fr fr hu hu hu hu hu fr hu hu hu hu hu tr hu hu hu hu hu hu sq hu hu fr hu hu hu hbs_lat hu tr hu hu es hu hu hu hu en fr en hu en hu hu hu hu en el hu en hu fr hu hu hu sv hu sv hu hu hu hu sk hu sv hu hu sv hu hu sk sk sk sk hu hu hu sk hu hu hu hu cs hu hu hu it de de en de de de de et en hu de de pt hu et en es en tr en de en lt hu de en en it hu en hu hu hu hu hu hu hu hu sk hu hu sk hu sk pt hu hu hu hu hu hu hu cs ceb pl en cs de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu da hu en en en hu hu en en hu en hu hu ro hu hu en hu en hu hu hu en hu tr hu en cs de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de fr hu hu es hu hu fr hu hu en id es de hu hu hu hu hu hu hu fr ru ru de en ru ru en en ru uk hu sk hu hu hu hu hu hu hu et hu hu sq hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en nl ar arz en az uz de ru sv bg bn br hbs_lat ca hbs_lat cy da de el eo es et eu fa fi fr da de lt he hi hbs_lat hy id es is it ja ka kk ko ku cs it lt lv en en ml ms mzn nl nb nb fr pl pnb ps pt ro vi ru en hbs_lat en sk sl sq hbs_lat sv th ceb tr fy ur vi zh he zh zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2022. szeptember 21.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
Az Albán Kommunista Párt, majd a Munkapárt főtitkára
1941. november 8. – 1985. április 11.
1985. április 11. (76 évesen)
Communist University of the Toilers of the East
Order of the People's Hero
A Wikimédia Commons tartalmaz Enver Hoxha
Kim Ir Szen (1912–1994)
Gian Maria Volonté (1933–1994)
1917-es októberi orosz forradalom
Enver Hoxha (nevének ejtése ɛnvɛɾ hɔd͡ʒa, fonetikus átírással Enver Hodzsa; Gjirokastra, 1908. október 16. – Tirana, 1985. április 11.) albán politikus, a második világháború végétől négy évtizeden át az Albán Munkapárt első titkára, az ország teljhatalmú diktátora. A sztálinizmus, majd a maoizmus követője. Izolacionista politikájának következményeképp hazája elszigetelődött még a szocialista országoktól is, és infrastrukturálisan, életszínvonalban évtizedekre lemaradt Európától.
A dél-albániai Gjirokastrában született, egy ötgyermekes, Európát bejárt ruhakereskedő (más források szerint gyógyszerész) gyermekeként. Nagybátyja, Hysen Hoxha nevelte fel, akinek a függetlenség kivívása, az azt követő kormányok erélytelensége, majd I. Zogu uralkodása kapcsán megfogalmazott militáns politikai gondolatai erősen hatottak a gyermek Hoxhára. 1930-ban a franciaországi Montpellier egyetemén kezdte meg, majd Párizsban folytatta tanulmányait, de mindkét tanintézményből kibukott. 1934–1936 között a brüsszeli albán konzulátus titkáraként dolgozott, eközben a belga főváros egyetemén tanult jogot. Párizsban és Brüsszelben ismerkedett össze először kommunistákkal. 1936-ban visszatért hazájába, és a délkelet-albániai Korça francia iskolájában vállalt franciatanári állást. Eközben a helyi, jugoszlávbarát kommunista kör, a Puna tagja lett, és barátságot kötött Ali Kelmendivel. Feleségül vette Nexhmije Hoxhát, s házasságukból két fiú- és egy lánygyermekük született (Ilir, Sokol, illetve az építész Pranvera Hoxha).
