fr fr hu hu hu hu hu fr hu hu en hu hu hu hu fr hu es hu hu hu hu fr fr en fr hu en fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu es fr fr hu fr hu en en en en fr en en hu en hu en en hu hu en hu hu hu hu hu en hu en hu es hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr en en en en en ca hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en cs de hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr hu hu fr de ru de en ru ru en de en ru sv en hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en nl an da ar arz en az uz ru sv bg hbs_lat ca hbs_lat da de el eo es et eu fa fi fr de lt he hi hbs_lat hy id is it ja sv ka kk ko ku cs it lb lt lv en ru en ml be ms nl nb nb fr pl pms ps pt ro ru en hbs_lat en sk sl hbs_lat sv ta ceb tr fy uz vi pl zh zh zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2022. augusztus 3.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
1997. június 25. (87 évesen)[2][6][3][4][5]
Simone Melchior (1937. július 12. – 1990. december 2.)
Francine Triplet (1991. június 28. – 1997. június 25.)
Officer of the French Navy
seat 17 of the Académie française (1988. november 24. – 1997. június 25.)
Francia Köztársaság Művészeti és Irodalmi Rendjének parancsnoka
Officer of the Order of Maritime Merit
National Inventors Hall of Fame
Great Gold medal of the Société d'Encouragement au Progrès
honorary doctorate of the Polytechnic University of Valencia
honorary doctor of Brandeis University
a Tarasz Sevcsenko Kijevi Állami Egyetem díszdoktora
Academy Award for Best Documentary Feature (1955)
Oscar-díj a legjobb élőszereplős rövidfilmnek (1958)
Howard N. Potts Medal (1970)
a francia Becsületrend parancsnoka (1972)[8]
BAFTA Akadémiai tagság (1975)
Sierra Club John Muir Award (1976)
Harvard egyetem díszdoktora (1979. június)[9]
Francia Köztársaság Nemzeti Érdemrendjének nagykeresztje (1985)[10]
Elnöki Szabadság-érdemrend (1985. május 23.)[11]
a Brüsszeli Vrije Egyetem díszdoktora (1989)[12]
Honorary Companion of the Order of Australia (1990. január 26.)[13]
Catalonia International Prize (1991)[14]
A Wikimédia Commons tartalmaz Jacques-Yves Cousteau témájú médiaállományokat.
Cousteau a Calypso fedélzetén
Cousteau „repülő csészealja” vízre ereszkedik
Jacques-Yves Cousteau, vagyis Cousteau kapitány (Saint-André-de-Cubzac, 1910. június 11. – Párizs 1997. június 25.) közismert francia tengerkutató, felfedező, természettudós és filmkészítő, aki életét a tengeri felfedezéseknek szentelte.
Katonai tanulmányainak befejezése után Toulonban megszervezte a haditengerészet víz alatti tanulmányokkal foglalkozó kutatócsoportját. Hadi célú munkák eredményeként nevéhez kötődik a könnyűbúvár-légzőkészülék kifejlesztése. Leszerelése után egy korábbi aknaszedő hajót átalakított oceanográfiai kutatóhajóvá, amelyet Calypso néven ismert meg a világ.
Népszerűségét természetfilmjeinek széles körű ismertsége okozta, és tudományos munkásságának elismeréséül a Francia Akadémia tagjává fogadta. Franciaországban le commandant Cousteau-nak (Cousteau parancsnoknak) nevezik, de a világ más területein inkább Jacques Cousteau-ként vagy Cousteau kapitányként emlegetik.
