hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fi hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu sk sv hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en ar az ru bg bn ca hbs_lat vi da de el es et eu fa fi fr fy de lt he hy id it ja kk ko lt lv ms my nl fr pl pt ro ru hbs_lat si en sk sl hbs_lat sv ta th tr fy vi zh zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2022. március 9.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
Ez a szócikk a lövegről szól. Hasonló címmel lásd még: Mozsár (egyértelműsítő lap).
Rhodosz szigetén található, a keresztes lovagok várában 1480-1500 körül felállított mozsár és 260 kg tömegű lövedéke
A szárazföldi tüzérségi eszközök lövedék-röppályái: 1. páncéltörő ágyú; 2. légvédelmi ágyú; 3. mozsár, aknavető; 4. tarack; 5. tábori ágyú
A mozsár (korabeli nevén bombarda, vagy bombázó) olyan rövid csövű tűzfegyver, amely nagy csőemelkedéssel (felső szögcsoporttal),[1] meredek lövedékröppályán tüzel, kis hatótávolságra, nagy rombolóerejű lövedékkel. A három alapvető lövegtípus egyike (ágyú, tarack, mozsár). Nevét valószínűleg alakja és töltővesszője miatt a fűszertörő mozsár után kaphatta. A 19. század végétől az aknavető kiszorította a harcterekről, könnyebb szerkezete, kis tömegű, de hatásos lövedékei miatt praktikusabb volt elődjénél. A 19-20. századfordulón és után készítettek nagy lőtávolságú, hosszabb csövű igen nagy űrméretű mozsarakat is, amelyek így részlegesen az ágyúk szerepét is átvehették, innen a mozsárágyú nevük. Ezek a lövegek rendszerint csak vasúton voltak mozgathatóak, a vasúti lövegek családjába tartoznak. Mozsarakat alkalmaztak lánctalpas alvázakon is (pl. Brummbär, Sturmtiger), azonban a második világháború végével befejeződött pályafutásuk. Helyüket a különféle űrméretű könnyű-, közepes és nehézaknavetők vették át.
A Pallas nagy lexikona kézi mozsár címszó alatt (10. kötet) említ egy kis méretű és űrméretű, egy ember által mozgatható, vár- és vívóárokharcra alkalmas mozsarat, amely gyakorlatilag az aknavető elődjének tekinthető. Említ még kőmozsár címszó alatt „nagyöblű” mozsarat, „melyből 40-60 cm. átmérőjű kőgolyókat hajítottak az ostromlott várakba”. Ezt a Pallas szerint a 18. század elejéig alkalmazták. Lövedéke élőerő elleni bevetéskor két félgömb alakúra font kosár, melyben köveket helyeztek el, majd a két kosarat összekötötték gőmbszerűvé, és kilőtték.
19. századi mozsár Akkra várában
Egy haditengerészeti mozsár Nantes-ban
Port Arthur erődjét támadó japán 28 cm-es mozsarak
A mozsár, és általában a lövegkategóriák egységes kialakítását I. Miksa német-római császár vezette be,[2] azonban az Európában elsőként alkalmazott ágyúk egy része is – a korabeli festményeken ábrázoltak alapján – mozsaraknak tekinthetőek. Neve (oroszul MopTиpa (mortyira), angolul mortar, franciául mortier, németül Mörser) valószínűleg német vagy angol eredetű lehet.
Csöveik rövid mivolta a korabeli fémmegmunkálási eljárások hiányosságaira vezethető vissza. Kellően hatásos, nagy rombolóerejű lövedéket azonban csak nagy átmérőben tudtak készíteni. Ezeket a nagy átmérőjű és tömegű lövedékeket jelentős mennyiségű lőporral tudták a célba juttatni, amihez igaz rövid, de nagy falvastagságú cső volt szükséges. Éppen emiatt a mozsarakat nagy méret és tömeg jellemezte, mozgatásuk, szállításuk rendkívül nehézkes volt. Legegyszerűbb változataik fémből, leggyakrabban öntöttvasból készült, formájuk pedig a hasonló nevű konyhai eszközre emlékeztetett, amiről a nevüket is kapták. Legfőbb előnyük az ágyúkhoz képest abban állt, hogy a lövedék alacsony kezdősebessége és a cső nagy állásszöge lehetővé tette a fedett, (várfalakkal) védett célok támadását. Továbbá a nagy átmérőjű lövedékekben, a „bombákban” elférhetett a robbanóanyag is. Az ágyúk ezzel szemben az 1830-as évekig csak tömör vas lövedéket használhattak, amíg a gránátok megfelelően biztonságos változatait el nem készítették.
