hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu sk ru ru hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A szent hagyomány vagy szenthagyomány, apostoli hagyomány a vallásokban használt kifejezések; a kereszténységben a római katolikus, az ortodox, az asszír és az anglikán egyházakban. A római katolikus egyházban a kinyilatkoztatás egyik forrása, a hitelveknek olyan rangú forrása, mint a Szentírás.[1]
A hagyományt három részre osztja a teológia:[1]
az isteni eredetű hagyomány ugyanolyan értelemben vezethető vissza Istenre, mint a Biblia
az apostoli eredetű hagyomány a Jézus Krisztustól hatalommal és tekintéllyel felruházott apostoloktól ered
az egyházi hagyomány az apostoli kor után, az apostolok hatalmával rendelkező egyházi tekintélytől származik.
A gyakorlatban a hagyomány egyenlő az egyházatyák hit és erkölcs dolgában adott egybehangzó és az egyházi tanító hivatal által ortodoxnak minősített tanításával.[1]
A protestáns és resztoránus felekezetek nem fogadják el a "szent hagyomány" isteni eredetét, mert egyedüli hitforrásnak a Bibliát tartják.[1] (→ Sola Scriptura) Nézetük szerint a szükséges hagyományok az ihletett Szentírás részévé váltak, és nem lettek a szájhagyományra bízva, hogy idővel eltorzuljanak vagy tévtanná váljanak.
A görögkeleti teológia hagyomány kritériumának a hívek egybehangzó hitét tartja, amely gyakorlatilag megállapíthatatlan, így ott a hagyomány jelentősége csekély.[1]
Az evangélium továbbadása az Úr rendelkezése szerint kettős módon történt: szóban és írásban. Az előbbit, az élő, a Szentlélek ereje általi továbbadást nevezik hagyománynak, amennyiben különbözik a Szentírástól, jóllehet szorosan kapcsolódik hozzá.[2] A hagyomány az apostolokra épül, és azt hagyományozza tovább, amit ők Jézus tanítása és példája nyomán kaptak, illetve a Szentlélektől nyertek.[2]
A Szenthagyomány és a Szentírás szorosan összefonódik és átjárja egymást. Ugyanabból az isteni forrásból fakad mind a kettő, és egynek mondható, egy cél felé irányul. Mindkettő jelenvalóvá és termékennyé teszi az Egyházban Krisztus misztériumát.[3]
A katolikus tanítás szerint a Szenthagyomány Isten szavát sértetlenül származtatja át az apostolok utódaira, hogy őrizzék azt, kifejtsék és terjesszék. Mindebből következik, hogy az Egyház, mint a kinyilatkoztatás megbízott továbbadója és értelmezője, nemcsak a Szentírásból meríti az összes kinyilatkoztatott dolgokra vonatkozó bizonyosságát.[4]
A II. vatikáni zsinat a korábban egymástól mereven elválasztott Bibliát és a hagyományt szorosabb egységben szemléli és az egyházi tanító hivataltól elválaszthatatlannak tartja. A hagyomány, a Biblia és az egyházi tanító hivatal egymáshoz való viszonyáról szóló tanítás ellentmondásos.[1] A Biblia és a hagyomány alapján beszélnek ui. az egyházi hivatal tekintélyéről, ugyanakkor a hagyomány és a Biblia körét és tekintélyét az egyházi tanító hivatal állapítja meg.[1]
↑ a b c d e f g Gecse Gusztáv
↑ a b katekizmus
↑ katekizmus 33. o.
↑ katekizmus 33-34. o.
↑ Gecse Gusztáv: Gecse Gusztáv: Vallástörténeti kislexikon: → tradíció. Budapest: Kossuth. 1975.
↑ katekizmus: A katolikus egyház katekizmusa: Hitünk megvallása → 1. sz./2. fej./2.cikk.: Az isteni kinyilatkoztatás továbbadása. Budapest: Szent István Társulat. 1994.
Vallásportál • összefoglaló, színes tartalomajánló lap
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Szent_hagyomány&oldid=24495882”
Utoljára szerkesztve 2021. december 22., 10:49-kor
A lap utolsó módosítása: 2021. december 22., 10:49
A lap szövege CC BY-SA 3.0 alatt érhető el, ha nincs külön jelölve.