fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu en hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu en hu hu hu hu hu hu hu hu en sk hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu es hu hu hu hu hu es hu hu hu hu es es es es hu hu hu es hu hu it hu de hu es hu hu it it hu hu de hu hu hu hu hu de hu hu de hu hu nl la hu la hu hu la la la hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu pl la la la la hu es hu hu hu hu hu la hu hu de hu de hu nb hu la la hu hu hu hu hu hu hu pt hu hu it hu hu la hu hu hu hu la hu hu hu hu hu hu hu hu hu la hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu la hu hu hu la hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu es es de de hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
Ez a szócikk vagy szakasz elsősorban magyarországi nézőpontból tárgyalja a témát, és nem nyújt kellő nemzetközi kitekintést.
Kérünk, segíts bővíteni a cikket, vagy jelezd észrevételeidet a vitalapján.
A hitbizomány (latinul fideicomissum; szorosabb értelemben családi hitbizomány (latinul: fideicommissum familiae), a második világháború vége előtti magyar jogban olyan rendelkezés volt, amellyel az alapító bizonyos vagyont minden jövendő vagy legalábbis több nemzedékre a család előre meghatározott személy osztatlan és elidegeníthetetlen vagyonának nyilvánított. Magát a vagyont is hitbizománynak nevezték. A hitbizomány célja a család fényének fenntartása és emelése, a családi vagyon egy kézben tartása, szétforgácsolódásának megelőzése volt.
5.1 1687 előtt létrejött majorátusok
Leyes de Toro, 1505. Jegyzet azokról a törvényekről és új döntésekről, amelyek a jogkérdésekre vonatkoznak, amelyek folyamatosan léteznek és általában előfordulnak a királyságokban, amelyekben e királyságok orvosai és ügyvédei között nagy a véleménykülönbség.
A hitbizomány születési helye Spanyolország. Az Ibériai-félszigeten már a XIV. századtól kimutathatóan léteztek hitbizományok – spanyol nevükön mayorazgo-k[1] –, amelyeket bizonyítanak bizonyos korábbi időszakból fennmaradt dokumentumok.[2][3] Az első törvényi szintű szabályozásra utaló nyomok II Henrik 1374. évi végrendeletében fordulnak elő, és a jogtudomány is innen, az ún. „donaciones enriqueñas”-ból vagy más néven „mercedes enriqueñas”-ból vezeti le őket.[4] II. Henrik ugyanis a végrendeletében királyi kegyelemként adományozta a hozzá hűségesek számára azt a jogot, hogy elsőszülöttjeikre[5] hagyományozhassák az adományos vagyonukat, és ezzel, mintegy hitbizomány alapíthassanak rá.
A hitbizomány egy család feljogosítása meghatározott javak örökös élvezetére, abban való öröklési kötelezettséggel, az alapító okirat szerint meghatározott öröklési rendnek vagy a törvény rendelkezéseinek megfelelően.[6] A hitbizomány alapító okirata egy végtelen, előre láthatatlan öröklési sorrendet jelöl egy meghatározott, a hitbizományban részesített családon belül. A spanyol jogban az alapító arra sem volt kötelezve, hogy pontosan meghatározza azokat a személyeket, akik őutána a hitbizományban örökölnek, a lekötött jószágok körét nem kellett pontosan megjelölnie.
A hitbizomány intézményének alapjai az adományokban való öröklésben rejlenek. A „mayorazgo”-k alapításnak a célja az volt, hogy a spanyol „ricoshombres”[7] családokat a monarchiához, az államhoz hasonlóan megerősítse.
II. Henrik végrendeletben kötelező jelleggel hátrahagyja a királyné és a trónörökös számára, hogy hagyják helyben az ő akaratát, ne vegyék vissza az általa tett adományokat, és megengedi, hogy az adományokban az adománybirtokos elsőszülött fia örököljön. Elsőszülött fiú leszármazó nemlétében viszont az adomány szálljon vissza a koronára.[8]
A hitbizomány intézménye azonban csak később vált általánossá, miután a torói törvények[9][10] (1505) először átfogó jelleggel rendezték a mayorazgók-kal kapcsolatos közjogi kérdéseket, és azok alapítását mindig királyi engedélyhez kötötték, hiszen az alapító oklevélben az örökhagyó eltért a törvény szerinti általános öröklési rendtől.
A hitbizományok tekintetében a torói törvények volt az első átfogó jellegű szabályozás, de korántsem teljes. Ezért az egyes spanyol uralkodók ahhoz a módszerhez folyamodtak, hogy a hitbizománnyal kapcsolatosan felmerülő aktuális problémákra a jogszabályi választ mindig kiegészítő jelleggel fogalmazták meg, ennek következtében a XVIII. század végére a gazdasági helyzet megváltozásának eredményeképpen alakult ki a minden kérdést részletesen kimerítő hitbizományi szabályozás.
A XVII. század végére, de a XVIII. századra már mindenképpen világossá vált az, hogy a hitbizományok tulajdonképpen a gazdasági haladás fékjét képezik, és egyre több olyan jogszabály keletkezett, amelyek a hitbizományi birtokok elidegenítésének körülményeit szabályozták. Végül az újabb hitbizományok alapítását az 1820. október 11-i törvény megtiltotta.
A hitbizomány legfőbb sajátossága a lekötött vagyon örökös élvezete az alapító által meghatározott összes ágra nézve. A hitbizományi birtokos az alapító jogutódjának számított, átszállt rájuk az alapító összes olyan adóssága is, amelyeket még a hitbizomány visszavonhatatlan alapítása előtt halmozott fel és nem fizetett ki. Ha az elhunyt birtokosnak nem maradt a lekötöttektől különválasztott szabad vagyona, amelyből a hitelezők igényeit kielégíthették volna, a hitelezőket megfosztották az adósság behajtásának jogától. A hitbizományi birtokos számára megtiltották, hogy a gyermekeit vagy egyéb örököseit örökségükből kitagadhassa, még akkor is, ha erre törvény által meghatározott alapos oka lett volna, hiszen kötve volt az alapítólevél tartalmához.
V. Károly császár (1500–1558) portréja
A hitbizomány másik sajátossága az volt, hogy oszthatatlan javakból állt, hogy ne érvényesüljön az általános törvényes öröklés szabálya szerinti megoszthatóság. Ez az osztatlansági követelmény fennállt akkor is, ha a birtokosnak ikrei születtek, és az általános öröklési szabályok vagy a törvény szerint őket közösen illette meg a jog a vagyon öröklésében. Ilyenkor sorsolás útján döntötték el a birtokos személyét.[11] A fentieken túl a hitbizományi vagyon elidegeníthetetlen volt. A hitbizományi vagyont a fentieken túlmenően elbirtokolhatatlanná nyilvánították, ehhez igazodott a bírósági gyakorlat is.[12]
Hitbizományt alapítani a spanyol jog szerint lehetett végrendelet vagy szerződés útján, a legfontosabb alaki kellék a cselekvőképesség megléte és az alapításhoz adott királyi jóváhagyás volt. A hitbizományi alapítólevél a királyi jóváhagyásról szóló okirattal együtt vált érvényessé.[13] A királyi jóváhagyás örökre szólt, ezért a 43. torói törvény elrendelte, hogy sem az általuk, sem az utódaik által adott jóváhagyások nem veszítik hatályukat egy új király trónra lépése esetén, még akkor sem, ha az a személy, aki a királytól a hitbizomány alapításához engedélyt kért, később mégsem élt a király által megadott jóváhagyással. Ha a hitbizomány-alapítás hatályba lépett, onnantól kezdve már nem lehetett azt visszavonni.[14]
Öröklési rend tekintetében, ha az alapító másként nem rendelte, akkor a primogenitúra elve volt irányadó.[15]
A hitbizományok lehettek rendesek és rendkívüliek egyaránt. Rendes hitbizományoknak tekintjük azokat, amelyek a koronára meghatározott öröklési sorrend[16] szerint szálltak át[17] Minden hitbizományi birtokos tulajdonképpen az alapítót, illetve annak akaratát képviselte a hitbizományban.[18]
A rendkívüli hitbizományok körébe tartozik az összes többi hitbizomány, ahol a törvényestől eltérő öröklési rendet határozott meg az alapító. Ezeknek a formája végtelen lehet, az alapító keze nem volt megkötve semmilyen tekintetben.[19]
A hitbizományok egyesítésével kapcsolatosan I. Károly spanyol király és Johanna királynő már 1534. december 12-én kelt törvényükben kimondták, hogy tilos házasság okán olyan hitbizományokat egyesíteni, amelyeknek tőkéje meghaladja a két millió maravedíest. Ilyenkor a hitbizományokban való öröklés oszoljon meg a leszármazók között oly módon, hogy az egyikük örökli az egyik, a másikuk a másik hitbizományt. Ha csak egy leszármazó lenne, akkor sem lehet kumulálni a hitbizományokat.[20]
Alapszabály szerint a hitbizományi birtok elidegeníthetetlen volt, de a későbbiek során korlátozott mértékben feloldották ezt a tilalmat, hogy serkentsék a hitbizományokba való beruházási kedvet, hiszen a cél, a család nevének és fényének megőrzése egy gazdaságilag elhanyagolt hitbizományi jószággal aligha valósul meg.[21]
A „mayorazgo” jogintézménye a spanyolok két évszázados nápolyi uralmának (1504-1714) köszönhetően az itáliai félszigeten is megjelent. Tulajdonképpen az ide betelepülő spanyol családok hozták magukkal a saját szokásaikat[22]. A dél-itáliai területen, különösen Nápolyban és Szicíliában érezhető normann hatásnak[23] köszönhetően a vagyoni osztatlanság és az elsőszülöttségi jog nem volt ismeretlen, ezért találhatott itt táptalajra a hitbizomány. Az észak-itáliai területekre jellemző városi patrícius réteggel szemben itt a politikában a nagybirtokos arisztokrácia játszotta a vezető szerepet, aki hatalma bázisát a vagyoni osztatlanságra és az elsőszülöttségi öröklésre helyezte.[24][25][26]
A római és a kánonjogon nevelkedő jogtudósok a “mayorazgo”-ban a justinianusi jogban létező „fideicommissum familiae relictum” 44[27] intézményét látták újjáéledni, és római jogon alapuló magyarázatokkal egészítették ki a „mayorazgo”-ra vonatkozó jogi szabályozást. A justinianusi jogban meglévő intézmény annyiban hasonló, hogy ez is a hagyaték családon belüli megőrzését és ezáltal a család fennmaradását szolgálta az alapító által meghatározott öröklési rend szerint gazdasági célból, mégpedig négy generációra kiterjedően, melyek kihaltát követően a hagyaték szabad rendelkezésű vagyonná változott az utolsó birtokos kezében.
A fideicommissum elnevezést is ezért kapta a korábban mayorazgóként megismert jogintézmény. Az elnevezés a latin fidei committere szóösszetételből származik, amelynek jelentése: „hitre bízni”. Ebből ered a magyar hitbizomány, illetve hitrebízottság[28][29] szavunk is.
Itáliában a római joggal való találkozásának köszönhetően vált a majorátus és fideicommissum tulajdonképpen szinonim kifejezéssé, annak ellenére, hogy a római jogi fideicommissumnak és a spanyol jogból eredő “mayorazgo”-nak azon kívül, hogy mindkettő a vagyon osztatlanul való megőrzésére szolgáló intézmény volt, jogfolytonossági szempontból semmi köze nem volt egymáshoz.
A megjelenésüket követően nem sokkal Itáliában is szabályozták a hitbizomány-alapításokat. I. Cosimo 1569-ben Toszkánában, VIII. Kelemen pápa 1596-ban kiadott bullában a hitbizomány-alapítást bejegyzéshez és kihirdetéshez kötötte.[30] 1596-ban I. Károly Emmánuel Piemontban csak a negyedik generációig engedte meg a hitbizományi öröklési rend kikötését, a jusztiniánusi jog mintájára.[31] Savoyában és Szardiniában II. Viktor Amadé 1770-ben megtiltotta a nem nemesek számára, hogy hitbizományt alapítsanak. A hitbizomány-alapítás futótűzként terjedt az itáliai félszigeten is, a XVII. századra Toscanában a nagybirtokok ¾-e hitbizományi kötöttség alatt állt[32] Jellegét és sajátosságait tekintve az itáliai fideicommissum nem tért el a spanyol mayorazgótól. A jogi szabályozás hiányosságait pedig a jogirodalom töltötte ki.
Az észak-itáliai egyetemeken tanuló német és német-osztrák területekről származó ifjak magukkal vitték a hitbizomány eszméjét hazájukba, ahogy az osztrák Habsburg udvar tisztségviselői is, akik külszolgálatot teljesítettek a spanyol és az itáliai területeken, ahol megismerkedtek ezzel a jogintézménnyel. Emellett a spanyol királyi, a nápolyi királyságbeli és az osztrák területeken lévő Habsburg udvartartásban élők között számtalan házasság köttetett.[33]
A német területeken az 1495-ös Reichskammergerichtsordnungnak köszönhetően a fideicommissumnak a római jog alapján kidolgozott változata terjedt el. Köszönhető ez annak is, hogy a német területeken jogforrási jelleggel használták Philippus Knipschildt „Tractatus de fideicommissis” könyvét, aki egyrészről a hitbizományt a „stammgut”-tal azonosítja[34][35], másrészt a római jogi eredetelméletet teszi magáévá. Munkája a maga korszakában hatalmas elismerésnek és sikernek örvendett, hiszen pótolta a jogi szabályozás hiányosságait a legfontosabb jogi kérdések tisztázásával, mégis a hitbizományok eredetét tekintve inkább a tőle eltérő álláspontot képviselő és a hitbizományok őshazájának Spanyolországot tekintő Ludovicus de Molina álláspontja a helytálló.[36]
A német tartományokban is léteztek már szokásjogi alapon létrehozott, Knipschildt művének megszületését megelőzően létrejött fideicommissumok, amelyek egyértelműen bizonyítják, hogy spanyol-flamand-itáliai hatásra már a XVII. század közepét megelőzően alapítottak fideicommissumot egyes családok a német tartományokban is, egyéni uralkodói privilégium alapján.[37]
Célját tekintve a fideicommissum az osztrák örökös tartományokban is a „fény és érdem” fenntartására szolgáló jogintézmény volt. Fideicommissum alapjául bármilyen vagyon szolgálhatott, értékes ingó, ingatlan és pénz egyaránt, ám a gyakorlatban általában ingatlanra alapították. Az öröklés rendje alapján, ami általában a primogenitura volt, az intézményt „fideikommiß und primogenitur” néven említették a végrendeletek, amely azt igazolja, hogy a két fogalmat egymásnak feleltették meg.[38] Néhány kivétel létezett, amikor nem a primogenitura, hanem a majorátus az irányadó öröklési rend, ezeket viszont nem fideicommissumnak titulálják a végrendeletek, hanem „Majoratsordnungnak”.[39] Általában a nőket és az egyházi rendbe lépő férfi leszármazókat az alapító kizárta az öröklésből, hiszen általuk nem teljesülhet a jogintézmény célja. Már egészen a korai időszakban az öröklési rend mellett a legfontosabb kikötés az alapítólevelekben az igen szigorú elidegenítési és terhelési tilalom, melynek megszegése a hitbizományi vagyon elvesztését vonja maga után.