Magyarországon már I. (Nagy) Lajos is alkalmazta, 1378-ban Padovában a San Lorenzo templom tornyából magyar bombardákkal lőtték a várost.[2] Korabeli nevét (bombarda, bombázó) a bombának nevezett robbanó lövedéke miatt kapta. Nehéz szerkezete miatt azonban csak telepített formában tudták alkalmazni, rendszerint várakban, erődökben, vagy fogatolva (ló-, szarvasmarha vontatással), erős gyalogsági védelem mellett várostromokban is bevetették (pl. a törökök). A 19. századra az ágyúk fejlődésével (könnyebb szerkezet, nagy lőtáv) szerepe háttérbe szorult.
A szállítható mozsár egyik korai változatát Menno van Coehoorn báró készítette el 1673-ban,[3] amelynek tömege kb. 180 font (kb. 80 kilogramm) volt. Ezeket az eszközöket az amerikai polgárháború során mind az északiak, mint a déliek alkalmazták. A 20. század eleji orosz-japán háború során Leonyid Nyikolajevics Gobjato és Port Arthur védője, Roman Iszidorovics Kondratyenko tábornok tervezték meg az első mozsarakat, amelyeket hajófedélzetre rögzítettek és velük 45° alatt, azaz alsó szögcsoporttal tüzelhettek. Az angol Sir Wilfred Stokes tervezte meg 1915-ben az első modern aknavetőt, amelyet már egy fő is képes volt mozgatni. A német hadsereg szintén kifejlesztett számos, 7,58 cm és 25 cm közötti űrméretű aknavetőt, illetve a gyalogság tűzerejének nüvelésére a puskagránátokat.
A 19. és 20. század során számos igen nehéz, nagy űrméretű és esetenként helyhez kötött mozsárágyút fejlesztettek ki,[4] amelyeket városok, erődítmények ostroma során vetettek be (ilyen volt például az M1894 210 mm-es belga mozsár is). Az ostrommozsarak némelyikénél az 1 métert is megközelítette a cső belső átmérője.
A francia „Mortier monstre”, amelyet Henri-Joseph Paixhans tervezett és 1832-ben Antwerpen ostrománál vetettek be
A Mallet-mozsár 36 hüvelykes csövéből 500 kg-os lövedéket lőtt ki
A New York Times 1862. február 10-i beszámolója szerint[5] már 1809-ben Cádiz ostroma során kísérletet tettek a franciák a mozsarak méretének jelentős megnövelésére. A támadók két 13 hüvelykes (kb. 330 mm-es) mozsárból lőtték ki közel 20 kilós lövedékeiket, amelyek még tömörek voltak.
A valaha gyártott legnagyobb mozsarak közé tartozott a francia Mortier monstre („mozsármonstrum”), amelyet Henri-Joseph Paixhans hadmérnök tervezett 1832-ben. Bevetve a belga szabadságharcban történt, Antwerpen városának ostromában. A leírás alapján a mozsár tömege közel 7000 kg volt, a talapzat további 8000 kg tömegű. A mozsár 500 kg-os lövedékeket lőtt ki 24 hüvelyk (60,96 cm) űrméretű csövéből és leginkább a gránátok megbízhatatlanságáról és az újratöltés nehézkességéről vált híressé.
Nagy-Britanniában a londoni Woolwich Arsenal-ban fejlesztették ki 1857-ben[6] a Mallet-mozsarat, amelynek 36 hüvelyk (91,44 cm) űrméretű csöve öntöttvas gyűrűkből készült, amelyeket a cső hosszában elhelyezett vasrudakhoz rögzítettek, a gránát tömege megközelítette az 1500 kg-ot. A mozsarat a krími háborúhoz fejlesztették ki, és Szevasztopol ostrománál tervezték bevetni, de a háború befejeződött a gyártás megkezdése előtt.
Az első világháborús tüzérség legnagyobb lövegei tarackok és mozsarak voltak, mint például az angol 457 mm-es (18") vasúti óriásmozsár, valamint a francia 370 mm és 400 mm-es vasúti mozsarak.
Az Osztrák–Magyar Monarchia hadseregében a szárazföldi tüzérségénél alkalmaztak 305 és 420 mm-es mozsarakat. A 305 mm űrméretű mozsár a cseh Skoda-művekben készült, a mozsár csőhossza 3,66 m volt, 380 kg tömegű gránáthoz 15,64 kg lőportöltetet használtak, a kezdősebesség 380 m/s, a lőtávolság pedig 11 km volt.
Az óriáslövegek legismertebb típusa a császári német hadsereg részére a Krupp-művek kifejlesztette a 420 mm-es mozsár. Előde az 1897-ben kifejlesztett 305 mm-es Berta partvédő mozsár, majd az 1910-ben kifejlesztett tábori tüzérségi változata, a 305 mm űrméretű Beta-Gerät (béta-eszköz). A német hadsereg azonban ezeknél – és az egyéb lövegeknél – is nagyobb tűzhatású fegyvert igényelt, ezért a kalibert 420 mm-re növelték. A „Kövér Berta” néven ismert lövegből (Dicke Bertha) összesen tíz példány készült, ezek 110 kg robbanóanyaggal töltött 930 kg-os lövedéket lőttek ki, 14 km legnagyobb lőtávolságra. Egy lövés 1914-ben kb. 3000 birodalmi márkába került: ebből 1500 márka volt a lövedék ára, 1000 márkát számoltak a csőelhasználódásra és 500 márkát az egyéb lövegrészek amortizációjára.
