fr fr hu hu hu hu hu fr hu hu hu hu fr hu fr hu hu hu hu en hu fr hu hu hu hu hu hu fr fr hu fr hu fr es fr fr hu hu hu es en fr hu en hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr ru de sl en ru en en en sk hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en nl ar arz en ru bg bn br ca hbs_lat da de el eo es et eu fa fi nn fr de lt he hi it hy id es it ja sv ka uz ko ku it lb lt lv nl nb fr pl pt ro ru jbo en hbs_lat en sk sl hbs_lat sv th tr ug fy fr vi pl zh zh fr zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2022. október 2.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
2014. április 2. – 2017. május 10.
1992. április 2. – 1993. március 29.
1953. szeptember 22. (69 éves)
Párizsi Politikai Tanulmányok Intézete
A Wikimédia Commons tartalmaz Ségolène Royal témájú médiaállományokat.
Marie-Ségolène Royal (  Ségolène Royal, IPA: [sego'lɛn ʁwaj'al]), (Szenegál, Dakar, 1953. szeptember 22.) francia baloldali politikus.
A francia nemzetgyűlés képviselője, a francia szocialista párt prominens tagja. 2006. november 16-án a Szocialista Párt őt választotta jelöltjének a 2007-es franciaországi köztársaságielnök-választásra. A Harmadik Út, illetve a törvény és rend politikái tisztelőjeként, a kormányzati decentralizáció és a részvételi demokrácia hirdetőjeként ismert. A 2014. márciusi helyhatósági választások után a környezetvédelemért, a fenntartható fejlődésért és az energiaügyekért felelős miniszterré nevezték ki Manuel Valls kormányában.
A szenegáli fővárosban született Hélène Dehaye és Jacques Royal – egy korábbi tüzértiszt, Chamagne (Vosges) város polgármesterének segédje – gyermekeként. Szüleinek kilenc év alatt nyolc gyermeke született: Marie-Odette, Marie-Nicole, Gérard, Marie-Ségolène, Antoine, Paul, Henry és Sigisbert. Apja úgy gondolkodott, hogy a lányok engedelmességre és szaporodásra születtek, nem tanulásra. Gyakran mondta: „Öt gyermekem van és három lányom.”
A fiatal Marie-Ségolène-nek meg kellett küzdenie apjával, hogy továbbtanulhasson. Meglepetésére felvették Párizs egyik elit egyetemére, a Párizsi Politikai Tanulmányok Intézetébe (röviden Po). 1971 nyarán au pair volt Dublinban, Írországban.[1] 1972-ben, 19 éves korában beperelte az apját, aki nem volt hajlandó elválni, és gyermektartást fizetni, valamint a gyermekei taníttatásához hozzájárulni is. Több éves per után nyert, de már csak valamivel azt megelőzően, hogy Jacques Royal 1981-ben tüdőrákban meghalt. Ségolène hatására nyolc gyermekéből hatan nem akarták újra látni.[2]
2006 szeptemberében testvére, Antoine Royal felfedte, hogy másik testvérük, Gérard Royal hadnagy részt vett abban a titkosszolgálati akcióban, amikor 1985. július 10-én az új-zélandi Auckland kikötőjében felrobbantották a Greenpeace hajóját, a Rainbow Warriort, megölve Fernando Pereira fotóst.[3] Részvétele korábban is ismert volt a hatóságok előtt, de az új-zélandi kormány nem kérte kiadatását, mivel lezárták az ügyet és nem nyitották meg újra.[4]
Unokatestvére, Anne-Christine Royal a szélsőjobboldali Front National ("Nemzeti Front") jelöltje volt egy helyi választáson Limoges-ban.[5]
Ségolène Royal elvégezte az elit École nationale d'administration (ENA) közigazgatási főiskolát, mint a francia politikai elit jórésze. Egy osztályba járt Dominique de Villepin miniszterelnökkel.[6]
Az 1970-es évek végétől 2007-ig François Hollande, a Szocialista Párt vezető politikusának az élettársa volt, akit az ENÁ-n ismert meg. Négy gyermekük van: Thomas (született 1984-ben), Clémence (1985), Julien (1987) és Flora (1993). Nem házasodtak össze, kötelékük a francia PACS jogintézmény volt (pacte civil de solidarité, "polgári szolidaritási egyezség), amely nemtől függetlenül ismeri el hivatalosnak a párkapcsolatot.
