fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr hu hu hu hu hu fr hu hu hu de hu en hu hu hu nl hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu en hu hu hu en en en ps en de en de en en en it hu en hu en hu en hu en hu en hu hu hu hu hu hu hu hu fr en en hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
francia védelmi rendszer (19.-20. század)
A Maginot-vonal ([maʒi'noː]) André Maginot (1877–1932) francia hadügyminiszter javaslatára 1927–1932 között a francia–német, az olasz–francia és a francia–luxemburgi határon épült, védelmi célokat szolgáló, korszerű erődrendszer.[1] Teljes hossza 350 km, költségvetése összesen ötmilliárd frank volt, annak ellenére, hogy a francia parlament eredetileg hárommilliárdot szavazott meg e célra. A kor általános gondolata volt az erődvonal-rendszer kiépítése, amivel elkerülhetőnek tartották az első világháború megismétlődését. Minden más európai védővonalnál erősebb, korszerűbb volt, főleg az Elzász-térségben. Az általában 2 km mélységű védvonal itt elérte a 20 km mélységet is. Erődökből és az erődök között húzódó föld alatti járatrendszerből, valamint az ezeket ellátó hátországi infrastruktúrából állt. Az erődök alsó szintjein képezték ki a legénységi körleteket, kórházakat, lőszerraktárakat. Kétféle erődítmény (tüzérségi és gyalogsági) létezett, valamint a kazamatának nevezett kisebb helyiségek. Egy-egy erődvonal védekezését egy fő erőd tartotta kézben, amelyet akár 100 méter mélységbe is süllyesztettek.
A Wikimédia Commons tartalmaz Maginot-vonal témájú médiaállományokat.
A Maginot-vonal egy szakaszának térképe
5 Hatása a más államok doktrínáira
A porosz–francia háborúban elszenvedett francia vereséget követően a kormány hozzálátott, hogy erődépítésekkel erősítse meg az ország önbecsülését és védelmi erejét. Összefüggő védelmi rendszer helyett csak kisebb erődövek épültek ki a fontos ipari városok körül. Ezeket az első világháborúig folyamatosan fejlesztették, ám a háború kezdeti időszakában úgy tűnt, az erődök nem vehetik fel a harcot a modern fegyverekkel. A Liège környéki belga erődöket napok alatt pusztította el a németek tüzérsége, majd Fort Manoviller is hasonló sorsra jutott 1914 augusztusában. A verduni csata azonban ennek ellenkezőjét bizonyította: a németek könnyedén elfoglalták Fort Douaumont erődjét, visszafoglalása pedig hónapokba telt és hatalmas francia emberáldozatot követelt, annak ellenére, hogy a tüzérség hevesen lőtte azt. Fort Vaux pedig egyetlen 75 mm-es tüzérségi kupolájának elvesztése után is hosszú ideig kitartott. Ez bizonyította, hogy az erődítményeknek továbbra is fontos szerep juthat a modern harcászatban.[2]
A sok emberáldozatot követelő világháború befejeződése után az ország és Európa lakossága a leszerelés és a béke mellett állt. A francia vezérkar úgy kívánta ezt végrehajtani, hogy a leszereléssel együtt az ország hadi potenciálja is megmaradjon. A Ferdinand Foch marsall által támogatott elképzelés a támadó háborút részesítette előnyben Németország újabb fenyegetése esetén, míg a másik elképzelés a védelem megerősítésében látta a megoldást, Verdun példájából kiindulva. Utóbbiak felismerték az överődök azon gyengeségét, hogy azok nem rendelkeznek megfelelő levegőztető berendezésekkel a gáztámadások ellen. Demográfiai érveket is felhoztak elképzelésük támogatására: Franciaország lakossága 40 millió, Németországé pedig 70 millió fő volt, és a németek növekedési rátája is magasabb volt, így a számításaik szerint az ország az 1930-as évekre nem tudott volna elegendő katonát harcba küldeni a németek ellen.[3]