Hoxha, a partizánvezér 1944-ben Odriçannál
Miután a második világháború egyik nyitányaként Olaszország 1939-ben megszállta Albániát, és Hoxha visszautasította az Albán Fasiszta Pártba való belépést, elbocsátották állásából. Tiranába ment, ahol először az állami gimnázium tanáraként dolgozott, majd nyitott egy dohányüzletet, amely hamarosan egy kisebb kommunista csoport találkozóhelye lett. Mások mellett jugoszláv kommunistákkal is barátságot kötött, akik támogatták ambícióit, és tanácsaikkal, tapasztalataik megosztásával egyengették a pártvezérséghez vezető útját. Tito patronálásával 1941. november 8-án megalakult az Albán Kommunista Párt (1948-tól Albán Munkapárt), és ezzel egy időben a Nemzeti Felszabadítási Hadsereg, amely a kibontakozóban lévő antifasiszta ellenállási mozgalom, partizánharc élére állt. Hoxha 1943 márciusától haláláig töltötte be a párt főtitkári tisztét. A përmeti kongresszus döntése értelmében 1944. május 28-ától a Nemzeti Felszabadítási Főtanács de facto kormányként működő vezetőségének elnöke, egyúttal a Nemzeti Felszabadítási Hadsereg parancsnoka lett.[1] 1944. október 23-án, a berati kongresszuson de iure is megalakult az általa vezetett ideiglenes albán kormány,[2] amelyet november 10-én a szövetséges hatalmak is elismertek. Hoxha 1944-től 1954-ig ült a miniszterelnöki székben, eközben 1946-tól 1953-ig külügyminiszter is volt. Országát nepotizmussal vezette, rokonsága több tagját is beemelte az államapparátusba.
A világháború végén, miután az utolsó megszálló csapattest is elhagyta az országot, 1944. november 29-én az Albán Kommunista Párt átvette a hatalmat. Az 1945. december 2-ai választáson, amelyen csak Hoxha pártjának jelöltjeire lehetett szavazni, a leadott szavazatok 93%-át szerezte meg. 1946. január 11-én kikiáltotta az Albán Népköztársaságot. Hoxha az ortodox marxista–leninista világnézetű Sztálin-tanítvány szerepében tetszelgett, és mindenben igyekezett a nagy testvér, a Szovjetunió mintáját követni. Egykori jugoszláv elvtársaival való kapcsolata elhidegült, majd 1948 júliusától egészen új színezetet kapott: a kommunizmus ellenségeinek aposztrofálta északi szomszédait, s a titoistának bélyegzetteket eltávolította az államvezetés csúcsáról. Védelmi miniszterének, Koçi Xoxénak az ellenséges Jugoszláviával való titkos szervezkedés koholt vádja alapján kellett meghalnia 1949-ben. 1954. július 21-én, az állami és párttisztségek szétválasztása jegyében Hoxha megtartotta pártfőtitkári pozícióját, s a kormány vezetését Mehmet Shehura bízta. Miután Hruscsov 1956-ban a Szovjetunió Kommunista Pártjának XX. Kongresszusán beismerte a múlt bűneit, és meghirdette a desztalinizációt, Hoxha revizionista árulóként tekintett a Szovjetunióra és csatlós államaira, és 1961-ben megszakított velük minden diplomáciai kapcsolatot. Ezzel párhuzamosan egyre szorosabb kapcsolatokat kezdett kiépíteni a szintén a sztálini modellt továbbéltető népi Kínával. 1968-ban Csehszlovákia lerohanására válaszul Albánia kilépett a Varsói Szerződésből. Hoxha gyanakvóan figyelte az 1970-es évek első felében enyhülni kezdő diplomáciai viszonyt Kína és az Egyesült Államok között, majd Mao Ce-tung 1976-os halálát és a Négyek Bandájának letartóztatását követően 1978-ban megszakította a diplomáciai kapcsolatokat Kínával is. Moszkva és Peking elutasításával Albánia végleg elszigetelte magát a világban.
1981-ben Hoxha újabb párton belüli összeesküvést leplezett le, párt- és kormányzati tisztségviselőket végeztek ki. A hivatalos verzió szerint Mehmet Shehu miniszterelnök 1981 decemberében öngyilkosságot hajtott végre egy az albán pártvezetésben lezajlott vitát követően (nem bizonyított, de feltételezik, hogy Hoxha ölette meg).