2.2 A tenger szolgálatában
2.3 Könyvek és filmek
Jacques-Yves Cousteau 1910. június 11-én született Saint-André-de-Cubzacban, Franciaországban. Hamar megtanult úszni, és sok időt töltött a tengerparton. Gyermekkorától két nagy szenvedélye volt, a tenger és a repülés. Miután az utóbbival kapcsolatos reményei súlyos autóbalesete következtében köddé váltak, a búvárkodás megszállottjává vált. A hagyományos iskolarendszer nem foglalta le túlzottan, és nem volt jó tanuló sem. Belekeveredett iskolai botrányokba, ami miatt ki is zárták, mivel egy alkalommal betörte az iskola 17 ablakát.[15]
Szülei Daniel Cousteau ügyvéd és Elisabeth. Egy testvére volt: bátyja, Pierre-Antoine Cousteau. 1937. július 12-én feleségül vette Simone Melchiort, és egy évre rá megszületett első fia, Jean-Michel Cousteau. Második gyermeke, Philippe 1940-ben született. 1967-ben született meg az első unokája, Fabien Cousteau, Jean-Michel gyermeke. 1979. június 28-án, amikor a Calypso egy expedíción járt Portugália felé, második fia, Philippe, egy PBY Catalina fedélzetén, hidroplán-balesetben hunyt el.[16] Philippe felesége ekkor már várandós volt fiával, ifjabb Philippe Cousteau-val, aki 1980-ban született meg. 1990. december 1-jén felesége, Simone meghalt rákbetegségben. 1991 júniusában Cousteau Párizsban feleségül vette Francine Triplet-t, akinek tőle korábban született egy leánya, Diane 1980-ban és egy fia, Pierre-Yves 1982-ben.
Húszéves korában belépett a hadseregbe, és miután elvégezte a Tengerészeti Akadémiát (École Navale), a francia haditengerészetnél a víz alatti kutatásokkal foglalkozott. A haditengerészet Víz Alatti Tanulmányi és Kutatócsoportját szervezte meg Toulonban, a Condorcet francia csatahajón szolgált, amikor végrehajtotta első víz alatti kutatásait. Ezt többek között Philippe Tailliez barátjának köszönhette, mivel ő 1936-ban Cousteaunak olyan víz alatti szemüveget adott kölcsön, amilyet a gyöngyhalászok használtak.[17] Ez volt a modern búvárszemüveg elődje, és ezáltal vált lehetővé számára a víz alatti munka. A vízben történő tartózkodásához az a sajnálatos esemény is közrejátszott, hogy 1936 szeptemberében majdnem végzetes autószerencsétlenség áldozata lett. A balesetben hét helyen eltörtek a csontjai, a tüdeje átfúródott, a jobb keze megbénult, és a gyógyulásához vezető rehabilitációjához rendszeresen kellett úsznia.[17]
Később egyre tapasztaltabb lett e téren, és hasznossá vált a tengerészet számára, valamint hírnevét is itt kezdte megalapozni. Cousteau a francia haditengerészet információs szolgálatának tagjaként küldetéseket teljesített, és így jutott el 1935 és 1938 között Sanghajba és 1939-ben a Szovjetunióba. Az 1940-es fegyverszünet után az ő és a felesége családja is költözni kényszerült, és Megève-be helyezték át otthonukat. Itt lett barátja az ott élő Ichac családnak. Cousteau és Marcel Ichac két különböző szellemiség, de mindkettőjük meg akarta mutatni az elérhetetlen helyeket. Cousteau a víz alatti élet, Ichac a hegycsúcsok szerelmese volt. Közösen készítették el 1943-ban a Hajótörés (Épaves) című filmet. A második világháború évei kiemelkedő fejezetét jelentették a búvármerülések történetének. Az 1940-es években Cousteau kapitány nagy hírnevet szerzett a búvár-légzőkészülék fejlesztésével és tesztelésével. Az ő berendezése volt a mai napig is használt nyitott rendszerű búvárfelszerelés elődje.[18]
Saját magán végzett oxigénmérgezéses és nitrogénnarkózisos kísérleteivel igyekezett meghatározni a biztonságos merülés határát is. Emile Gagnan mérnök segítségével egy sűrített levegőjű búvárkészüléket tervezett, amellyel merülési rekordot állított fel.[15] 1943-ban a „vízi tüdő” néven is ismert készülékkel Cousteau 60 méter mélyre merült le anélkül, hogy bármilyen káros utóhatást tapasztalt volna.[18] Első víz alatti felvételei is ekkor készültek. Részt vett a második világháborúban mint a hadiflotta tisztje hadnagyi rendfokozatban, de közben mindig talált időt arra, hogy a tenger iránti vonzalmának hódoljon. 1949-ben Cousteau leszerelt a francia haditengerészettől.
