hu es de de en en de hu de en en de en fr sl ar ru es pt zh lt en de en de en de en de en de lt br de de it de de de de it de br de br de de lt de lt en de en de en de en de en de de en en de en fr sl ar ru es pt zh lt de br en de en fr it en es en sv en ja fr en de pt en ru en en en en cs pl en es ru de nl de de de de de de de de de de de es de de de de de de de de de de en de tl de de de de de de de de de de de de de de en de en de de de de de hbs_lat de de de de de de de de de de en de de de de de it de de te de de de de de fa de de de de ca de en de de de fi it de de de de en en en de fr de es de de id es en en fr de de de de es de de de en de de en en hbs_lat pl de de nl en de en en fr fi en de de sv es de de ceb bar de pl fr de nl de en es fi fr de de en fi en de de en de fi de en de en en de en en id de de sv es pt en de de it fr en id de de en de en hbs_lat de fr en de de de de en de en de en de de de en de de de de nl de de de de de de de de de de de de es de de de de de de de de de de de en de tl de de de de de de de de de de de de de en de en de en en de de de de de hbs_lat de de de de it de de de de de de en de de de de de de it de de te de de id de de de fa de de de de ca de de oc nl de de de de de de de de de de de de de de de en de eo de de de de de de en de de tl de de de de nl de de de de de de de de de de de de de nl de de en de en de en de de de de de de de hbs_lat nl de de de de it de de als de de de de de de en de de de de de de it de de de de te en de de de de de de de de fa de de de de de it de de de de de de de en de en de de en en de en en de de en fr de sv nl fr en it en fr en fr fr de de de de de de sl hu en de de de nl de en de de de de de de de de en sl de de de de de de de de de de de de de de de de de fi de de de de de de de sv fr de fr de de en de de de nb de en de de de de de it de de de de it de de en fr de de de br en de en fr it en es en sv en ja fr en de pt en ru en en en en cs pl en es ru de nl de de de de de de de de de de de de es de de de de de de de de de de de en de tl de de de de de de de de de de de de de en de en de en en de de de de de hbs_lat de de de de it de de de de de de en de de de de de de it de de te de de id de de de fa de de de de ca de de oc nl de de de de de de de de de de de de de de de en de eo de de de de de de en de de tl de de de de nl de de de de de de de de de de de de de nl de de en de en de en de de de de de de de hbs_lat nl de de de de it de de als de de de de de de en de de de de de de it de de de de te en de de de de de de de de fa de de de de de de de nl de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de en de tl de de de de de de de de de de de de de en de en de en en de de de de de hbs_lat de de de de it de de de de de de en de de de de de it de de te de de id de de de fa de de de de ca de de oc nl de de de de de de de de de de de de de de de en de eo de de de de de de en de de tl de de de de nl de de de de de de de de de de de de de nl de de en de en de en de de de de de de de hbs_lat nl de de de de it de de als de de de de de de en de de de de de de it de de de de te en de de de de de de de de fa de de de de de en hu hu de hu hu de hu de hu de hu hu de hu de de en fi en hu fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu eo hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en de de de de de en da de de de de de de de de de de de de de de de de cs de de de de de de de de de de de de de eo de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de de it de de de de de de de de de de de de pl ja de hu de hu en de de de de de en de de hu hu en fr hu hu en hu hu hu en hu hu hu en hu hu hu en en hu hu en hu en hu en hu it hu en pl hu hu hu sv lt nl hu fr hu fr hu hu en fr hu en hu en is hu fr hu hu en it en de de de de de de de de en en en en en en en en de de de de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en en en en en de nl de hu de de de de de de de en en en en en en it de de de
Próteusz a pszichiátrián [7-10] (Szilárd Borbély)
Gestischer Rhythmus (= Betonte Enjambements)
3 Hászid Szekvenciák. VII (2) | Übersetzungen: cs
5 Krisztológiai Episztola. (1) | Übersetzungen: decs
7 Testben élni. | Übersetzungen: de
8 Végső Dolgok. | Übersetzungen: de
9 Próteusz a pszichiátrián [1-3] | Übersetzungen: de
Übersetzungen: deutsch (Proteus in der Psychiatrie [7-10])
Update Required To play the media you will need to either update your browser to a recent version or update your Flash plugin.
