hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu en hu hu en en en hu hu en ja en en en en cs en en sv fr de de fr fr fr sv en fr en ja fr de fr es nb fr de en en sv de de fr en fr it fr en hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu en hu hu hu hu en en sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu pt hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ca hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu id hu hu hu hu hu hu hu hu hu en es hu hu fa hu pl hu hu hu hu hu es hu hu ca sv hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu en en
április 2018 - Fekete Attila Fattila Fotóblog
köznapi képek kavalkádja – a képek csak írásos engedélyemmel használhatók fel!
Ha értesítést akarsz kapni az új képekről, avagy már nem akarod látni, írd le a címed
Leave This Blank: Leave This Blank Too: Do Not Change This:
Sziámi simogató a Dömörkapu Rengetegben
B.Nagy Éva - Cirkuszt a népnek
B.Nagy Éva - Vihar előtt
B.Nagy Éva - Nagy szárazság idején
B.Nagy Éva - Borong a nap
B.Nagy Éva - Európa csendes
Sokat türél már, még csak ezt, kebel,
Csak ezt viseld el, aztán megdicsérlek,
Azt mondom: kő vagy, nem kő: vashalom,
S vasnál keményebb gyémántszikla vagy.
Hiszen te ösmered már, ami fáj,
Ösmerd meg azt is, ami lelket öl,
Ösmerd s viseld el, mint kell férfinak.
S ha majd keménnyé lettél, mint vas ék,
Hideggé, mint a századok jege,
Beléd egy szív lesz eltemetve mélyen,
Egy szív, mely véres lángban úszva élt,
S most hogy kihalt, csak forró hamva van.
Ennek leszesz, te keblem, sírlaka,
Közzétéve 2018-04-302018-05-011 hozzászólás a(z) Kőszív bejegyzéshez
Fényről álmodtam: fény ragyog.
És álmodtam egy ablakot,
ahonnan majd a végtelen
Megvan végre az ablakom,
van szobám, ahol lakhatom,
Mi kell még – kérdik -, nem elég?
Örülök persze – szólanék,
de csak a fejem ingatom.
Állok némán – és álmodom.
Közzétéve 2018-04-292018-05-011 hozzászólás a(z) Fényálom bejegyzéshez
Egy alagút jutott eszembe, messzi, magános és mindentől külön. –
Berobogna éltem suta vonatja, s egyideig sötétbe lehetnék,
Szégyentelenül, egyedül. Mint aki mindenből kiment már! Mint a halott!
Ott felszakadna és felfakadna még egyszer ami egyetlen igaz bennem.
Jaj, könnyítő könnyek uán hova, hova kell mennem?
Mért mondom most: “Régi halottasház, siket harangszó, gyermeki szorongás?”
Istenem! Hisz csak egy kicsi-kicsi felejtkezést akarnék.
Mert fölégtek mögöttem a hídak, és odaát maradt mindenem nékem.
Sírok, szemem már lobos
A sok égő könnytül,
Kis pavilon, szép dobos,
Hol fogok én ezután
szívünk a gépek hálóján remeg
én Tom vagyok te Meg
bár csüggenénk a természet csecsén
én Tarzan te Jane
Uram, meddig, mert mi kezdünk
torkig lenni a te végtelen jóságoddal
Csak egy kicsit lennél esendőbb,
csak egy kicsit gondolnál a látszatra
meg az illendőség re, de nem,
fütyülsz az egész renomédra,
amit olyan kínkeservesen építgettünk
És odadőlsz az utcapadra,
a koszba, a hajléktalan mellé,
és eszünkbe juttatod, hogy nálunk
pince-padlás teli van cuccokkal,
ő meg két szatyorban hordja az életét,
hogy mi tonnaszámra gyártjuk a szemetet,
és idegesek vagyunk, ha nem szállítják
el azonnal a szép kis házunk elől,
ő meg a mi szemetünkből él, megpróbál
eltakarítani utánunk, lám, mekkora mocskot
hagyunk a Föld nevű táncteremben,
mennyi maradékot hajigálunk ki
A Halál-tó fölött kerengünk
Szép, bátor, büszke madarak.
S a tóban nagy, förtelmes és rest
Ezt a bűz-lehü bús tavat
Így is nevezik: Magyarország.
Hiába minden, mind lehullunk,
Húz a Halál-tó: elveszünk.
Erőt mi rajta nem veszünk:
Közzétéve 2018-04-152018-04-151 hozzászólás a(z) Nemzethalál bejegyzéshez
a népnek joga van elkergetni a kormányt egy demokráciában is, ha az a népakarat ellenében kormányoz, ha az emberek létérdekét veszélyezteti
Óh, én nem igy képzeltem el a rendet.
Lelkem nem ily honos.
Nem hittem létet, hogy könnyebben tenghet,
Sem népet, amely retteg, hogyha választ,
szemét lesütve fontol sanda választ
és vidul, ha toroz.
J. A. – Hobó
Közzétéve 2018-04-111 hozzászólás a(z) Levegőt bejegyzéshez
Ég veletek, barátaim, vége a dal-
nak. Engem most már vár a ravatal.
Kár, hogy így van, jó volna élni még,
másrészt, belátom, ennyi is elég,
nincs rá okom – nem elégedetlenkedem:
tartalmas és szép volt az életem.
Közzétéve 2018-04-10Címke Cserje Zsuzsa
Oldal 1 Oldal 2 Következő oldal
Proudly powered by WordPress
Copy Protected by Chetan's WP-Copyprotect.