A főhatalomnak – spanyol mintára – hitbizományként való öröklése hamarosan további területeken is elterjedt. 1584-ben Károly főherceg stájerországi uradalmait örökös hitbizománnyá tette. 1606-ban pedig I. Károly liechtensteini herceg, miután testvéreivel – Maximiliannal és Gundakerrel – apjuk halálát követően egyesítette a család vagyonát, hitbizományt alapított a hercegséghez tartozó összes területre nézve a primogenitura rendje szerint, spanyol mintára. A hitbizomány-alapítást II. Rudolf is megerősítette 1607. március 30-án.[40] 1610-ben II. Mátyás a család tekintélyéről úgy szólt, mint amelynek fényét „Magorazgó” által lehet állandóan fenntartani. 1621-ben II. Ferdinánd minden országát és tartományát hitbizománnyá nyilvánította, melyet 1621. május 20-i codicillusában[41] is megerősített.[42]
II. Ferdinánd 1627-ben a csehországi területekre kiadott tartományi rendtartást, melyben előírta, hogy aki a csehországi birtokaira hitbizományt kíván alapítani, azt csak királyi engedéllyel teheti azt meg.[43] Ezzel egyidejűleg elkobozta a csehországi felkelők vagyonát. Az uralkodó a hozzá hűséges nemeseket ugyanis birtokadományokkal kívánta maga mellé állítani a jövőre nézve is, ezért engedélyezte számukra, hogy a megszerzett uradalmaikban hitbizományokat alapíthassanak. Ezt általában azzal a kikötéssel tette, hogy a mindenkori hitbizományi birtokosok a római katolikus valláshoz mindig hűségesek maradnak.[44][45]
Ezt követően csak viszonylag későn került sor a hitbizományok jogi szabályozására, I. Lipót 1674. november 2-án életbe léptetett pátensében, amely három fontos szabályozási tárgykört taglal.
Először a már korábban létrejött és az alapító halála által úgymond „meghiteltetett”, azaz érvényesen létrejött hitbizományokról rendelkezik. Ezeknek esetében elrendeli a hitbizományok fekvés helyén történő kihirdetését és az illetékes bíróság általi jegyzékbe vételét. Előírja, hogy az aktuális hitbizományi birtokos, adja át a hitbizomány-alapítás tényét igazoló okleveleket az illetékes bíróságnak. Ugyancsak a rendelkezés első felében ad tájékoztatást arról, hogy a hitbizomány, amelyet a pátens a „majorat- und fidei-commissa” kifejezésekkel illet, egy olyan jogintézmény, amelynek célja a család rangjának és jólétének fenntartása, és egyben annak megakadályozása, hogy a hitbizományi örökösök a hitbizományi birtokkal mint saját tulajdonukkal rendelkezzenek.[46]
Másodsorban a jövőben alapítandó hitbizományok esetében kimondja, hogy mindaddig, míg kihirdetésük és földkönyvbe jegyzésük meg nem történik, ugyanazon hitelezővédelmi okokból érvényesen létre sem jönnek. A jegyzékbe vétel és a hitbizományi fekvő jószágok összeírása a fekvés szerinti illetékes bíróságnak hivatali kötelezettsége. Az alapítás tényét igazoló végrendeletet, illetve egyéb intézkedést a kancelláriának kell megküldeni.[46]
Az újonnan létrejövő hitbizományoknak érvényességi követelménye lesz a tartományúri jóváhagyás. Azokban az esetekben nem kötelező a tartományúri, illetve uralkodói jóváhagyás, ha az alapító olyan vagyonára alapított hitbizományt, amelyen teljes, szabad rendelkezési joggal bír.[46]
A pátens kihirdetését követően elkezdődött a korábban alapított hitbizományok kihirdetése és bejegyeztetése.
Az 1687:9. törvénycikk megjelenése előtt is voltak olyan végrendeletek, amelyek a későbbi hitbizományok jeleit viselték magukon. Evidens módon nem felelhettek meg a nem létező törvényi szabályozásnak vagy előírásnak. Három példával kerülnek bemutatásra ezek a majorátusok, röviden ismertetve a létrehívó életét, a javakat, a rendelkezést és annak sorsát.
A család két kiemelkedő tagja – gróf Thurzó Elek (1490 – 1543. január 25.) országbíró és gróf Thurzó György (Zsolnalitva, 1567. szeptember 2. – Nagybiccse, 1616. december 24.) nádor, Árva vármegye örökös főispánjaja – esetében elsősorban tiszta adományos jószágokról van szó, amelyekre a végrendelkező személyek adományt vagy új adományt nyertek. Thurzó Elek országbíró esetében, ezeket a jószágokat vagy maga Thurzó Elek, vagy az ősei még II. Ulászló és II. Lajos királysága alatt szerezték adományképpen örökre vagy zálogba pénzkölcsön biztosítékaként. Thurzó György esetében Árva vára az összes mezővárosával együtt új adománynak minősült, 1558-ban Zsolnalitva várát adományozta a grófnak I. Ferdinánd magyar király.
Betlenfalvi gróf Thurzó Elek (1490 – 1543. január 25.) országbíró.
Thurzó Elek végrendeletében meghatározott öröklési rendet. A végrendelet a majorátus szót használja az öröklési rendelkezések vonatkozásában, de valójában szeniorátusról van szó. A végrendelet érdemi részében először a Bajmóczi és a Szepesi várról rendelkezett, amelyet a testvérére, Thurzó Jánosra hagyott, azzal a feltétellel, hogy ennek halála esetén Thurzó Bernát és testvére, Thurzó Kristóf fiai öröklik. A jószágokat mindig a legidősebb bírja közülük és annak hasznaival tartozzon elszámolni. Ha Thurzó Bernát és Kristóf fiága kihalna, akkor a jószágok az idősebb és az ifjabb Thurzó Györgyöt és Thurzó Ferencet, az utóbbi testvérét illessék meg – akik közül a két György, már hozzájárult Thurzó Elek végrendeletéhez –, és ha ők is kihalnak fiágon, akkor Thurzó Elek lányainak, Annának és Erzsébetnek a leszármazói (mindkét nemű) örököljenek.[47]
Thurzó Elek hasonló öröklési sorrendet határozott meg további váraira is (Rudabánya, Wámos, Rihnó[48]), amelyek közül a Trencséni várat és az ahhoz tartozó harmincad részét, a felesége haszonélvezetébe juttatta. Sempte, Galgóc és Themetwen vára pedig a lányokat illeti hozományképpen. A lányok halálát követően időszakra vonatkozóan is meghatároz Thurzó Elek egy öröklési rendet, elsőként Thurzó Jánost, majd Thurzó Bernátot és testvérének Kristófnak a fiait illeti meg a jószág. Az ő kihalásuk esetére pedig a két Thurzó György és az ő leszármazóik jutnak a jószágok birtokába.[49]
Thurzó Elek későbbi örökösei, figyelembe nem véve a végrendeletben foglaltakat, a jószágokra az uralkodótól új adományt kértek, aki azt megadva, az adományost mintegy tényleges tulajdonosává tette az adománybirtoknak. Az adományos ezáltal szabadon dönthetett a korábban meghatározott öröklési rend figyelmen kívül hagyásáról, vagy ha nem így tett, akkor örökösei az adománylevél rendelkezései szerint megosztoztak a birtokon, sőt per útján döntötték el a vitás öröklési helyzetet.
Bethlenfalvi gróf Thurzó György (Zsolnalitva, 1567. szeptember 2. – Nagybiccse, 1616. december 24.) nádor, Árva vármegye örökös főispánja.
Thurzó György 1615-ben II. Mátyás előtt végrendelkezett írásban Pozsonyban.[50][51] A végrendeletet azt összes ingó és ingatlan vagyonára nézve, ősire és szerzettekre egyaránt tette, amit a végrendeletben kifejezetten ki is jelentett.[52]
Végrendeletében elsőként a feleségéről, Czobor Erzsébetről gondoskodott, neki hagyva összes birtokának haszonélvezetét mindaddig, amíg felesége az ő nevét viseli. Thurzó György felesége kezét is megkötötte azzal, hogy ha szándékában áll, akkor juttathat a halála előtt ezekből a birtokokból végrendeletében, de csak az ő (Thurzó György) fiának, Thurzó Imrének, illetve, ha Thruzó Imre gyermektelenül halna meg, akkor a lányaiknak kell ezeket kiadnia, akik majd öröklési joggal bírnak bennük.
Byche, Hrychon és Zsolnalitva várak Trencsén vármegyében, Árvát és Tokaj várát fiára, Thurzó Imrére hagyta, hogy majd az az ő fiágára szálljon, azok közül is az első szülöttre. Ugyanakkor kikötötte, hogy Árva és Tokaj vára maradjon osztatlanul, úgy, hogy annak mindenkori birtokosa a testvéreivel, ha vannak, egyenlő részben osztozzon a jövedelmeken évente.[53] Ha Thurzó Imre és fiága kihal, akkor a testvérei közül a legidősebb örököl a mondott javakban, ezek kihalása esetén pedig a lányok, de mindegyikük csak abban az esetben, ha ők maguk és lányok esetében a férjeik is az ágostai evangélikus vallásban hűségesen kitartanak, ellenkező esetben pedig elveszítik minden jogukat az említett javak felett[54].
Jellegét tekintve valóban hitbizományszerű rendelés ez, hiszen amellett, hogy öröklési rendet is megállapít, szigorúan megtiltja a birtokban lévő örökös számára, hogy a lekötött vagyont bármi módon megterhelje vagy elidegenítse. Az elsőszülött fiú halála esetén pedig a sorrendben következő másod- és harmadszülött fiú következik, majd azt követően a nőágra száll át a birtok.
Thurzó György végrendelete esetében az örökösök tudomásul vették szándékát, hogy a vagyon osztatlanul megmaradjon, és közbirtokosságot hoztak létre, amely egy alapítványhoz hasonló módon működött. De jure ez sem tekinthető hitbizománynak, viszont a célját tekintve, de facto hasonlít rá.
gróf Pálffy Miklós (1552–1600) politikus, hadvezér portréja. Korabeli metszet.
gróf Pálffy Pál, Magyarország nádora, portré 1649-ből
A család két kiemelkedő tagjának végrendelkezése hasonlatos a későbbi hitbizományhoz. Egyikük Pálffy (II.) Miklós (Csábrág, 1552. december 7. – Vöröskő vára, 1600. április 23.) hadvezér, akit kortársai, mint a keresztény hősiesség példaképét ünnepelték.[55] A másik Pálffy Pál (Pozsony, 1580-as évek vége – Pozsony, 1653. november 26.) Magyarország nádora, akit az első királyi engedéllyel felruházott, szabályszerű magyarországi hitbizomány alapítójának tekintenek.
A Pállfy család vagyona több elemből állt, amely különböző módon, jog alapján került a birtokukba. A vöröskői uradalom 7/10-t Pálffy Miklós apósától, Fugger Márktól vásárolja meg, majd több lépésben a fennmaradó rész is hozzá került, így ez ősi jószágként van a család tulajdonában.[56] A borostánykői jószág először zálogbirtokként kerül a Pálffyakhoz.[57] Tiszta királyi adomány a pozsonyi várkapitányi és vármegyei főispáni tisztséggel együtt járó pozsonyi várbirtokadomány.[58] A szentgyörgyi és bazini birtokok eredetüket tekintve zálogos természetűek.[59] A család birtokolta a detrekői[60], marcheggi, bajmóczi és pozsonyváraljai és dévényi jószágokat is.
Pálffy Miklós Vöröskőre vonatkozó végrendelete
1596. március 31-én királyi beleegyezés jogcíme alatt Pálffy Miklós is hasonló végrendeletet tett, amelyben rendelkezik a vöröskői jószágok sorsáról. A végrendeletet II. Rudolf 1600. június 6-án meg is erősítette. A végrendelet értelmében Pálffy Miklós minden vagyonán holtig vagy újabb házasságáig tartó haszonélvezetet engedélyezett feleségének, Fugger Máriának, aki egyben gyermekeik gyámja is lett. A vöröskői várat pedig minden tartozékával együtt a senioratus elve szerint (annak ellenére, hogy a majoratus szót használja) a fiág számára rendelte öröklődni, mégpedig úgy, hogy „családjából mindig a férfi leszármazók közül a legidősebb szülött bírja és legyen annak birtokában.” A jószágok birtokosa tartozik annak jövedelmét a többi leszármazó között elosztani. Ha a férfiág kihal, akkor a nőág és annak mindennemű leszármazóit illeti a tulajdon. A birtokban lévő „major natus” férfi leszármazó köteles a vöröskői várat megvédelmezni, és az összes szükséges felújítást és a hadászati felszerelések karbantartását elvégezni.[61]
Pálffy Miklós végrendeletében kifejezte azt a szándékát, hogy az általa adásvétellel megszerzett és adományként megerősített jószágot a család birtokában, egyben megőrizze. Végrendelete értelmében a „major natus”-nak kellett volna a jószág mindenkori birtokában lennie, ám a leszármazók a végrendeletben foglaltakat átértelmezték, és az ezt követően született osztályos egyezségek azt bizonyítják, hogy a jószágot egymás között természetben megosztották. Arra azonban mindig tekintettel voltak, miszerint a vár fenntartása a mindenkori „major natus” kötelezettsége.[62]
A Pálffy Pál által alapított hitbizományok
Pálffy Pál végrendeletében két primogenitúra szerinti hitbizományt alapított: egyet az idősebbik fia, másikat pedig az ifjabb szülött részére, mégpedig oly módon, hogy mindkettő az elsőszülöttség elve szerint száll át, a két testvér ágának vonatkozásában kölcsönös öröklési joggal. Amennyiben azok kihalnak, akkor a nőági leszármazók következnek, azoknak kihalása esetén pedig testvérének, Istvánnak a fiága örököl majd. Itt tulajdonképpen a primogenitura és a majoratus elvei keverednek egymással. Érdekessége az öröklési rendnek, hogy az egyenesági női leszármazók öröklés tekintetében megelőzték az oldalági férfi leszármazókat. Ez pedig általában véve különös, hiszen a nők nem szolgálják a család hírének és nevének fennmaradását általában, ezért jellemző módon vagy egyáltalán nem, vagy csak végső soron örökölnek hitbizományokban.[63]
Esterházy Miklós gróf (1583-1645), Magyarország nádora
Gróf galántai Esterházy Miklós (Galánta, 1582. április 8. – Nagyhöflány, 1645. szeptember 11.) nádor akkor lépett a meggazdagodás és hírnév útjára, amikor elvette Mágóchy Ferenc özvegyét, a hatalmas Dersffy vagyont birtokló Dersffy Orsolyát. Hét év múlva, Dersffy Orsolya halálát követően öt évvel, Esterházy Miklós újra nősült, ezúttal Thurzó Imre özvegyét, Nyáry Krisztinát vette el. Esterházy Miklós, hogy a Thurzó-vagyont a maga számára biztosítsa, összeházasított a Derffy Orsolyával kötött házasságából származó István nevű fiát Nyáry Krisztina első házasságából származó Thurzó Erzsébettel. II. Mátyás 1613 tavaszán bárói címet adományozott Esterházynak[64], majd királyi tanácsossá és királyi főudvarmesterré nevezte ki. II. Ferdinánd koronázásánál Szent István kardjával aranysarkantyús lovaggá ütötték.[65] 1622-ben kamarás és országbíró lett, majd 1625-ben a soproni országgyűlésen nádorrá választották. Amikor 1626-ban tevékenyen részt vállalt a pozsonyi béke megkötésében, IV. Fülöp spanyol király megküldte számára az aranygyapjút.[66]
Esterházy Miklós a birtokok közül Fraknót a tartozékaival együtt, örököseire is kiterjedő hatállyal 1626. szeptember 25-én adományba kapta,[67] úgy, hogy ő maga és mindennemű örökösei az említett fraknói grófságnak, az örökös grófi címét viselhessék.[68] Az adománylevélben meghatározott öröklési rend eltérő feltételeket állapít meg Esterházy Miklós nádor férfi és női leszármazóira. Amennyiben Esterházy Miklósnak férfi leszármazói lesznek, akkor azokat megilleti az említett jószág mint adomány, amelyet az uralkodó számukra örökös joggal és visszavonhatatlanul juttatott,[69] míg a női leszármazók esetében a jószág marad zálog jogcímén.[70] A nádor maga azonban, a férfi és női leszármazók számára is tetszése szerint szabadon rendelkezhetett a jószágokról.[71]
1626. október 20-án Esterházy Miklós 284 704 forint ellenében élete végéig zálogkölcsönbe kapja Kismarton várát, ám Kismarton város felett minden jogot és joghatóságot az uralkodó fenttartott saját magának.[72] A birtokokba való bevezetés tényéről 1626. október 29-én a Vas megyei káptalan jelentőlevelet is kiállított.[73]
Esterházy Miklós végrendelkezett a kismartoni és a fraknói jószágokról. Esterházy Miklósnak Nyáry Krisztinával kötött második házasságából három fia született: László, Pál és Ferenc. Ezek közül a végrendelet tartalma szerint Fraknót és Kismartont elsőként László és az ő fiági leszármazói kapták a majorátus elve szerint, úgy, hogy a várakat osztatlanul bírja a mindenkori legidősebb szülött.[74] László fiágának kihalása esetére a testvérek, Pál, Ferenc fiága örököl kölcsönös öröklési joggal, és a leányoknak csak illendő kiházasításhoz volt joguk az említett jószágokból. A fiúk fiágának kihalása esetére elválik az öröklés rendje Fraknóra és Kismartonra vonatkozóan.[75]
Fraknóra az egyenesági férfi leszármazók kihalását követően az oldalág, jelesül Esterházy Miklós testvérének, Dánielnek a fiága nyer öröklési jogot, mégpedig a legidősebb szülött, ugyanazokkal a feltételekkel, mint azt László esetében is előírta az örökhagyó. Az ő kihalásuk esetére a másik testvér, Pál férfi leszármazói örökölnek. Ha a fiág oldalágon is kihal, akkor a nők és leszármazóik örökölnek a jószágokban, mégpedig egyenlő részben, de úgy, hogy tilos a jószágok egységét természetbeni osztállyal megszüntetni.[76]
Kismarton esetében, melyet az uralkodó bármikor visszaválthat, László fiágának kihalása esetére a testvéreinek fiági leszármazói fognak örökölni, ám ha ők is kihalnak, akkor – a Fraknóban meghatározott öröklési rendtől eltérően – az idősebbik lány jut a jószágok birtokába. Ha az uralkodó úgy dönt, hogy visszaváltja Kismartont, akkor az érte kapott összegből adott összeg egy része a hozományon felül László leányainak jut, a maradék pedig Julianna és Mária, illetve leszármazóik osztódik meg egyenlő arányban.[77]
A törvény: „Az ország mágnásai és előkelői romlásának elhárítása, s a fekvő jószágok szokás szerint megkísérlett önkényes elidegenítésének s elpazarlásának megfékezése végett, méltán elhatározták: hogy mától ezentúlra, ha valaki e mágnások vagy előkelők közül az ő szolgálataival, vagy saját vitézségével, vagy az ősi javak jövedelmeiből szerzett birtokaira nézve a megyékben előzetesen közzé teendő végrendeleti intézkedéssel Ő császári és királyi szent felségétől megerősített hitbizományt és elsőszülöttségi öröklési rendet[78] alapított s állított föl: örököseinek és utódainak semmi joguk ne legyen az efféle, atyai, végrendeleti intézkedés alá vetett javakat, annak tartalma ellenére, azok szerzési tőkeösszegére nézve, elzálogosítani és elidegeníteni. Hanem azokból a javakból csak a haszonvételt és jövedelmet húzhassák, az elsőszülöttségi birtoklás elvesztésének büntetése alatt. Ez a törvénycikkely azonban a köznemesekre semmiképpen ki nem terjed.”[79]
Esterházy Pál (1635–1713) nádor, költő, zeneszerző portréja. Elias Widemann rézmetszete (1652)
I. Lipót fia, I. József általi trónöröklésének allegóriája, 1687. I. Lipót (helytelenül II. Lipótként) diadalmas szekéren áll, és átadja Magyarország királyi koronáját I. Józsefnek. A szekeret törökök vontatják. A tetején egy medalion látható II. Károly spanyol portréjával, mindkét oldalán a törökök felett aratott győzelmek képeivel. Alul a pozsonyi koronázási körmenet ábrázolása.
