hu en en id hu hu hu hu hu hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hbs_lat lt en lt io en lt hbs_lat en lt hbs_lat lt uk lt hbs_lat en en hbs_lat en hbs_lat en hu en hu en hu en hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu en en en hu hu hu en en hu en en
A magyarországi zöldmozgalom a rendszerváltástól az ezredfordulóig - Ellensúly
Az 1980-as években rövid ideig úgy tűnhetett Európa rendszerkritikus gondolkodói számára, hogy az alternatív, pacifista, zöld gondolat az, ami konvergenciát hozhat létre Nyugat és Kelet között. Ahogy Nyugat-Európában a kapitalizmus, úgy az akkor még kommunista Keleten a tervgazdaság nem vett tudomást a környezet és az emberi közösségek védelmének szükségességéről. Ideológiai alapvetésektől függetlenül történt – Jürgen Habermas kifejezésével élve – az életvilág gyarmatosítása. A bipoláris világrend felbomlásával azonban nem következett be a zöld, alternatív, harmadik utas szintézis, ahogy hasonló kijózanodás érte 2008 után a fenntartható, szabályozott, spekulációs kockázatoktól megtisztított pénzügyi rendszer mellett ágálókat is. A rendszerváltás kimenetelétől, Kelet-Közép-Európa új globális helyzetétől függetlenül a hazai zöldmozgalom és elsősorban a bős–nagymarosi vízlépcső megépítése ellen alakult Duna Kör teret adott a politikai részvételnek és az állampárti rendszer átfogó kritikájának. Az 1980-as évek magyar zöldmozgalma igen sajátos ernyőmozgalom is volt egyben. A környezet védelme és a történelmi jelentésekkel is bíró Duna-kanyar megőrzése mellett a több évtizedes kötelezettségvállalás Csehszlovákia felé, az erőszakos iparosítás, a nem demokratikus döntéshozatal is kritizálható volt különböző ellenzéki pozíciókból.
A Kádár-rendszer ellenzékének gyors pártosodása végül háttérbe szorította a zöld ernyőmozgalmat, az 1990-es években pedig a zöld pártpolitizálást politikai szerencselovagok hiteltelenítették.[1] A zöldmozgalom és maga a környezettudatos gondolkodás azonban nem szűnt meg Magyarországon. A természetjárás, a Kádár-korszakban is létező, politikamentes állat- és növényvédelem mellett az olyan szemléletformáló kampányok is megjelentek, mint a Föld napja minden év április 22-én, amely később a Magyarországon különösen népszerű Critical Mass kerékpáros felvonulások dátuma lesz. A Critical Mass mozgalom a 2000-es évek közepén vált egyre népszerűbbé Magyarországon, elsősorban Budapesten. Ebben az időszakban teljesedett ki a magyar globalizációkritikus mozgalom is. Új, Észak- és Dél-Amerikában, illetve Nyugat-Európában ismert értelmezési keretek jelentek meg a magyar alternatív mozgalmakban.[2] A magyar globalizációkritikus mozgalomban meghatározó szerepük volt a zöldszervezeteknek és a zöld tematikának. A környezetvédelem korábbi igénye tehát a globális neoliberális elosztás kritikájával egészült ki ebben az időszakban.
Az alábbi írásban a globalizációkritikus paradigma megjelenése előtti időszakban vizsgálom a hazai zöld aktivizmust. A kutatás időkerete így az 1990–2000 közötti időszak. A dolgozatban a szakirodalom alapján röviden áttekintem a környezetvédő, illetve zöldmozgalmak örökségét a rendszerváltást megelőző időszakból, majd azok helyzetét a demokratizálódó politikai rendszerben. Végül egy tiltakozási adatbázis segítségével vizsgálom meg, mik jellemezték a környezetvédő akciókat az 1990-es években a szereplők, szövetségesek és ügyek tekintetében. Arra a kérdésre keresem a választ, mennyiben befolyásolta a rendszerváltás öröksége a zöld mozgósítást ebben az időszakban.
