hu en hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu en en en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en
Hogyan legyek jó apa? | Édesítő
Az ismeretségi körömben több esetben is azt tapasztaltam, hogy apuka, a férfi anyagi biztonságot előteremtő szerepén túl, családja mindennapi életéhez nem tesz hozzá szinte semmit. “Segítek egy cimborának biciklit javítani, elugrok ide-oda, tegnap-későn-értem-haza-hadd-aludjak-még, elmegyek futni”  okokra hivatkozva szinte teljesen kivonul a feleség és gyerekek életéből. Félreértés ne essék, nem  azokról az esetekről van szó, amikor apuka töltődik. Az én-idő nyilván neki is jár. Hanem egy alapvető attitűdről, ami inkább az elfordulást sugározza, mint az odafordulást a másik (ebben az esetben anyuka és a gyerekek) felé. Ezek egyébiránt felelősségteljes, kedves, intelligens férfiak, egyáltalán nem mondhatom, hogy a “seggfejpasi”-kategóriába tartoznának. Éppen ezért kezdett el érdekelni, hogy vajon miért is tűnnek a szóban forgó apukák érdektelennek a családjukkal szemben
Tanakodtam magamban, de valahogy nem igazán találtam rá magyarázatot. Talán csak arról van szó, hogy a férfiak szeretik mellékszereplőnek tekinteni magukat a pici baba nevelése kapcsán. PERSZE, AZ Ő HELYZETÜK MERŐBEN MÁS, HISZEN ŐK NEM SZOPTATNAK, ÉS AZ Ő FELADATUK KLASSZIKUSAN INKÁBB A KÖRÜLMÉNYEK MEGTEREMTÉSE, AMELYBEN AZ ANYÁK A LEGMEGFELELŐBB MÓDON NYÚJTHATNAK FOLYAMATOS ÉRZELMI BIZTONSÁGOT  ÉS KÖZELSÉGET A KICSINEK.
A körülmények megteremtése pedig azzal jár, hogy kimennek a nagyvilágba és például munkával töltik az idejüket. Munka után persze fáradtan térnek haza, ahol addig is, nélkülük is folyt az élet. A gyerek amúgy is csak az anyjánál akar lenni és az alapélmény nagyjából az, hogy apuka hiába csitítgatja bőgő babáját órákon keresztül, az mit sem használ: a baba végül az anyánál landol és legkésőbb a cicin percek alatt megnyugszik, és elalszik végre. Hát persze! Anyának jobban megy ez. Rá meg itt – láthatóan – úgy sincs túl nagy szükség.  Ő  VALÓBAN NEM TUD HOZZÁTENNI EZEKHEZ A FALAKON BELÜLI TÖRTÉNÉSEKHEZ, Ő A FALAKAT TUDJA MEGTEREMTENI EHHEZ, AZT PEDIG MÁR LEGJOBB TUDÁSA SZERINT MEG IS TETTE.  Senkinek nem használ az, ha az anya mellett pluszban még ő is kikészíti magát. Akkor még a falak is meginoghatnak és még annak a stabilitásnak is lőttek, amit eddig sikerül tartani.
Hát igen, itt megint csak a bölcs mondás jut eszembe, miszerint egy gyermek felneveléséhez egy egész falu kell. Elképzelem azokat az időket, illetve azokat a népeket, akik ezt valóban így teszik és közösségben, közösen nevelik az összes gyereket. Enyém, tied, ki fia-borja, nem számít: a miénk. És érzem a vágyat a falu, a nagycsalád iránt, a természeti népek tiszta, bölcs élete iránt és ekkor csörög a mobiltelefonom. Ez visszazökkent az ittésmost-ba. Oké. NEM ILYEN VILÁGBAN ÉLÜNK . . . HANEM OLYANBAN, AHOL MINDEN A TELJESÍTMÉNYRE MEGY ÉS AHOL TALÁN MAJD A GYERMEKEINKET IS LEMÉRIK KILÓRA A TELJESÍTMÉNYÜK ALAPJÁN. OLYANBAN, AHOL A GYERMEKNEVELÉS ÁLTALÁBAN MINDÖSSZE KÉT EMBER FELADATA, DE AZ IS CSAK MELLÉKESEN, ÉS NEM TÚL SOK IDŐT ELVÉVE A KARRIERTŐL. De ez persze ne ijesszen meg senkit, hiszen bizonyosan találunk nagyon jó technikákat és tanácsadó könyveket, hogy hogyan lehet mindenben tökéletesnek lenni, és maximálisat teljesíteni . . .
