fr pl hu hu hu hu hu pl de hu hu de hu hu en hu de hu en pl hu hu hu hu hu hu es hu en hu hu hu es hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de de de hu de de de de de de de nl de de de sv de hu de en de hu de de hu de pl pl pl de de de pl de hu de de de de hu de de de de pt de de de de en de de de hu de de de de hu de de hu de de hu de de hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de de de hu fr de de de en ru ru ru en it en sv de hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en de ar ru bg br ca hbs_lat da de el eo es et eu fa fi fr da lt he hy it id fr it ja kk ko it en nl nb nb pl pt ro ru sk sv tr fy vi zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
Christoph Martin Wieland – Wikipédia
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2022. május 27.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
Ferdinand Jagemann: Wieland portréja, 1805
1813. január 20. (79 évesen)[1][2][3][4][5]
A Wikimédia Commons tartalmaz Christoph Martin Wieland témájú médiaállományokat.
Christoph Martin Wieland (Biberach an der Riß, 1733. szeptember 5. – Weimar 1813. január 20.) német költő és író, a német felvilágosodás és rokokó nagy költőszemélyisége, fordító, a német klasszicizmus elindítója.
Wieland Gotthold Ephraim Lessing, Georg Christoph Lichtenberg és Immanuel Kant mellett – a felvilágosodás egyik legjelentősebb és rendkívül kritikus hangvételű írója, a rokokó költészet bravúros képviselője volt, az ún. weimari klasszikusok (Johann Gottfried Herder, Johann Wolfgang von Goethe, Friedrich Schiller és Wieland) legidősebbje.
Wieland apja evangélikus lelkész volt, aki gyermekeit pietista szellemben nevelte. Wieland jogot tanult Tübingenben, de hamar felismerte irodalmi tehetségét is és 1751-ben megírta első tankölteményét Über die Natur der Dinge címmel (A dolgok természetéről). Második művét, a Hermann című hőseposzt elküldte a svájci Johann Jakob Bodmer irodalomtudósnak. Az apjához hasonlóan pietista Bodmer annyira el volt ragadtatva a költeménytől, hogy meghívta magához Wielandot Zürichbe. Bodmer befolyása alatt 1753 és 1758 között több vallásos költemény született (Der gepryfte Abraham, Sympathien, Empfindungen eines Christen, Lady Johanna Gray, Der Triumph der Religion). Ezeket azonban Lessing hevesen bírálta hangvételük miatt, mely vallási türelmetlenségről árulkodott. Lukianosz, Horatius, Cervantes, Anthony Ashley-Cooper, d’Alembert, Voltaire műveinek hatására azonban nem sokkal később 180 fokos fordulatot vett. Amikor Wielandot 1760-ban szülővárosa szenátorává választották, nemcsak életének, hanem költői tevékenységének is új időszaka kezdődött. Sikerült túllépnie önmagán, a túlcsorduló lelki rajongáson, a ledér már szinte sikamlós költemények helyett teljesen új hangon szólalt meg. Szellemes, vicces, ironikusan elegáns stílusú költeményei a német rokokó irodalom legkiemelkedőbb alkotásai. 1761-ben kezdte el a Geschichte des Agathon (Agathon története) című fejlődésregényt, amely Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen A kalandos Simplicissimus regénye mellett az első ilyen típusú regény volt. Ezután következett 1764-ben Don Silvio von Rosalva, oder der Sieg der Natur über die Schwärmerey (Don Silvio avagy a természet győzelme a rajongás fölött). Mindkét művében egyértelműen érződik Miguel de Cervantes, Laurence Sterne és Henry Fielding hatása. Már 1762-ben elkezdte lefordítani William Shakespeare 22 drámáját, amelynek jelentős hatása volt mind a németországi színházi életre, mind a német irodalomra, hisz az ő fordítása tette elérhetővé Shakespeare-t a Sturm und Drang költői számára, akik pedig az angol költőóriás műveinek hatására léptek túl mind a felvilágosodáson, mind a rokokón. 1768-ban jelent meg Musarion oder die Philosphie der Grazien (Musarion avagy a gráciák filozófiája), melynek főhőse az ókori görög filozófus Phaniasz, aki csalódik a szerelemben, aszketikus életbe kezd, de szerelme Musarion visszahódítja és Phaniasz felismeri, hogy sem az aszketizmus, sem a gátlástalan érzékiség nem vezethet boldogságra, csupán a mértéktartás az arany középút. 1769-től 1772-ig az erfurti egyetemen oktatott filozófiát. Élete utolsó időszakát Weimarban töltötte, itt Károly Ágost nagyherceg házitanítója volt, majd az ő kormányra lépése után kizárólag az írásnak szentelte idejét, itt fordította Horatiust és Lukianoszt németre, és ekkor keletkezett számtalan jelentős regénye; Der goldene Spiegel (Az aranytükör–1772), Die Geschichte der Abderiten (Az abderiták története 1774), valamint egy lovagi eposz, az Oberon (1780). Wieland érdeme, hogy a regény, amely a 18. század elején még alapjában alsórendűnek számított, teljes értékű műfajjá nőtte ki magát. Wieland volt 1773-tól 1789-ig a Teutscher Merkur, kora legjelentősebb folyóiratának főszerkesztője. Amikor 1813-ban 80 évesen elhalálozott, Goethe tartotta a halotti beszédet és méltatta életművét.