Miután 1980-ban végzett, egy közigazgatási bíróság bírájaként (conseiller) dolgozott. Már ezt megelőzőn, 1978-ban csatlakozott a Szocialista Párt VI. kerületi szervezetéhez Párizsban. Jacques Attali, François Mitterrand elnök különleges tanácsadója figyelt fel rá 1982-ben és stábjába fogadta. 1988-ig a chargée de mission alacsony rangú tisztséget viselte.
Ségolène Royalt háromszor választotta nemzetgyűlési képviselőjéül a közép-nyugat-franciaországi Deux-Sèvres megye (1988-1992, 1993-1997, 2002–). Jelölése az "ejtőernyőzésnek" (parachutage) nevezett francia politikai hagyomány példája - ennek lényege, hogy tehetségesnek ítélt párizsi politikusokat vidéki választókörzetekben indítanak. Neki nem elsőrangú körzetet adtak, hiszen egy az Unió a Francia Demokráciáért egy jól beágyazott jelöltjével kellett megküzdenie és Mitterand még meg is jegyezte neki: „Nem fog nyerni, de legközelebb már igen.” Royal azonban nyert, és ezt mondta: "Pour un parachutage, l'atterrissage est réussi." ("Ami az ejtőernyőzést illeti, a leszállás sikeres volt.")[7]
Ségolène Royal (jobbra) 2007. február 6-án, egy találkozón Dominique Strauss-Kahnnal (balra) és Bertrand Delanoë-val (középen)
Nem volt ilyen sikeres minden választáson: amikor 1992 és 1993 közt környezetvédelmi miniszter volt, nem tudta megválasztatni magát polgármesternek Niortban, miután a helyi szocialista polgármester Royal jelöléskor mégis indult, de már függetlenként. Egyes források szerint már 1995-ben fontolgatta, hogy kísérletet tesz az elnökjelöltség megszerzésére, de ekkor erről lemondott. Amikor a baloldal megnyerte az 1997-es francia parlamenti választásokat, indult a nemzetgyűlési elnöki posztért, de pártja Laurent Fabiust választotta meg. Kárpótlásként Lionel Jospin kormányában helyettes oktatási miniszteri posztot kapott, majd 2000 és 2002 közt helyettes család- és gyermekügyi miniszter volt.
2004. március 28-án több, mint 55 százalékos eredménnyel Poitou-Charentes közigazgatási régió elnökének választották a Jean-Pierre Raffarin támogatta Elizabeth Morinnel szemben, aki pedig hazai pályán indult. Megtartotta nemzetgyűlési mandátumát is.
Ez a szakasz egyelőre üres vagy erősen hiányos. Segíts te is a kibővítésében!
↑ Lichfield, John: When Ségolène came to stay. The Independent, 2006. december 12. [2008. május 17-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2010. szeptember 20.)
↑ Karlin, Elise: La jeunesse cachée de Ségolène Royal. L’Express, 2006. december 13. (Hozzáférés: 2010. szeptember 20.)(franciául)
↑ Presidential hopeful's brother bombed the Rainbow Warrior. Sydney Morning Herald, 2006. október 1. (Hozzáférés: 2010. szeptember 20.)
↑ Suspect in Rainbow Warrior blast escapes NZ extradition. Sydney Morning Herald, 2006. október 2. (Hozzáférés: 2010. szeptember 20.)
↑ La cousine de Ségolène candidate FN. Le Nouvel Observateur, 2007. szeptember 22. (Hozzáférés: 2010. szeptember 20.)
↑ Chrisafis, Angelique: Ségo returns to her 'political laboratory' to savour victory. The Guardian, 2006. november 18. (Hozzáférés: 2010. szeptember 20.)
↑ Peiffer, Valérie: Biographie : Ségolène Royal. Le Point. [2007. február 27-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2006. december 18.) (franciául)
Ségolène Royal – avagy sikeres cáfolat a gyenge nő képére?
Ségolène Royal hivatalos nemzetgyűlési oldala
Ségolène Royal elnökválasztási kampányoldala
ISNI: 0000 0001 2121 5017
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Ségolène_Royal&oldid=25328497”
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2022. október 2., 02:00
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.