Zöldmozgalmak a rendszerváltás során  Magyarországon és Kelet-Közép-Európában
Kelet-Európa diktatórikus és autoriter rendszereiben a környezetvédelmi törekvések lehetőségeit a gazdaság, a termelés szerkezete és a politikai rendszer zártsága, valamint az érdekérvényesítés és egyesülés korlátai egyszerre befolyásolták. A nehézipar kiemelt státusza, az ipari termelés növelésének dogmatikus kényszere háttérbe szorította a környezetvédelmi szempontokat, a fellépő környezeti károkozások és nagyberuházások ugyanakkor életre hívták a zöldmozgalmakat. Ezek közé tartozott a bős–nagymarosi vízlépcső mellett Bulgáriában a Romániából érkező légszennyezés 1987-ben, Csehszlovákiában pedig a prágai légszennyezés, amikor is vegyi balesetek és fertőzött szemétlerakók voltak az elégedetlenségek forrásai.[3] A leglényegesebb azonban kétségkívül a csernobili katasztrófa volt, amelynek eltitkolása feszültséget szült a keleti blokk országaiban, előtérbe helyezte a környezetvédelem ügyét és erősítette az ellenzéki zöldszervezetek helyzetét.[4]
Az egyre nyilvánvalóbb környezeti károk és kockázatok a környezetvédelem addigi szervezeti struktúráját is átalakították. A kommunista centralizáltságnak megfelelően ugyanis nem léteztek autonóm környezetvédelmi szervezetek, azok a hivatalos állami és pártszervezetek körül jöttek létre. Tevékenységüket és az általuk képviselt célokat illetően is törekedett a kommunista hivatalosság kerülni azt, hogy politikai kritika forrásai lehessenek, így csekély konfliktuspotenciállal rendelkeztek. E céloknak megfeleltek a természetvédő, természetjáró szervezetek, amelyek elsősorban szabadtéri és oktatási tevékenységet láttak el, miközben bizonyos esetekben befolyásolták a közpolitikai döntéshozatalt találkozók szervezése, szakértői anyagok készítése révén, de az ellenzéki aktivitás és kritika mellőzésével. A természetvédő szervezetekben a nyilvános véleménynyilvánítás helyett éppen a természetjáró, szemétszedő tevékenységek adtak lehetőséget adott területek megóvására, továbbá tudósok a természetvédő szervezeti affiliációjukat használták fel a szakmai kritikára.[5]
A kommunista Magyarországon is kitüntetett szerep jutott a tudománynak és a tudósoknak a környezeti problémák megfogalmazásában, megtárgyalásában. A Magyar Tudományos Akadémia az ENSZ 1972-es, Stockholmban tartott környezetvédelmi tanácskozása után rendezett konferenciát a kérdésben, majd azt követően is programokat indított a téma kutatására, bizottságokban és szakértői anyagokban tárgyalta azt.[6] A tudományos, szakértői meglátások szélesebb nyilvánosság elé kerülését a fent említett természetvédő szervezetek tették lehetővé. A témát „puhasága”, a szovjet elköteleződést, a marxizmus–leninizmus ideológiai primátusát meg nem kérdőjelező jellege miatt kevésbé kockázatosnak ítélte a hatalom, ami lehetőséget teremtett a környezetvédelmi ügyek szabadabb megvitatására a természetvédő szervezetekben és az akadémiai fórumokon. A környezet védelme ráadásul a kommunista rendszerekben a jó élet részeként legitimációs funkciót látott el, továbbá a kapitalizmus kritikájára kívánták felhasználni az 1970-es évek elejétől.[7] A környezetvédelem így a nemzetközi békéhez hasonlóan a rendszer öndefiníciójához tartozott. Nem véletlen, hogy a környezetvédelem mellett a pacifizmus lett az antikommunista ellenzék mozgalmi ügye a keleti blokk országaiban. A növekvő környezeti problémák azonban kikezdték a rendszer emberségességéről szóló legitimációs tézist, és az azokkal kapcsolatos elégedetlenséget sem lehetett levezetni a hivatalossághoz, így a Hazafias Népfronthoz kapcsolódó szervezeteken keresztül.[8]
