hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu pt hu hu hu hu bg fi hu hu fi hu hu hu hu hu hu es hu hu en en hu en en hu fr hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu en hu de hu pt hu fr de ru de hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en an ar arz az bg br ca hbs_lat da de el eo es eu fa fr lt he hbs_lat id it ja nl pl pt ro ru jbo hbs_lat sv ceb tr fy zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
I. Vilmos szicíliai király – Wikipédia
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2022. január 7.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
1154. február 26. – 1166. május 7.
1166. május 7. (45-46 évesen)[2]
II. Roger szicíliai király
Hauteville-i Konstancia német-római császárné
Tancred, Prince of Bari
Roger III, Duke of Apulia
Simon, Prince of Taranto
II. Vilmos szicíliai király
IV. Roger Apulia hercege
III. Róbert Capua hercege
A Wikimédia Commons tartalmaz I. Vilmos témájú médiaállományokat.
I. (Gonosz) Vilmos (olaszul: Guglielmo il Malo) (Palermo, 1120 – Palermo, 1166. május 7.) szicíliai király 1154-től haláláig. Kemény kezű uralkodása alatt sikerrel fojtotta el a meg-megújuló bárói szervezkedéseket.
Vilmos II. Roger fiaként született, és 1148-tól (bátyja halála) volt a trónörökös, 1151-től pedig társuralkodó. Édesapja halála után, 1154-ben lett Szicíliai egyeduralkodója. Bari Maione nevű minisztere tanácsára folytatta Roger politikáját, és tovább erősítette a királyi hatalmat a városokkal és a bárókkal szemben. A bárók azonban Vilmos unokaöccse, Loritello Róbert vezetésével Barbarossa Frigyes német-római császárhoz fordultak segítségért. Frigyes tervezett hadjárata végül elmaradt, így a bárók I. Manuél bizánci császárt keresték meg szövetségesnek. 1155-ben a bizánciak Dél-Itáliába hatoltak, és megszállták Apuliát. Vilmos viszont Brindisi közelében fényes győzelmet aratott felettük, és visszafoglalta tartományait.[3]
A király 1156-ban a beneventói konkordátumban rendezte vitáját IV. Adorján pápával, Adorján pedig elismerte Vilmos fennhatóságát a dél-itáliai normann területek felett. 1158–1160 folyamán Szicília elvesztette afrikai birtokait, 1160-ban pedig meggyilkolták Maione minisztert. A bárók Vilmos trónfosztására törő kísérlete is csaknem sikerrel járt, a királyság déli részén pedig lázongások törtek ki (a lázadók a palermói palotát is feldúlták). Vilmosnak kemény kézzel kellett helyreállítania a rendet.[3]
Ugyanakkor türelmes volt a királyság területén élő muzulmánok iránt, és udvarát sok nevezetes muszlim személyiség (pl. a földrajztudós Abu Abdalláh al-Idríszi) felkereste. Vilmos támogatta az irodalmat és a tudományokat. „Gonosz” melléknevét ellenfelei adták neki.[3]
A király 1166-os halála után fia, II. Vilmos örökölte Szicíliát.
↑ BeWeB, 2021. február 12., 3492
↑ http://www.treccani.it/enciclopedia/guglielmo-i-d-altavilla-re-di-sicilia_(Dizionario_Biografico)/, 2018. június 27.
↑ a b c Uralkodók és dinasztiák, 680. o.
Uralkodók és dinasztiák: Kivonat az Encyclopædia Britannicából. A. Fodor Ágnes – Gergely István – Nádori Attila – Sótyné Mercs Erzsébet – Széky János. Budapest: Magyar Világ Kiadó. 2001. ISBN 963 9075 12 4
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=I._Vilmos_szicíliai_király&oldid=23622893”
Nápoly és Szicília uralkodói
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2021. február 24., 23:15
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.