1950-ben megalapította a Francia Oceanográfiai Mozgalmat (FOC), és megszerzett egy hajót Thomas Loel Guinness mecénás segítségével, melynek a neve Calypso volt. Az eredetileg aknaszedő hajót 1942-ben építették az USA-ban, és jelentős átalakítását követően vált felszerelt óceánkutató hajóvá.[19]
További élete a tengeri kutatásokról szólt. Fő érdeklődési területei nemcsak a tudomány számára voltak jelentősek, hanem felkeltették a nagyközönség érdeklődését is. Munkássága eredményeképpen Auguste Piccard mellett a víz alatti merülés és búvárkodás újkori atyjaként tartják számon.[20]
Denise néven „merülő csészealjat" fejlesztett ki Jean Mollard fejlesztőmérnökkel közösen. Ez volt az első víz alatti jármű, amelyet kifejezetten a tudományos kutatás céljára létesítettek. 1959-től kezdték meg a merüléseket 350 méteres mélységig, és a berendezés négy vagy öt óra tartózkodást tett lehetővé. 1965-ben a technológiát továbbfejlesztették, és két új búvár csészealjat bocsátottak vízre találó tengeri bolhák néven. Ezek a berendezések már 500 méteres mélységig tették lehetővé a tenger kutatását.[21]
1957-ben Cousteaut megválasztották a Monacói Oceanográfiai Múzeum igazgatójává, és 1988-ig megtartotta ezt a tisztséget.[15] Amerikai televíziós cégekkel (ABC, Métromédia, NBC) kötött megállapodás értelmében elkészítették a Cousteau Kapitány Víz Alatti Odisszeája sorozatot. 1973-ban a két fiával és Frederick Hymannal megalapította a Cousteau Társaságot, mely az óceáni élet védelmében tevékenykedik. Hyman volt az első elnöke a később több mint 300 000 tagot számláló szervezetnek.
1976-ban feltárta a HMHS Britannic roncsait. 1977-ben Peter Scott-tal együtt megkapta az ENSZ Környezetvédelmi díjat. 1980-ban Cousteau Kanadába utazott, hogy elkészítsen két filmet a Szent Lőrinc-folyón és a Nagy-tavaknál: Cries from the Deep és St.Lawrence: Stairway to the Sea. A filmek sikert arattak és kiemelkedő nézettséget értek el.[22] 1985-ben megkapja Ronald Reagantől az Elnöki Szabadság Érdemrendet. 1988. november 24-én beválasztották a Francia Akadémia tagjai sorába. 1991 novemberében Cousteau interjút adott az UNESCO-nak, amelyben kijelentette, hogy támogatja az emberi népességszabályozást és a népesség csökkentését.
Magyar vonatkozású esemény vele kapcsolatban, hogy 1991-ben ökológiai expedíció keretében végighajózta a Dunát az élővilágát kutatva.[15] 1992-ben meghívták Rio de Janeiróba, az Egyesült Nemzetek nemzetközi konferenciájára, melyet a környezetről és fejlődésről szerveztek, és innentől Cousteau rendszeres tanácsadója lett az ENSZ-nek és a Világbanknak. 1996-ban beperelte saját fiát, mert az szabadidőközpontot akart alapítani a Fidzsi-szigeteken, amelynek Cousteau lett volna a neve. 1996. január 11-én a Calypso elsüllyedt a szingapúri kikötőben egy úszó csónakházzal történt ütközés miatt. Cousteau a Calypsót kiemeltette és hazavontatta Franciaországba, de 1997-ben bekövetkezett halála miatt már többé nem szállhatott vízre vele.