Magyarországon a bős–nagymarosi vízlépcső építése körül kialakult, kezdetben szakmai vita vált a rendszerváltás előestéjének tömegeket mobilizálni képes mozgalmává. Hasonlóan a keleti blokk többi országához, a környezetvédelem annak rendszerkonform jellege miatt Magyarországon is lehetővé tette az általánosabb politikai kritikát. A szélesebb részvételre lehetőséget kínáló mozgalom 1984 elején indult, amikor egy szakmai vitán végül nem jelent meg az állami vízügyi hivatal képviselője, így a beruházás kritikusa, Vargha János biológus egyedül tartott előadást a hallgatóságnak. A rendezvény végén többen úgy döntöttek, hogy felvilágosító és aláírásgyűjtő kampányba kezdenek.[9] Később több egyetemi klub is rendezett vitaesteket, majd 1984 közepéig tízezer aláírást gyűjtöttek a mozgalmárok. A pártállami válasz környezetvédő szervezetek alapítása volt: így jött létre 1984-ben a KISZ-en belül az Ifjúsági Környezetvédelmi Tanács, majd a Hazafias Népfront keretei között a Magyar Környezetvédelmi Egyesület.[10]
A vízlépcsőellenes tüntetéseket és szórólapozásokat 1986-ban és 1987ben még leverte a rendőrség. 1988 őszén, egy harmincezres demonstrációt követően az utolsó pártállami parlament még tárgyalta a beruházást, de végül nem függesztette fel azt. Erre csak 1989 májusában került sor, miután a mozgalom 140 ezer aláírást tudott összegyűjteni, és a szakértői identitással bíró Németh Miklós kormányfő nem kívánta kitenni magát a súlyos népszerűségvesztésnek.[11] Nem a Duna Kör volt az egyetlen környezetvédő csoportosulás, 1978-ban megalakult ugyanis a Zöld Jövő, amely a nagytétényi Metallochemia vállalat környezetszennyező gyakorlata ellen kívánt fellépni, valamint 1988-ban az aktív lobbitevékenységet végző Levegő Munkacsoport.[12] Az előzőekhez képest ugyanakkor a Duna Kör politikailag jelentősebb volt. A bős–nagymarosi vízlépcső ügye és a Duna Kör mozgalom a rendszerváltást megelőző években a környezetvédelmet a politikai napirend részévé tette,[13] azaz kilépett a természetvédelem politikamentes, rekreációs, megőrző értelmezési keretéből, ugyanakkor a téma egyben a hivatalos politikától való távolságtartást, a politikán túli állampolgári aktivitást is lehetővé tette.[14]
Környezetvédők, zöldek az átmenet utáni években
A vízlépcső ügyében a környezetvédő mozgalom a szakmai kritika révén a politikamentes természetvédelemtől eljutott a politikai fellépésig, miközben egy szűk szakmai és helyi ügyből országos kérdés és ernyőmozgalom nőtt ki. Ahogy azonban a rendszerváltás eseményei felgyorsultak, és megalakultak az első ellenzéki pártok, úgy vesztette el politikai jelentőségét a Duna Kör és a tágabb környezetvédő mozgalom. A korábban közösen fellépő zöldaktivisták különböző pártok alapítói, tagjai lettek.[15] Az 1990-es választások során még sok párt programjában előkelő helyet kapott a környezetvédelmi politika, azonban a piacgazdasági átmenetet kísérő mély szociális válság miatt a környezetvédelem kérdését már nem kísérte a korábbi kiemelt közfigyelem.[16] A posztmateriális ügyekre való érzékenységet csökkentették az életszínvonalat érintő bizonytalanságok.
A rendszerváltás további következménye, hogy az egyesülési jog törvénybe iktatásával eltűnt a jogi különbség a rendszerkonform és a rendszerellenes zöldszervezetek között.[17] Az intézményesedés előrevetítette a környezetvédelem kritikai jellegének megkopását és erősítette az aktivisták pártokba való távozása miatt megkezdődött depolitizálódást. A zöldszervezetek megmaradt személyi bázisának többsége azonban az átmenetet követően nem ment át az állami szférába, hanem civil szervezetekben, NGO-kban folytatta környezetvédelmi tevékenységét.[18] A politikai jelentőségét elvesztő Duna Kör és a tagságon alapuló, a rendszerváltást megelőzően alapított Magyar Madártani és Természetvédelmi Egyesület, továbbá a szintén korábbi alapítású, helyi fókuszú csoportok (Reflex, Zöld Jövő) mellett megjelentek a nemzetközi zöldek helyi fiókszervezetei (WWF Magyarország), valamint a határozott közpolitikai fókusszal és professzionális stábbal dolgozó NGO-k, mint a Hulladék Munkaszövetség (HUMUSZ), az Energia Klub, a Levegő Munkacsoport és a Magyar Természetvédők Szövetsége.[19]