A törvénycikk létrejötte leginkább Esterházy Pálnak köszönhető. Az első ezzel kapcsolatos gondolatai és érvei már az első, 1664. január 8-i végrendeletében megjelennek. A végrendeletéhez írt kiegészítő jegyzetben a majorátusokat mint a családok fényének fenntartását szolgáló intézményt írja le, és arról kívánja meggyőzni gyermekeit, hogy vegyenek példát a külföldi családokról, és ne osztozzanak meg a vagyonon.[80] 1678. január 1-jén tett végrendeletében további érveket sorakoztat a majorátus intézménye mellett.[81]
Az 1687/88. évi pozsonyi országgyűlésen Esterházy elérkezettnek látta a pillanatot arra, hogy a hitbizományok törvényi szabályozását kezdeményezze. Amikor Buda visszafoglalását követően az uralkodó összehívja az országgyűlést Pozsonyba, amelytől dinasztiájának a magyar trónon való örökössé tételét[82], a primogenitura rendje szerinti öröklés elismerését[83] és akkor még kiskorú fiának, Józsefnek megkoronázását reméli megvalósulni[84], a nádor is elérkezettnek látja a pillanatot, hogy vagyonának jogi sorsát illető személyes terveit keresztülvigye.[85]
Az országgyűlésen a rendek sérelmei között szerepel a hitbizomány-alapítás, az előterjesztett kilencvenkilenc pontból csak a kilencvennegyedikként: „Az ország karai és rendei úgy tapasztalják, hogy a mágnás vagy előkelő családoknak romlását nem csekély mértékékben előidézi, hogy azoknak örökösei és leszármazói, az atyai és anyai, valamint az atyáról és anyáról származó ősi jószágokat, anélkül, hogy őket arra különösebb szükség késztetné elidegenítik, akik, hogy megfékezzék az ilyen tékozlást jogosan elhatározták, hogy ha valamely Mágnás vagy Előkelő mától fogva a javaira, melyeket akár szolgálattal vagy saját vitézségével vagy az ősi jószágainak gyümölcseiből szerzett, végrendelet útján, amelyet előzőleg a vármegyékben kihirdetnek fideicommissumot és majorátust[78] csinál és örökösöket nevez, azoknak [mármint az örökösöknek] az [ily módon lekötött] javaknak tőkéjét az előbb említett rendelkezés tartalma és ereje ellenére semmilyen módon záloggal megterhelni és elidegeníteni ne legyen hatalmuk, mert ők igazából haszonélvezők; Ha mégis valamely említett Mágnás az ilyen hitre bízott jószágból valamelyest pénzösszegért átenged, azt (per útján a vármegye bírái előtt a másik testvér által, mint az ilyen majorátusban azonnali örökös által megperelve) ezen oknál fogva örökre elveszíti. Jelen sérelem nemcsak az említett Mágnásokat vagy Előkelőket (akiknek kétségtelenül annyiban ily rendelkezési lehetősége teljesnek láttatik) érinti, hanem a nem igazi nemesek örököseire is kiterjedten létezik.”[86]
Esterházy szerepe tükröződik Patachich Boldizsár[87] naplójából is, aki leírta, hogy az 1687/88.évi országgyűlésen: „elrendeltetik továbbá és a jelenlévő nádor úron keresztül, a tervezetként előterjesztett sérelmek között az is, hogy szabadjon a jószágok szerzőinek a gyermekeik között hitbizományt vagy majorátusi haszonélvezetet ily módon alapítani, a családok fennmaradása végett, amely bőség az ország lakosai számára, a szabad rendelkezést biztosító törvények miatt elérhetővé vált.”[88]
Az udvar 1688. január 13-i királyi hátiratban (indorsatio) reagál, mely szerint: „A leszármazók ágára alapított és az ő szent császári felsége által jóváhagyott hitbizományok az örökösök által a jogban gyökerező ok megismerése nélkül ne terheltessenek meg.”[89]
A nádor személyes törekvéseinek bizonyítékaként fogható fel az is, hogy a törvény megalkotását nem kísérte semmilyen nagy hitbizomány-alapítási hullám,[90] hiszen ezt követően 1723-ig, amikor is a hitbizomány-alapítást a köznemesek számára is lehetővé teszi a törvény, mindössze négy szabályosan alapított hitbizományt találunk: Esterházy Pálét, Szirmay Istvánét, Erdődy Györgyét és Zichy Istvánét.
Gróf Zichy István (Veszprém, 1616. szeptember 8. – Oroszvár, 1693. március 15.) karrierje a 1637-ben kezdődött, amikor az uralkodó a győri lovasság parancsnokává nevezte ki,[91] 1641-ben megkapta Győr várának és városának parancsnoki címét,[91] 1646 és 1655 között a győri magyar főkapitány helyettes (győri vicegenerális) volt.[92][93] 1655-ben az uralkodó az Udvari Kamara elnökévé nevezi ki,[91] ugyanekkor kap bárói címet. 1661-től koronaőr[91], 1676-ban I. Lipót örököseire is kiterjedő hatállyal grófi címet adományoz részére.[91]
Vagyona is szépen gyarapodott. 1647. január 15-én átruházással megszerezte Moson vármegyei Leben, Zentmiklos, és Mechér birtokokat[94], majd 1649-ben a Veszprém vármegyei vázsonykői várat és a hozzátartozó uradalmat szerezte meg. 1650. április 20-án III. Ferdinánd magyar király neki adományozta Várpalotát és várbirtokait, majd 1652-ben az ekkor már romos Zádor-várat. 1650-ben kinevezték Veszprém várának parancsnokává.[91] További birtokokat adományoz neki I. Lipót magyar király 1659. július 30-án Komárom és Pest vármegyében.[95] 1681-től Moson vármegye főispánja, majd főajtónálló, 1690-től tárnokmester. 1693. március 15-én halt meg.
Ő volt a családi vagyon nagy részének megalapozója: megszerezte adományként az oroszvári uradalmat, tehermentesítette a libén-szentmiklósi uradalmat, majd megszerezte a vázsonyi, (vár)palotai, csicsói és gróf Balassa Imre hűtlenségi jogcímén a divényi uradalmat, mely utóbbira 1686-ban kapott királyi adományt.[91][96] 1686. július 16-án Lipót a zálogot átváltoztatta adománnyá olymódon, hogy további 18.000 forint lefizetése ellenében Divényt a hozzá tartozó jószágokkal együtt Zichy Istvánnak, feleségének, Várkonyi Amádé Magdolnának és fiaiknak (Pálnak, Istvánnak és Ádámnak) visszaváltás joga nélkül adományba adta, azzal a feltétellel, hogy amennyiben a fiág kihal, a nőág esetében az adomány visszaváltozik zálogos természetűvé.[97]
A törvény megalkotását követően elsőként alapított divényi hitbizományra Zichy István 1687. január 7-i végrendeletében egy, a primogenitura és a seniorátus rendje szerinti vegyes öröklési rendet állapított meg.[98]. A végrendelet értelmében mindaddig, míg Zichy Ádám fiága él, addig a majorátus szabályai szerint a legidősebb szülött bírja a divényi jószágot, megterhelve az özvegyi haszonélvezetével, ám annak kihaltával a hitbizományi öröklési rend átváltozik seniorátussá. A végrendeletben Zichy István a felesége haszonélvezetének vonatkozásában kikötötte, hogy ha gyermekei feleségét életében háborgatnák, akkor veszítsék el a birtoklási jogukat.[99]
A Zichy-seniorátusban 1747-ig Zichy Ádám ága örökölt. Zichy Ádám fia fiú utód nélkül halt meg, ezért a divényi uradalom Zichy István első házasságából származó Pál fiának leszármazottjáé, Zichy Imréé lett, mint a család senior tagjáé. Az ő halálát követően – nem volt fiú örököse – a családban „kételyek merülvén fel” Zichy István végrendeletének értelmezése körül. A magvaszakadt Zichy Imréhez legközelebb álló Zichy János gróf (Imre unokaöccse) a végrendeletben foglaltakkal ellentétesen, a majorátus elveinek megfelelően, a hitbizomány birtokát magának követelte. Ezért beperelte a család legidősebb tagját – gróf Zichy Ferenc győri püspököt – a királyi tábla előtt 1747. augusztus 23-án. A királyi tábla ítéletében az alperesek javára döntött, és kimondta, hogy a divényi uradalom „a végrendelet értelméhez képest mint korörökség (seniorátus) a családnak legidősbikét illeti.” Zichy János nem nyugodott bele az ítéletbe: 1750. január 19-én megújította a pert a királyi táblán, ám az megint elmarasztalta őt, majd a Hétszemélyes Tábla is helyben hagyta az ítéletet annak kimondásával, hogy Zichy István végrendelete értelmében „első szülöttségi hitbizomány itt fenn nem foroghat”.[100] Ezt követően a Zichy-hitbizomány seniorátusként fennállt egészen a XX. századig, és csak a hitbizományok eltörléséről szóló 1949:7. törvény következtében szűnt meg.
Galántai Esterházy Pál, az Esterházy mágnáscsalád első hercege.
Esterházy Miklós halálát követően fia, László lett a fraknói és a kismartoni majorátus örököse, ám nem sokkal atyja halálát követően elesett a vezekényi csatában, a vagyon örököse az akkor tizenhét esztendős Pál lett, akit III. Ferdinánd nagykorúsított. Esterházy Pál 1652-ben soproni örökös főispán, 1667-ben tábornagy lett, 1681-ben pedig nádorrá választották, 1687-ben II. Károly spanyol király az aranygyapjas rend lovagjává ütötte, 1687-ben birodalmi hercegi címet kapott. 1712-ben III. Károly koronázása alkalmával a hercegi címet a családja fiágára is kiterjesztette.[101][102] Esterházy Pálnak meghatározó szerepe volt a hitbizományokról szóló 1687:9. tc. megalkotásánál.
Esterházy Pál számos végrendeletet és codicillust[41] hagyott maga után. Akaratának összefoglalása: ha a végrendeletét megtámadja három fia (Mihály, Gábor és József), akkor mindent Mihály örököl.[103] Ha a végrendelet, és a végrendelet által létrehívott három hitbizomány életre kel, akkor minden fiú egy-egy hitbizományt örököl.[104] Ezek a hitbizományok fiú ágon tovább öröklődnek a majorátus, illetve primogenitura elve alapján. A fiú ág kihalása esetén a legidősebb létező fiúág örököl. Ha nem lenne ilyen, akkor Pál testvérei és azok leszármazottai örökölnek. Ha az összes fiúág kihalna, akkor részben az uralkodó, részben a nőágak (ismét Páltól, mint kezdettől nézve) örökölnek. Ha az összes Esterházy kihalna, akkor az uralkodó az általános örökös. Gábor halála után a nádor 1713. február 24-én újabb codicillust[41] ír a végrendeletéhez. Eszerint minden olyan hitbizományi jószágot, mely korábban Gábort illetett, Józsefre hagy oly módon, hogy az ő ágának kihalása esetére Mihály ága örököljön.
Szigorúan megtiltja, hogy a hitbizományi birtokosok a hitbizománynak alárendelt jószágokat bármilyen módon megosszák avagy elidegenítsék, elzálogosítsák. Amennyiben ezt megteszik, elveszítik jogukat a hitbizományban.[105] A hitbizományi birtokos jogának elvesztése nem érinti a leszármazóinak jogát. A hitbizományi örökösök nem tényleges örökösei a hitbizományi vagyonnak, a hitbizomány haszonélvezői, de nem rendelkezhetnek róla.
A korábbi évszázadok során Fraknóban őrzött kincseket 1919-ben Budapestre szállították. 1920-ban a család akkori feje, Miklós herceg és Végh Gyula, az Iparművészeti Múzeum igazgatója letéti szerződést kötött, amelyet 1923-ban a családi hitbizomány új birtokosa, Pál herceg megújított. A múzeum 1924-ben nyitotta meg ebből az első szakszerű kiállítást. Amikor 1944-ben a szovjet hadsereg Magyarország felé közeledett, Pál herceg, a kincstár megóvásának szándékával a gyűjteményt elszállította az Iparművészeti Múzeumból, és a Tárnok u. 7-13. szám[106] alatti budai palotája pincéjében rejtette el. Néhány hónappal később végzetes bombatalálat döntötte romba a hercegi palotát, amely romjai alá temette az újkori Magyarország legnagyobb kincsgyűjteményének javát. Ezt követően az 1950-es évektől indult meg az Iparművészeti Múzeumban a megmaradt kincsek helyreállítása.[107]
A képtár akkor került eladásra a hitbizományból, amikor a család anyagi helyzete a XIX. század második felében megrendült. III. Miklós 1867. június 15-i levelében a hitbizományi képtár megvételét felajánlotta az Akadémia elnökének, báró Eötvös Józsefnek. 1870-ben a képtár felét el is adta a magyar államnak.[108]
A hitbizomány utolsó kezelője Esterházy Pál volt, aki utód nélkül halt meg 1989. május 25-én. Halála előtt megszüntette a hitbizományt, amely miatt családjával pereskedett. A hitbizományok helyett alapítványokat hozott létre, ezek kapcsán szintén számos per indult, az egyikben az Esterházy Privatstiftung (Esterházy Magánalapítvány) a magyar államot perelte. A pereskedések tárgya a Fortune által 2003-ban másfél milliárd euróra becsült vagyon kisebb-nagyobb része.[109][110]
A Szirmay család ismeretlen tagjának címere. Felirat nélküli sírfelirat, a pozsonyi mathai Szent János-templom presbitériuma. A címer motívumról egy Szirmay leszármazó mondta: „A muhi csatában a király zászlóaljából már harminckilenc vitéz magyar elesett, köztük négy Szirmay. Az ötödik Szirmay, aki zászlótartó volt, folyvást a király mellett tartózkodott, és próbálta a csapásokat felfogni. Lassú visszavonulással, hátrafelé menve, mint a rák hártált. Így mentette meg a király életét, és kapta IV. Bélától a rák címert.”