A francia hadügyminisztérium 1920 márciusában rendelte meg az első tanulmányt a német határ védelméről, májusban pedig Joffre marsall olyan dokumentumot készített el, amelyben erődvonal építésére tett javaslatot az Alpoktól a La Manche csatornáig. Az elképzelés az volt, hogy a független överődök a határ mentén feltartják ellenséges erőket, amíg a francia mozgósítás végbemegy. 1921-ben Henri Philippe Pétain módosított javaslatot nyújtott be, amely szerint erődítményekre csak a német–francia határon van szükség, mivel az Ardennek természetes terepakadály, és Belgium szövetséget kötött a franciákkal 1920-ban. 1922-ben a hadügyminisztérium Joffre marsall vezetésével felállította a Commission de Défense du Territoire-t, hogy dolgozzanak ki terveket. Joffre a független nehéz överődöket támogatta, míg Pétain marsall könnyű erődök vonalát képzelte el, amely mögött motorizált egységek várakoznak, hogy visszaverjék a támadókat. A bizottság végül egy vegyes megoldás mellett döntött, ahol a folyamatos védelmi vonalat nehéz erődök alkotják.[4]
1926-ban új bizottságot hoztak létre Commision de Défense des Frontičres néven a konkrét tervek kidolgozására, amelynek irányításával Adolphe Guillaumat tábornokot bízták meg. A javaslatoknál felmerült az olasz–francia határ erődítésének ötlete is. A tervezési folyamat azonban csak akkor gyorsult fel, amikor Paul Painlevét André Maginot váltotta fel a hadügyminiszteri székben. Ő felkarolta a Maginot-vonal ötletét, a béke megőrzésének szimbólumaként kezdte népszerűsíteni, amely már puszta létével is elrettenti az ellenséget a támadástól. Ez a kampány nagy sikert ért el az emberek békevágyának, illetve az 1929-es nagy gazdasági világválságnak köszönhetően, hiszen egy nagy építkezés számos munkalehetőséget kínált a munkanélkülieknek. 1929-ben a kormány 2,5 milliárd francia frankot hagyott jóvá az építkezésekre.[5] Tette ezt annak ellenére, hogy az ellenzők között voltak Reynaud és De Gaulle. De Gaulle azon a véleményen volt, hogy inkább repülőgépekre és tankokra kellene a pénzt költeni, amelyek az I. világháború végén már komoly szerepet játszottak.
Az 1927-es tervek alapján 1930-ban kezdődött meg a tényleges építkezés a hackenbergi tüzér-erőddel. 19 blokk és 10 km folyosó építése után, 1933-ban állt hadrendbe. Ez az erőd 1939-től teljes készültségben állt, végül harc nélkül adta meg magát.[6] A környező tüzérségi kiserődök 135 mm-es tarack-lövegeket kaptak. Az erődök betonfalát 150 mm-es nehézlövegek közvetlen találatához méretezték. A tényleges kivitelezés egyes szakaszokon még 1940-ben is folyamatban volt.
Felépült 142 darab nagyerőd, 352 darab kazamata, 78 darab gyalogsági óvóhely, 17 megfigyelőközpont és körülbelül 5000 gyalogsági szállás.
Őrség és határőrizet a váratlan támadások elkerülésére, illetve riasztás a bekövetkezte esetén
Két vagy három hétig feltartani a támadó hadsereget, amely idő alatt a francia hadsereg mozgósítása megtörténik
Elzász és Lotaringia közvetlen védelme
Erősítések és tartalékok képzése
Az ellenség elterelése Svájc vagy Belgium felé, ahol könnyebb a védekezés
A Maginot-vonal 20–25 km mélységben kiépített védelmi rendszer. Határőrállomások, kommunikációs központok, gyalogos fedezékek és torlaszok, tüzérségi állások, géppuska-fészkek, raktárak és azok infrastrukturális tartozékai, megfigyelőpontok alkották a vonalat.