A zöldmozgalom intézményesedéséhez és NGO-izálódásához hozzájárult a nyugat-európai, illetve észak-amerikai szervezeti és működési kultúra átvétele. Ebben a folyamatban meghatározó volt az olyan donorszervezetek szerepe, mint a Soros Alapítvány vagy a több nyugati kormány által támogatott, Magyarországon is irodát nyitó Regionális Környezetvédelmi Központ (Regional Environmental Center for Central and Eastern Europe). Az intézményesedés során jelentős volt továbbá a különböző típusú helyi zöldszervezeteket összefogó német korporatív modell is. A külföldi donoroktól érkező támogatás a zöldszervezetek stratégiáját is befolyásolta. A tevékenységük ellátásához szükséges források biztosítása miatt lényegesebbnek bizonyult a külső, külföldi orientáció. Az új, olcsóbb kommunikációt lehetővé tevő digitális eszközök is segítették ezt a folyamatot, amelynek eredményeképpen a magyar zöld NGO-k, civil szervezetek bekapcsolódtak a globális civil társadalomba.[20] A külföldi támogatás ellenére a környezetvédő civil szervezeteket továbbra is érintették finanszírozási problémák, a megfelelő munkaerő hiánya, és korlátozott volt bevonásuk a szakpolitikai döntéshozatalba.[21]
Az NGO-tevékenység mellett ugyanakkor egyes csoportok nem intézményesített eszközöket is használtak, továbbá a fogyasztói társadalmat, a kapitalizmust kritizáló üzenetet fogalmaztak meg. A HUMUSZ és a Levegő Munkacsoport mellett ide tartoztak az olyan diákszervezetek, mint a Szalamandra Egyesület, a BME Egyetemi Zöld Kör és az ELTE Klub.[22] A radikálisabb zöldmozgalmi fellépés célpontjai a fogyasztói életmódot propagáló multinacionális cégek lettek, mint a McDonald’s és a Coca-Cola. A HUMUSZ a McDonald’s környezetszennyező csomagolási és áruszállítási gyakorlata ellen tiltakozott utcai performanszokkal, míg a Levegő Munkacsoport a Coca-Cola azon tervét kritizálta, hogy a cég karácsonyi ajándékként díszítse fel a Lánchidat.[23]
A rendszerváltás és az átmenet korai éveinek hatása a magyar zöldmozgalomra több területen, néha ellentmondásosan mutatkozik meg. A magyar zöldmozgalom kezdeményezői szakemberek, tudósok és gyakran államigazgatási alkalmazottak voltak, akik hozzáfértek a környezeti ártalmakról szóló információkhoz és megosztották azokat a korlátozott nyilvánosságban. A második gazdaságban végzett tevékenység nyomán felhalmozott többletjövedelem sem eredményezett posztmaterialista szemléletváltást.[24] A zöldmozgalom társadalmi bázisa tehát egy szűkebb, értelmiségi réteg volt. Az értelmiségi bázis számára a zöldpolitika harmadik utassága is vonzó alternatívának tűnt, mind a nyugati kapitalista, mind a keleti kommunista modellhez képest, valamint az egyén és a politikai rendszer közötti viszony új alapokra helyezésének igénye miatt.[25]
Mindemellett a környezetvédelem nem önmagában generált politikai konfliktust a posztmateriális tudatosság hiányában. A magyar és más kelet-közép-európai zöldaktivisták a környezetvédelmi problémákat általánosabb politikai ügyekhez kapcsolták.[26] Ezzel a környezetvédelmi mozgósításhoz szükséges társadalmi bázist is bővíteni lehetett, ugyanakkor a zöldpolitika függővé vált más politikai témáktól, konfliktusoktól.    A kelet-közép-európai zöldek kevésbé voltak képesek széles társadalmi támogatottságot szervezni olyan témáknak, mint az állatvédelem, az ózonlyuk problémája vagy a klímaváltozás, ellentétben az emberi egészséget közvetlenül érintő ügyekkel.[27] Ennek következménye, hogy a magyar zöldmozgalom esetében kiemeltek az egy-egy településhez, földrajzi helyszínhez kötődő, hirtelen környezetszennyezést vagy a lakóhely megváltozását eredményező ügyek: 1974-ben a Duna olajszennyezése Dunaújvárosnál, 1978-ban a Metellochemia által okozott ólomszennyezés Nagytétényben, 1980-ban a Chinoin ivóvízszennyezése Vácon, a bős–nagymarosi vízlépcső az 1980-as évektől, 1984-ben az ajkai hőerőmű légszennyezése.[28]