A német hadsereg 420 mm-es mozsara, a „Kövér Berta”
Az Osztrák–Magyar Monarchia hadseregében rendszeresített 305 mm-es mozsár
Az első világháborúra jellemző lövészárokharcok során a mozsarak jelentős szerephez jutottak, mert igen hasznosnak bizonyultak a lövészárkok elleni tüzérségi támadások során: a lövedék pályájának íve miatt sokkal könnyebben tudott behatolni a lövészárokba, mint az ágyúkból kilőtt gránátok.
A második világháborúban már a felszerelés és a fegyverzet kialakításában is a mozgékonyság volt a fő szempont, ezért a hangsúly nem a fegyveróriások kifejlesztésén volt. Így például a francia tüzérség legnagyobb lövege a 240 mm-es körtüzelő ágyú volt, a szovjet tábori tüzérségnél 203 mm-es tarackágyú, illetve 240 mm-es aknavető volt a legnagyobb űrméretű fegyver. Az angolok a Little David nehéz aknavetőt fejlesztették ki a háború előtt, de a 3 láb (915 mm) űrméretű és 42 tonna tömegű fegyver nem vált be, mivel nehezen tudták mozgatni.
A német tüzérség legnagyobb lövegei közé tartozott a Karl, illetve Thor nevű, egyes források szerint 600 mm-es, mások szerint pedig 615 és 540 mm űrméretű nehéz mozsár. A Thor fejlesztését a Rheinmetall-Borsig cég kezdte el 1935-36-ban és a fejlesztés ideje alatt a célkitűzések többször változtak. 1937-ben még 500 mm-es kaliber, 2000 kg-os lövedék tömeg, 243 m/s értékű kezdősebesség, 4 km-es lőtávolság és 55°-75° közötti emelkedési szög szerepelt a fejlesztési célkitűzések között. Az óriásmozsár teljes tömege végül 124 tonna lett, mintegy 5 m hosszúságú csővel. A 2,5 m hosszú és 264 kg tömegű betongránátot 220 m/s kezdősebességgel 6800 m maximális lőtávolságra tudta eljuttatni. A csövet száz lövés leadására tervezték, de a háború alatt legfeljebb 60 lövést adott le, különböző célokra.[7]
A mozsárágyú, illetve az aknavető nagy előnye, hogy a löveghez közeli célpontokra is képes tüzelni a lövedék ballisztikus röppályája miatt. Szintén csak a mozsár és az aknavető képes arra, hogy a lövegnél magasabban fekvő célpontokat támadjon. A hagyományos tüzérségi eszközök például nem képesek egy viszonylag közel (1 km-en belül) és 30 m-rel magasabban fekvő várost támadni. A mozsár használatának egyik „jó” példája a brüsszeli főtér (Grand-Place) lerombolása: 1695. augusztus 14-én egy francia sereg mozsaraiból mintegy 1200 gyújtóbombát lőtt ki a városközpontra, aminek következtében teljesen kiégett a városháza épülete és a környező házak.
↑ Az alsó-felső szögcsoportot elválasztó szög a 45°.
↑ a b Lásd Tábori tüzérség típuskönyv 18. oldalát.
↑ Ld. Menno van Coehoorn. [2009. szeptember 2-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2009. május 26.)
↑ Lásd a Haditechnika Óriáslövegek és alkalmazásuk cikkét.
↑ NYT archivuma[halott link]
↑ Greenwich honlapja. [2006. március 7-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2009. május 26.)
↑ Korabeli tudósítás a világ legnagyobb mozsaráról
A Wikimédia Commons tartalmaz Mozsár (löveg) témájú médiaállományokat.
Kováts Zoltán, Lugosi József, Nagy István, Sárhidai Gyula: Tábori tüzérség: típuskönyv. Zrínyi Katonai Kiadó, Budapest, 1988
Hadtudományi lexikon II. (M–Zs). Főszerk. Szabó József. Budapest: Magyar Hadtudományi Társaság. 1995. 830–833. o. ISBN 963-04-5226-X
Óriáslövegek és alkalmazásuk Archiválva 2021. október 3-i dátummal a Wayback Machine-ben
Az amerikai polgárháborús tüzérség enciklopédiája az alkalmazott mozsarakról
Mozsarak és aknavetők az I. világháború harcaiban
Hadtudományi portál • összefoglaló, színes tartalomajánló lap
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Mozsár_(löveg)&oldid=24750557”
Minden szócikk halott külső hivatkozásokkal
Szócikkek halott külső hivatkozásokkal 2019 májusából
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2022. március 9., 16:15
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.