb., VALAMIFÉLE TORZ SZŰRŐN KERESZTÜL LÁTJÁK, ÉS LEÉRTÉKELIK MIND A FIZIKAI, MIND PEDIG A LELKI ÉRTELEMBEN VETT NAGYON KOMOLY TELJESÍTMÉNYÜKET.
Régen, amikor több generáció együtt élt, szülés után a nők hat hétig feküdtek, a család többi tagja  látta el a babát az első hetekben és ez a továbbiakban is közös feladat maradt. Az anyuka szépen, lassan tanulta meg az új szerepét, az anyaságot. Volt ideje ismerkedni mind a babájával, mind a helyzetével, miközben folyamatos támogatásban volt része a nagyszülők, nagynénik, családtagok részéről, ami megadta az örömmel történő megéléshez szükséges alapvető biztonságérzetet. Mára ez nem lehetséges, mivel a nukleáris családforma a megszokott és talán kicsit “menő” is. Pedig a kezdeti időszak fizikailag, lelkileg egyaránt teljes embert kíván. De hogyan legyél teljes, amikor nem alszol, nem tudod meginni a reggeli kv-t, konkrétan egy perc nyugtod nincs, mert a kicsi folyton figyelmet igényel, és egyébként meg szorongsz, mert elfáradtál és nem látod a végét – mivel első gyerek, nincs tapasztalatod még – anyuka pedig lent a játszótéren olyan rohadt boldog miközben fennhangon tolja, hogy Pistike milyen cuki volt éjszak, te meg egyre szarabbul vagy, és csak azt várod, hogy legyen már sötét és aludhass végre?
Eleve nehezíti a helyzetet, hogy a szülést és az anyai teendőket összemossuk. Persze a két dolog együtt jár, de mindkettő nagyon komoly feladat egymástól függetlenül is. A SZÜLÉS/SZÜLETÉS KÉRDÉSE ÖNMAGÁBAN KOMOLY FIZIKAI ÉS LELKI IGÉNYBEVÉTEL, AMIT IDŐ FELDOLGOZNI, HELYÉRE RAKNI, EMELLETT AZ ÚJ SZEREPBEN VALÓ MOZGÁS MÉG EGY PLUSZ KIHÍVÁS.
Egy pszichológusnő ismerősöm szerint három nagy változás van egy nő életében: első menstruáció, szülés, klimax. De sem az első, sem az utolsó nincs olyan drasztikus, mint a szülés, mivel évekig tartanak.  A szülés esetében a hormonürülés, az, hogy kapsz egy élő, törékeny kis lényt a kezedbe  órák/napok alatt történik. Óriási sokk fizikailag és lelkileg is, bármennyire azt hisszük, hogy van 9 hónap a felkészülésre…
Valahol olvastam egyszer egy gondolatot, aminek az volt a lényege: az anya legfőbb dolga, hogy önmaga legyen és ezzel lehetővé tegyen gyermeke számára egy valódi kapcsolatot, egy valódi emberrel (helyenként feszültségekkel, jó és rossz hangulatokkal stb.). Ezzel teljesen egyetértek és ezért szomorít el látnom azt, hogy milyen torzulttá vált az anyák önmagukról alkotott megítélése, mások könnyű, gyors véleményalkotásai és ítéletei miatt. Hogy milyen görcsösen próbálnak megfelelni a “szuperanya” képnek, PRÓBÁLJÁK MEGKREÁLNI A TÖKÉLETES ANYA-GYEREK KAPCSOLATOT, AMI A FELSZÍN ALATT TELE VAN ELFOJTÁSOKKAL, KI NEM MONDÁSOKKAL, EL NEM FOGADÁSSAL, JÁTSZMÁZÁSSAL. Részben azért, mert nem mernek őszinték lenni, nem merik kommunikálni a nehézségeiket, így segítséget sem mernek kérni.
Emlékszem,  egy kedves barátnőmnek megmutattam egy anyuka őszinte írását a gyermekágyi depressziójáról, az anyasága kezdeti időszakának nehézségeiről, és hogyan jött ki belőle.  Reakció: “hát azért ez a nő tényleg gáz”. Meglepődtem… neki amúgy nincs gyereke… de szemmel láthatólag ez sem gátolta meg abban, hogy elítéljen valakit, aki merte vállalni a pokoljárásának időszakát…választhatta volna azt, hogy értékeli a bátorságát,az őszinteségét és ír neki pár bátorító szót…
KÖZELEBB KELL HOZNUNK A REALITÁST ÉS AZ ELMÉLKEDÉST, MERNÜNK KELL ELFOGADNUNK MAGUNKAT OLYANNAK, AMILYENEK VAGYUNK: KÜLÖNBÖZŐNEK, VÁLTOZATOSNAK, HOL KICSIT “BERECCSENTNEK”.
Mindannyian más háttérrel indulunk az életnek, más terhekkel, más érzelmi feladatokkal, más traumákkal, amiket fel kell dolgoznunk, meg kell oldanunk magunkkal kapcsolatban. Éppen emiatt a sokszínűség miatt, az anyaságunk megélése sem lehet ugyanolyan  “pempörzrózsaszín”, és ezért képtelenség megfelelni a “boldog anya” képnek.