Ma szívszorongva ébredtem megint. Ahogy már
évek óta szoktam. Mint aki tengermélyből bukkan
fel lihegve. Légszomj és pánik, a fulladás görcse és az
agyi oxigénhiány miatt a súlytalan halál kerülgeti.
Mellén a hatalmas víztömeg. Tüdejében a légszomj.
És csupa félelem a lelke. Jártam körbe-körbe a
szomszédos utcákon a reggeli ködben. Mert amikor
a hajnali derengésben még egyszer visszatértem
abba a világba, amelyet te már elhagytál évek
óta, nem volt bátorságom kinyitni a szemem. Bal
oldalamra fordultam, be a fal felé. És megint
arra az arcodra gondoltam, amelyet utoljára
láttam, három hónappal halálod előtt. És
a szokott önvádra, hogy miként tört meg benned
a férfi és az apa. A büszkeség és az erő helyére
hogyan költöztek be a depresszió konok démonai.
És arra a szépen induló délutánra gondolok megint,
mikor, mint minden este, bementem hozzád, és te
nem ismertél meg. Válladon a bot, valami bugyorba
csomagolva a holmid. Nem tudom, mi lehetett benne.
És útnak akartál indulni, valahová messze el. De nem
tudtad te sem, hová. Álltam ott, mint egy gyerek
mellett, ki hisztizik. Nem tudtad, ki vagyok, és azt
sem tudtad, hogy te ki vagy. A hideg lépcsőházban
pizsamában se fáztál. Csak én vacogtam akkor.
Az ablakon a lecsapódó pára csordogált alá.
Párbeszédünkben a szavak csak hulltak, hulltak,
a járólapra le. A mondatok jelentéstelen virágként
hervadtak el. Magházukban nem volt semmi termés.
Mert nem tudok felejteni, és ez is gyengeség.
Annyi gyengeség lakik a részletekben. Hogy
sajnálom, hogy nem tehettem többet, mondanám,
ha jelentene ez bármit is neked. Másnap reggel
korán mentem újra, mert olyan gyorsan küldtek el
az éjjelis nővérek este hétkor, hogy rossz érzést
hagyott bennem. Már ágyadban voltál. Csak
nagyon fáradtan, mint aki hosszú útról tért meg.
Megismertél újra. De mintha nem emlékeztél
volna az előző napra. A kezelőorvos megnyugtatott,
hogy semmi baj. A gyógyszer az oka. Ha váltanak,
az néha zavart okoz. A szíved erős, és semmi baj,
az Alzheimer bár megállíthatatlan, az újabb
gyógyszerek kiválók. Meg érthető, egy trauma
után, hogy néha elhagy… Aztán egy másik osztályra
hívták. Az ember megnyugszik, ha megnyugodni
vágyik. Azt csak napokkal később, egy szobatársad
ejtette el, hogy éjszakára hálós ágyba vágtak. És
éreztem, megszédülők. A gyávaság jutott eszembe.
De ma sem tudom, hogy mit tehettem volna. Nem
akartam látni végső arcod, amelyet a halálnak
tartottál oda. Kezedre adtam csókot utoljára,
és hogy megbocsáss, nem tehetek többet. Mondtam,
aminek jelentését csak utólag érthetted meg. Így
árultalak el, csókkal, ahogy az már szokás.
De ma, a születésnapodon eszembe jut az egész
borzalom megint. Ha tudnék felejteni. Minden
részletet nem tudni többé. Csak a lényeget. Vagy
inkább mégis a tanulság lenne biztos. Pedig
a reggeli dúlt séta az ősz díszletei közt, mondhatni,
békés volt. Így Szent Mihály után a park már
aranysárga és édessége csurran le a fűre, mint a méz.