Szirmay István az 1630-as évek végén, az 1640-es évek elején született, 1667-ben feleségül vette Eödönffy-Vinnay Zsuzsannát. 1685-ben a bécsi udvar és Thököly között közvetített. Amikor Thökölyt a váradi pasa elfogatta, Szirmay Istvánt is börtönbe vetették, és csak 1687-ben szabadult. Börtönévei alatt tért át a katolikus hitre.[111] I. Lipót király 1695-ben magyar bárói rangra emelte Szirmay István udvari tanácsos és ítélőmestert, melyet Szirmay örökbefogadott fiára (Dessewffy Tamás) is kiterjesztett.[112] 1701-ben II. Rákóczi Ferenccel együtt fogták le. Tisztázta magát a vádak alól, 1704-ben szabadult. Három évvel később az uralkodó a grófi rangra emelte.[112][113] A gróf 1711-ben írta meg végrendeletét és még abban az évben meg is halt.[114]
Kilenc mezővárosra, 56 falura és egyéb jószágokra[115] alapított Szirmay István 1711. április 14-i végrendeletében hitbizományt.
A Szirmay-család esetében az öröklési rend majorátust jelöl, Szirmay István két majorátust is létesített.
Szirmay István két majorátus elvű hitbizományt hozott létre. Az egyiket saját testvére – Miklós – Tamás nevű fiának és az ő Tamás vagy Jób nevű örököseinek hagyta, érték tekintetében ez volt a kisebb hitbizomány. [116] Ez a hitbizomány rövid életű, mert Miklós ága két nemzedék múlva kihal fiágon, Szirmay Tamásnak (1688-1743) csak egy leánygyermeke született Anna, akivel az ő ága ki is halt.[117] Az alapító rendelkezése értelmében a másik hitbizományba olvad be ez a hitbizomány.
A másik hitbizományt az örökbefogadott fia, Szirmay-Dessewffy Tamás és annak utódai javára alapította. A nők semmilyen módon nem részesülnek a javakból. Három érdekes feltételt szabott: csak akkor bírhatják Szirmay-Dessewffy Tamás utódai a jószágot, ha:
megmaradnak a római katolikus vallásban
Tamás vagy a Jób nevet kapják a keresztségben.[118] Ezzel a rendelkezéssel Szirmay István jelentős mértékben megnehezítette a kutatók dolgát, hiszen a családban előforduló nagyszámú Tamás leszármazó miatt, igencsak nehéz eldönteni, hogy vajon melyik oklevélben melyik Tamást említik.
A Szirmay István által 1711-ben alapított hitbizománnyal kapcsolatban felmerült, amelyek kétségessé tették, hogy egyáltalán hitbizománynak kell-e tekinteni a végrendeletben elrendelteket, avagy csak hitbizományszerű intézkedésekről van szó.[119] A kétségek perek sorában jelentek meg.[120][121][122][123][124] A Szirmay család grófi ága férfiágon Szirmay Ottóval 1939-ben, majd leányágon Ottó leányával, Júliával 1983-ban kihalt.[125]
A Galgóczi vár, az Erdődy hitbizomány központja.
II. Ulászló 1511. november 25-én grófi címet adományozott a családnak[126], melyet 1565-ben az uralkodó megerősített és ezzel egyidejűleg német birodalmi grófi címet is kaptak.[127] Erdődy György Lipót (1680-1759) számos tisztsége közül kiemelkedik, hogy 1720–1748 között kamarai elnökként, valamint 1730–1748 között koronaőrként szolgálta az uralkodót. 1748 május 13-án az országbírónak tette meg a király, amelyet haláláig, 1759. július 18-ig töltött be. Felesége Esterházy Terézia, Esterházy Pál nádor leánya volt.[128]
Erdődy György kétszáznegyvenezer rajnai forintért szerezte meg Galgóczot, a család későbbi hitbizományi birtokát.[129] A hitbizományt nem Erdődy György alapította, hanem az uralkodó az 1720. november 22-én kelt adománylevélben meghatározta a hitbizományra vonatkozó öröklési rendet.[130][131][132] Erdődy György lett a fideicommissum és majorátus első birtokosa. Az ő örökösei kövessék őt a birtokban a majorátus elve szerint, „mindenkor oly módon és rendben, ágak és fokok szerint illeti a vagyon, ahogy az a majorátus- és hitbizományokban szokásos”.[133] Ha fiágon kihal Erdődy György ága, akkor a női leszármazók esetében zálogjog keletkezik annak a kétszáznegyvenezer forintnak az erejéig, amelyért cserébe az uralkodó Galgóczot Erdődy Györgynek juttatta. Erdődy György ágának kihalását követően atyafiainak, Erdődy Imrének, Erdődy Józsefnek és Erdődy Sándornak az ágai örökölnek ebben a sorrendben, és ha az Erdődy-család fiágon teljesen kihalt, akkor a nőágra vonatkozóan Galgócz adomány újra zálogos természetűvé válik, amit a kincstár a kétszáznegyvenezer forint, meg az időközben eszközölt kiadások megfizetése ellenében visszaválthat.[134]
Az Erdődyek esetében az öröklési rend egészen 1824-ig Erdődy György leszármazói között dől el a majorátus rendje szerint[135], majd amikor ők kihalnak, akkor az Erdődy-család vépi ága [136] kerül a galgóczi hitbizomány birtokába. Az Erdődy-hitbizomány 1924-ig létezett. A Szlovákiához került területeken a hitbizományokat törvényileg felszámolták (1924:179. tv.), és Galgóczot is államosították.[137]
A köznemesekre az 1723. évi L. tc. terjesztette ki, amely az első törvényt részben módosította. Ezentúl hitbizományt nemcsak végrendeleti intézkedés útján, tehát örökvallás útján lehetett alapítani. Sőt, királyi adományképpen az adományozott javak azonnal hitbizományiaknak voltak szabályozhatók. A törvény a hitbizomány érvényét ahhoz kötötte, hogy azáltal mások, nevezetesen az alapító addigi hitelezőinek jogai ne sérüljenek.
Az 1852. november 29-i ősiségi nyílt parancs 13. §-a az addigi magyar törvényekkel megegyező hitbizományt érintetlenül hagyta, új hitbizományok felállítására nézve azonban az ausztriai polgári törvénykönyvben foglalt szabályokat léptette életbe, további könnyítő határozatoknak kilátásba helyezése mellett. Később, az 1862. október 9-i legfelsőbb királyi leirat új szabályokat léptetett életbe, amelyek lényegében az osztrák polgári törvénykönyv határozataival egyeztek meg.
A hitbizomány céljánál fogva annak tulajdonjoga az egész családot illette; a várományosok és a hitbizomány mindenkori birtoklója között volt megosztva, éspedig úgy, hogy amazoké egyedül a főtulajdon, emezé a haszonvételi tulajdon is. A főtulajdonnál fogva a várományosokat bizonyos jogok illették meg, amelyek igényeiknek biztosítását célozták. A hitbizomány birtokosa viszont nem tehetett olyan intézkedéseket, amelyek a hitbizomány célját meghiúsították vagy veszélyeztették volna. Az örökösödésre nézve az alapítás alkalmával meghatározott szabályok szolgáltak zsinórmértékül. Ebből a szempontból a hitbizománynak három rendes faját volt szokás megkülönböztetni:
Az elsőszülöttségi örökösödést az elsőszülöttségi jog szabályozta. Az ízörökségnél a hitbizomány azt illette, aki az utolsó birtokosnak legközelebbi rokona, és ha ilyenek többen voltak, azt, aki korosabb. Ez az ún. fokozati rend (successio gradus vagy majoris). Az idősebbiségi vagy korörökségnél az örökös az volt, aki a családban korra nézve legöregebb. Ez az úgynevezett kor elve (successio senioris).
Minthogy az örökösödési rend meghatározása az alapítót illette, természetes, hogy ő ezekhez a hitbizományi nemekhez nem volt kötve, s azokat éppen meg is fordíthatta; pl. az elsőszülött helyett az utolsószülöttet (ultimogenitura), a család legkorosabb tagja helyett a legifjabbik tagját (junioratus) rendelhette örökösnek és az örökösödést más feltételekhez is, pl. bizonyos vallás követéséhez köthette. A hitbizományi örökösödés folytán az örökségből kizárt családtagokról évpénz (apanázs) által volt szokás gondoskodni, amely a hitbizomány céljánál fogva természetesen sokkal csekélyebb értéket képviselt, mint amennyit rendes örökség esetében az illetők kaptak volna.
A hitbizomány tehát a „család” elvont fogalma érdekében az egyes családtagoknak – egynek, a hitbizományi örökösnek kivételével – nem jelentéktelen magánjogi sérelmével járt. Az Országgyűlési Értesítőben közölt tv. 3. §-a az egyébként megszüntetett hajadoni jogot hitbizományi javakban fenntartotta. Hitbizomány a dolog természeténél fogva leginkább ingatlanvagyonban volt alapítható, formailag azonban tőkehitbizomány is lehetséges volt, ilyenek különösen Angliában fordultak elő.
Eltekintve a kérdésnek nemzetgazdászati oldalától, amely tekintetben a hitbizományok az agrárforgalomnak a kultúra akkori fokával alig összeegyeztethető béklyóját képezte: a hitbizomány lényegileg politikai, éspedig arisztokratikus intézmény volt, amely a demokratikus jogállammal, – a jogállam pedig, miután fogalmából folyó alapelve nem a jogegyenlőtlenség, hanem a jogegyenlőség, csak demokratikus lehet, – homlokegyenest ellenkezett.
A 20. század elején Magyarországon 91 hitbizomány állt fenn. Az általuk elfoglalt terület 2 313 499 kataszteri hold volt. Összehasonlítva a szomszédos Ausztriával, nálunk ugyan a hitbizományok száma kisebb volt, de az általuk elfoglalt terület nagyobb; Ausztriában az egész terület 3,8%-a, nálunk 4,7%-a volt hitbizomány által megkötve. Az összes hitbizományi ingatlanoknak kataszteri tiszta jövedelme 5 342 407 forint 69 krajcár volt (1889).
Művelési ágak szerint a hitbizományi terület a következőképpen oszlott meg: szántóföld 662 468 hold, kert 6651 hold, rét 187 626 hold, szőlő 1939 hold, legelő 289 792 hold, erdő 993 924 hold, nádas 12 604 hold, földadó alá nem eső terület 158 491 hold. Legszámottevőbben tehát az erdő volt képviselve. Azonban a szántóföld aránya is nagyobb volt nálunk, mint Ausztriában. A főcsoportokra nálunk: szántóföldre 28,6%, rét- és legelőre 21,3%, erdőre 42,9% jutott, vagyis az összes szántóföld 3,2, az erdőnek 7,5%-a volt hitbizományilag megkötve.
Nagyság szerint a hitbizományok a következőképp csoportosultak: 500–1000 holdig 2, 1000–5000 holdig 20, 5000–10 000 holdig 31, 10 000 holdon felül 33, pénzbeli 1. Nálunk tehát a hitbizományok túlnyomó része nagy latifundiumokból állt. Ausztriában 292 hitbizomány közül 88, nálunk 87 közül 64 mutatott 5000 holdnál nagyobb terjedelmet. A legnagyobb hitbizományok a következők voltak: egy 404 444, egy 241 533, egy 131 346, egy 145 476 holddal. Ezen négy hitbizományra Magyarország területének majdnem 2%-a esett, az egész hitbizományi területnek pedig több mint 40%-a.
Érdekes a hitbizományok területének összehasonlítása az alapítás idejével. Ez az összehasonlítás azt mutatja, hogy a nagy hitbizományokat leginkább a 19. század előtt, a kisebbek a 19. században alapították. A hitbizományok területi eloszlására vonatkozólag a következőket találjuk: a hitbizományi területből a Duna bal partjára 11,6%, a Duna jobb partjára 44,9%, a Duna-Tisza közére 8,7%, a Tisza bal partjára 7,3%, a Tisza jobb partjára 24,5%, Tisza-Maros közre 1,2%, Erdélyre 1,8% esett. Legerősebben a hitbizományok a Dunántúlon terjedtek el, míg ugyanis a Dunántúl az akkori ország területének csak 15,4%-át tette ki, addig a hitbizományi terület majdnem fele, a hitbizományok számának pedig több mint fele esett az ország ezen részére. Az egész területnek pedig közel 14%-a volt hitbizományilag megkötve. A Dunántúlon az egyházi birtok is igen jelentékeny volt. A hitbizományok átlagos terjedelme is ott volt a legnagyobb, ha eltekintünk a Tisza jobb partjától, ahol a hitbizományok átlagos terjedelme azért nagyobb, mivel az ottlevő összesen 8 hitbizomány között egy volt, amelynek területe 241 533 hold.
Még aggályosabbá vált a hitbizományok alakulása a Dunántúlon, ha szem előtt tartjuk, hogy egyes vármegyékben (Sopron, Moson) a területnek egynegyede, sőt ennél is több hitbizomány alá tartozott. Legkisebbek a hitbizományok a Tisza-Maros közben és Erdélyben voltak. A családok rangja szerint az 1894-ig engedélyezett hitbizományok következőleg oszlanak meg: főhercegi család 1, hercegi 6, grófi 63, bárói 10, őrgrófi 1, nemes 10. Legerősebben tehát a grófi családok voltak képviselve. A főrendiház szervezetéről szóló 1886. VIII. törvényben 81 grófi család (az indigenák nélkül) van említve. A hitbizományok túlnyomó része elsőszülöttségi, összesen csak három kor-, egy ízben hitbizomány fordul elő, ezek is régibb időből, azonkívül egy elsőszülöttségi, esetleg korörökségi és végre két hitbizomány kijelölés alapján.
Alapítva: a 18. század előtt 6, a 18. század alatt 10, a 19. század alatt 75. A 19. században pedig a következőképpen oszlanak meg: 1801–1850. 10, 1851–60. 5, 1861-70. 6, 1870–80. 25, 1881–1890. 26, 1891–1893. 3. A hitbizományok száma tehát főleg a 19. században szaporodott; a század első felében 10-et, másodikban, 1893-ig 65-öt alapítottak. Tovább részletezvén azt látjuk, hogy 1850-től 1870-ig 11-et, 1870-től 1893-ig 54-et alapítottak; az akkori századfordulón fennállt hitbizományok több mint fele az azt megelőző húsz évből való, azaz az intézmény fennállásától számított 183 év alatt, a rendi társadalom korában nem keletkezett annyi hitbizomány, mint 1870-től 1890-ig.
