hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu oc hu hu hu de pl hu hu fr hu hu en hu hu de pl hu hu en hu hu de hu hu de hu hu de hu hu az en ro ro hu fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A parasztfelkelés a kései középkorban, többnyire a 14-15. században lezajlott fegyveres összecsapásokat jelenti, melyeket – a hagyományos felfogás szerint – időről időre a társadalom kiváltsággal nem rendelkező, alávetett helyzetű, földműveléssel foglalkozó csoportjai robbantottak ki. A parasztfelkelések bázisát azonban nem szűkíthetjük kizárólag a jobbágyokra: a harcokban nagy számban vettek részt kisnemesek, Nyugat-Európában városi polgárok, vagy a Dózsa György által vezetett parasztháború esetében a mezővárosi árutermelő-kereskedő réteg képviselői.
Dózsa György-féle parasztfelkelés vezérének kivégzése
2 A késő középkori felkelések okai
3 Vallási és ideológiai vonatkozások
A történeti kutatás megkülönbözteti a többségében rurális népesség által lakott, mezőgazdaság által dominált középkori-kora újkori Európa jobbágyfelkeléseit az iparosodás és polgárosodás korának parasztmozgalmaitól. Társadalomtörténeti és jogi szempontból indokoltnak tűnik a francia forradalom előtti és utáni parasztfelkelések megkülönböztetése, ezért tekintik páran az 1846-os galíciai felkelést az "európai történelem utolsó parasztfelkelésének,"[1] ugyanakkor sok történész az 1907-es román parasztháborút tekinti az utolsó ilyen konfliktusnak. A történeti irodalomban parasztfelkeléseknek nevezett késő középkori összecsapásokat a 14. századi flandriai, angliai és franciaországi lázadások nyitották, majd az 1524–1525-ben lezajló nagy német parasztháború zárta azokat.
Az elhúzódó háborúk költségeit a középkori uralkodók többnyire a jobbágyságra hárították, emellett gyakran éltek a pénzrontás eszközével. A pénzgazdálkodás jelentőségének növekedésével a nemesség is egyre több pénzben követelte meg a jobbágyok tartozását. A felkelések leggyakoribb oka a háború, éhínség és pestis lehetett. Mindez megmagyarázná, miért a 14. századi nyugat-európai válsággal egy időben került sor felkelésekre. Ugyanakkor Közép-Európa királyságai (Magyar-, Cseh- és Lengyelország) éppen a 14. században számítottak erős és prosperáló hatalomnak, a válságjelenségek itt a következő évszázadban jelentkeztek.
Magyarország a 16. század elején rendkívül rossz gazdasági helyzetben volt. 1508-ban és 1510-ben éhínség pusztított, 1511-ben pestisjárvány is kitört. „Bizonyos jelek arra utalnak, hogy az 1510-es évek elején – előttünk ismeretlen okból – a jobbágyság helyzetében valami kedvezőtlen, talán tragikus fordulat történt. Mibenlétét a szakirodalomnak még nem sikerült felderítenie.”[2]
Vallási és ideológiai vonatkozásokSzerkesztés
A középkori parasztfelkeléseknek a vagyoni egyenlőséget és a társadalmi intézmények feleslegességét hirdető eretnekmozgalmakkal és világvége-várásokkal való kapcsolatát mára igazolta a kutatás. Szűcs Jenő tanulmányaiban az 1514-es konfliktusok vallásos hátterét emelte ki. Szerinte a parasztháború ideológiájának egyik gyökere az a társadalombírálat lehetett, amelyet a ferences prédikátorok, közülük is elsősorban az obszerváns ferencesek fejtettek ki. A fenti eszmeiség Temesvári Pelbárt és Laskai Osvát prédikációminta-gyűjteményeiben is megfogható.[3]
Az erdélyi püspök által egyben követelt egyházi tized ellen 1437 nyara és 1437 decembere között.
A Bakócz Tamás által szervezett török elleni keresztes hadjáratból kinőtt felkelés 1514 április és július között.
Egy nagyszabású felkelés volt 1572–1573-ban Horvátország és Szlavónia területén.
a Mária Terézia alatti kegyetlen jobbágyterhek miatt
Vasile Ursu Nicola (Horea),
1358-ban a francia jacquerie
1381-ben Wat Tyler felkelése Angliában
1606–1607-es Ivan Bolotnyikov parasztfelkelése Oroszországban
1773-as Pugacsov-felkelés az Orosz Birodalomban
1846-os felkelés Galíciában, a Habsburg Birodalomban
1920-as Antonov-féle parasztfelkelés Szovjet-Oroszországban, Tambovban
↑ Galíciai felkelés (angol nyelven)
↑ Kulcsár Péter: A Jagelló-kor. Budapest, Gondolat Kiadó, 1981. 125. o.
↑ Szűcs Jenő: A ferences obszervencia és az 1514. évi parasztháború. (Egy kódex tanúsága). In: Levéltári Közlemények. 1972. 213-263. o.
Bokor József (szerk.). Parasztháboruk, A Pallas nagy lexikona. Arcanum: FolioNET (1893–1897, 1998.). ISBN 963 85923 2 X. Hozzáférés ideje: 2017. január 17.
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Parasztfelkelés&oldid=24039778”
A lap szerkesztési előzményeinek megtekintése.
A lap utolsó módosítása: 2021. július 17., 11:28
A lap szövege CC BY-SA 3.0 alatt érhető el, ha nincs külön jelölve.