Környezetvédő tiltakozó események  az ezredfordulóig
Az alábbi részben a rendszerváltástól az ezredfordulóig tartó időszak környezetvédő tiltakozó eseményeit vizsgálom meg a fenti megállapítások tükrében. A kérdés tehát az, hogy a rendszerváltás és a korai átmenet évei mennyiben határozták meg a későbbiekben a magyar zöld aktivizmust, azaz milyen mértékben fedezhető fel annak értelmiségi jellege, a harmadik utasság, a zöldpolitikán kívüli témáktól való függőség, a lokalitás és az intézményesedés, NGO-izálódás. A tiltakozó események tartalomelemzésen alapuló vizsgálata (protest event analysis) a mozgalomkutatás bevett módszere.[29] Az elemzés során a tiltakozó események adatbázisát egy tüntetési archívum adja, amely lehet rendőrségi adatbázis, aktivisták archívuma vagy a sajtó beszámolói. Esetünkben az adatbázis alapja az MTI archívuma, alapegysége pedig a tiltakozásról beszámoló cikk, amelyben többek között a téma, a szervezők köre, a résztvevők száma, a helyszín és az esemény erőszakossága lett regisztrálva.[30]
Az adatbázisban az első szabad választások és 2001 között 120 tiltakozó esemény szerepel. Évenkénti bontásban nem egyenletes a tüntetések gyakorisága (1. ábra). 1990-ben a Föld napjára szervezett környezetvédelmi tüntetések, 1991–1992-ben a bős–nagymarosi vízlépcső elleni tüntetések, majd 2000-ben a tiszai ciánszennyezés miatti tiltakozások növelték a vizsgált esetek számát. A korszakban ezek voltak a legjelentősebb tiltakozási kampányok. A tiltakozásokon meghatározó volt a környezetvédő szervezetek jelenléte (2. ábra). Politikai pártok elsősorban az 1990-es évek elején vettek részt a tiltakozó eseményeken; a korszakban a legzöldebb párt az MDF volt, amely – más pártokhoz hasonlóan – részt vett a bős–nagymarosi vízlépcső ellen és a tiszai ciánszennyezés miatt szervezett tüntetéseken, továbbá jelen volt a környezetterhelő beruházások miatt létrejött demonstrációkon is. A pártokon kívül öt nagyobb szervezettípus különböztethető meg. Az egész országra kiterjedő tevékenységet végző, szakpolitikai specializáltsággal bíró civil szervezetek (NGO-k), a természet- és állatvédő, természetjáró szervezetek, a kerékpáros szervezetek, a helyi fókusszal bíró szervezetek, valamint az elsősorban politikai szervezetek, csoportok.
A 120 eseményből 48-on vettek részt környezetvédő szervezetek és 19-en politikai pártok. A tárgyalt időszakban a legaktívabb szervezet a Levegő Munkacsoport volt, amely 14 alkalommal vett részt tüntetésen. A vizsgált események közül 42 alkalommal nem vett részt az eseményen beazonosítható szervezet. A leggyakoribb tiltakozási forma a demonstráció volt, amelyhez 19 alkalommal kapcsolódott petíció is. Közvetlen, direkt akcióra hét alkalommal került sor.
A helyi környezetvédők, lokálpatrióta szervezetek száma összesen 12. A környezetvédelem lokális jellegét mutatja továbbá, hogy helyi intézményesített szervezet által nem képviselt lakosok húsz alkalommal vettek részt a tüntetéseken. A tiltakozások helyszíneinek vizsgálata a főváros dominanciáját mutatja, azonban ez nem kizárólagos, a tüntetések többsége nem Budapesten szerveződött (3. ábra). Az MTI archívumában nem minden esetben volt említés a résztvevők számára vonatkozóan; a tiltakozási adatbázis szerint csupán öt esetben vettek részt ezer főnél többen az adott tüntetésen. A legtöbb támogatót a bős–nagymarosi vízlépcső elleni tüntetések mozgósították.
