hu hbs_lat hu hu hu hu hu hbs_lat hu hu hu hu sk hu hbs_lat hu ca hu ca hu hu hu hu hu en hu hu hu hbs_lat hu id hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en en en en en en en en en en en fr en fr en fr de ca fr fr oc ca fr oc ca de fr fr zh de de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hbs_lat en hu hu hu hu hu hu hu hu hu en cs de hu en hu en hu nb hbs_lat hbs_lat sk sk en en en en hbs_lat hbs_lat de pl nb hbs_lat hbs_lat hu sl bo en it la en en hbs_lat hbs_lat hu hu hbs_lat hbs_lat hbs_lat en sl en hbs_lat hbs_lat hbs_lat sl en sk pt it it hbs_lat hbs_lat en da en hbs_lat es sl sl sl hbs_lat eo sl en hu en hu nb nb de sl hbs_lat hbs_lat hbs_lat hbs_lat it hbs_lat hbs_lat it hbs_lat hbs_lat pl cs fi hu cs hbs_lat hbs_lat sk hbs_lat en fa hbs_lat hbs_lat hbs_lat cs sl hbs_lat sk sl sv en en sl hbs_lat hbs_lat hbs_lat hbs_lat hbs_lat en pl sl hbs_lat en en it en hbs_lat cs it en it it sl hbs_lat hbs_lat en it de en ro hbs_lat ceb hbs_lat hbs_lat ca hbs_lat en hbs_lat en hbs_lat en pt hbs_lat sl en en fr hbs_lat hbs_lat sl cs hbs_lat hbs_lat hbs_lat en hbs_lat tr sl en pt sl en en en en en de fr en fr hbs_lat hbs_lat id en en en hbs_lat en en sl de cs pl hbs_lat it en de en cs hbs_lat en de en it sl it it ceb ro it en en hbs_lat hbs_lat sl hbs_lat pl fr hbs_lat hbs_lat hbs_lat pl it sl nb hbs_lat hbs_lat sl sl hbs_lat sl hbs_lat fr hbs_lat hbs_lat pt hbs_lat hbs_lat pt hbs_lat it en ro io en cs hbs_lat sk hbs_lat sl hbs_lat hbs_lat hbs_lat it hbs_lat nl fi hbs_lat fi en cs it ceb hbs_lat lt it hu sl it sv hbs_lat pl bo en en en it sl en it hbs_lat hbs_lat la hbs_lat hbs_lat lt lt fi hbs_lat hbs_lat en hbs_lat en en sl fi sv hbs_lat en hbs_lat hbs_lat hbs_lat hbs_lat lt en en ceb hbs_lat hbs_lat eo en hbs_lat sl hu en it en it sl sl hbs_lat sl hbs_lat hbs_lat hu hu hbs_lat en hbs_lat cs cs hbs_lat sl hbs_lat hbs_lat en sl hbs_lat hbs_lat hbs_lat hbs_lat hbs_lat it hbs_lat pl en hbs_lat hbs_lat en es de id sl sk en sv hbs_lat hbs_lat en hbs_lat sl hbs_lat hbs_lat hbs_lat en hbs_lat it en en en hbs_lat en hbs_lat hbs_lat it hbs_lat sk ro hbs_lat lt sl lt hbs_lat en hbs_lat hbs_lat hbs_lat hbs_lat hbs_lat it hbs_lat hbs_lat en sk sl en de hbs_lat en de en hbs_lat sl en sl hbs_lat hbs_lat en sk pt id it en nl sl hbs_lat it hbs_lat hbs_lat hbs_lat hbs_lat cs hbs_lat hbs_lat en hbs_lat en lt en sl da en de pl cs cs sv en pt hbs_lat en hbs_lat en hbs_lat es sl en it lt sl sl hbs_lat hbs_lat en it en hbs_lat hbs_lat hbs_lat sl hbs_lat eo sk en en hbs_lat hbs_lat hbs_lat sl hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hbs_lat id hbs_lat fr hbs_lat nl pl ro hbs_lat sl hbs_lat sv fy hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2021. augusztus 23.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
A Wikimédia Commons tartalmaz Podaca témájú médiaállományokat.