Felveszem végre a telefont. “Szia Norbi! Tényleg? Olvastad a bejegyzésemet az anyaságról? Nem mondod? . . . Micsoda? Hogy ilyen az apáknak is kellene?”. . . És ahogy tovább beszélünk, lassan leesik végre: hát persze! Mellékszerep és természeti népek ide vagy oda, hát a férfiak is emberek. Őket is Anya szülte. És ki tudja, hogy kit hogyan, hogy kivel mi történt a születés körül ÉS HÁT MIÉRT IS NE HOZNÁ FEL BENNÜK GYERMEKÜK SZÜLETÉSE SZINTÉN EZEKET A MÉLYEN ELÁSOTT ALAPÉLMÉNYEKET? MIÉRT IS NE LENNE SZÁMUKRA ÉPPOLY FELFORGATÓ ÉLMÉNY A GYERMEK MEGÉRKEZÉSE, AZ ÉLETMÓD, A PÁRKAPCSOLAT GYÖKERES MEGVÁLTOZÁSA, MINT AZ ANYÁK SZÁMÁRA? GYERMEKÁGYI FÉRFI-DEPRESSZIÓ? VAJON TÉNYLEG VAN ILYEN? Vagy csak most mindent ezen a szemüvegen keresztül látok és már a férfiakra is átruházom a saját élményemet?
Ezen a ponton megint úgy éreztem, hogy szakértőre van szükségem. De most szerencsére nem terápiás, hanem pusztán felvilágosítás céljából. Megkérdeztem hát kedves pszichológusomat (orvosomat és gyógyszerészemet), hogy mit tud erről a dologról és izgatottan vártam, hogy vajon hülyének néz-e.
Ehelyett mintha csakis erre várt volna, elkezdett áradni belőle a szó, mondván, hogy aktuálisabb kérdést fel sem tehettem volna, hiszen múlt héten az Országos Pszichiátriai Kongresszuson egészen pontosan azokat a kutatási eredményeket mutatták, melyek az apák gyermekágyi depresszióját tárgyalják, ami ezen eredmények alapján legalább olyan nagy számban fordul elő, mint az anyák esetében . . .
Ekkor egy kicsit még én is megdöbbentem és lassan letéve korábbi “feddhetetlen erős férfiak – szemüvegemet”, elkezdtem újra átgondolni azokat az ismerősöket, akik oly lelkiismeretes barátok, párok, dolgozók, stb. . . . és mégis, mintha nem akarnák kivenni részüket a nukleáris családmodellel járó túlterheltségből, amin végső soron csak ketten osztozhatnak a feleségükkel. A HELYZET AZ, HOGY AKIKET JOBBAN ISMERTEM, AZOK CSALÁDI HÁTTERE TÖBBNYIRE BELEILLETT ABBA A KÉPBE, MISZERINT A KORAI GYERMEKKORBÓL SZÁRMAZÓ ROMBOLÓ ÉLMÉNYEK VALÓSZÍNŰSÍTIK A GYERMEKÁGYI LEBLOKKOLÁST.
Átgondoltam újra magát az apaszerepet is, azt hogy a férfiak hogyan élik meg a gyermekáldást, milyen érzelmi és akár fizikai nehézségekkel szembesülnek, és hogy tudják azokat feldolgozni/megoldani.
MILYEN IS EGY JÓ APA?
Bennem is  él egy kép “AZ APUKÁRÓL”, aki biztonságot nyújt, védelmezi a családját, férfias, gondoskodik a szeretteiről, naaagy, meleg, puha és erős kézzel vigyáz rájuk, sosem öregszik meg:-), mindig erőt sugárzó. Nos a valóság valahogy más:-). Ezzel nem azt mondom, hogy az érzelmileg elérhető és egyben biztonságot is nyújtó férfi nem lehet valódi EMBER, inkább arra gondolok, hogy miközben mi nők szenvedünk attól a ránk erőltetett marhaságtól, hogy szülés után egyből öröm és mosoly az életünk, addig a férfiaktól valahogy kimondatlanul is, de ELVÁRJUK, HOGY NE ROGYJANAK MEG A GYERMEKÁLDÁS TERHE ALATT. MIKÖZBEN ŐK UGYANOLYAN LELKI GUBANCOKKAL ÉS GYERMEKKORI SÉRELMEKKEL LEHETNEK TELE, MINT BÁRMELYIKÜNK, AMI ÚGY TŰNIK MELEGÁGYA A SZÜLÉS UTÁNI ÉRZELMI MÉLYREPÜLÉSNEK.  Mindenkit megvisel az új helyzet. Kit-kit a maga szerepkörében érint, és apának lenni ugyanolyan nagy feladat, mint anyának lenni, azzal a különbséggel, hogy a férfiak általában nem kommunikálják a félelmeiket, mert az olyan . . . NYÁLAS . . . FÉRFIATLAN . . . lenne.  Sőt, nehezíti a helyzetet, hogy eleve nem annyira kifejezőek emocionálisan, mint a nők, ezért a legtöbb esetben fel sem ismerik, hogy szoronganak.