16 rétegű szerkezet állt elő:
Első vonal: határőrizet. Álcázott legénységi szállások alkották, amelyek meglepetésszerű támadás alkalmával az első ellenlökések végrehajtását végezték volna. Az ellenséges harcjárművek ellen előkészített robbanóanyagok és barikádok álltak rendelkezésre;
Második vonal: átlagban 5 km-es mélységű, páncélelhárító eszközökkel felszerelt sáv. Feladata az ellenséges kibontakozás lassítása volt;
Fővonal: körülbelül 10 km-re kezdődött a határtól. Két méteres mélységben földbe ásott, abból 0,7-1,4 méter magasan kiálló acélrudak hálózatával kezdődött, amely újfent harckocsiakadályként funkcionált. Ezeket mindenhol telepítették, ahol a vonal nem rendkívüli sűrűségű erdők, vagy járhatatlan mocsarak mentén húzódott. A harckocsiakadályokat rögtön követte a gyalogsági akadály is, amely nagyon sűrű szögesdrótból állt;
Gyalogsági bunkerek, amelyek géppuskák, gépágyúk és 25, 37 vagy 47 mm-es páncéltörő lövegek elhelyezésére szolgáltak. Egyes erődök csak nyugati, mások nyugati és keleti irányban is rendelkeztek kilövési lehetőséggel. 20-30 fős egységek befogadására alkalmas, jellemzőjük a tetejükön lévő kiemelkedés, ahol a periszkópot és a gépfegyvereket helyezték el. E páncéltornyok behúzható és rögzített változatban is készültek;
Petits Ouvrages – 100-200 fő elhelyezésére szolgáló épületek, amelyekben a páncélos alakulatokat támogató gyalogság elleni erők voltak, akik a nagy erődök között alagutak segítségével szabadon közlekedtek;
Ouvrages – A Maginot-vonal fő erődítményei, 500-1000 fős személyzettel, nehéztüzérséggel és ellátó raktárakkal;
Megfigyelőpontok az erődök lövegeinek tűzvezetéséhez;
Telefonhálózat az összes erőd között;
Gyalogsági óvóhelyek: 500-1000 méterre a főerődök vonalától létesített, 200-250 főt befogadó épületek, amely az esetleges visszavonulás alkalmával tartalékokkal szolgált, és lehetőséget adott az ellentámadásokra;
Árvíz-övezetek: a lehetőségek szerint újabb természetes akadályként a folyók, folyamok árvizes területei mentén települtek az erődvonalak;
Biztonsági útvonalak az erődök között;
Raktárak és ellátó útjaik;
Keskeny nyomtávú vasúthálózat 50 km-es körzetben az ellátás biztosítására;
Vasúti tüzérség az első vonalak hatékony támogatására.
A második világháború idején kiderült, hogy feleslegesen pazarló katonai beruházás volt. Bár elterjedt nézet, hogy 1940-ben a német hadsereg a Maginot-vonal megkerülésével támadta meg és rohanta le Franciaországot, a valóságban a Maginot vonal a svájci határtól a tengerpartig húzódott, ezért nem lehetett megkerülni, bár kiépítettségének mértéke váltakozó volt területenként. A német haderő ködösítés, beszivárgó rohamutászok, előre gyártott formázott töltetek, a nehéztüzérség, légierő és esetenként ejtőernyősök alkalmazásával a Belga védelmi vonal állásait és a Maginot erődöket a korabeli elvárásokhoz képest könnyedén tudták leküzdeni.
Az Ouvrage La Ferté (Sedan közelében) erőd sérülten megmaradt lövegtornya. A 14.5 millió frankba került erődöt a 71. Német Gyaloghadosztály utászcsapata foglalta el.[7]
A német haderő a Belga-Holland területekről végrehajtott fő Maubeuge-környéki betörés mellett áttörte a fő védelmi vonalat La Ferténél, St. Avold és Saarbrücken között négy ponton, a Vogézek területén, valamint Colmar és Strasbourg városoknál. Összegezve tehát a Maginot vonalat nem csak a gyenge pontjain, de a jól kiépített és teljes értékű szakaszain is napok alatt képes volt legyőzni a német haderő, ha rendelkezésre álltak a szükséges műszaki alakulatok.[7][8][9][10] A franciák 1940 júniusában kapituláltak, a legtöbb erődítmény tényleges harc nélkül, elvágva utánpótlásától megadta magát. Ahol mégis harcra került sor, ott a németek több különböző módszert alkalmazva küzdötték le az ellenállást:[7][10]
ködösítés (mesterséges füstképzés) után jól képzett műszaki katonák a bunkerek közelébe kúsztak, ahol hosszú farudakra szerelt formázott robbanótöltetekkel rombolták a kupolákat és lőréseket;
ahol lehetett, a bunkerek megfigyelőréseit tömítették, az így képzett holtterekben átvonulva hátulról támadták a páncéltörő lövegek a bunkerek hátsó bejáratait;
ejtőernyősökkel a francia katonákra robbantották az egész építményt, kihasználva a szellőzőnyílások, illetve periszkópok adta lehetőségeket;
ahol lehetett, eltömítették a szellőzőket és a francia katonák inkább megadták magukat, minthogy megfulladjanak;
a franciák leginkább ott tudtak hatásosan ellenállni, ahol az erődvonal nem készült el teljesen, mert a megmaradt lövészárkok ellen a németek csak tömeges páncélostámadással lehettek sikeresek.