Számos könyvet írt, mint például a Csend világa (1953)[23] és a Jacques Cousteau Óceánjának Világa. Róla is készült négy könyv James Dugan-Undersea: Cousteau kapitány története (1957), Roger King-Jacques Cousteau és a tenger alatti világ (2000), John Bankston-Jacques-Yves Cousteau: Az ő története a tengerben (2002) és Kathleen Olmstead-Jacques Cousteau: Élet a tengerben (2008). Dokumentumfilmek készítésében is sikeres volt. A Calypso fedélzetén több mint 100 filmet készített. A Csend világáról (Le monde du silence) készített filmet három évvel azután forgatta, hogy a könyv megíródott, és sikerét jelzi, hogy Arany Pálma díjat kapott. Viszont a Le Monde sans soleil (A sötétség birodalmáról) előbb filmként készült el (1964), majd csak azután a könyv (1965). A sikeres könyveknek és a népszerű filmeknek köszönhette, hogy nemzetközileg elismert tengerkutató lett, és filmkészítőként is számon tartják.
87 évesen párizsi otthonában szívroham következtében halt meg. Június 30-án búcsúztatták a párizsi Notre-Dame katedrálisban Jacques Chirac elnök és számos közéleti személyiség jelenlétében. A gyászmisét Jean-Marie Lustiger bíboros, Párizs érseke celebrálta. Július 3-án a családi parcellában helyezték végső nyugalomra a markáns arcélű kapitányt Saint-André-de-Cubzac temetőjében. Ő volt életében Franciaország egyik legnépszerűbb embere. Temetésén azt mondták búcsúztatásakor, hogy „megtért a csend világába”.
1990-ben, 80. születésnapján megjelent Jean-Michel Jarre albuma, az En attendant Cousteau (Cousteau-ra várva), melyet Cousteau tiszteletére készítettek.
2009 novemberében a Mexikóhoz tartozó, a Kaliforniai-öbölben található, közel 400 éve Cerralvónak nevezett szigetet – sokak tiltakozása ellenére – Jacques Cousteau-szigetre nevezték át.[24]
Jacques-Yves Cousteau–Frédéric Dumas: A csend világa; ford. Fenyő György; Gondolat, Bp., 1958
Jacques-Yves Cousteau–Philippe Diolé: Vízi barátaink; ford. Nagy Géza; Gondolat, Bp., 1980 (Világjárók)
Jacques-Yves Cousteau–Philippe Diolé: Kincskeresés a tenger mélyén; ford. Farkas Ildikó, Nagy Géza, Pignitzky Beáta; Gondolat, Bp., 1983 (Világjárók)
↑ Integrált katalógustár. (Hozzáférés: 2014. április 9.)
↑ a b Francia Nemzeti Könyvtár: BnF források (francia nyelven). (Hozzáférés: 2015. október 10.)
↑ a b Encyclopædia Britannica (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
↑ a b SNAC (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
↑ a b Find a Grave (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
↑ Internet Movie Database (angol nyelven). (Hozzáférés: 2015. október 15.)
↑ Brit Királyi Földrajzi Társaság: Gold Medal Recipients (angol nyelven). Brit Királyi Földrajzi Társaság, 2018
↑ https://books.google.fr/books?id=q_UiAQAAMAAJ&dq=journal+officiel+cousteau+commandeur, Journal de la Marine Marchande, 1972, 23, 54
↑ Susan D. Chira: Schmidt, Friedman, Cousteau, 8 Others Receive Honoraries at Commencement, 1979. június 7.
↑ Encyclopedia of World Scientists, 2007
↑ Jacques-Yves Cousteau receives the Presidential Medal of Freedom from President Ronald Reagan. United Press International
↑ Australian Honours Search Facility (angol nyelven)
↑ a b c d Cousteau: a tengerek védelmében. csakjóhirek.hu, 2007. október 3. [2012. január 6-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2010. január 30.)