Podaca település Horvátországban, Split-Dalmácia megyében. Közigazgatásilag Gradachoz tartozik.
Makarskától légvonalban 29, közúton 36 km-re délkeletre, községközpontjától 4 km-re északnyugatra a Biokovo-hegység délkeleti nyúlványa, a Rilić-hegység lejtői alatt, az Adria-parti főút mentén, a tengerparton fekszik. Két fő településrésze a hegyek alatti Selo és a tengerparti Kraj.
Podaca területe már az írott történelem előtti időben is lakott volt, amit az itt talált, a neolitikumtól az ókorig terjedő időszakból származó leletek bizonyítanak. A térség első ismert népe az illírek egyik törzse a dalmátok voltak, akik a magaslatokon épített, jól védhető erődített településeikben laktak. A rómaiak hosszú ideig tartó harcok után csak az 1. században hódították meg ezt a vidéket. Az illírek elleni 9-ben aratott végső győzelem után békésebb idők következtek. A horvát törzsek a 7. század végén telepedtek le itt, ezután területe a neretvánok kenézségének Paganiának a részét képezte. Arról, hogy ez a terület a középkor folyamán is lakott volt a 11. századi Szent János templom és a valamivel későbbi temető sírkövei adnak bizonyságot.
A település földrajzi fekvése alapján kapta a nevét, mivel a Biokovo-hegység völgyei alatt („pod docima”) fekszik. Podaca első írásos említése 1477-ben egy török dokumentumban történt. Velencei forrásban csak 1571-ben szerepel először olyan tengerparti településként, amely akkor került velencei fennhatóság alá. A velencei uralom azonban ekkor még rövid életű volt (csak 1573-ig tartott), hiszen a település a 15. század végétől 1684-ig, kétszáz évig volt az Oszmán Birodalom uralma alatt. Ez idő alatt a lakosság lelki szolgálatát a szomszédos zaostrogi kolostor ferences szerzetesei látták el. A velencei-török háborúk időszakára emlékeztet az a toronyvár, melyet még a török hósítás előtt emeltek a helyiek a saját védelmükre. Podaca plébániáját is a török uralom idején, 1623-ban említik először Marijan Pavlović sutjeskai ferences tartományfőnöknek a római Népek Evangelizációjának Kongregációja (Sancta Congregatio de Propaganda Fide) részére írt jelentésében. A török uralom végével a település a Velencei Köztársaság uralma alá került.
A velencei uralomnak 1797-ben vége szakadt és osztrák csapatok vonultak be Dalmáciába. 1806-ban az osztrákokat legyőző franciák uralma alá került, de Napóleon lipcsei veresége után 1813-ban újra az osztrákoké lett. A településnek 1857-ben 345, 1910-ben 373 lakosa volt. 1918-ban az új szerb-horvát-szlovén állam, majd később Jugoszlávia része lett. A II. világháború idején a Független Horvát Állam része volt. 1962-ben nagy földrengés pusztította a környéket, melyben számos épület, köztük a Szent János templom is megrongálódott. 1965-ben megépült az Adria-parti főút is. Ennek hatására a hegy alatti Selo lakói elhagyták régi lakhelyeiket és a tengerpart közelében fekvő Krajon építették fel új házaikat. A település 1991 óta a független Horvátországhoz tartozik 2011-ben 729 lakosa volt.