A francia hadvezetés 1940-ben még mindig az első világháborús doktrínákat alkalmazta, mozgóháborút elképzelni sem tudtak, és harckocsijaikat (amelyek egyébként néhány szempontból felülmúlták a német harckocsikat) csak a gyalogság támogatására használták. Az erődrendszert kizárólag tömeges támadások visszaverésére tervezték, de sebezhetőek voltak a beszivárgó rohamutászokkal, ejtőernyősökkel és műszaki csapatokkal szemben.[8]
T-S 73 jelű Csehszlovák erőd. Az erődrendszer nehéz bunkereit Francia mintára tervezték.
Hatása a más államok doktrínáiraSzerkesztés
A Maginot-vonal a harmincas évek első felében tökéletes és áttörhetetlen védelmi rendszernek tűnt a katonai szakértők jelentős részének szemében. Ennek megfelelően az időszakban országerődítések kiépítésébe kezdő államok azt igyekeztek másolni, saját földrajzi adottságaikhoz és anyagi lehetőségeikhez adaptálva a rendszert. A romániai Károly-vonal és a csehszlovák erődrendszer nem csak általános értelemben, de esetenként az egyes nehéz-szerkezetű erőd-elemek konkrét terveit tekintve is nagymértékben alapozott a francia védelmi objektumokra. Hasonló elvek szerint készült továbbá az olasz Vallo Alpino, a jugoszláv védelmi rendszer, a görög Metaxász-vonal és a Sztálin-vonal. A pazarló és drága, nehezen fenntartható erődrendszerek nem váltották be tehát a hozzájuk fűzött reményeket, ugyan olyan gyorsan elestek, mint a Maginot-vonal megtámadott erődjei. Egy részük pedig diplomáciai okból (Bécsi döntések) feleslegessé vált.[2][8][10][11]
Az erődrendszer (valamint később a szovjet és görög vonalak) sikertelenségét a korabeli magyar hadvezetés a következőkben látta:[2][10]
a túl drága és hatalmas bunkereket lehetetlen álcázni, ezért túl nyilvánvaló célpontok, amelyeket ködösítéssel könnyen hatástalanítani lehetett;
az erődök tetőszerkezete és falai nem, de lőrései sebezhetőek, a korabeli nagy tűzgyorsaságú páncéltörő ágyúk és gépágyúk hatására;
az erődök közötti műszaki akadályokat közvetlen gyalogság nem védte a műszaki csapatoktól, volt, ahol órákig sem tartott átjárót nyitni rajtuk;
ahol a műszaki akadályokat (különösen harckocsi-árkok) lövészárkok fedezték, ott a németek hatalmas veszteségekkel sem tudtak áttörni;
a bezártságérzet csökkentette a védők morálját, a szellőzés hibája pedig lehetetlenné tette a védelmet, a bunkerekbe zárt csapatokat nem lehetett átcsoportosítani;
túl nagy volt az erődök élőerő-igénye, ezért a hadsereg mobil csapatainak létszámát aránytalanul lekötötte;
az erődök állaga gyorsan romlik a pára és víz hatására, ezért folyamatosan működtetni kell az erődöket, amely nagy terheket ró a nemzetgazdaságokra.