A 120 tiltakozó eseményen 91 esetben egyetlen szervezet, csoport vett részt, a többi 29 tüntetés azonban többszereplős volt. Az együtt tüntető szervezetek kapcsolathálója azt mutatja, hogy a szlovákiai magyar szervezetek szövetségi hálója, valamint hat kettő- és egy háromszereplős együttműködés mellett létezik egy kiterjedtebb hálózat, amelynek központi szereplője a Levegő Munkacsoport (4. ábra). Ez a szervezet már az 1990-es évek elején részt vett a politikai pártok, illetve politikai szervezetek által is támogatott környezetvédelmi megmozdulásokon, továbbá kapcsolódott a kerékpáros-szervezetekhez, a természetvédőkhöz és helyi környezetvédő kezdeményezésekhez. A Levegő Munkacsoporton kívül a politikai pártok és a BME Egyetemi Zöld Kör központi szereplője a tiltakozási hálózatnak. Az MDF több olyan szervezetet is bekapcsolt a hálózatba, amelyek a bős– nagymarosi vízlépcső ellen tüntettek a vizsgált időszakban.
Magyarországon és a keleti blokk több országában is a környezetvédelem ügyét felvállalta a pártállami rendszer, így annak számonkérésén keresztül lehetőség nyílt a rendszerrel szembeni általános kritika kifejezésére. A természetvédő, természetjáró szervezetek voltak a keleti zöldmozgalom alapjai, s csak később jelentek meg a politikusabb környezetvédő mozgalmak. Magyarországon a bős–nagymarosi vízlépcső ellen szerveződő Duna Kör kínált részvételi lehetőséget a rendszer ellenzékének. A rendszerváltás során több környezetvédő aktivista közéleti tevékenységét az újonnan megalakult politikai pártokban folytatta. A rendszerváltást követő gazdasági válság, a szociális krízis miatt azonban már kevesebb közfigyelmet kapott a környezet kérdése. A környezetvédelem további depolitizálódásának oka a mozgalom intézményesedése volt, ugyanakkor az 1990-es években is jelentkeztek rendszerkritikus környezetvédő csoportok, amelyek a fogyasztói társadalom, a túlfogyasztás ellen léptek fel. A rendszerváltás és az átmenet időszakának öröksége a magyar környezetvédő mozgalomra nézve annak kapcsolódása a harmadik utas törekvésekhez, a függőség a környezetvédelemhez szorosan nem kapcsolódó politikai témáktól, a lokalitás és az intézményesedés.
Az 1990 és 2001 közötti 120 tiltakozó esemény vizsgálata elsősorban azt mutatta, hogy a tüntetéseken meghatározó a bejegyzett szervezetek részvétele. A legaktívabb és az egész mozgalmi szektort összekapcsoló ilyen szervezet a szakpolitikai ajánlásokat is tevő Levegő Munkacsoport volt. A korszakban továbbra is voltak tiltakozások a bős–nagymarosi vízlépcső ügyében, amelyekben politikai pártként az MDF is részt vett. A pártok közül az MDF volt a „legzöldebb” párt, aminek oka minden valószínűség szerint a korábbi kötődés a Duna-mozgalomhoz. Rajtuk kívül a Magyarországi Zöld Párt, a Fidesz, az SZDSZ és egy-egy alkalommal az MSZP, a Munkáspárt és a Zöld Alternatíva Párt is részt vett környezetvédő tüntetéseken. A környezetvédelem azonban nem esett a politika fogságába az 1990-es években, önálló ügyként jelent meg, ugyanakkor nem is mozgatott meg nagy tömegeket. Igen jellemző a lokalitás, a helyi környezetszennyezésekre adott reakció.
Ondrej Císař a szervezetek közötti tranzakció – azaz mozgalmi szervezetek között az erőforrások megosztása –, a személyi átfedés és kooperáció, valamint a mobilizációs kapacitás alapján a részvételi aktivizmust,  a tranzakciós aktivizmust, az epizodikus tömeges mozgósítást és a radikális aktivizmust, illetve a civil önszerveződést különbözteti meg mint a jellemző típusokat Kelet-Közép-Európában (1. táblázat).[31]  A rendszerváltástól az ezredfordulóig tartó időszakban a magyar környezetvédő mozgalomra ezek közül a helyi civil önszerveződés és az elsősorban NGO-k által végzett tranzakciós aktivizmus volt jellemző.
[1] Ehhez lásd Rablópártok – a Partizán kamupártokról szóló dokumentumfilmjének I., II., III. része, 2019,  https://partizan.merce.hu/tag/kamupartok.
[2] MIKECZ Dániel, A globalizációkrtitikus mozgalom Magyarországon, L’Harmattan, Budapest, 2018.