1917-1918 folyamán a Wekerle-kormány elkészített egy tíz szakszból álló törvénytervezetet a hitbizományok megszüntetéséről, ez azonban nem került a parlament elé. 1919-ben, a Tanácsköztársaság idején a Forradalmi Kormányzótanács egyik rendeletével intézkedett a hitbizományok megszüntetéséről. A kivételes hatalommal felruházó törvény alapján kiadott 5200/1919. sz. Minisztertanácsi rendelet 9. §-a az újabb hitbizományok alapítását, a meglévők növelését, ingó hitbizományi javaknak mezőgazdasági ingatlanok szerzésére való fordítását megtiltotta, s ezt a tilalmat az 1929:36. tc. végrehajtása tárgyában kibocsátott 60000/1921. sz. Földművelésügyi Miniszteri rendelet 250. §-a is fenntartotta. 1921-ben újabb törvényi szabályozás (1921: XLIII. tc.) következett.[138]
Az 1936:11. tc.-ben taxatíve felsorolt eseteket kivéve, felszabadított a kötöttségek alól. A felszabaduló rész a hitbizományi birtokosnál maradt mint ennek tulajdona, de a törvény 12. §-ában felsorolt várományosok várományosi jogával terhelten. Az így felszabaduló földek egyharmadát igénybe lehetett venni birtokpolitikai célokra. Új hitbizomány alapítását ezután az államfő csak kivételes méltánylást érdemlő okból, a közérdek szempontjából is indokolt esetben engedhetett meg oly feddhetetlen jellemű önjogú magyar állampolgárnak, akit a nemzeti élet, a tudomány, a művészet terén, vagy a hazáért egyébként teljesített szolgálataival erre érdemesnek nevezett és a vagyonáról szabadon rendelkezhetett. (66. §)(1)
Esterházy Pál Mária Lajos Antal
↑ Gibert, Rafael. Esplendor y ruina del mayorazgo español. (spanyol nyelven) „A szó kettős jelentéstartalmat hordoz. Egyrészről jelenti a hitbizományi birtokost magát, aki a hitbizományi vagyonban csak birtokosi minőségben van jelen, nincs rendelkezési joga a hitbizomány felett, mindössze a haszonélvezet illeti meg. Másrészről jelenti azt a sajátos öröklési jogi intézményt is, amelyben az alapító egy kötött öröklési rendnek veti alá a hagyatékát.”
↑ Porro, Nelly R. (1962). „Concesiones regias en la institución de mayorazgo” (spanyol nyelven). Revista de archivos, bibliotecas y museo, LXX, 79-99. o.
↑ Peres Zsuzsanna (2005). „A hitbizományokra vonatkozó jogi szabályozás Spanyolországban”. PhD tanulmányok, Pécs (3), 273-301. o.
↑ Pietschmann, Horst. Der Dynastische Fürstenstaat : zur Bedeutung von Sukzessionsordnungen für die Entstehung des frühmodernen Staates – Reichseinheit und Erbfolge in den Spanischen Königreichen (német nyelven). Berlin: Duncker & Humblot, 199-246. o. (1982). ISBN 3428051068 „Az adományok okát azzal magyarázta Sempere y Guarinos, hogy amikor II. Henrik megörökölte a trónt, és hosszas franciaországi száműzetés után visszatért az Ibériai-félszigetre, okulván testvére, D. Pedro hibájából, úgy kívánta megalapozni a hatalmát, hogy adományaival maga mellé állította a politikai befolyással bíró spanyol főnemességet. A krónikák szerint állítólag a testvérének hatalmi politikáját kritizáló Pedrót a nájerai ütközetben kisegítő angol csapatok kapitánya az ország elhagyása előtt megjósolta az uralkodónak, hogy ha továbbra is ezt a politikát folytatja, D. Pedro el fogja veszíteni a királyságát. „...estades en gran peligro de perder el vuestro regno...”. Sempere y Guarinos, 1847”
↑ II. Henrik végrendeletét később 1486. feburár 16-án a katolikus uralkodók ( [[II. Ferdinánd aragóniai király|Ferdinánd] és Izabella) is megerősítették, illetve V. Fülöp is az 1720. október 23-án Madridban kiadott pátensében, és annak rendelkezéseit szigorúan csak a primogenitura szabályai szerint rendelte alkalmazni
↑ RamónMorato 130. oldal
↑ A „ricoshombres” magyarul gazdag embereket jelent, státusz tekintetében a főnemeseknek feleltethetők meg. Ők voltak azok, akiknél az uradalom, azaz a „baronia”, vagy más nevén „señorio” az ahhoz kapcsolódó méltósággal együtt apáról fiúra szállt.
↑ CAdE  10. könyv, 17. cím, 10. törvény Por razon de los muchos y grandes y señalados servicios que nos hicieron en nuestros menesteres los Perlados, y Condes y Duques, y Ricos-homes é Infanzones, y los Caballeros y Escuderos, y Ciudadanos, así de los naturales de nuestros reynos como de fuera dellos, y algunas ciudades, villas y lugares de los nuestros reynos, y otras personas singulares de qualquier estado ó condicion que sean; por lo qual Nos les hubimos de hacer algunas gracias y mercedes, porque nos lo habian bién servido, y son tales que lo merecerán, y servirán de aqui adelante: por ende mandamos á la Reyna é Infante mi hijo, que les guarden y cumplan y mantengan las dichas gracias y mercedes que les Nos hicimos, y que las no quebranten ni mengüen por ninguna razon: y Nos ge las confirmamos y tenemos por bien que las hayan, segun que se las Nos dimos, y confirmamos y mandamos guardar en las Córtes que hicimos en Toro: pero todavía que las hayan por mayorazgo, y finquen al hijo legitimo mayor de cada uno dellos, y si muriere sin hijo legitimo, que tornen sus bienes del que así muriere á la Corona de los nuestros reynos.
↑ J. Moneva Y Puyol. Introduccion Al Derecho Hispanico (spanyol nyelven). Barcelona: Labor (1925. október 4.) „1502-ben a torói cortez jelezte azokat a területeket, amelyekre nézve a korabeli hatályos, kasztíliai jogforrások nem adtak szabályozást, ennek eredményeképpen bocsátotta ki 1505-ben azzal egy időben Johanna, hogy a spanyol rendek rá, mint királynőre felesküdtek, eme 83 törvényből álló, többnyire családjogi és büntetőjogi tartalmú törvénygyűjteményt, amely először rendezte átfogó jelleggel a hitbizományokra vonatkozó szabályozást.”
↑ A torói törvények egészen 1889-ig, a polgári törvénykönyv hatályba lépéséig fennálltak, de az újabb hitbizományok alapítását már az 1820. október 11-i törvény megtiltotta.
↑ RamónMorato 138. oldal
↑ Leyes de Toro 45. torói törvény kimondta, hogy minden, a hitbizományhoz tartozó vagyon a birtokos halálát követően automatikusan száll át az öröklési sorrend szerint következő birtokosra, akkor is, ha az előző hitbizományi birtokos azt életében másnak engedte át. “Mandamos que las cosas que son de mayorazgo, agora sean villas, ó fortalezas, ó de otra qualquier calidad que sean, muerto del tenedor del mayorazgo, luego sin otro acto de reprehension de posesion se traspase la posesion civil, y natural en el siguiente en grado que segun la disposicion del mayorazgo debiere succeder en el, aunque haya otro tomado la posesion de ellas en vida del tenedor del mayorazgo, ó el muerto, ó el dicho tenedor le haya dado posesion dellas.”
↑ Leyes de Toro 42. törvény „Ordenamos y mandamos que la licencia del Rey para hacer mayorazgo, proceda al hacer del mayorazgo, de manera, que aunque el Rey dé licencia para hacer mayorazgo por virtud de tal licencia no se confirme el mayorazgo que antes estuviere fecho, salvo si en tal licencia expresamente se dixese, que aprovava el mayorazgo que estava fecho.”
↑ Leyes de Toro 44. törvény „El que hiciere segundo mayorazgo aunque sea con autoridad nuestra, ú de los Reyes que de nos venieren, ora por via de contrato, ora en qualquier ultima voluntad despues de hecho pueda lo revocar á su voluntad, salvo si el que hiciere por contrato entre vivos oviere entregado la posesion de las cosas ó cosa contenidas en el dicho mayorazgo á la persona en quien lo hiciere, ó á quien su poder oviere, ó le oviere entregado la escriptura dello ante Escribano, o si el contrato de mayorazgo se oviere hecho por causa onerosa con otro tercero, así como por via de casamiento, ó por otra causa semejante: que en estos casos mandamos que no se pueda revocar, salvo si en el poder de la licencia que el Rey le dió estuviese clausula, para que despues de echo lo pudiese revocar, ó que al tiempo que lo hizo el que lo instituyó reservase en la misma escriptura que hizo del dicho mayorazgo el poder para lo revocar, que en estos casos mandamos que despues de hecho lo pueda revocar.”
↑ Leyes de Toro 40. törvény „En la succesion del mayorazgo, aunque el hijo mayor muera en vida del tenedor del mayorazgo, ó de aquel á quien pertenesce, si el tal hijo dexare fijo, o nieto, ó descendente legitimo, estos tales descendientes del hijo mayor por su orden prefieran al hijo segundo del dicho tenedor, ó del aquel á quien el dicho mayorazgo pertenescia. Lo qual no solamente mandemos que se guarde, y platique en la succesion de los mayorazgos á los tranversales, de manera que siempre el hijo y sus descendientes legitimos por su orden representan la persona de sus padres, aunque sus padres no ayan succedido en los dichos mayorazgos, salvo si otra cosa estuviere dispuesta por el que primeramente constituyó, y ordenó el mayorazgo, que en tal caso, mandamos que se guarde la voluntad del que lo instituyó.”
↑ Catalina de Barrio, Diaz de la Carrera. 5. könyv, Recopilacion de las leyes destos reynos hecha por mandado de las Magestad Catolica del Rey don Felipe Segundo nuestro señor; que se ha mandado imprimir, con las leyes que despues de la ultima impression se han publicado, por la Magestad Catolica del Rey don Felipe Quarto el Grandenuestro señor – A mi királyságainkban való fiági öröklés formájáról (spanyol nyelven). Brentano, 6-8. o. (1640)
↑ CAdE 10. könyv, 17. cím, 9. törvény Ezen a sorrenden változtatott III. Fülöp, aki a számtalan hitbizományban való örökléssel kapcsolatos perekből okulva az 1615. április 5-e után alapított hitbizományokban a képviseleti jog szabályaiból eredően a fok szerinti öröklési sorrendnél változtatásokat eszközölt. Eszerint a közelebbi nőági leszármazó sorrendben megelőzték a távolabbi férfiági leszármazókat, kivéve, ha az alapító kifejezetten kizárta őket az öröklésből.
↑ RamónMorato 132. oldal
↑ A rendkívüli hitbizományok köréből néhány példa: a) szigorúan atyai fiági; b) színlelt atyai fiági; c) csak férfi leszármazók; d) csak női leszármazók; e) választottak; f) ugrással, kihagyással; g) másodszülötti; h) összeférhetetlenek (kifejezett vagy hallgatólagos, abszolút-relatív, tényleges-egyenesági-személyi, stb.)
↑ CAdE  10. könyv, 17. cím, 7. törvény “...mandamos, que en los matrimonios que hasta agora no estan contraidos, cada y cuando por via de casamiento se vinieren a juntar dos casas de mayorazgo, que sea la una de ellas de valor de dos cuentos de renta ó dende arriba, el hijo mayor que en las dichas dos casas así juntas por casamiento podia succeder, suceda solamente en uno de los tales mayorazgos, y en el mejor y mas principal qual él quisiere escoger, y el hijo o hija segundo suceda en el otro mayorazgo; y si no hubiere mas de un hijo ó de una hija, se dividan y aparten los dos mayorazgos segun habemos dicho, de manera que dos mayorazgos siendo como diximos el uno dellos de dos cuentos de renta ó dende arriba, no concurran en una persona, ni los pueda uno tener y poseer...”
↑ Pérez, António Xavier, López, António Xavier. XIX, Teatro de la legislación universal de España y Indias (spanyol nyelven), 433-453. o. (1797) „Az 1534. évi szabályozás okát ... kifogásolta, hogy a hitbizomány-alapítások teljes egészében a király jóváhagyásától függtek. Az alapítók célja eredetileg a család nevének és fényének megőrzése volt, de a gyakorlatban épp az ellenkezőjét érték el vele, hiszen a hitbizományok következtében a vagyon egy-egy személy kezében összpontosult, és ameddig megengedett volt a hitbizományok összevonása, addig a hitbizományok “házasodtak össze” egymással. Ráadásul a birtokosok képtelenek voltak arra, hogy befektessenek a hatalmasra duzzadt hitbizományokba, hiszen nem volt elegendő szabad tőkéjük, így viszont a hitbizományok sem voltak profitképesek. Emiatt Menéndez Valdés 1791-ben, a cáceresi bírósági épület megnyitásakor a hitbizomány megszüntetése mellett érvelt, úgy jellemezve azt, mint „káros lekötelezettséget, egy olyan intézményt, amely méltó volt azokhoz az évszázadokhoz, amelyeket a horror és a vér jellemzett.””
↑ Pietro Giannone. Istoria Civile Del Regno Di Napoli – Volume Settimo, Nicolò Bettoni (olasz nyelven), 291. o. (1822. október 4.). Hozzáférés ideje: 2022. május 29. „Furono parimente introdotte nel Regno nuove famiglie spagnuole, i Sanchez di Luna; i Cordova; i Cardoni; gli Alarconi; i Mendozza; i Leva; i Padigli; gli Erriquez e tante altre, decorate non men di Titoli, che di Stati e Signorie. S'introdussero per ciò nuovi costumi ed usanze, delle quali nel decorso di quest'Istoria, secondo l'opportunità, ci sarà data occasione di parlare. Hasonlóképpen új spanyol családok kerültek be a királyságba, a Sanchez di Luna; a Cordova; a Cardoni; az Alarconi; i Mendozza; i Kar; a pavilonok; az Erriquez és még sokan mások, nem kevésbé címekkel, mint államokkal és uradalmakkal. Emiatt új szokások és szokások kerültek bevezetésre, amelyekről a jelen Történelem során adott esetben szót fogunk adni.”
↑ Ciccaglione, Federico. Le istituzioni politiche e sociali dei ducati Napolitani (olasz nyelven). Napoli: Marghieri (1892)
↑ Trifone, Romualdo. Il fedecommesso. Storia dell’Istituto in Italia – (dal diritto romano agli inizi del sec. XVI) (olasz nyelven) (1914) „Alla fortuna, alla dignità all’onore della famiglia bisognava dar la precedenza; chi non aveva famiglia doveva procurarsela, chi ne vedeva prossima la fine doveva rafforzarla, a costo di associarla a qualtre altra; e quai a chi del nome o dello stemma non si fosse fatto un simbolo di decoro e di norma per la vita. A szerencsét, a méltóságot és a családi becsületet elsőbbségben kellett részesíteni; akinek nem volt családja, annak be kellett szereznie, aki közeledni látta a végét, annak meg kellett erősítenie, annak az árán, hogy valaki mással társítsa; és akik nevet vagy a címert nem tették az illem és általában az élet jelképévé.”
↑ Brentano, Lujo. Familienfideikommisse und ihre Wirkungen (német nyelven), 7. o. (1911) „Er konnte nur mehr vorwärts kommen, wenn es ihm gelang, die Aufmerksamkeit der Fürsten auf sich zu ziehen und seine Gunst zu erlangen. Je größer der Glanz, den das Haupt einer Familie bei Hof entfaltete, um so größer sein Ansehen und Einfluß. Csak akkor haladhatott tovább, ha sikerül magára vonnia a fejedelmek figyelmét és elnyernie a tetszését. Minél nagyobb a pompája egy családfőnek az udvarban, annál nagyobb presztízse és befolyása.”
↑ Kaufman, Johannes II. Die Erhaltung des Schaffgotschen Stammgutes durch Fideikommiss. (német nyelven), 15. o. (1925) „In den ältesten Zeiten waren, wie gesagt, die Familienfideikommisse ein ausschließliches Vorrecht des hohen Adels. Dieser sorgte als Dynastenadel mit Besitz und Titel für die Erhaltung seiner Hausgüter kraft seiner gesetzgeberischen Befugnisse durch Hausgesetze und nach fideikommissarischen Grundsätzen. A legrégibb időkben, mint mondtuk, a családdal járó ügyek a főnemesség kizárólagos előjoga volt. A dinasztia tulajdonával és címmel rendelkező nemességeként törvényhozói jogköréből fakadóan háztörvényekkel és a vele járó elvek szerint biztosította háztartási javainak megőrzését.”