A Metaxász-vonal harckocsiakadálya 1941-ben.
Fontos kiemelni, hogy a csehszlovák és román védelmi vonalak ellen a Magyar Királyi Honvédség önállóan szinte azonos módszertant dolgozott ki, mint amit a németek alkalmaztak. Ezen elképzeléseket előzetesen modellezték, és szimulált harcokban tesztelték. Összességében tehát az ú.n. Maginot-tipusú erődrendszerek ellenszerét a hadtudomány a harmincas évek végére kidolgozta.[2][10][11]
Ezzel szemben a Mannerheim-vonal lövészárkaival, harckocsi-akasztó gúláival és leginkább csak óvóhelyként szolgáló bunkereivel kimondottan sikeresnek bizonyult, mivel nem voltak a szovjet nehéztüzérség számára nyilvánvaló célpontul szolgáló nagyméretű objektumok a rendszerben és a lövészárkokban, kisebb géppuska- és lövegfészkekben harcoló csapatokat át lehet csoportosítani az ellenség fő támadási pontjaira.[10]
A tapasztalatok alapján az Árpád-vonal tervezetét jelentősen átdolgozták, kiterjedt, ágyúkkal ellátott kazamaták helyett gúlasorokra, harckocsiárkokra, szögesdrót-mezőkre és az azokat fedező lövészárok-rendszerekre támaszkodó rugalmas védelemre alapozott körkörösen védhető állásokat képeztek, amelyek tökéletesen illeszkedtek a környezetükbe, annak minden adottságát kihasználva.[10][11]
Elhagyott román bunker a világháború időszakából.
75 mm-es torony, M1932
↑ Korszerűségét nem lehet megkérdőjelezni, mind az építmények kivitelezése, mind a belé helyezett fegyverzet, mind az infrastrukturális ellátottsága terén. A német győzelem nem a Maginot-vonal korszerűtlensége, hanem a német hadvezetés korát meghaladó stratégiája és taktikája miatt következett be.
↑ a b c d Mihályi Balázs Román véderő Magyarország ellen – „Maginot-vonal” Erdélyben, i. m. 8–10. old.
↑ Mihályi Balázs, i. m. 10–11. old.
↑ Mihályi Balázs, i. m. 11–12. old.
↑ Mihályi Balázs, i. m. 12–14. old.
↑ Ezért a mai napig is épségben látogatható
↑ a b c Jean-Yves Mary – Alain Hohnadel – Jacques Sicard: Hommes et Ouvrages de la Ligne Maginot, III. Paris: Histoire & Collections. 2003. ISBN 2-913903-88-6
↑ a b c Romanych, Marc - Rupp, Martin 2010: Maginot Line 1940: Battles on the French Frontier. Oxford: Osprey Publishing, ISBN 1-84176-646-1
↑ Allcorn, William 2003: The Maginot Line 1928–45. Oxford: Osprey Publishing, ISBN 1-84176-646-1
↑ a b c d e f g Szabó, József János 2002: Az Árpád-vonal Timp Kiadó, Budapest, ISBN 963-204-140-2
↑ a b c Mihályi Balázs 2014: Az Árpád-vonal története 1939-1944 -  Budapest, Kárpátia Stúdió, ISBN 9786155374135
Mihályi Balázs: Román véderő Magyarország ellen – „Maginot-vonal” Erdélyben, Kárpátia Stúdió Kft., Budapest, 2010, ISBN 978-963-06-8884-0; 8–31. old
Stephen Weir: Encyclopaedia idiotica, Alexandra Kiadó, 2007, ISBN 978 963 370 393 9
A Wikimédia Commons tartalmaz Maginot-vonal témájú médiaállományokat.
Képek, térképek és leírások a Maginot-vonalról és más II. világháborús erődrendszerekről
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Maginot-vonal&oldid=24596289”
Utoljára szerkesztve 2022. január 18., 17:12-kor
A lap utolsó módosítása: 2022. január 18., 17:12
A lap szövege CC BY-SA 3.0 alatt érhető el, ha nincs külön jelölve.