Közben pedig teljesen emberi, hogy feszültséget okoz sok férfiban is egy baba érkezése. RÁADÁSUL EGYÉRTELMŰ MEGERŐSÍTÉST A GYEREKTŐL, AMI EGY KIS KAPASZKODÓT JELENTHETNE SZÁMUKRA – ÚGY, MINT A NŐK – SOKÁIG NEM KAPNAK, HISZEN EGY PICI BABA AZ ANYUKÁJÁVAL VAN NAGYON SZOROSAN ÖSSZEFONÓDVA.
Ha visszagondolok a kezdetekre, MÁR látom, hogy mennyire Bogyóban voltam elveszve, és mennyire csak a vele foglalkozás töltött el, ő pedig mennyire CSAK velem akart lenni. De ehhez el kellett telnie 2,5 évnek. Ennyi időre volt szükségem ahhoz, hogy kellő távolságból lássam, hogy Balázs akarva-akaratlanul de a mi kettőnk (Bogyó-én) dimenziójából ki volt rekesztve.
Ezért is tudom, hogy okkal érezhetik magukat esetenként magányosnak, elhagyatva  az apukák, azzal a plusz teherrel, hogy most már felelősek egy egész családért. Anyagilag és érzelmileg is. Ez persze legtöbb esetben így cizellálva nem fogalmazódik meg bennük, egyszerűen “csak” feszültek, lobbanékonyak,  rosszkedvűek, hiszen tegnap még nyugiban néztük a kedvenc sorozatunkat . . . ma meg . . . APA lettem . . .
Oké, talán azoknak az apáknak valamicskét könnyebb a helyzete, akik szeretik a munkájukat. Nekik a munka lehetőséget nyújt, hogy pár órára legalább ki tudjanak szakadni az új és kényelmetlen helyzetből, és töltekezzenek. Persze a probléma még ezzel sem lesz igazán megoldva, ha az ok nem csupán a túlterheltségben rejlene . . .
Végiggondolva mindent, végül arra a határozott véleményre jutottam, hogy szerintem az apaként ignoránsan viselkedő barátaim érzelmileg  teljesen le vannak blokkolva a rájuk nehezedő apaszereptől, és inkább ilyen-olyan úton-módon elmenekülnek a helyzet elől. TEHÁT NEM ARRÓL VAN SZÓ, HOGY ÖNZŐK LENNÉNEK VAGY NEM ÉRDEKELNÉ ŐKET A CSALÁDJUK, HANEM EGYSZERŰEN KEVÉSNEK ÉRZIK MAGUKAT A KIHÍVÁSHOZ, MERT A FIZIKAI TÚLTERHELTSÉG MELLETT A MÉLYBEN, MÉG SAJÁT ÉRZELMEIKKEL IS KÜZDENEK.
Úgy döntöttem, hogy ők, illetve TI, APÁK is megérdemlitek az édesítést. Igaza van Norbinak, és nektek is jár egy tér, amelyben őszintén kitárgyalhatjátok a nehézségeket. Szóval az édesítőt immár nektek is szánom és az anyukákéhoz hasonlóan szintén szeretettel várom a történeteiteket!
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Az email címet nem tesszük közzé. A kötelező mezőket * karakterrel jelöljük.
Orsi, aki az édesítőt csepegteti
Sosem voltam igazán partiarc, de mégis lehet azt mondani, hogy jelen voltam az éjszakai/kocsmai életben, koncertekre jártam és rendszeresen futottak össze nálam emberek, társaságok.
Most mégsem bulikról indítok blogot, hanem az anyaság a témám.