↑ Ranter, Harro: ASN Aircraft accident Consolidated PBY-6A Catalina N101CS Alverca. aviation-safety.net. (Hozzáférés: 2017. április 9.)
↑ a b Násfay Béla: A hetedik földrész kapitánya. sulinet.hu, 1997. augusztus 1. [2011. június 5-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2010. január 30.)
↑ a b Vámosi Zoltán: A búvárkodás története. origo.hu, 2004. június 8. (Hozzáférés: 2010. január 30.)[halott link]
↑ Billing Boats Calypso Research Vessel B560. Cornwall Model Boats. (Hozzáférés: 2010. február 2.)
↑ Muhi B. Béla: Mélytengeri merülés hatvan éve. Magyar szó.com, 2008. november 15. (Hozzáférés: 2010. február 3.)
↑ Diving soucer (angol nyelvű). Cousteau custodians of the sea since 1943. [2009. december 25-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2010. február 3.)
↑ Albert Ohayon: When Cousteau Came to Canada (angol nyelvű). Documentary, Animation and Film Culture – NFB.ca, 2009. október 23. (Hozzáférés: 2010. február 2.)
↑ Rendező: Louis Malle
↑ Miguel León-Portilla: ¿Borrar la historia? El caso de la isla Cerralvo (spanyol nyelven). La Jornada UNAM, 2009. november 24. (Hozzáférés: 2017. október 6.)
Ez a szócikk részben vagy egészben a Jacques-Yves Cousteau című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Kun Enikő: Jacques-Yves Cousteau, a híres tengerkutató
Mose Richards: Cousteau kapitány a Calypso fedélzetén; Gulliver, Bp., 1993
Jean-Michel Cousteau: Apám, Cousteau kapitány; ford. Pacskovszky Zsolt; Gabo, Bp., 2005
Gyermekeknek szóló animációs sorozat az MTV-n
Másfél évtizede a csend világában – Képek. Index, 2012. június 25.
Arany Pálmával díjazott filmek
A Nemzetközi Filmfesztivál Nagydíja
1939: Acélkaraván – Cecil B. DeMille ·  1946: Örjöngés – Alf Sjöberg, Férfiszenvedély – Billy Wilder, De røde enge – Bodil Ipsen és Lau Lauritzen, Neecha Nagar – Chetan Anand, Késői találkozás – David Lean, María Candelaria – Emilio Fernández, Döntő fordulat – Fridrih Markovics Ermler, Elveszett boldogság – Jean Delannoy, Utolsó pillanat – Leopold Lintberg, Muži bez křídel – František Čáp, Róma, nyílt város – Roberto Rossellini ·  1947: – ·  1948: – ·  1949: A harmadik ember – Carol Reed ·  1950: – ·  1951: Júlia kisasszony – Alf Sjöberg, Csoda Milánóban – Vittorio De Sica ·  1952: Othello, a velencei mór tragédiája – Orson Welles, Két krajcár reménység – Renato Castellani ·  1953: A félelem bére – Henri-Georges Clouzot ·  1954: A pokol kapuja – Kinugasza Teinoszuke
1955: Marty – Delbert Mann  ·  1956: A csend világa – Jacques-Yves Cousteau és Louis Malle  ·  1957: Szemben az erőszakkal – William Wyler  ·  1958: Szállnak a darvak – Mihail Konsztantyinovics Kalatozov  ·  1959: A fekete Orfeusz – Marcel Camus
1960: Az édes élet – Federico Fellini  ·  1961: Ilyen hosszú távollét – Henri Colpi, Viridiana – Luis Buñuel  ·  1962: Fogadalom – Anselmo Duarte  ·  1963: A párduc – Luchino Visconti  ·  1964: Cherbourgi esernyők – Jacques Demy  ·  1965: A csábítás trükkje – Richard Lester  ·  1966: Egy férfi és egy nő – Claude Lelouch, Hölgyek és urak – Pietro Germi  ·  1967: Nagyítás – Michelangelo Antonioni  ·  1968: –  ·  1969: Ha… – Lindsay Anderson