↑ Torrent, Armando. Fideicommissum familiae relictum. Oviedo: Universidad, Servicio de publicaciones, 19. o. (1973). ISBN 84-600-6556-1
↑ Czövek István. Magyar hazai polgári magános törvényről írtt tanítások mellyeket néhai Kelemen Imre, császári és apostoli királyi felség’ tanátsosának és közönségesen negyvennégy esztendőkig törvényt tanító professornak minden ditséreteket felül haladó halhatatlan munkája szerint, a magyar hazafijak és a törvény tanuló nemes ifjúság számára magyar nyelven készített és kiadott Czövek István. Pest: Czövek István, 399. o. (1822) „Czövek hitrebízottság-nak fordítja a fideicommissum terminológiát.”
↑ Ezt a kifejezést használja Deák Ferenc, amikor az 1834. július 12-én Pozsonyban a kerületi ülésen felszólal a hitbizományok eltörlése mellett
↑ Pertile, Antonio. Storia del Diritto Italiano dalla caduta dell’imperio romano alla codificazione – Vol. IV. Storia del Diritto Privato (olasz nyelven), 159. o. (1893) „...in tutte le cancellarie delle città, castelle e altri luogi nostri, si da terra como da mar, sia tenuto un libro de bergamina alphabettado, ove tutti li nodari, de qualcunque sorte, che de cetero farano testamenti, nelli quali vi sia facta mentione de stabili, possession, over altro fondo condicionato sive fideicommisso quomodocunque, siano obligati i termine de mise uno da poi publicato il testamento, andar a quella cancellaria sotto la quale serano li beni conditionati a darli in nota, legendo il testamento il’cancellier de qualle cancelleria, tutto quello che fusse quovismodo conditionato, con la expressa dichiarazione di essa conditione particular e distincta nel testamento, alla qual nota ut supra debbasi sottoscriver il nostro rector...”
↑ Besta, Enrico. Le successioni nella storia del diritto italiano (olasz nyelven). Milánó: Giuffrè, 175. o. (1961). OCLC 984941188
↑ Pfaf–Hoffmann 25. oldal
↑ Pfaf–Hoffmann 26. oldal
↑ Philippi Knipschildt J. U. D.. Tractatus de fideicommissis familiarum nobilium – Von Stamm-Güteren sive de bonis quae pro familiarum nobilium conservatione constituuntur. Sebastiani Ketteler, 7-8. o. (1715) „Germanis dicuntur Stammgüter, so zu Erhaltung eines Fürstlichen, Gräffischen, Freyherrlichen, Adelichen Stammens und Namens verordnet sennd. ...Fideicommissa haec familiarum, si constituantur, vel consistantin aedibus, dicuntur Stamm – häuser et differunt ab aedibus seu arcibus istis, ex quibus nobilis aliqua familia originem et nomen ducit, eo quod hae regulariter alienari possint, illae vero alienationem non admittant.”
↑ Fraydenegg Tulajdonképpen a fideicommissum és a stammgut ugyanazt a célt szolgálta, ám a fideicommissum a kisebb nemesség körében terjedt el, a főnemesek a stammgut adta lehetőségekkel éltek. A kettő közötti legszignifikánsabb eltérés abban mutatkozott meg, hogy míg fideicommissum alatt abszolút elidegenítési és terhelési tilalom alá tartozó vagyon értendő, addig a stammgutot a várományosok beleegyezésével el lehet idegeníteni.
↑ Peres 59. lábjegyzet Knipschildt 1626-ban a strasbourgi egyetemen nyújtotta be a fideicommissumokat tárgyaló dissertációját. Huszonnyolc esztendővel később a disszertációt könyvvé bővítette, amelyet először 1654-ben Ulmban nyomtattak ki. A könyv ezt követően számtalan kiadást ért meg. Kiadták 1654-ben, 1657-ben, 1661-ben, 1687-ben Ulmban újra, 1693- ban és 1696-ban Kölnben, 1710-ben, 1735-ben és 1750-ben Augsburgban. Jelentőségét tekintve ez a mű „korszakalkotónak” mondható, hiszen a praxisban gyakran úgy hivatkoztak rá, mint egy törvénykönyvre, mert azidáig hiányzott egy olyan munka, amely a német területen élő hazai szokások alapján magyarázta a hitbizomány jogintézményét.
↑ Peres 59. lábjegyzet Eberhard von Königstein gróf 1527. július 3-i végrendelete is egy királyi engedéllyel megerősített hitbizománynak tekinthető, csakúgy, mint a Saurma családé, akik 1569. június 9-én a családi vagyont úgy említik, mint „substitution und Fideikommiß” alá rendelt javakat, és azt követően évszázadokon keresztül úgy is kezelik őket. Ebben az oklevélben a három, magát „Sauermann von der Jeltsch” testvéreknek nevező fiú, az atyjuktól, Konrad Sauermanntól örökölt javakra használják a fideicommissum elnevezést. 1569. augusztus 25-i végrendeletében Ulrich von Rechberg is hitbizományt alapított a vagyonán fia, Wolf Christoph von Rechberg és fiú leszármazói részére. A Fugger család 1575-ben alapított hitbizományt a családi jószágokra, 1576-ban Wilhelm von Adelmann végrendelete is tartalmaz hasonló rendelkezéseket. 1582. május 27-i végrendeletében Hans Ernst von Welden zu Erzholzheim alapított a családja nevének és hírének fennmaradása végett hitbizományt. Ezen felül még számtalan példát lehetne hozni német területeken alapított fideicommissumokra.
↑ Peres 63. lábjegyzet Ez a kifejezés fordul elő néhány kivételtől eltekintve az összes hitbizományi alapítólevélben. Néhány példa ezek közül: Ily módon alapított hitbizományt Seyfried Christoph Breiner, Stübing, Fladnitz és Rabenstain grófja, 1630. december 8-án kelt végrendeletében, aki az örököseire nézve a primogenitúra szerinti hitbizományt alapít uralkodói engedéllyel. A végrendelet szerint Stäz és Aspern általános örökösévé elsőszülött fiát, Seyfried Leonhard Breinert és az ő elsőszülött fiú leszármazóit teszi meg. Amint az ő ága kihal, a hitbizományi vagyon átszáll az alapító testvérének, Maximilian Breinernek a fiágára, ugyancsak az elsőszülöttség rendje szerint, azok kihalásával pedig az utolsó hitbizományi birtokos szabadon rendelkezhet majd a hitbizományi birtokkal. III. Ferdinánd 1631. április 12-én megerősítette a végrendeletet, és elrendelte annak betartását.
↑ Pfaf–Hoffmann 26-27. oldal
↑ Hofmeister, Herbert. Der Ganzen Welt ein Lob und Spiegel : das Fürstenhaus Liechtenstein in der frühen Neuzeit – Pro conservanda familiae et agnationis dignitate. Das lichtensteinische Familien-Fideikommiß als Rechtgrundlage der Familien- und Vermögenseinheit. (német nyelven). Wien: Verlag für Geschichte und Politik, 57-58. o. (1990). ISBN 3-7028-0300-9
↑ a b c A római jog szerint oly végrendelkezés, mely örökös megnevezést (haeredis institutio) nem tartalmaz, hanem végrendeleti vagy törvényes örökös feltételezése mellett halál esetére vonatkozó más intézkedéseket tartalmaz.
↑ Pfaf–Hoffmann 27. oldal „1621-ben II. Ferdinánd kijelenti, hogy az összes öröklési jogon bírt országai és tartományai: királyságok, főherczegségek, herczegségek, grófságok és így tovább idősb fiszülöttség elve szerint, a mint azt a jus primogeniturae és majoratus megszabják, szálljanak át utódaira. Fiókvégrendeletében még hozzá teszi, hogy minden országa, birtoka, jószága eme felállított Majorazgónak alája rendeltessék. A trónöröklésnek ilyetén hitbizomány elvei szerint való berendezése az intézmény elterjedésének rendkívüli módon kedvezett.” – Katona Mór fordítása a Budapesten 1894-ben megjelent A magyar családi hitbizomány művében.
↑ Fraydenegg 785. oldal Wann aber jemands eine Primogenitur unter seinen Kindern hinführo aufrichten wollte; Derselbe soll darüber von Uns, oder Unseren Erben Nachfolgenden Königen, zuforderst eine Confirmation erhalten.
↑ Fraydenegg 785-786. oldal
↑ Pfaf–Hoffmann 31. oldal
↑ a b c HHStA Wien, Staatskanzlei, Patente, Kt. nr. 14. (Alt.11)
↑ Erdélyi 164. oldal ... ut si quid illi humanitus contigerit, bona praedicta mox et defacto devolvantur ad Bernardum Thwrzo et liberos fratris sui Christopheri Thwrzo, sed ita, ut qui inter eos senior fuerit, bona ipsa gubernet et possideat, cum reliquis autem quoad redditus et utilitates concordare debeant. Ex quo autem omnibus meis donationibus inserti sunt Georgius Thwrzo senior et alter Georgius Thwrzo iunior et huius iunioris frater Franciscus Thwrzo, quorum duo Georgii iam de facto consenserunt testamentariae dispositioni meae, si quam essem de bonis et haereditatibus meis facturus, volo et decerno, ut si contingat (quod Deus avertat) familiam Bernardi et Christopheri in linea masculina deficere, ex tunc praescripta bona mea in haeredes superstites praedictorum utriusque Georgii, senioris et junioris devolvantur, quamdiu istorum familia durabit, quod si vero istos quoque deficere contingat, volo, ut bona praescripta con descendant ad charissimas filias meas Annam et Elisabeth ipsarumque posteritates universas utriusque sexus.
↑ Peres 284. lábjegyzet 1563-ban Rhyno várát Ferdinánd új adományba adta Thurzó Ferencnek, hogy azt a várat és kastélyt minden tartozékával együtt nemcsak Thurzo Ferenc és két másik személy, vagy az örökösei ha lesznek az életük során egymás után birtokolják a király hozzájárulásával, továbbá ha Thurzó Ferenc hátrahagyása nélkül halna meg, a fent meghatározott összegért, tizenhétezer forintért akárkinek vagy akinek akarja, örökbe adhatja. A fiatalabb Thurzó Ferenc még gyermekkorában meghalt, és az egyetlen fiú örökös Thurzó György, a későbbi nádor maradt.
↑ Erdélyi 165. oldal ...quod Andreas Bathory et si quis etiam alter futurus esset alterius filiae meae maritus, in dominium castrorum nulla modo intromittatur, nisi prius promittat et litteras obligatorias det, ...vel nubentem sine haeredibus ex hac luce decedere, ex tunc absque omni lite ét processu iuris castra, seu bona illa coniugi suae cedenda, filiae meae alteri superstiti, vel si illa quoque similiter decedere contingeret, fratribus meis de facto reddet et restituet, nam in hoc casu volo et decerno, ut filiabus meis succedat Joannes Thwrzo, et deinde Bernardus cum liberis fratris sui Christopheri, et post decessum horum bona praedicta, ad duos Georgios Thwrzones ipsorumque haeredes devolvantur.
↑ Erdélyi 176-186. oldal
↑ Peres 572. lábjegyzet Eredetije három iv papiroson, a végén töredékes csonka vörös viaszpecséttel, Országos Levéltár, N. R. A. fasc. 828. No. 18. Ugyanez másolatban ugyanott. N. R. A. fasc. 365. No. 17. fasc. t. 94. No. 33. jelzett alatt.
↑ Erdélyi 176. oldal ...de omnibus castris, iuribus item possessionariis, bonisque et rebus mobilibus universis, non solum aviticis et paternis, sed etiam acquisititis suis a domino Deo bonorum omnium largitore ex sua immensa bonitate et gratia sibi collatis, ad casum mortis suae legationem, hancque postremam voluntatis suae testamentariam dispositionem fecisset atque ordinasset
↑ Erdélyi 179-180. oldal talis masculinus haeres reliquis fratribus iunioribus ex pertinentiis et proventibus dictorum Arwa et Tokay castrorum et possessionum acquisitorum singulis eorum ...aequam et iustam divisionem proventum facere..t
↑ Erdélyi 184. oldal talis masculinus haeres reliquis fratribus iunioribus ex pertinentiis et proventibus dictorum Arwa et Tokay castrorum et possessionum acquisitorum singulis eorum ...aequam et iustam divisionem proventum facere.
↑ Dr. Ifj. Reiszig Ede. A Pálffyak, 9. o. (1926) „Férfikora delén, 48 éves korában szállott sírba, akkor, mikor a nemzetnek tán legnagyobb szüksége volt reá, mind a török támadásai, mind a bécsi udvar túlkapásai ellenében. Korának egyik legnagyobb hadvezére volt, a kiben személyes vitézség, bölcs mérséklet, hadvezéri éleslátás párosult. Hadi pályája alatt 26 ízben vívott meg győzedelmesen a törökökkel; Székesfehérvár, Fülek, Nógrád, Esztergom, Drégely, Palánk, hősiességének mind megannyi tanúi.”
↑ Peres 51. oldal Eredetét tekintve ez adományon kívül szerzett és a király által utólag adományosként megerősített jószág volt, amelyet Pálffy Miklós, Pálffy Pál atyja vásárolt meg a Fugger családtól és kapott rá királyi beleegyezést II. Rudolftól.
↑ Peres 52. oldal Megszerzése Pálffy Pál atyjának, Pálffy Miklósnak a nevéhez köthető, aki Vöröskő vára mellett Borostyánkőt (Peilenstein) a hozzá tartozó Stompfa oppidummal és egyéb tartozékokkal együtt először zálogba, majd azt követően “tulajdonba” kapta.
↑ Peres 46. oldal Rudolf magyar király adományozta – örököseire is kiterjedő hatállyal – annak a vármegyének és várnak az örökletes főispáni és főkapitányi tisztségét, illetve már korábban királyi beleegyezéssel megerősítette Vöröskő vára és Borostyánkő (Peilenstein) jószágokban, valamint 1592. április 3-án kelt levelében szabad rendelkezést adott számára az összes szerzett ingó és ingatlan jószágai tekintetében, köztük az adományozással szerzettekre nézve is.
↑ Peres 51. oldal Miksa magyar király adja nekik zálogkölcsön biztosítékaként. Többször, generációkon át újabb és újabb kölcsönök és visszafizetési idő kitolása fejében marad a családnál.
↑ Peres 55. oldal II. Ferdinánd magyar király 1634-ben ahelyett, hogy kiváltotta volna az említett jószágokat a zálogból, adományba adta neki Detrekő várát minden hozzá tartozó birtokkal. Mindezt adta Pálffy Pálnak az abban lévő királyi jogával együtt, örökre és visszavonhatatlanul úgy, hogy Pálffy Pál arról mindennemű örökösei részére szabadon rendelkezhet, azok nem létében pedig bármilyen nemű személyeknek hagyományozhatja.
↑ Peres 78. oldal
↑ Peres 90. oldal
↑ Peres 79. oldal
↑ Szilágyi Esterházy tagja lesz annak a meglehetősen szűk körnek, amely az országos politikát irányítja a királyi Magyarországon. S amelynek a tagjai, arra alkalmas, exponált figurái olykor a nemzetközi politika színterein is megjelennek.
↑ Fraknói Vilmos. A magyar királyválasztások története, 236-237. o. (1921)
↑ Sajtó alá rendezte és a Mars Hungaricus latin szövegét magyarra fordította, a visszaemlékezés, valamint a levelek jegyzeteit és az Esterházy Pál című kísérőtanulmányt írta Iványi Emma. Esterházy, Pál, herceg, Hausner Gábor. Mars Hungaricus. [Budapest]: Zrínyi Katonai Kiadó, 430. o. (1989). ISBN 963-327-026-X
↑ „ad haeredes et posteros quoque suos, perennaturo prosequeremur.” MOL Esterházy Repos. 8. Fasc. A. Nr. 5.