Néhol talán még zöld a fáknak lombja. Ahogy enged
el az ősz és összegyűjt minden színt, amely a
ködként szertefoszló test után maradt.
„Lásd, ennyi volt, de nincs még vége semmi.
Hetvenhét éves lennél, mint a népmesékben,
az öreg király fia lehetnék akkor én is, pedig
már négy fullasztó éve vagy halott. Négy ősz
hullámzott át a kereteken azóta. Négyszer hulltak
le a levelek a tölgyről. Négyszer rejtett el a
köd. A bükk is négyszer váltott már ruhát. A
makk mind a földre terítve, mint disznók elé.
De nincsenek már disznók erre egy sem. És a
makkokban fehér kukac lakik, megemésztve az
ízes termés kemény húsát. A négy a világ száma.
És tíz év telt azóta el, hogy megölték azt, akit
szerettél. A tíz a teljességé, az istenség száma,
amely a tökélyre mutat. És a vízé, amelyből egy
liternyi nyom épp egy kilógrammot. És ha
metaforaként a víz jut most eszembe, nem is tudom,
miért siklik ki minden emlék már a kezemből is.
Sosem tegeztelek, míg éltél. Megbocsáss most.
Nem tiszteletlenség, ha mégis ezt teszem. De
holtakat az ember hogy magázzon? Mert
nincs ott korkülönbség, ahol nincs idő. Csak
a nyelv marad talán, a grammatika eltűnő
személye a felelősség elmosódó tengerének
partján. Jel csupán, amit kimos a beszéd
áradása után a hallgatás apálya. Egy hang lebeg
a víz felett, amely nem önmaga. Csak mint a
visszhang, úgy van, útban önmagához.
Audioproduktion: Literaturwerkstatt Berlin, 2013
Narrative Poesie, Serien & Zyklen, Mythologie, Erinnerung, Familie, Mutter, Vater, Körper, Krankheit, Tod & Trauer, Zeit
Proteus in der Psychiatrie [7-10]
Auch heute erwachte ich mit dem Gefühl der Beklommenheit.
So wie seit Jahren schon. Wie jemand, der keuchend
aus Meerestiefe auftaucht. Mit Atemnot und Panik. Wie jemand,
dem im Hirn der gleitende Tod droht wegen des Erstickungskrampfes
und des Sauerstoffmangels. Auf seiner Brust lastet die riesige
Wassermenge. In seiner Lunge herrscht Atemnot.
Und seine Seele ist erfüllt von Angst. Ich ging im Morgennebel
durch die benachbarten Straßen. Als ich im frühen Licht
in die Welt zurückkehrte, die du schon vor Jahren
verlassen hast, traute ich mich nicht, die Augen zu öffnen.
Ich drehte mich auf meine linke Seite zur Wand hin.
Und wieder dachte ich an dein Gesicht, wie ich es drei Monate
vor deinem Tod gesehen habe. Und an deine ewige Klage
über den gebrochenen Mann und Vater.
Über die eigensinnigen Dämonen der Depression, die,
Stolz und Kraft aufzehrend, Einzug halten konnten.
Und wieder denke ich an den Nachmittag, der so schön begann,
an dem ich, wie jeden Tag, dich besuchen kam und du mich
nicht erkannt hast. Auf deiner Schulter der Stock, deine Sachen gepackt
in irgendeinem Säckchen. Ich weiß nicht mal, was alles darin war.
Und du wolltest dich auf den Weg machen, weit weg. Aber auch du
wusstest nicht, wohin genau. Ich stand da, wie neben einem Kind,
das tobt. Du wusstest nicht, wer ich bin, und auch nicht,
wer du bist. Trotz des kalten Treppenhauses frorst du
nicht in deinem Pyjama. Nur mir klapperten damals die Zähne.
Am beschlagenen Fenster floss das Wasser in Schnüren herab.
Während unseres Gesprächs fielen und fielen die Wörter
hinab auf die Fußbodenplatten. Wie Blumen ohne Bedeutung verwelkten
die Sätze. In ihnen gab es keine Samen, um zu säen.