A német anakreóni költészet legnagyobbjai közé tartozik. Nemcsak a német rokokó legfontosabb költője, hanem többek szerint egyetlen kiváló képviselője, a felvilágosodás szószólója, Lessing mellett. Költeményeiben soron kísérhetjük, hogy miként alakult ki a barokk korszak irodalmából a rokokó irányzat, ami sok tekintetben ellentörekvés is volt. Wieland műveiben megfigyelhetjük mind a barokk irodalom jellegzetességét, a lelki feszültséget, de a rokokóra jellemző életörömöt is. Költeményeit rendkívüli nyelvi gazdagság és a témák sokfélesége jellemzi. Ilyen tekintetben egyedülálló. Azonban ő sem volt a kezdetektől fogva a nyelvi elegancia mestere, csak miután hátat fordított kora divatos irányzatainak (így például fiatalkora pietizmusának), tudta megtalálni saját hangját. Wieland felvilágosodásról alkotott elképzeléseit Charles Brockden Brown dolgozta fel Wieland or The Transformation: an American Tale (Wieland avagy az átváltozás: egy amerikai elbeszélés 1798). A regény hőse Theodore Wieland, az író Christoph Martin Wieland fiktív rokona, aki vallásos őrületében megöli saját családját.
Die Natur der Dinge, Lehrgedicht, 1752
Lobgesang auf die Liebe, 1751
Hermann, Epenfragment, 1751, első kiadás 1882
Zwölf moralische Briefe in Versen, Heilbronn, 1752
Anti-Ovid oder die Kunst zu lieben, 1752
Briefe von Verstorbenen an hinterlassene Freunde, 1753
Der geprüfte Abraham, 1753
Erinnerungen an eine Freundin, 1754
Ode auf die Geburt des Erlösers, 1754
Ankündigung einer Dunciade für die Deutschen, 1755
Gespräch des Socrates mit Timoclea, von der scheinbaren und wahren Schönheit, 1756
Empfindungen eines Christen, 1757
Lady Johanna Gray. Dráma, 1758
Theages oder Unterredungen von Schönheit und Liebe, 1758
Araspes und Panthea. Eine moralische Geschichte in einer Reihe von Unterredungen, 1760
Clementina von Porretta. Dráma, 1760
Der Sieg der Natur über die Schwärmerei oder die Abenteuer des Don Sylvio von Rosalva, Regény (Ulm, 1764)
Geschichte des Agathon, Regény
Musarion, oder die Philosophie der Grazien, Verses elbeszélés (Lipcse, 1768)
Idris und Zenide (Lipcse, 1768)
Die Grazien (Lipcse, 1770)
Sokrates mainomenos oder die Dialoge des Diogenes von Sinope, 1770
Beiträge zur geheimen Geschichte des menschlichen Verstandes und Herzens, 1770
Der neue Amadis (Lipcse, 1771)
Der goldene Spiegel oder die Könige von Scheschian, eine wahre Geschichte, Regény (Lipcse, 1772)
Alceste, német hangjáték (Lipcse 1773, Ősbemutató: Weimar, 1773. május 25.)
