hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu es de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu eo hu hu es hu es en hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hbs_lat da de et fa fi fr hi is it ja kk ko lt nl pl ru sl sv th tr fy zh zh zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2018. július 12.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
A gyorsúszás a négy úszásnem leggyorsabbika. Egy összetett mozgásforma, amelyben a láb ollózó mozgást végez, az arc a medence feneke felé néz (kivéve, amikor oldalra fordul levegővételkor), és a kezek váltva a fej fölé emelkedve nagyjából körző mozgást végeznek.
A gyorsúszás már az ókorban is ismert volt. Egy Kr.e 2000-ből származó egyiptomi domborműrészlet árulkodik erről. A nyugati világ egy 1844-ben, Londonban megrendezett úszóversenyen láthatta először ezt az úszásfajtát, ahol amerikai indiánok diadalmaskodtak a britek felett, akik barbár stílusnak vélték, ezért továbbra is mellúszásban vették fel a versenyt. A 19. század vége felé John Arthur Trudgen argentínai utazása során dél-amerikai bennszülöttektől tanulta meg a gyorsúszás fortélyait. Karjait felváltva emelte ki a vízből, majd víz alatt derékig húzta, ennek következtében erőteljesen a bal, illetve a jobb oldalára fordult, a feje pedig a víz felszíne felett volt. Trudgen stílusát egy ausztrál úszóbajnok, Richmond "Dick" Cavill fejlesztette tovább. Ez már hatékonyabb volt az addig használtnál, hiszen kiküszöbölte a lábtempó oldalirányú mozdulatait. Ez a módosított Trudgen-stílus „ausztrál stílusként” vált ismertté. Az amerikai úszó, Charles Daniels egy hatütemű lábmunkával változtatott az úszáson, amellyel megalkotta az „amerikai stílust”. Az 1920-as években ismét forradalmasították a gyorsúszás technikáját. Ritmusos kar és hatos lábtempó, magas vízfekvés, emelt könyökű karelőrevitel, és erős, hajlított karú víz alatti munka jellemezte ezt az úszótechnikát. Johnny Weissmuller volt az úttörője.
Az 1800-as évek végétől magyar úszóink jelentős szerepet játszottak a gyorsúszás fejlődésében. A 18. században a magyar nép „vad” úszásmódjára vonatkozóan egy itáliai szerző a következőképp fogalmaz: „A két kart víz felett nyújtva viszik előre, majd a víz alatt hozzák hátra. Ezzel egy időben a szétterpesztett lábak térdben meghajolnak és oldalra rúgja ki őket az úszó. A lábütemet vagy mindkét lábbal egyszerre, vagy felváltva végzik.” Elődeink úszásmódját Balogh Hugó, Hajós Alfréd, majd később Halmay Zoltán is átvette, de már hatékonyabbá téve. Az ő technikájukat erős karmunka jellemezte, lábaikat pedig, hogy kiküszöböljék a test jobbra-balra való csavarodását, egyensúlyozásra használták. Ezt a technikát magyar tempónak nevezték. A fej és a felsőtest megemelése miatt a testhelyzet még menedékes volt, a kartempóval malomkörzésszerű mozdulatokat végeztek. Ezzel a technikával nyert Hajós Alfréd az 1896-os, első újkori olimpián két olimpiai bajnoki címet.
Arccal lefelé való úszás során a karok nagyobb tartományban tudnak mozogni, mint például a hátúszásban, ahol nem lehet olyan könnyen a gerinc mögé húzni a kezeket. A víz feletti karmunka csökkenti az ellenállást, nem úgy, mint például a mellúszásban. A pillangóúszással ellentétben a váltakozó karcsapások amolyan gördülő mozgást idéznek elő és viszonylag állandó sebességet képesek fenntartani a ciklus során.