Weil ich nicht vergessen kann und auch das eine Schwäche ist.
So viele Schwächen stecken in den Details. Dass es mir sehr leid tut,
nicht mehr für dich getan zu haben, das wollte ich sagen, wenn dir
das irgendetwas bedeuten könnte. Am nächsten Morgen ging ich
ganz früh zu dir, weil mich die Nachtschwestern am Abend zuvor
bereits um sieben weggeschickt und das in mir ungute Gefühle
hinterlassen hatte. Du lagst wieder in deinem Bett. Du warst
sehr müde, wie jemand, der von einer langen Reise zurückgekehrt ist.
Diesmal hast du mich wiedererkannt. Aber dafür konntest du dich
an den Vortag nicht erinnern. Der behandelnde Arzt beruhigte mich,
es sei nicht schlimm. Das Medikament sei schuld. Wenn man auf ein neues
umgestellt werde, könne das Störungen verursachen. Dein Herz sei stark,
keine Sorge, zwar sei Alzheimer nicht aufzuhalten, aber die neuen
Medikamente dafür ausgezeichnet. Und es sei verständlich,
wenn man nach so einem Trauma mal Aussetzer habe ... Dann wurde
er auf ein andere Station gerufen. Der Mensch beruhigt sich immer,
wenn es sein Wunsch ist, sich zu beruhigen. Erst Tage später erzählte
einer deiner Zimmergenossen beiläufig, dass sie dich in dieser Nacht in eines
der Netzbetten verfrachtet haben. Ich spürte, wie mir schwindlig wurde.
Ich musste an die eigene Feigheit denken. Aber ich weiß jetzt immer
noch nicht, was ich hätte tun können. Ich wollte dein letztes Gesicht,
das du dem Tod zeigtest, nicht sehen. Zuletzt gab ich dir einen Kuss
auf die Hand, damit du mir verzeihst, dass ich nicht mehr für dich tun
konnte. Ich habe es auch mit Worten gesagt, deren Sinn du erst
nachträglich hättest verstehen können. So habe ich dich verraten
mit einem Kuss, wie es üblich ist. Aber heute, an deinem Geburtstag,
fiel mir das ganze Grauen wieder ein. Wenn ich nur vergessen könnte,
kein einziges Detail mehr wissen. Nur das Wesentliche behalten oder
die Lehre daraus. Obwohl - mein morgendlicher Spaziergang inmitten
der Herbstkulisse war, trotz meines Aufgewühltseins, friedlich. Jetzt,
nach dem Tag des Heiligen Nikolaus, ist der Park goldgelb, und seine Süße
ergießt sich auf den Rasen wie Honig. An manchen Stellen sind
die Blätter der Bäume noch grün. Der Herbst entlässt die Farben
und sammelt sie ein, jene Farben, die ein Körper zurücklässt,
bevor er sich wie ein Nebel verflüchtigt.
"Schau, das war´s, aber noch ist es keineswegs vorbei.
Du wärst jetzt siebenundsiebzig, so wie es in den Märchen geschrieben steht.
Dann könnte ich der Sohn des alten Königs sein, obwohl du
schon seit vier quälenden Jahren tot bist. Seitdem hat der Herbst
viermal den Rahmen geflutet. Viermal hat die Eiche die Blätter
fallenlassen. Viermal hat der Nebel sie verborgen. Auch die Buche
hat viermal ihr Laub gewechselt. Auf der Erde ausgebreitet liegen
die Eicheln, wie ein Festmahl für die Schweine. Aber in dieser Gegend
gibt es kein einziges Schwein mehr. Und in den Eichen hausen
weiße Würmer, die das harte Fleisch der schmackhaften Frucht
verdauen können. Die Vier ist die Zahl der Welt. Und zehn Jahre
sind vergangen, seit jene, die du geliebt hast, ermordet wurde.