Die Wahl des Herkules. Eine dramatische Cantate, 1773
Der verklagte Amor. Költemény, 1774
Stilpon oder die Wahl eines Oberzunftmeisters von Megara, 1774
Die Geschichte der Abderiten, Regény (Lipcse, 1774–1780)
Das Urteil des Midas. Víg hangjáték, 1775
Geschichte des Philosophen Danischmende, 1775
Der Mönch und die Nonne auf dem Mittelstein. Ein Gedicht in drei Gesängen, 1775
Titanomachia oder das neue Heldenbuch. Ein burleskes Gedicht, 1775
Liebe um Liebe, 1776
Ein Fragment über den Charakter des Erasmus von Rotterdam, 1776
Geron, der Adlige. Eine Erzählung aus König Artus Zeit, 1777
Das Sommer-Märchen oder des Maultiers Zaum, 1777
Gedanken über die Ideale der Alten, 1777
Hann und Gulpenheh, Verses elebeszélés (Weimar, 1778)
Der Vogelsang oder die drei Lehren, 1778
Fragmente von Beiträgen zum Gebrauch derer, die sie brauchen können oder wollen, 1778
Schach Lolo, Verses elbeszélés (Weimar, 1778)
Pervonte oder die Wünsche. Ein neapolitanisches Märchen, 1778–1796
Rosamund. Ein Singspiel, 1778
Briefe an einen jungen Dichter, 1782/84.
Clelia und Sinibald. Eine Legende aus dem zwölften Jahrhundert, 1783/84.
Oberon, Verses elbeszélés (Weimar 1780; rövidített változat: Lipcse, 1784)
Dschinnistan (3 kötet, Winterthur, 1786–1789)
Das Geheimnis des Kosmopolitenordens, 1788
Geheime Geschichte des Philosophen Peregrinus Proteus, Regény (Lipcse, 1791)
Die Wasserkufe oder der Einsiedler und die Seneschallin von Aquilegia, 1795
Agathodämon, Regény (Lipcse, 1796–1797)
Aristippos von Kyrene und einige seiner Zeitgenossen, levélregény, (4 kötet, Lipcse, 1800–1802)
Das Hexameron von Rosenhain, 1803–1805
Menander und Glycerion. Szerelmes regény levélformában (Lipcse, 1804)
Krates und Hipparchia, 1805
Keresztény érzékenységei; ford. Vályi K. András; Landerer Ny., Kassa, 1789
Sókratés Mainomenos az az A' Szinopei Diogenesz' dialogusai; ford. Kazinczy Ferenc; Trattner Ny., Pest, 1793
Araspes és Panthea. Egy erköltsös történet, beszélgetések sorjába; ford. P.; Hochmeister Ny., Kolozsvár, 1794
Hertzeg Piripionak tündér története; ford. Fellegváry Ágoston; Belnay, Pozsony, 1804
Téli rege; ford. Bozóky Mihály; Belnay, Pozsony, 1804
Horátzius levelei; ford. Kis János, Wielandnak magyarázó jegyzéseivel; Sziesz Ny., Sopron, 1811
Wieland Abderitái, 1-2.; ford. Erdélyi Károly; Landerer Ny., Pozsony, 1834
Az abderiták; ford. Farkas Albert; Franklin, Bp., 1884 (Olcsó könyvtár)
Nemes Geron. Költői beszély; ford. Pitroff Pál; Franklin, Bp., 1915 (Olcsó könyvtár)
Kristóf Márton Wieland: Oberon; ford. Tamedly Mihály; Athenaeum, Bp., 1922
Aczél Márta: Wallenberg szellemében. Dráma 3 felvonásban; sajtó alá rend. Egervári Vera / A pör, avagy Kié legyen a szamár árnyéka? Musical 3 felvonásban Christoph Martin Wieland (1733–1813) német regényíró szatírája nyomán; Aczél Márta, Tel-Aviv, 1997
↑ a b Integrált katalógustár. (Hozzáférés: 2014. április 26.)
↑ a b Francia Nemzeti Könyvtár: BnF források (francia nyelven). (Hozzáférés: 2015. október 10.)
↑ a b Encyclopædia Britannica (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
↑ a b SNAC (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
↑ a b International Music Score Library Project. (Hozzáférés: 2017. október 9.)
↑ Integrált katalógustár. (Hozzáférés: 2014. december 31.)
↑ Nagy szovjet enciklopédia (1969–1978), BилaHд KpиcToф MapTиH, 2015. szeptember 28.
Irmela Brender: Christoph Martin Wieland. 3. kiadás Rowohlt, Reinbek bei Hamburg, 2003, ISBN 3-499-50475-8
Jutta Heinz (Szerk.): Wieland-Handbuch. Leben, Werk, Wirkung. Metzler, Stuttgart, Weimar, 2008, ISBN 978-3-476-02222-6
Sven-Aage Jørgensen / Herbert Jaumann / John A. McCarthy (Szerk.): Christoph Martin Wieland. Epoche–Werk–Wirkung, München, 1994
ISNI: 0000 0001 2099 0142
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Christoph_Martin_Wieland&oldid=24962990”
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2022. május 27., 17:13
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.