A Sarlós Boldogasszony tiszteletére szentelt új plébániatemplomát 1963-ban Ante Barač tervei szerint betonból építették. Kraj településrészen található, ahova a régi központból Seloból a lakosság az 1962-es nagy földrengés után települt át. Bár hivatalos titulusa Mária látogatása Erzsébetnél a nép mégis „Gospa od Milosrđa”, azaz Irgalmasság anyjának nevezi. A templom a harangtoronnyal alacsony építésű, hogy a házak közül ne nagyon tűnjön ki. Építését a római központú Nemzetközi Caritas támogatta. Bejárata felett két oszlopon nyugvó narthex látható. Berendezéséből Szűz Mária gyermekével, Szent József, Páduai Szent Antal, Jézus szíve és Mária szíve szobrai említésre méltók. Oldalkápolnájában egy feszület látható, amely a luganói püspök ajándéka és 1998-ban került a templomba.
Szent István első vértanú tiszteletére szentelt régi plébániatemploma a régi Selo településrészen áll. A templom a 18. században épült a régebbi, lebontott plébániatemplom helyén, melyet a plébánia régi anyakönyvei említenek. Felszentelése 1762-ben történt. 1901-ben hatvan centiméterrel megmagasították, ablakait megnagyobbították és sekrestyét építettek hozzá. Bejárata felett kőrozetta, a homlokzat csúcsán kőkereszt látható. A márvány főoltáron a szent 1883-ban vásárolt szobra áll, melyet 1908-ban ezüst koronával ékesítettek. A két emelet magas, karcsú harangtorony 1888-ban épült. 1909-ben a templom felújításakor déli oldalához új sekrestyét építettek. A templomtól délre temető fekszik.
Keresztelő Szent János temploma[4] a Makarskai riviéra legrégibb templomai közé tartozik. Alapítója korának egyik hatalmassága a Kačić nemzetség volt, melynek feliratos sírkövei is voltak a templomban, de idővel tönkrementek. Néhány sírkő a templom előtt látható. A templomot a 11. vagy legkésőbb a 12. században építették dongaboltozattal. Az idők folyamán több átépítésen esett át. Oltára későbbi építésű. Apszisában nagyméretű vászonra festett kép látható. A késő barokk kompozíció Szent Jánost szentek társaságában ábrázolja. Az épületet 1911-ben renoválták. Az 1962-es földrengés súlyosan megrongálta. A 17. században két dokumentum is megemlíti. Első említése a török Smail aga nevéhez fűződik. 1672-ben Marijan Lišnjić püspök is megemlíti a Szentszéknek írt jelentésében. A templom műemlékvédelem alatt áll.
A település török kori emléke a keleti bejárata feletti sziklán épült toronyvár,[5] melyet lakói még a török hódítás előtt építettek. Az építmény szabálytalan alaprajzú. Földszinti része boltozott, északi homlokzatán több szintben lőrések, a délin kis kapubejáró látható. A déli oldalán védőfal maradványai találhatók. Felújítása 2005-ben a romok konzerválásával kezdődött.
Podaca nyugati szélén régészeti lelőhely található, ahol az újkőkortól az ókorig terjedő időszakból számos lelet került elő.
Az itt lakók fő megélhetési forrása a turizmus. Számos kiadó ház, apartman és szoba található itt. A turistákat több vendéglátó egység szolgálja. Ezen kívül főként halászattal, mezőgazdasággal, olajbogyó termesztéssel foglalkoznak.
↑ Horvát Statisztikai Hivatal. (Hozzáférés: 2016. november 4.)
↑ - Republika Hrvatska - Državni zavod za statistiku: Naselja i stanovništvo Republike Hrvatske 1857.-2001.
↑ Örökségvédelmi jegyzékszáma: Z-4893.
↑ Örökségvédelmi jegyzékszáma: Z-5467.
Gradac turisztikai irodájának honlapja – (hozzáférés: 2016. november 4.)
Gradac község hivatalos oldala (horvátul)– (hozzáférés: 2016. november 4.)
A split-makarskai érsekség honlapja – Podaca (horvátul)– (hozzáférés: 2016. november 4.)
Prostorni plan uređenja Općine Gradac – Gradac község rendezési terve (horvátul) – (hozzáférés: 2016. november 4.)
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Podaca&oldid=24151413”
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2021. augusztus 23., 15:06
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.