A “folyamatosan mosolygó anya”  csak a mesékben létezik.  A valóságban ez is “csak” egy érzelmi állapot, a maga változékonyságával, hullámzásával. Ezért üzenem minden anyukának, aki épp a hullámvölgyben van önmagával,  a helyzetével, az érzelmi kimerültségével, hogy: KI FOGSZ JÖNNI BELŐLE! és NEM VAGY EGYEDÜL! JÓ ANYA VAGY!
One Reply to “Anyaság”
január 31, 2018 - 8:55 de.
Ezt férfiként is érdekes olvasni:D
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Az email címet nem tesszük közzé. A kötelező mezőket * karakterrel jelöljük.
Orsi, aki az édesítőt csepegteti
Sosem voltam igazán partiarc, de mégis lehet azt mondani, hogy jelen voltam az éjszakai/kocsmai életben, koncertekre jártam és rendszeresen futottak össze nálam emberek, társaságok.
Most mégsem bulikról indítok blogot, hanem az anyaság a témám.
Ez valószínűleg érdekes és egyben furcsa is lesz sok embernek, mivel régebben valahogy nem az “anyatípus” volt az enyém, még ha magamban meg is voltam győződve róla, hogy leszek egyszer anyuka és nekem ez a szerep könnyű lesz. Könnyű és nevetéssel teli.
Kisfiam három és fél éves, és azt ma is ki merem jelenteni, hogy anyaságomban az öröm a meghatározó érzés. De hogy könnyű, azt semmiképp sem mondanám. Van benne egy sor gyötrelem, kínlódás – számomra – nagyon sok feszültség és szorongás.
Manapság a „hogyan légy boldog és sikeres“ technikák iparággá növik ki magukat. Így a gyermekágyi depresszió (ami bármelyik szülőnél jelentkezhet, akár apukánál is), a kisgyermekkel otthon lévő anyuka, illetve a dolgozó, és eközben családot ellátó szülők lelki egészsége kényes téma.
KEVESEN VAGYUNK ŐSZINTÉK ÉS VÁLLALJUK NYÍLTAN GYEREKÜNK SZÜLETÉSE, ILLETVE A SZÜLŐI LÉTÜNKKEL KAPCSOLATOS ESETLEGES FESZÜLTSÉGEINKET.
Míg a reklámokban az újszülött mellett álló anya boldogan mosolyog, míg az Instagramon a focistafeleségek közvetlenül a szülés után tökéletes alakkal, fehérneműben szelfiznek, addig a valóságban egy átlag kismama kifacsart, és az apukák is komoly lelki folyamatokon mennek keresztül: hol erőteljesebben, hol kevésbé, de ők is szoronganak az elvárásoktól, többek között a családfenntartó szereptől.
A gyermekágyi időszak esetleges nehézségei után, a mindennapi teendők kapcsán rutinossá válunk, DE AZ ANYASÁGGAL/APASÁGGAL TELJESEN MEGVÁLTOZIK AZ ÉLETÜNK, MAGUNKRÓL ALKOTOTT KÉPÜNK, SZOKÁSAINK. Ezeket a változásokat megélni és elfogadni nem egyszerű, sőt a legtöbb nő/férfi számára kifejezetten nehéz.
Gondoltam, merni kellene vállalni magunkat, bizonytalanságainkat, félelmeinket ahelyett, hogy csendben szenvedünk a problémáinkkal, rettegve a megítéléstől: „ De gáz ez a csaj! Hogy lehet ilyen egy ANYA ? van egy szép, egészséges gyereke mégsem BOLDOG ?!" És lássuk be, NAGYON KÖNNYEN mondják ezt az emberek egymásról...túl könnyen...
SZERETNÉM, HA A MANAPSÁG URALKODÓ “BOLDOGOK VAGYUNK” ÁLSZENT SZÍNJÁTÉKOT FÉLRETÉVE BESZÉLNÉNK A NEHÉZSÉGEKRŐL, A ROSSZ NAPOKRÓL,AGGODALMAINKRÓL, és fityiszt mutatva a pampers-reklámokban kipihent és tökéletes anyukák képének, őszinte odafordulással, bátorítással lennénk egymás felé, legyen szó akár nőről vagy férfiról. HISZEN ÉPPEN EZÉRT LESZ BÁRKINEK IS NEHÉZ A SZÜLŐ SZEREP, MERT TÚLSÁGOSAN JÓL AKARJA CSINÁLNI, MERT NAGYON FONTOS NEKI, HOGY MILYEN HATÁSSAL VAN A GYERMEKÉRE.
A következőkben őszintén megosztom veletek a saját nehézségeimet, azzal a céllal, hogy a mókuskerékben elfáradt, alváshiánytól szenvedő, magukat megkérdőjelező szülők láthassák: nincsenek egyedül. Vannak társak az úton és VAN EGY HELY, ahol az anyaság/apaság során FELSZÍNRE KERÜLŐ GYERMEKKORI, LELKI SÉRÜLÉSEINK NYÍLTAN, SZÉGYENKEZÉS NÉLKÜL FELVÁLLALHATÓK.
Remélem, sokan tudunk találkozni, kialakul egy közös, társas együttlét, még így az "éteren" át is, melynek során oldódik a bizonytalanság érzés mindannyiunkban, kicsit megédesítjük egymás keserű pillanatait és el merjük hinni, hogy jó emberek, jó szülők vagyunk!
Proudly powered by WordPress | Theme: Couture by Pixel Tribe. | Impresszum