↑ „Quocirca supradictum Dominium nrum Frackno aliter Forchtenstein dicto (quod anno superiori in novissima Regni Diaeta Soproniensi a praefato Archiducatu nro Inferioris Austriae avulsum, Regno nro. Hungariae reincorporatum extitit) et Germaniae Graffschafft, nuncupatum (quo quidem titulo uti utque ipse Nicolaus Eszterhassy, suique haeredes et posteri universi, futuris et perpetuis semper temporibus, Comites de Frakno apellari debeant, altero nro. Diplomate superinde emanato, clementer iam indulsimus et decrevimus)...” MOL Esterházy Repos. 8. Fasc. A. Nr. 5.
↑ „memorato Comiti Palatino et ejusdem haeredibus masculini sexus universis, Iure perpetuo et irrevocabiliter, dedimus, donavimus et contulimos;... tali videlicet cum conditione, ut idem Palatinus et haeredes ipsius Masculini sexus, praedictum Dominium Frackno, cum omnibus eiusdem bonis, iure haereditario, seu perennali possidere valeant” MOL Esterházy Repos. 8. Fasc. A. Nr. 5.
↑ „posteritatibus vero foeminei sexus, et Legatariis ejusdem in summa et valore Ducentorum octoginta quatuor millium septingentorum et quatuor florenorum Rhenensium octo cruciferorum unius et dimidii denariorum (quorum nempe ducenta et quinquaginta millia florenorum Rhenens, antehac quoque super illo Dominio Frackno inscripta habebantur) reliqua vero pari summa triginta quatuor millium septingentorum et quatuor florenorum octo cruciferorum et unius cum dimidio denar. constituens, quae ex eiusdem Palatini Restantiis penes officinam nram solutoriam Bellica Aulicam liquidatis resultat, et per nos superaddi curata est, inscripsimus et impignoveravimus, prout damus, donamus, conferimus, inscribimus et impignoramus,... Deficiente vero masculino sexu, apud foemineum sexum et Legatarius ipsius Palatini Iure duntaxat Impignoraticio, et eo usque donec de inserta summa plenarie contentati fuerint, omnimode permaneat.” MOL Esterházy Repos.8. Fasc. A. Nr. 5.
↑ „Nihilominus tamen idem saepefatus Palatinus eo quoque in casu tam inter masculinum, quam etiam foemineum sexum, prout voluerit liberam disponendi facultatem habebit.” MOL Esterházy Repos. 8. Fasc. A. Nr. 5.
↑ „6ta Inventarium szerint valamit attak kezhez ugy viszais kyvaniak tempore redemptionis. 7ma. Az minék megh jobbithattiak az jüvedelmet absque disolatione et damno subditorum azt megh engedik. 8va. hogy ha necessitate sic requirente felieb kellene el zalogositani eo Naganak maradekjanak es legatariusoknak pcaeteris odaadgiak. 9na. ha mit epiteni fognak az cum scitu Camerae legien es az expensakat cum evidenti documento tempore redemptionis producalvan cum capitali summa simul tenent refundere. 10ma. bonor. redemptione fel esztendönel előb intimalni fogiak. 11ma. Eö Naga.reversalist adott magarol hogy mindeneket igasagokban megh tarttia es masokal is megh tarttattia. Ezenkivüll az joszagban semit el nem pustit kivaltkepen az erdeoket eppen es kar nekul megh tarttia. 12ma. Casu quo ha kyvantatik nemet guardiak tartozanak be venni melliet eo Felsége miheken nem kyvantatik is megh ki vihetti es Eö Felsége ellenseginek semmi pactomat ne chinalianak hanem mindenekben eö Felségétol fügienek es varjanak. 13ia Az urasagnak jüvedelmet hasznat minden szamadas nekül vehessek elhessek az jobbagysagnak rendkivüli bantasa nekül.” MOL Esterházy Repos.8. Fasc. A. Nr. 3.
↑ MOL Esterházy Repos. 8. Fasc. A. Nr. 6.
↑ „semi uton se az várakat se az joszágokat meg ne osszák: hanem birja az öregbik ha habilis leszen ad gubernandum, hol nem vegye az utana valo feöl a gonviselést ha ideje meg lészen.[...]hol penigh az minth irtam fiu maradéki lenének Laczkkonak, s teöben lennének egynél, az mint mondám az öregb avagy az utána valo ha az habiliorb lenne, gubernallja s vegye hasznát mind Fraknonak, s mind Kismartonnak de ugy hogy a töbnek proportionak az menien lesznek harmada jüvedelmét ossa közékben, s két részet pro conservatione status sui et nomen familiae maga vegye, s kölcse azt Istenessen s el élhet belőle applicálván az Czornai joszagot is ezen Frakno várához kit most is oda birnak az posoni házat.”MOL Esterházy Repos. 4. Fasc. E. Nr. 37.
↑ Peres 83. oldal
↑ Peres 84. oldal
↑ Peres 84. oldal
↑ a b A „fidei-commissum et majoratum....fecerit” kifejezések „hitbizományt és elsőszülöttségi öröklésrendet alapított...”-ként való szó szerinti fordítás félrevezető. A „majoratus” megjelölést ebben az esetben a „fideicommissum” szinonimájaként kell említeni és nem úgy, mint elsőszülöttségi öröklési rendet.
↑ „Ad avertendam magnatum et procerum regni ruinam, refraenandamque licentiosam attentari solitam bonorum abalienationem, et prodigalitatem; justo statutum est: quod, si quispiam amodo imposterum eorundem magnatum, seu procerum de bonis suis sive per servitia, aut proprio Marte, sive ex fructibus aviticorum bonorum acquisitis, per dispositionem testamentariam, praevie in comitatibus publicandam, fidei-commissum, et majoratum, a sacra caesarea regiaque majestate confirmatum, fecerit, constitueritque; haeredes, et successores ejusdem, de ejusmodi bonis testamentariae dispositioni paternae subjectis, contra tenorem ejusdem, nullam habeant quoad capitalem acquisitionis illorum summam, impignorandi et abalienandi facultatem;Verum duntaxat de iisdem bonis, usum et fructum capere possint, sub poena amissionis majoratus;Hoc tamen articulo, ad nobiles se nullo modo extendente.” – a törvény szövege a Corpus Juris Hungarici milleniumi emlékkiadásában.
↑ Merényi Lajos. Történelmi Tár – Gróf Esterházy Pál 1664. évi végrendelete, 151-157. o. (1911) „égre hogy meg is tovább exageráljam a maioritást, s persvadeáljam gyermekimnek, hogy a familiák conservatiojára méltó dolog az: vegyenek példát a spanyoroktól, francziáktól, németektől, s más mindenféle nemzetektől, a kik nagy okossan meglátván miben álljon a familiák conservátiója, találták föl a majoritást; mert az emberi okosság is magával hozza, hogy a jószágoknak egyaránt való eloszlása nem egyéb, hanem a familiák ruinája, légyen ebben példa Magyarország, kiben majd alig találtatik három régi familia, a mely mostan is ugy vigealna hatalommal, mint annak előtte. Bizonyára nem egyéb az oka, hanem csak a jószágoknak sok felé való distractiója. Mert tiz fia lévén egy akárminevő nagy jószággal bíró embernek, halála után ha tíz felé oszlik a jószág, kiki elgondolhatja mi jut egy személyre benne, s hogy ha a tizedik fiunak megint tiz fia talál lenni, nem hogy méltoságos ur, de köznemes ember is alig lehet végtére belőle.”
↑ Merényi Lajos. Történelmi Tár – Gróf Esterházy Pál 1678. évi végrendelete, 599-619. o. (1911) „Arra vonatkozóan is hoz példákat, hogy voltak elődök, elsősorban egyházi személyek, akik ennek az intézménynek az áldásos voltát már felismerték, mint „Forgács cardinál, Erdődi cardinál, Draskovics cardinál, Szécsi kardinál, Oláh érsek, s más nagy rendű egyházi személyek ...””
↑ Turba, Gustav. Die Pragmatische Sanction. Kaiserlichen und Königlichen (német nyelven). Bécs: Schulbücher Verlage, 9-10. o. (1913)
↑ Turba (1911) 355-356. oldalak
↑ Turba (1911) 9. oldal „Nachdeme die göttliche Allmacht mir die Zeitt hero so glückhlichen sucess verlihen hatt und erachte, daß vill daran gelegen, selbiger Sieg utiliter zu bedienen, als ist mir bey gefallen, ob nitt Zeitt seye, darauf zu gedenckhen, daß mein Sohn Joseph zue einem König in Hungern solle gekrönt werden.” – írja I. Lipót Ferdinand Dietrichstein hercegnek.
↑ Turba (1911) 13., 16–19 és 13. oldalak Esterházy Pál ugyanis az ország nádoraként tevékenyen részt vállalt a rendek és a király közötti közvetítésben, és az örökös monarchia eszméjének elfogadása is nagymértékben az ő személyes közbenjárásának volt köszönhető.
↑ HHStA Wien Ungarn 402 Comitialia Fasc. 402. Konv. C. 1687/88
↑ Baranyai Béla. Hogyan történt az 1687/88. évi 1-4 törvénycikk szerinti törvényszöveg becikkelyezése, 16-17. o. (1942) „Patachich Boldizsár, a Napló írója Horvát-Szlavónia követe volt az országgyűlésen, akiről a következőképpen írt Baranyai Béla: „bár ekkor még újonc e téren, meglepő érzékkel bírt az események jelentőségének felismeréséhez, s jól, igen jól felhasználta azokat a lehetőségeket, amelyeket ez ország(ok) követeinek adott az a körülmény, hogy mindig az elnöki asztalnál ültek, s így közvetlen szem- és fültanúi lehettek mindannak, amit a királyi táblának az országgyűlésen, ennek alsó tábláján, cselekvő szerepet betöltő tagjai ... határoztak."”
↑ „Leguntur tum residua et per Dominum Palatinum praesentim per modum projecti porrecta gravamina inter quo id etiam ut liceat aequisitoribus bonorum inter filios fideicommissum seu majorescum usu fructuarium nempe solum modo bonorum instituere pro conservatione familiae quod Regnicolis superfluum visum (est), cum sufficientes Leges liberum dispositionem admitterent”
↑ „Fideicommissa in linea descendenti constituta et a Sacrae Caesareae Majestate confirmata a successoribus sine cognitione causa in jure fundata non graventur.” HHStA Wien Ungarn 402 Comitialia Fasc. 402. Konv. C. 1687/88
↑ Bérenger, Jean, Kecskeméti Károly. Országgyűlés és parlamenti élet Magyarországon, 1608-1918. Budapest: Napvilág Kiadó, 20. o. (Séd Nyomda). ISBN 9789639350915. Hozzáférés ideje: 2022. május 31. „Az arisztokrácia kis létszámú (1650 körül nagyjából ötven család), ám mind politikai, mind gazdasági téren igen nagy hatalmú társadalmi réteget alkotott.”
↑ a b c d e f g Nagy Iván. Magyarország családai czimerekkel és nemzedékrendi táblákkal, XI, 382-383. o. (1865)
↑ Pálffy Géza (1997). „Kerületi és végvidéki fõkapitányok és fõkapitány-helyettesek Magyarországon a 16–17. században”. Történelmi Szemle XXXIX, 278. o. (Hozzáférés ideje: 2022. május 31.)
↑ A 57 - Magyar Kancelláriai Levéltár - Libri regii - 10. kötet - 48 - 49. oldal
↑ A 57 - Magyar Kancelláriai Levéltár - Libri regii - 9. kötet - 850 - 852. oldal
↑ A 57 - Magyar Kancelláriai Levéltár - Libri regii - 12. kötet - 293 - 298. oldal
↑ Zichy István gr.. Regnum Egyháztörténeti Évkönyv 1942/1943. évi Szekfű Gyula Emkékkönyvéből – Adatok egy XVII. századi katolikus főúri család történetéhez : Öregebbik Zichy István gróf (1616–1693), 23. o.. Hozzáférés ideje: 2022. június 1. „"Öregebik Zichy István 1686-ban kapott donátiót a gr. Balassa Imrétől elkobzott divényi uradalomra. Ezért eredetileg 53.000 forint kamarai illetéket kellett volna fizetnie, de ebből a király (tekintettel az 1683-iki hadjáratban szenvedett tetemes káraira) harmincötezer forintot elengedett. Mikor 1687-ben végrendelkezett, a 18.000 forint tartozás még nem volt teljesen lefizetve."”
↑ „haeredes masculini sexus irredemptibiliter; eodem vero sexu masculino deficiente, sexus foemineus Jure redemptibili, eo usque tenere, possidereque possint ac valeant...” MOL, Zichy, Arma 135. Fasc. 175. pp. 46-47
↑ „Feleségemnek üdvözült Annyátúl maradgyon azon divényi jószág feleségemnél Ádám fiával oly okkal a még Fia lesz bírja az eöregbik Majoratus név alatt, ha pedig fia nem maradna Ádámnak, aki öregebb lesz Familiánkba Fi ág, arra szálljon és így consequenter a reciproca successio fent maradgyon, a több eörökös jószágokban is, a leányág elégedgyen megh szokott törvényes dossával, deficiálván pedig a Fiú ág in tali casu succedáljon a leány ág azt tartván donatiónk is.” MOL Zichy, Arma 135. Fasc. 175. pp. 162-164.
↑ “Ha valamellyik gyermekeim vagy unokáim közül az én rendelésemmel megh nem elégednék, kedves Feleségemet megh nem böcsülné és néki hagyott jókba háborgatná, az ollyatén gyermekem vagy unokám admoneáltassék egy or(szágos) Bíró által azoktúl kik ezen utolsó rendelésemet kívánják megh tartani, ha megh nem jobbétya magát akaratom ellen rugodózó maradékom, az maga legátumát az én acquisitumimra nézve el veszesse mivel a több engedelmes Gyermekim osztozzanak az üdvözült Atyámtúl maradtt jóbul adgyák ki részét proportionalite rmely igen szép kevésre megyen a mint Testamentumon elein világossan declaráltam...” MOL Zichy, Arma 135. Fasc. 175. pp. 162-164.
↑ MOL Zichy Arma 135, Fasc. 175. pp. 121-124; Arma 137, Fasc. 177, pp. 1-82
↑ Nagy Iván III. kötet, 85. oldal
↑ Tobler, Felix (2005). „Az Esterházy-család birodalmi hercegi méltósága.”. Arisztokrácia, Művészetek, Mecenatúra – Kastélykonferenciák 3., Keszthely, 38-53. o. „„A nádor hercegi méltóságra emelése által keletkezett költségek összesen 30.000 aranyforint körül voltak; roppant nagy összeget tettek ki, ha összevetjük azzal, hogy a fraknói grófság évi pénzbevétele 1690 körül 30-50.000 aranyforint volt, a kismartoni uradalomé ugyanebben az időben mintegy 20.- 30.000 aranyforint. Becslések szerint a hercegi méltóságra emelésért 22.163 aranyforintot kellett fizetnie, amelyből a birodalmi főkancellár és a mainzi választófejedelem 12.000 aranyforintot elengedett. A Grosser Palatinat, a Nagy Palotagróf cím adományozása, amelyet a hercegi oklevél is tartalmaz, külön 4750 aranyforint volt; az engedélyért, hogy a majorátust mindenkor a primogenitúra alapján lehet örökölni, 5750, a pénzverési jogért 2363 aranyforintot kellett fizetnie.””
↑ 462„Primo lego totam substantiam meam per me acquisitam quocunque nominis vocabulo vocitatis filio meo Michaeli, veluti inter saeculares natu maximo sub conditionibus infra declarandis et non secus: ita ut ipse omnia illa veluti fidei commissa possideat ad mortem, quo mortuo rursus filius ejus natu maior sit possessor bonorum, quo etiam e vivis sublato, nepos maior natu sit haeres et consequenter semper proximioris lineae maiores natu sint universales haeredes, quibus deficientibus, sequatur secunda linea eodem omnino ordine, quo prima, qua etiam deficiente tertia, et sic consequenter reliqua linea.” Erdélyi, 1912, p. 209
↑ A tervezett három hitbizomány:
Elsőszülött fiára, Mihályra hagyja a fraknói, kismartoni, lánséri, lakompachi, kőszegi, kapuvári, feketevári, köpcsényi, hartensteini és szarukői várakat és birtokokat a bécsi, pozsonyi és soproni házakkal és kertekkel, a gálosházai kúriával és azoknak minden tartozékaival. Miután ő mint idősebb szülött megkapja ezeket a jószágokat, tartozik az elsőszülöttség elve szerint fideicommissumként kezelni, azokból semmit el nem idegeníthet, és köteles az összes adósságot egyedül kifizetni.
