hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu la hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr ru en hu hu sk rm hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en ar ru ca hbs_lat de eo es eu fa fi fr lt he hi hbs_lat hy id it ko lv mr pl ps pt ru hbs_lat hbs_lat sv te en tr fy vi zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2022. április 8.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
A passzív ellenállás vagy passzív rezisztencia az erőszakmentes ellenállás egy formája. Olyan politikai cselekvésforma, amely a fennálló hatalommal (államszervezettel vagy uralkodóval) való együttműködés elutasításán alapul. E magatartásmodell több síkon jelentkezhet, de egyként jellemzi, hogy az egyének a politikai közéletben tevőlegesen nem vesznek részt (választásoktól való távolmaradás), illetve az állam megszabta kötelességeiknek nem tesznek eleget (sorkatonai szolgálat megtagadása). Bizonyos szempontból passzív ellenállásként értelmezhetőek a hatalmi tendenciák ellenében önmagukat megfogalmazó tömegmozgalmak (békemozgalom, antinukleáris mozgalom), valamint a nagypolitika berkein belül a politikai ellenfelek, vetélytársak tevékenységét megnehezítő érzelmi ellenállás.
1 Passzív ellenállás Magyarországon (1849–1867)
Passzív ellenállás Magyarországon (1849–1867)[szerkesztés]
„Megvetni az önkényuralmat, nem tudni szolgáiról semmit, mintha itt sem élnének, ez volt a közjelszó. Ne érezze magát az osztrák otthon sehol, soha, semmiben. Legyen s maradjon idegen e földön, ne szeresse senki. A társaságok ne fogadják be. A családok és házak küszöbei legyenek elzárva előttük. A nők ne bocsássák közelükbe, a férfiak ne barátkozzanak, ne mulassanak velök. Legyenek olyanok, mint a pestises, akit mindenki kerül, akitől mindenki fél.”[1]
„Deák itt azt írta, hogy a "reánk zúdult vihar" és "a hatalom folytonos megtámadásainak" közepette a magyar nemzet csak úgy menthető meg, ha a társas érintkezés nyelve a magyar marad, és a kultúránkat ("társas élet magánkörében", "táncvigalom" során, a magyaros ruhaviselet hagyományának megtartásával) ápoljuk minden olyan helyen, ahol "a hatalom szava nem hat". Deák másik levelében kifejti, hogy "mi itt Pesten semmi módon nem akarunk németekké lenni, s minél inkább erőltetnek bennünket, annál inkább vonakodunk elválni nemzetiségünktől. Természetes ösztön ez egyes emberben úgy, mint egész nemzetben, hogy meghalni nem akar".”[2]
Passzív ellenállásnak a történetírás szűkebb értelemben a Magyarországon az 1848–1849-es szabadságharc leverése után, 1849 és 1867 között kialakult, leginkább Deák Ferenc nevéhez köthető politikai mozgalmat nevezi. A birtokos nemesség és értelmiség 1849 előtt a közéletben is szerepet vállaló, majd a szabadságharc és az áprilisi törvények politikai-társadalmi eszméit továbbra is valló tagjai ebben az önkényuralmi, neoabszolutista időszakban önmaguk „belső emigrációba” kényszerítésével, a kormány- és hatósági rendeletek végre nem hajtásával, a politikai-közéleti feladatvállalástól elzárkózva fejezték ki álláspontjukat. Kerülték ugyan a nyílt konfliktust a fennálló államszervezettel és az uralkodóval, de számos módot találtak az államgépezet kijátszására, illetve semmibe vételére: adófizetési kötelezettségüket halogatták, a közmunkákra kirendelt járműveiket visszatartották, az állami monopóliumokat és jövedéki adókat (pl. dohánymonopólium, fogyasztási adó) megkerülték, a törvény elől menekülő honvédokat bújtatták, minden lehetséges fórumon ragaszkodtak a magyar nyelv használatához stb.
A magyar passzív ellenállás nemzetközi hírnévre is szert tett, Dzsaváharlál Nehru indiai miniszterelnök szerint például maga Mahátma Gandhi is hivatkozott rá erőszakmentes politikájának kialakításakor.[3]
Újabban Pap József kutatásai[4] fényében azt állítja, hogy a passzív ellenállás messze nem volt olyan kiterjedt, mint korábban gondolták. Deák Ferenc sem igen javasolta Szőgyény-Marich Lászlónak hogy az ő példáját kövesse, ahogy az 1854. december 14.-én kelt levelében megfigyelhető, neki inkább az együttműködést ajánlotta.
↑ Lásd Berzeviczy Albert: Az absolutismus kora Magyarországon 1849–1865 I. Budapest: Franklin. 1922, 199 p.
↑ Deák Ferenc és a passzív rezisztencia - Csapody Tamás
↑ Lőrinc László: Helyszíni közvetítés. Heti Világgazdaság 2007. január 24.
↑ Pap József: A passzív ellenállás, a neoabszolutizmus korának mítosza? Aetas, 2003 3-4.
Magyar kódex IV.: Reformkor és kiegyezés: Magyarország művelődéstörténete 1790–1867. Főszerk. Szentpéteri József. Budapest: Kossuth. 2000, 82. o. ISBN 963-09-4187-2
Magyar nagylexikon  XIV. (Nyl–Pom). Főszerk. Bárány Lászlóné. Budapest: Magyar Nagylexikon. 2002.  572. o. ISBN 963-9257-11-7
Ez a politikával kapcsolatos lap egyelőre csonk (erősen hiányos). Segíts te is, hogy igazi szócikk lehessen belőle!
Politikaportál • összefoglaló, színes tartalomajánló lap
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Passzív_ellenállás&oldid=24762446”
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2022. március 14., 09:06
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.