Ez valószínűleg érdekes és egyben furcsa is lesz sok embernek, mivel régebben valahogy nem az “anyatípus” volt az enyém, még ha magamban meg is voltam győződve róla, hogy leszek egyszer anyuka és nekem ez a szerep könnyű lesz. Könnyű és nevetéssel teli.
Kisfiam három és fél éves, és azt ma is ki merem jelenteni, hogy anyaságomban az öröm a meghatározó érzés. De hogy könnyű, azt semmiképp sem mondanám. Van benne egy sor gyötrelem, kínlódás – számomra – nagyon sok feszültség és szorongás.
Manapság a „hogyan légy boldog és sikeres“ technikák iparággá növik ki magukat. Így a gyermekágyi depresszió (ami bármelyik szülőnél jelentkezhet, akár apukánál is), a kisgyermekkel otthon lévő anyuka, illetve a dolgozó, és eközben családot ellátó szülők lelki egészsége kényes téma.
KEVESEN VAGYUNK ŐSZINTÉK ÉS VÁLLALJUK NYÍLTAN GYEREKÜNK SZÜLETÉSE, ILLETVE A SZÜLŐI LÉTÜNKKEL KAPCSOLATOS ESETLEGES FESZÜLTSÉGEINKET.
Míg a reklámokban az újszülött mellett álló anya boldogan mosolyog, míg az Instagramon a focistafeleségek közvetlenül a szülés után tökéletes alakkal, fehérneműben szelfiznek, addig a valóságban egy átlag kismama kifacsart, és az apukák is komoly lelki folyamatokon mennek keresztül: hol erőteljesebben, hol kevésbé, de ők is szoronganak az elvárásoktól, többek között a családfenntartó szereptől.
A gyermekágyi időszak esetleges nehézségei után, a mindennapi teendők kapcsán rutinossá válunk, DE AZ ANYASÁGGAL/APASÁGGAL TELJESEN MEGVÁLTOZIK AZ ÉLETÜNK, MAGUNKRÓL ALKOTOTT KÉPÜNK, SZOKÁSAINK. Ezeket a változásokat megélni és elfogadni nem egyszerű, sőt a legtöbb nő/férfi számára kifejezetten nehéz.
Gondoltam, merni kellene vállalni magunkat, bizonytalanságainkat, félelmeinket ahelyett, hogy csendben szenvedünk a problémáinkkal, rettegve a megítéléstől: „ De gáz ez a csaj! Hogy lehet ilyen egy ANYA ? van egy szép, egészséges gyereke mégsem BOLDOG ?!" És lássuk be, NAGYON KÖNNYEN mondják ezt az emberek egymásról...túl könnyen...
SZERETNÉM, HA A MANAPSÁG URALKODÓ “BOLDOGOK VAGYUNK” ÁLSZENT SZÍNJÁTÉKOT FÉLRETÉVE BESZÉLNÉNK A NEHÉZSÉGEKRŐL, A ROSSZ NAPOKRÓL,AGGODALMAINKRÓL, és fityiszt mutatva a pampers-reklámokban kipihent és tökéletes anyukák képének, őszinte odafordulással, bátorítással lennénk egymás felé, legyen szó akár nőről vagy férfiról. HISZEN ÉPPEN EZÉRT LESZ BÁRKINEK IS NEHÉZ A SZÜLŐ SZEREP, MERT TÚLSÁGOSAN JÓL AKARJA CSINÁLNI, MERT NAGYON FONTOS NEKI, HOGY MILYEN HATÁSSAL VAN A GYERMEKÉRE.
A következőkben őszintén megosztom veletek a saját nehézségeimet, azzal a céllal, hogy a mókuskerékben elfáradt, alváshiánytól szenvedő, magukat megkérdőjelező szülők láthassák: nincsenek egyedül. Vannak társak az úton és VAN EGY HELY, ahol az anyaság/apaság során FELSZÍNRE KERÜLŐ GYERMEKKORI, LELKI SÉRÜLÉSEINK NYÍLTAN, SZÉGYENKEZÉS NÉLKÜL FELVÁLLALHATÓK.
Remélem, sokan tudunk találkozni, kialakul egy közös, társas együttlét, még így az "éteren" át is, melynek során oldódik a bizonytalanság érzés mindannyiunkban, kicsit megédesítjük egymás keserű pillanatait és el merjük hinni, hogy jó emberek, jó szülők vagyunk!
Proudly powered by WordPress | Theme: Couture by Pixel Tribe. | Impresszum