A másodszülött Gábor kapta az alsólendvai, nemthi, csobánczi, hegyesdi, tamási, simonthornai, ozorai, koppányi, kaposvári, keszthelyi, tadikai, rezi, dombói, sásdi, döbröközi várakat és birtokokat, a pondensi, pesti és fejéregyházi házakat, az esztergomi hegyen és a muraközben lévő kúriákkal és szőlőkkel és azoknak minden tartozékaival és haszonvételeivel együtt.
A harmadszülött József pedig az árvai, lietavai, éleskői, lévai, véglesi, szádvári és sztrecsényi várat és birtokokat kapja azoknak minden tartozékaival.
↑ 467„...volo et obligo universos successores meos, ne sub ullo praetextu, aut colore possint bona a me sibi legata divendere et alienare, aut etiam oppignorare,...nisi cum consensu omnium interessatorum sub poena amissionis majoratus pro sua duntaxat persona, non autem prolibus intelligenda.” Erdélyi, 1912, p. 210
↑ Esterházy-kincsek 48. oldal
↑ Esterházy-kincsek 6. oldal
↑ Az ebből a gyűjteményből létrejött képtár az Országos Képtár nevet kapta, majd amikor 1906-ban a Szépművészeti Múzeum megnyitotta kapuit, a festmények átkerültek oda.
↑ Hanthy Kinga: „Mindent El Fognak Kótyavetyélni” – Esterházy-Örökség – Viszály A Családi Vagyon Kezelése Körül. Magyar Idők, 2019. február 2. (Hozzáférés: 2022. június 10.) „A teljes családi vagyon egyébként még 1936-ben került V. Pálhoz, amikor megszűnt a hitbizomány, és a vagyon a családfő, V. Esterházy Pál magánvagyonává vált. Ebből a háború után a Magyarországon kívül fekvő jelentős ingatlanok, földek és vállalkozások maradtak meg. A hatvanas évektől a visszakapott jelentős értékű és mértékű burgenlandi birtokokat Esterházy Pál igazgatta: ez 22 ezer hektár erdőt, közel hatezer hektár mezőgazdaságilag hasznosított területet, 16,5 hektárt a Fertő tó természetvédelmi területén, több kastélyt és nagy mennyiségű műkincset foglal magában. A bécsi Format magazin 2003-ban a visszavonulni készülő Esterházy Melindával készített interjújából kiderül, hogy a szolid életvitelt folytató idős hölgy akkor Európa egyik leggazdagabb asszonya volt – a Fortune a felsorolásában 1,5 milliárd euróra tette a vagyonát. Hogy a mai értéket is lássuk: az Esterházy Magánalapítvány (Esterházy Privatstiftung, Ausztria) 2017-ben 53 millió eurós, 16,6 milliárd forintos forgalmat bonyolított le.”
↑ Nizalowski Attila: Sógorok és ellendrukker magyarok: Esterházy csatája Eszterháza ellen. mandiner.hu, 2021. augusztus 11. (Hozzáférés: 2022. június 10.) „... a Fővárosi Ítélőtábla helyben hagyva az elsőfokú bíróság ítéletét, elutasította az Esterházy Privatstiftung (Esterházy Magánalapítvány) keresetét, mely a magyar állam tulajdonában lévő „Esterházy-műkincsek” megszerzését célozta. A több mint 250 tételből álló gyűjtemény főképp ötvösmunkákat, ruhákat, érméket tartalmaz. A történet még nem ért véget, és nem csak néhány jogi eljárásról szól.”
↑ Kalmár János. Mád, tokajhegyaljai község élete a XVI-XVIII. században – Mád "falukönyve" [1598-1717]. Tápé: Községi Tanács (1968). ISBN 2399996764248 „„Szirmay a fogságban csaknem megőrült a szenvedésekben. Börtönében meglátogatta őt egy Vogell nevű jezsuita, aki Szirmayt a katolikus hitre térítette. Rávette Szirmayt, hogy ígérjen 1000 forintot a kiszabadulásáért. A jezsuita Páter közbenjárt, és Szirmay István 1687-ben szabadult a börtönéből.””
↑ a b MOL Szirmay 1.csomó 1. tétel Fol. 1-5
↑ Szirmay Antonius. Hungaria in parabolis, sive commentarii in adagia, et dicteria hungarorum per (latin nyelven). Buda: Editio Altera (1807) „„Szirmay István első rabsága után báróvá tétetett, a második után gróffá; s ha megtörténik, hogy mégegyszer börtönbe vetik, herceg lenne belőle.””
↑ „Historiat irhatnék ez az házasságomtul fogvást való fáradcságos életemnek rágalmazások, irigységek és gyülölségek uldözéssek és raboskottatások között el töltöt keserves s ritka példajja follyasárúl de mint hogy azoknak valóságos elő számlálásával mivel veritas odium parere solitet talám ollyat is megbántanék hogy ez Testamentoria Dispositiomnak Istenemre kérvén Szent fiaért vegye ki inkáb Annyok méhét minden leendő annyafiait hogy sem azon persecutiokra jutassa mint én voltam nevezet szerint menytse megh német rabásgtól örök emlékezetül ezt irván midön utólsó Bécsi rabságombúl (az holott jószágomat sem birván magam költségén nem tsak élnem kellett de hallatlan például mint az tömlöcztül azaz Rabháztúl úgy stássának is fizetnem kellett minden nap egy forintott minden héten kétszer változott az strása három három tallért) mégh szabadultam volna Fő Minister Méltósághoz Caunitz uram által eö Felséghe pro consolatione azt ante Agnovit sua Majestas ipsius innocentiam ideo dimisit etc. s reménségem és érdemem felett Haza dolgaiban ...adhibealni méltoztatott.”
↑ ”Totum item et omne Jus nostrum Regium si quo din supra specificatis Bonis ipsorum, haereditariis Portionibus integris videlicet et Portionibus Possessionariis in praementionatis Borsodiensi, Abaujvariensi, Zempliniensi et Ungvariensi Cottibus existentibus habitis, prout et vineis ipsorum supradeclaratis, etiam aliter qualitercunque haberemus, aut Easdem, eadem et idem nostram et quibuscunque causis, viis, modis et rationibus concenrnerent Mattem simul cum cunctis suis utilitatibus et pertinentiis quibuslibet, terris videlicet arabilibus, cultis et incultis, agris, pratis, pascuis, campis, foenetis, foenilibus, sylvis, nemoribus, montibus, collibus, vallibus, vineis, vinearumque promontoriiy, aquis, fluviis, piscinis, piscaturis, pisciumve clausuris, et aquarum decursibus, molendinis et eorum locis, macellis item et educillis generaliter vero quarumlibet utilitatum, et pertinentiarum suarum integritatibus, quovis nominis vocabulo vocitatis sub suis veris metis et antiquis limitibus existentium habitis, ad praenarrata Bona, Portionesque possessionarias, in praerecensitis Cottibus existentes habitas spectantibus, et pertinere debentibus, praemissisque sicut praefertur stantibus, aeque habentibus praenominatis Fratribus Szirmayanis, haeredibusque et posteritatibus ipsorum legitime descensuris, primum quidem masculini, eo vero deficiente vel non existente adoptivo etiam Filio praeattacti Magistri Stephani Szirmay Thomae Dessőffy de Szirma ejusdemque masculini sexus haeredibus, quo pariter defficiente, vel praedeclaratae dispositioni se se non accomodante, consequenter utriusque tam generationalis, quam adoptionalis sexus universis (salva semper libera dispositione per praedictum Stephani Szirmay de Bonis suis acquisitis et acquirendis facultate permanente)dedimus, donavimus, et contulimus, imo damus, donamus et conferimus Jure perpetuo et irrevocabiliter utendo, tenendo, possidendo, pariter et habendo. Salvo jure alieno potissimum vero Eclesiorum Dei." MOL Szirmay1.csomó 1. tétel Fol. 31-33
↑ Héthárs városának és malmának fele jövedelma, valamint Szuhó, Novaszedlicza, Rokitócz, a Lasztoméri malom, a Pazdicsi szőlő, illetve a pazdicsi kastély és a pozsonyi jószágok.
↑ Nagy Iván X. kötet, 746. oldal
↑ Nagy Iván X. kötet, 745. oldal. Állítólag azért, mert szenvedéseit Jóbként tűrte, sorsának jobbra fordulásában pedig Tamásként kételkedett.
↑ Erdélyi Szirmay István végrendeletét, és az abban foglaltakat egyértelműen az 1687-et követően alapított hitbizományok közé sorolja.
↑ MOL Szirmay1. csomó 3. tétel p. 4
↑ MOL Szirmay 1 csomó. 4. tétel. 12-13. oldal
↑ MOL Szirmay 1. csomó 1. tétel fol. 35
↑ MOL Szirmay 1. csomó 1. tétel fol. 36
↑ MOL Szirmay 1.csomó 4. tétel Fol. 30-36
↑ Szirmay család története. (Hozzáférés: 2022. június 10.)
↑ A Pallas nagy lexikona – E, É Erdődy. Hozzáférés ideje: 2022. június 11. „Magyarország legrégibb grófi családja a jelenlegiek közt, az egyedüli, mely a mohácsi vész előtt nyerte grófi rangját II. Ulászlótól 1511 novemb. 25.”
↑ Benda Borbála 111. oldal
↑ Benda Borbála 114. oldal
↑ Erdélyi „tum vero etiam erga depositionem ducentorum quadraginta millium florenorum rhenensium, arcem et dominium, seu bona Galgócz, quae Simonis Forgách praefuissent, sed per notam eiusdem infidelitatis et detestabile perduellionis, laesaeque majestatis regiae crimen ad sacram praefati regni nostri Hungariae coronam et consequenter collationem nostram regiam iuxta leges et antiquam praedicti regni nostri Hungariae approbatam consuetudinem devoluta et condescensa fuissent, dein vero ad manus Joannis Venceslai, condam comitis a Wratislau de Mitrovicz et per eundem ad alterius comitis Francisci Caroli itidem a Wratislau in certa summa gratiali devenissent, ipso vero deficiente, rursus ad fiscum nostrum regium rederivata extitissent.....memorato Comiti Erdődy pro eiusdem Familiae Erdődyanae majoratu seu fideicommisso...dedimus, donavimus et contulimos, idemque praeaasertum jus nostrum regium in familiam Erdődianam pro eiusdem familiae majoratu et fideicommisso eorumque haeredes et successores modo praevio enumeratos pleno, uti praemissum est, jure er cum effectu transtulimus et transderivamus.”
↑ Erdélyi 229-233. oldalak
↑ Országos Levéltár, Liber Regius 33. kötet, 622. lap.
↑ Peres 184-186. oldalak Ad intimationem camerae aulicae donatio arcis et bonorum Galgócz pro comite Georgio Erdődy.
↑ Erdélyi 231. oldal „comiti Georgio Erdődy pro eiusdem Familiae Erdődyanae majoratu seu fidei commisso, ita ut primus possessor sit modofatus comes Georgio Erdődy, ejusque haeres masculus natu major et hujus masculi haeredes secundum modum, ordinem, lineas et gradus in possessione majoratuum et fidei-commissorum observari solitos...”
↑ Erdélyi 232. oldal
Erdődy György fia, Antal (1714-1769)
Erdődy György fia, Nepomuk János (1724-1789)
Erdődy György unokája Nepomuk Jánostól, József (1751-1824)
↑ Erdődy György dédapjáig, Kristófig kell visszalépni a családfán. Kristóf fia György ága a véői ág. Az első örökös az ágon Ferenc (1773-1845)
↑ Simon Mihály Pál. A középeurópai hitbizományok reformja, 157. o. (1933)
↑ Kovács Kálmán: Feudális vonások a magyar földtulajdonjogban a polgári korszak idején. Jogtudományi Közlöny, 1970. január 32 - 41. old.
↑ Peres: Peres Zsuzsanna: A magyar „hitbizományi” jog kezdetei. Pécsi Tudományegyetem Állam- És Jogtudományi Kar Doktori Iskola – Jogtörténeti Alprogram. (Hozzáférés: 2022. május 29.)
↑ Leyes de Toro: Transcripcion De Las Leyes De Toro (spanyol nyelven), 1505. március 7. (Hozzáférés: 2022. május 28.)
↑ RamónMorato: D. Domingo Ramón, Domingo de Morato. El derecho civil español con las correspondencias del romano, tomadas de los códigos de Justiniano y de las doctrinas de sus interpretes, en especial de las instituciones y el digesto romano hispano de D. Juan Sala (1877)
↑ CAdE: Códigos Antiguos de Espańa – Novisima Recopilación (spanyol nyelven)
↑ Pfaf–Hoffmann: Pfaff, Leopold, Hoffmann, Franz. Zur geschichte der Fideikommisse – Separat Abdruck aus den Excursen über österreichisches allgemeines bürgerliches (német nyelven), 153. o. (1884)
↑ Fraydenegg: Otto Fraydenegg. Reformen des Rechts : Festschrift zur 200-Jahr-Feier d. Rechtswissenschaftl. Fakultät d. Univ. Graz – Zur geschichte des österreichischen Fideikommißrechtes. Graz: Leykam, 783. o. (1979). ISBN 3701170967. Hozzáférés ideje: 2022. május 29.
↑ Erdélyi: Erdélyi Aladár dr.. Régi magyar családi hitbizományok története és joga II. kötet (1542-1852) – (Eredeti levéltári kutatások alapján, az alapító okleveleket is közölve). Budapest: Unio Könyvnyomda (1912). Hozzáférés ideje: 2022. május 29.
↑ Szilágyi: szerk.: Szilágyi András: Esterházy-kincsek : öt évszázad műalkotásai a hercegi gyűjteményekből : az Iparművészeti Múzeum és a kismartoni Esterházy Magánalapítvány közös kiállítása a budapesti Iparművészeti Múzeumban. Budapest: Iparművészeti Múzeum (2006-2007). ISBN 963-7098-98-4
↑ Turba (1911): Turba, Gustav. Geschichte des Thronfolgerechtes in allen Habsburgischen Ländern bis zur Pragmatischen Sanktion Kaiser Karls VI. 1156 bis 1732 (német nyelven), 355-356. o. (1911)
↑ Nagy Iván: Nagy Iván. Magyarország családai czimerekkel és nemzedékrendi táblákkal. Pest: "Nyomatott Beimel J. És Kozma Vazulnál." (1865)
↑ Esterházy-kincsek: szerk.: Szilágyi András: Esterházy-kincsek : öt évszázad műalkotásai a hercegi gyűjteményekből : az Iparművészeti Múzeum és a kismartoni Esterházy Magánalapítvány közös kiállítása a budapesti Iparművészeti Múzeumban – Öt évszázad műalkotásai a hercegi gyűjteményekből. Budapest: Iparművészeti Múzeum (2006). ISBN 963-7098-98-4. Hozzáférés ideje: 2022. június 10.
↑ Benda Borbála: Benda Borbála (2007. október 4.). „Az Erdődy család 17. századi genealógiája”. Turul 80 (4), 109-125. o. (Hozzáférés ideje: 2022. június 11.)
A Pallas nagy lexikona
1936. évi XI. törvénycikk a családi hitbizományról és a hitbizományi kisbirtokról (a törvény indokolása).
A hitbizományi stb. birtokok megoszlásának kimutatása (kiadja a földmívelési miniszter, Budapest, 1894);
Földes, Adalékok a magyar hitbizomány kérdéséhez (Akadémiai Értesítő, 1894. július)
Katona: A magyar családi hitbizomány (Budapest, 1894)
Das Familienfideikommiss in Ungarn (Jahrbücher f. H. u. Stal., Jena, 1894)
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Hitbizomány&oldid=25007188”
A lap szerkesztési előzményeinek megtekintése.
A lap utolsó módosítása: 2022. június 11., 11:27
A lap szövege CC BY-SA 3.0 alatt érhető el, ha nincs külön jelölve.