[3] CARMIN, Joann, FAGAN, Adam, Environmental Mobilisation and Organisations in Post-Socialist Europe and the Former Soviet Union, Environmental Politics, 2010/5., 694.
[4] I. m., 693.
[5] I. m., 692.
[6] BERG, Marni M., Environmental Protection and the Hungarian Transition, The Social Science Journal, 1999/2., 233.
[7] I. m., 234.
[9] FLEISCHER Tamás, Jaws on the Danube: Water Management, Regime Change and the Movement Against the Middle Danube Hydroelectric Dam, International Journal of Urban and Regional Research, 1993/3., 433.
[10]  I. m., 434.
[11] I. m., 436–436.
[12]   HAJBA Éva, The Rise and Fall of the Hungarian Greens, Journal of Communist Studies and Transition Politics, 1994/3., 182.
[13] BERG, I. m., 240.
[14]   HAJBA , I. m., 184.
[15] I. m., 185–186.
[16] I. m., 188.
[17] BERG, I. m., 241.
[18] I. m., 242.
[19]   ROSE-ACKERMAN, Susan, The Voluntary Sector And Public Participation: The Case Of Hungary, Annals of  Public and Cooperative Economics, 2008/3–4., 613.
[20] KERÉNYI Szabina, szaBó Máté, Transnational Influences on Patterns of Mobilisation within Environmental Movements in Hungary, Environmental Politics, 2006/5., 112.
[21]  ROSE-ACKERMAN, I. m., 613.
[22]  HARPER, Krista, Citizens or Consumers? Environmentalism and the Public Sphere in Postsocialist Hungary, Radical History Review, 1999. tavasz, 100.
[23]  I. m., 102–104.
[24]  SZIRMAI Viktória, The Structural Mechanisms of the Organization of Ecological–Social Movements in Hungary = Environment and Democratic Transition, szerk. vári Anna, TamáS Pál, Springer, Dordrecht, 1993, 148–149.
[25]  HAJBA , I. m., 183.
[26] BOTCHEVA, Liliana, Focus and Effectiveness of Environmental Activism in Eastern Europe: A Comparative Study of Environmental Movements in Bulgaria, Hungary, Slovakia, and Romania, The Journal of Environment & Development, 1996/3., 295.
[27] Uo.SZIRMAI [28]  Szirmai, I. m., 150.
[29] HUTTER, Swen, Protest Event Analysis and Its Offspring = Methodological Practices in Social Movement Research, szerk. DELLA POTRA, Donatella, Oxford UP, Oxford, 2014, 335.
[30] A tanulmányban használt adatbázis a cseh Masaryk Egyetem Collective Action and Protest in East-Central Europe című kutatási projektjének keretében készült.
[31]  CÍSAŘ, Ondřej, Social Movements after Communism = The Routledge Handbook of East European Politics, szerk. FAGAN, Adam, KOPECKÝ, Petr, Routledge, London, 2017, 187.
Fotó: Szalai Szabolcs, Jövő TV
Previous Post: A hatodik koporsó – Mennyit javult a magyar fiatalok helyzete a rendszerváltás óta?
Következő bejegyzés: Megjelent az Ellensúly legújabb száma
Szeretné kézhez kapni a folyóiratot?
Nem is a társadalmat,hanem a politikát kellene érzékenyíteni
Lehet-e zöld a rezsicsökkentés?
Orbán Viktor, „az átmenet két zavaros évtizedének” kezdeményezője, főhőse és forradalmi megdöntője
Gondolatok a hazai zöldpolitikai narratívakísérletekről
1068 Budapest, Felsőerdősor utca 12–14.
Copyright © Minden jog fenntartva
A weboldalon cookiekat használunk, hogy a legjobb felhasználói élményt nyújthassuk
This website uses cookies to improve your experience while you navigate through the website. Out of these, the cookies that are categorized as necessary are stored on your browser as they are essential for the working of basic functionalities of the website. We also use third-party cookies that help us analyze and understand how you use this website. These cookies will be stored in your browser only with your consent. You also have the option to opt-out of these cookies. But opting out of some of these cookies may affect your browsing experience.
A weboldal rendszerének működéséhez szükség van különböző beépülő modulokra és megoldásokra. Ezekhez tartozó sütiazonosítók találhatók itt.
Ahhoz, hogy hatékonyabban és személyreszabottabban tudjunk marketingezni, szükségünk van a Facebook pixel indítására. Ezt lehet jóváhagyni itt.