Fejünk mindig egyvonalban, egyenesen legyen a gerincünkkel. A kilégző fázisban nézzünk egyenesen lefelé a medence aljára. Belégzés közben nézzünk oldalra, egyik szemünkkel a másik fölé, vagy egyenesen nézve. A vállak forgatása a gerinc mint tengely körül történjen, a csípővel egy síkban. A sebességet a vízben nem a kar és a lábak mozgása segíti, hanem a vállak és a csípő fordulása. A pihenő karunk oldalán emelkedik felfelé a váll, míg a húzó kar oldalán kerül alulra. Mindig az egyik kar vezeti a mozgást, a másik húz vagy pihen; a váll előtti térben a karok mozgása átfedhet. Húzási fázisban az ujjhegyek-csukló-könyök egy vonalban mozog és a vonal a mozgás alatt a medence aljára mutat. Cél a minél gyorsabb vízfogás, és minél nagyobb felületű húzás egész addig, amíg a kar elhagyja a derék vonalát. Az alkar és a kéz a pihenő fázisban lazán, könyökből lógatva, nem erőből nyomul előre, inkább csak lendül. A hüvelykujj vezeti a mozdulatot. Először az ujjhegyek érnek a vízbe, aztán az alkar finom csúsztatása előre a teljes kinyújtásig, a test forduló mozgásának ritmusát követve. A törzs legfőbb feladata a vállak és a csípő közötti kapcsolat fenntartása. Oldalra fordulva minden csapással messzebbre lehet jutni: nem csak azért, mert így áramvonalasabb a test, de ebben a pozícióban minden csapásnál pár centiméterrel előrébb lehet nyúlni. A gerinc mint tengely, körül fordul, csakúgy mint a vállak. Próbáljuk a test forgását csípőből indítani. A lábmunka a karmunkához képest másodlagos, nem szabad hogy domináljon. Természetes, ne erőltetett mozgás legyen. Többféle ritmus elfogadható (kettes, hatos stb). Az erőteljesebb lábfejmozgás segíti a gyorsabb haladást. A lábmunka során a fröcskölés nemcsak elfogadott, hanem pozitív is, mert segíti a lábmozgás végigvezetését. Belégzés minden második vagy harmadik karhúzásra. Fontos, hogy mindkét oldalra egyaránt kényelmesen menjen a levegővétel.
Az úszósebesség a csapáshossz és a csapásszám szorzata. Az olyan úszó, aki gyorsan csapkod, de alig halad, az magas csapásszámmal és rövid csapáshosszal dolgozik: ez a rossz technikával úszók 95%-ánál igaz. Ha növeljük a csapáshosszt, minden csapással nagyobb távolságot tehetünk meg, így kisebb erővel haladunk ugyanannyit.
Gyorsúszásban két különböző rajttechnikát alkalmaznak a versenyzők: csukarajt és állórajt. Csukarajtnál, rajthelyzetben az úszók a rajtkő elülső részére állnak, lábfejük enyhén befordítva, lábujjaikkal a rajtkő elülső élébe kapaszkodnak. Az erőteljesebb elrugaszkodás érdekében a lábfejek távolsága körülbelül a váll vonalában van. A hatékony elrugaszkodás érdekében a térd 30–40 fokban hajlik. Az állórajtnál, rajthelyzetben az úszók egyik lábukkal a rajtkő elülső részére állnak, lábujjaikkal a rajthely elülső élébe kapaszkodva, míg másik lábukat az atlétikában használatos rajtnak megfelelően hátrébb helyezik el. A testsúlyt a hátsó lábra helyezik. A lábak nagyobb előre irányuló elrugaszkodó erőt közölnek ezzel a mozgással, mint a csukarajtnál. Az elrugaszkodás szöge jóval kisebb, mint a csukarajtnál. A rajtkövet laposan hagyja el az úszó. Az úszók folyamatosan kísérleteztek a rajt gyorsításával, hiszen rájöttek, hogy jelentősen befolyásolja időeredményüket. 25 méteren például a táv teljesítéséhez szükséges időnek 25%-át a rajt ideje teszi ki. A fordulás a rajthoz hasonlóan nagyon fontos része a versenyúszásnak. A gyorsúszás fordulója leginkább egy előrebukfenchez hasonlítható, pontosabban egy háromnegyed bukfenc előre a test szélességi tengelye mentén, majd ezt követően egy elfordulás a test hosszúsági tengelye körül. Az úszók a táv végén csökkentik a levegővételek számát, erőteljesebb lábmunkát végeznek, és a tempóhossz csökkentése nélkül ujjheggyel érintik a falat.
Az olimpiákon és egyéb versenyeken a freestyle (szabad stílus) jelenti a gyorsúszást. A freestyle-nak nevezett úszószámban ugyanis valóban szabadon választott technikával lehet úszni. A szabály csupán annyi, hogy a medence mindkét végét meg kell érinteni a fordulóknál, valamint nem szabad függeszkedni a medence szélén és a sávokat elválasztó kötélbe csimpaszkodni. Alacsonyabb szintű versenyeken tehát tényleg nincs más megkötés: úszhatunk, ahogy a leggyorsabbak vagyunk. Az olimpiai játékokon azonban azt is kikötik, hogy nem lehet más, szabályozott úszásnemben úszni (azaz háton, mellben vagy pillangóban), de lehet bármilyen nem szabályozott technikával: háton úgy, hogy egyszerre csapkodunk a két karunkkal és békatempózunk a lábunkkal, és bizony kipróbálhatjuk a kutyaúszást is. A rajtkőről való elugrást követően maximum 15 méteren át lehet siklani a víz alatt. Ezután fel kell jönni a víz felszínére és úszni kell. Forduláskor egy testrésznek érintenie kell a falat. Általában a fordulás utáni elrugaszkodáskor, lábbal érintik a medence falát. A gyorsúszás szabályai megengedik ugyan, hogy a célba érésnél a versenyző bármely testrészével érintse a falat, de ezt általában ujjheggyel teszik.