1970: MASH – Robert Altman  ·  1971: A közvetítő – Joseph Losey  ·  1972: A munkásosztály a Paradicsomba megy – Elio Petri, A Mattei-ügy – Francesco Rosi ·  1973: The Hireling – Alan Bridges, Madárijesztő – Jerry Schatzberg  ·  1974: Magánbeszélgetés – Francis Ford Coppola  ·  1975: Parázsló évek krónikája – Mohammed Lakhdar-Hamina 1976: Taxisofőr – Martin Scorsese  ·  1977: Apámuram – Paolo és Vittorio Taviani 1978: A facipő fája – Ermanno Olmi  ·  1979: Apokalipszis most – Francis Ford Coppola, A bádogdob – Volker Schlöndorff
1980: Mindhalálig zene – Bob Fosse, Az árnyéklovas – Kuroszava Akira ·  1981: A vasember – Andrzej Wajda  ·  1982: Eltűntnek nyilvánítva – Costa-Gavras, Az út – Yilmaz Güney  ·  1983: Narajama balladája – Imamura Sóhei  ·  1984: Párizs, Texas – Wim Wenders  ·  1985: A papa szolgálati útra ment – Emir Kusturica  ·  1986: A misszió – Roland Joffé  ·  1987: A Sátán árnyékában – Maurice Pialat  ·  1988: Hódító Pelle – Bille August  ·  1989: Szex, hazugság, videó – Steven Soderbergh
1990: Veszett a világ – David Lynch  ·  1991: Hollywoodi lidércnyomás – Joel és Ethan Coen  ·  1992: Legjobb szándékok – Bille August  ·  1993: Isten veled, ágyasom! – Csen Kaj-ko, Zongoralecke – Jane Campion  ·  1994: Ponyvaregény – Quentin Tarantino  ·  1995: Underground – Emir Kusturica  ·  1996: Titkok és hazugságok – Mike Leigh  ·  1997: A cseresznye íze – Abbas Kiarostami, Az angolna – Imamura Sóhei  ·  1998: Az örökkévalóság meg egy nap – Theo Angelopoulos  ·  1999: Rosetta – Luc Dardenne
2000: Táncos a sötétben – Lars von Trier  ·  2001: A fiú szobája – Nanni Moretti  ·  2002: A zongorista – Roman Polański  ·  2003: Elefánt – Gus Van Sant  ·  2004: Fahrenheit 9/11 – Michael Moore  ·  2005: A gyermek – Luc Dardenne ·  2006: Felkavar a szél – Ken Loach  ·  2007: 4 hónap, 3 hét, 2 nap – Cristian Mungiu 2008: Az osztály – Laurent Cantet  ·  2009: A fehér szalag – Michael Haneke
2010: Boonmee bácsi, aki képes visszaemlékezni korábbi életeire – Apichatpong Weerasethakul  ·  2011: Az élet fája – Terrence Malick  ·  2012: Szerelem – Michael Haneke  ·  2013: Adèle élete – 1–2. fejezet – Abdellatif Kechiche  ·  2014: Téli álom – Nuri Bilge Ceylan  ·  2015: Dheepan – Egy menekült története – Jacques Audiard  ·  2016: Én, Daniel Blake – Ken Loach  ·  2017: A négyzet – Ruben Östlund  ·  2018: Bolti tolvajok – Koreeda Hirokazu  ·  2019: Élősködők – Pong Dzsunho
2020: ––  ·  2021: Titán – Julia Ducournau ·  2022: A szomorúság háromszöge – Ruben Östlund
2018: Le livre d'image – Jean-Luc Godard
ISNI: 0000 0001 2321 0463
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Jacques-Yves_Cousteau&oldid=24644878”
A Francia Akadémia tagjai
A Román Akadémia tagjai
Minden szócikk halott külső hivatkozásokkal
Szócikkek halott külső hivatkozásokkal 2018 novemberéből
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2022. február 1., 23:29
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.