Die Zehn ist die Zahl der Vollständigkeit, Gottes Zahl, sie deutet
auf die Vollkommenheit hin. Und sie ist die Zahl des Wassers, denn
ein Liter ergibt aufs Haar ein Kilogramm. Und obwohl mir das Wasser
gerade erst als Metapher eingefallen ist, wüsste ich nicht zu sagen,
warum mir in diesem Moment jede Erinnerung aus der Hand gleitet.
Als du noch gelebt hast, habe ich dich nie geduzt. Verzeih,
es geschieht nicht aus Respektlosigkeit, wenn ich es jetzt doch tue.
Aber wie soll man Tote siezen? Denn es kann keinen Altersunterschied
mehr geben, dort, wo keine Zeit existiert. Vielleicht bleibt dort
nur die Sprache, die grammatische Kategorie der Person,
die im Begriff ist zu verschwinden an der Küste des verschwommenen
Meeres der Verantwortung. Ein Zeichen nur, das von der Ebbe
des Schweigens, die auf die Flut des Redens folgt, weggetragen wird.
Über dem Wasser schwebt eine Stimme, die, auf dem Weg
zu sich selbst, nur wie ein Echo anwesend ist.
Aus dem Ungarischen von Orsolya Kalász und Matthias Kniep
* 01.11.1963, Fehérgyarmat, Ungarn
† 19.02.2014, Debrecen, Ungarn
Szilárd Borbély wurde 1964 im ungarischen Fehérgyarmat geboren. Er hat an der Universiät Debrecen Ungarische Sprache und Literatur studiert, als Dozent gearbeitet und 1998 ebendort promoviert. Sein Schwerpunkt ist die Zeit des Barock und des frühen 19. Jahrhunderts.
Bereits als Student legte er mit 'Adatok” sein Lyrikdebüt vor. Viele weitere Gedichtbände und Aufsatzsammlungen folgten.
Seine Arbeiten wurden mit vielen wichtigen Preise ausgezeichnet: IRAT-Niveaupreis 1989, Soros-Auszeichnung 1993, Alföld-Preis 1995, Déry Tibor-Preis 1996- Vilmos-Preis 1998, Szép Ernő-Preis 1998 Csokonai Vitéz Mihály-Preis 1999 Zelk Zoltán-Preis 2001, József Attila-Preis 2002, Füst Milán-Preis 2004, Palládium-Preis 2005.
Szilárd Borbély verstarb am 19. Februar 2014 unter tragischen Umständen.
A bábu arca – Történet
Hosszú nap el. Drámai jambusok
Pécs: Jelenkor, Müvészeti, 1993
A Vanitatum vanitas szövegvilága
Történetek az irodalom történetébö
Debrecen: Csokonai K., 2006
Szemünk előtt vonulnak el
Már elment a Mesijás?
Aus dem Ungarischen von Heike Flemming und Laszlo Kornitzer
Berlin: Suhrkamp Verlag, 2014
Prosa aus dem Nachlass
Aus dem Ungarischen von Heike Flemming und Laszlo Kornitzer
Berlin: Suhrkamp Verlag, 2017
Translated by Ottilie Mulzet
Translated by Ottilie Mulzet
Princeton University Press, 2019
Aus dem Ungarischen von Heike Flemming
Berlin: Suhrkamp Verlag, 2019
1999 Csokonai Vitéz Mihály-díj
2010 NKA alkotói ösztöndíj
2012 Magyarország Babérkoszorúja díj
An interview with Szilárd Borbély
by László Bedecs for Asymptote
Szilárd Borbély @ Poetry Foundation
Gedicht merken / zur Liste
in folgenden Listen enthalten
Gedicht schon auf Favoritenliste
Wenn Du Dir Gedichte merken möchtest, werde einfach Community-Mitglied.
weitere Autor:innen aus Ungarn weitere Gedichte auf ungarisch Übersetzungen ungarisch Szilárd Borbély als Übersetzer:in
gedicht page complete: (1,045s)
lyrikline ist ein Projekt vom Haus für Poesie in Kooperation mit den internationalen Netzwerkpartnern von lyrikline