Az első három olimpián még nyílt vízben úsztak a versenyzők. Első újkori olimpiai bajnokunk, Hajós Alfréd 100 (1:22.2) és 1200 méteres gyorsúszásban is olimpiai bajnok lett. Az 1904-es St. Louisban megrendezett játékokon egy mesterséges tóban tartották a versenyeket. Halmay Zoltán 100 (1:02,8) és 50 (28,0) méteres gyorsúszásban szerzett elsőséget, így két aranyéremmel tért haza. Az 1908-as londoni olimpia óta 50 méteres medencében rendezik az úszóversenyeket. Ez az első olimpia, ahol már a maihoz hasonló úszószámok állandósultak: a 100, 400 és 1500 méteres gyorsúszás, a 100 méteres hátúszás, a 200 méteres mellúszás és a 4×200 méteres gyorsváltó. Nők először 1912-ben úszhattak az olimpián, és akkor is csak 100 méteres gyorsúszásban, illetve a 4×100 méteres váltóban. Az ötszörös olimpiai bajnoknak, Johnny Weissmüllernek az 1924-es párizsi olimpián egy percen belülre sikerült letornáznia a 100 méteres gyorsúszás rekordját. Rajtkövet csak 1936-tól használtak. A berlini olimpián Csik Ferenc már rajtkőről indulhatott, amikor megnyerte a 100 méteres gyorsúszás versenyszámát. Az 1952. évi nyári olimpiai játékokon, Helsinkiben Szőke Katalin 100 méteres gyorsúszásban bizonyult a legjobbnak. Az ausztrál úszócsodának, Dawn Frasernek sikerült egyazon egyéni versenyszámban háromszor is diadalmaskodnia: 1956-1960-1964-ben a 100 méteres gyorsúszás királynője volt. A kilencszeres olimpiai bajnok Mark Spitz két világcsúcsot úszott gyorsúszásban az 1972-es müncheni olimpián. 51,22 s idővel nyerte a 100 m-es és 1:52,78 perces idővel a 200m-es gyorsúszást. A nyolcszoros olimpiai bajnok Matt Biondi hét gyorsúszó rekordot is felállított, hármat 50 méteren, négyet 100 méteren. Kristin Otto, a keletnémet színekben versenyző úszónő volt az első nő, aki hat olimpiai aranyérmet nyert egyetlen olimpián. 1988-ban többek között 50 és 100 méter gyorson és a 4×100-as méteres női gyorsváltóban lett első. Minden idők legeredményesebb úszója, Michael Phelps inkább pillangóúszásban jeleskedett, de 2008-ban a pekingi olimpián 200 méteres gyorsúszásban is aranyérmet nyert.
Férfi gyorsúszó (freestyle) számok az olimpiákon:
50 méter, világcsúcstartó: 20.91 - Cesar Cielo (brazil) - 2009
100 méter, világcsúcstartó: 46.91 - Cesar Cielo (brazil) - 2009
200 méter, világcsúcstartó: 1:42.00 - Paul Biedermann (német) - 2009
400 méter, világcsúcstartó: 3:40.07 - Paul Biedermann - 2009
1500 méter, világcsúcstartó: 14:31.02 - Sun Yang (kínai) - 2012
4×100 méter gyorsváltó, világcsúcstartó: 3:08.24 - USA (Michael Phelps, Garrett Weber-Gale, Cullen Jones, Jason Lezak) - 2008
4×200 méter gyorsváltó, világcsúcstartó: 6:58.55 - USA (Michael Phelps, Ricky Berens, David Walters, Ryan Lochte) - 2009
Női gyorsúszó (freestyle) számok az olimpián:
50 méter, világcsúcstartó: 23.73 - Britta Steffen (német) - 2009
100 méter, világcsúcstartó: 52.07 - Britta Steffen - 2009
200 méter, világcsúcstartó: 1:52.98 - Federica Pellegrini (olasz) - 2009
400 méter, világcsúcstartó: 3:58.37 - Katie Ledecky (amerikai) - 2014
800 méter, világcsúcstartó: 8:11.00 - Katie Ledecky - 2014
4×100 méter gyorsváltó, világcsúcstartó: 3:30.98 - Ausztrália (Bronte Campbell, Melanie Schlanger, Emma McKeon, Cate Campbell) - 2014
4×200 méter gyorsváltó, világcsúcstartó: 7:42.08 - Kína (Yang Yu, Zhu Qianwei, Liu Jing, Pang Jiaying) - 2009
A gyorsúszás az olimpiákon is látható vegyesúszás egyik neme.
Úszás a nyári olimpiai játékokon
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Gyorsúszás&oldid=20129832”
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2018. július 12., 09:52
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.