Egészségi állapota megromlásával egyre több jogkörét ruházta át későbbi utódára, Ramiz Aliára. 1985-ös, 76 évesen bekövetkezett végzetes szívrohama után Albánia bel- és külpolitikai viszonyai fokozatosan enyhültek, mígnem a rendszerváltást követő 1992-es első többpárti szabad választásokon a diktátor életműve, a Párt (immár Albán Szocialista Párt) elbukott. Halálát követően az albán fővárosban megépítették hatalmas, piramisszerű emlékmúzeumát, amelyet a rendszerváltozás után kulturális centrummá alakítottak. Az 1991. február 20-ai százezres antikommunista tüntetésen, Tiranában ledöntötték az egykori diktátor hatalmas szobrát. Hoxha testét 1992-ben a Hősök temetőjéből exhumálták, és szerény körülmények között újratemették.
Enver Hoxha öröksége: országszerte betonbunkerek
Hoxha legfőbb ambíciója 1944-et követően az volt, hogy országát, amelyben korábban félfeudális állapotok uralkodtak, a sztálinizmus útján elvezesse a jóléti kommunizmusba. Ehelyett majd fél évszázadnyi országlása során feneketlen szakadék szélére taszította Albániát, amely a rendszerváltás idejére behozhatatlan gazdasági-infrastrukturális hátrányban volt akár a szegényebb régiótársakkal, Bulgáriával és Romániával szemben is. A sztálinizmust tartotta az egyetlen igaz útnak, s minden reformtörekvést visszautasított. Az Eurokommunizmus – antikommunizmus című könyvében az eurokommunizmust durva szavakkal bírálta, a sztálini útról letért kommunistákat árulónak nevezte.
Apparátusa államosította és termelőszövetkezetekbe tömörítette a korábban magánkézben lévő mezőgazdasági területeket. Hasonlóképpen elvette tulajdonosaitól a bányákat, gyárakat, üzemeket, pénzintézeteket, műhelyeket, kereskedéseket és boltokat. A kommunista államgépezet propagandája a személyi kultusz szócsöveként „Enver” folyamatos dicsőítése mellett büszkén harsogta a tételt, mely szerint Albánia a kommunizmus útján a teljes önellátásra rendezkedett be, minden mezőgazdasági és ipari terméket képes előállítani, amire csak szüksége van: a Párt, élén Enver elvtárssal megteremtette a kommunista paradicsomot. Az albánok tömegei információk híján kénytelen voltak elhinni, hogy mindez igaz: albán állampolgár nem utazhatott külföldre, nem rendelkezhetett személygépkocsival, televízióval. Jóllehet, rengeteg energiát, pénzt és erőt fektettek a valójában agrár jellegű ország gazdaságtalan iparosításába, a falvakban bevezették a villanyt, gyakorlatilag megszűnt az írástudatlanság és a korábban áldatlan egészségügyi helyzet is sokat javult.
Az államvédelmi hatóság, a Sigurimi a sztálini NKVD és KGB módszereit lemásolva terrorizálta az albán társadalmat, ezreket vetettek börtönbe, internáltak és végeztek ki koholt politikai vádak alapján. Mértékadó becslések szerint 1948 és 1987 között mintegy 5000 albánt végeztek ki politikai okokból, de a munkatáborokban meghaltak és eltűntek száma ennél jóval nagyobb. Az ítélkezés, a jogszolgáltatás igazodott a pártvezetés szabta irányvonalhoz. A művészetek, a tudományok képviselőinek alkalmazkodniuk kellett a rendszerhez, a Párt szája ízének megfelelő képzőművészeti, szépirodalmi alkotások és tudományos eredmények publikálásával. Magának Hoxhának megszámlálhatatlan beszéde, írása jelent meg kötetekben összegyűjtve, s hogy a nemzetközi közvélemény is részese lehessen gondolatainak, 1941 és 1985 között hat vastag kötetben, francia nyelven is közzétette munkáit. Két évtizeden keresztül harcoltak a közemberek vallásossága ellen és üldözték az egyházakat, a kínai kulturális forradalomtól inspirálva tömegével kobozták el és alakították áruházzá, filmszínházzá, könyvtárrá vagy tornacsarnokká, illetve tették a földdel egyenlővé a mecseteket, a templomokat és a kolostorokat. 1967-ben Hoxha végre bejelenthette népének: Albánia a Föld első és egyetlen hivatalosan is ateista országa.
Ugyanakkor Hoxha paranoid tekintettel követte a környező világ eseményeit, nemzetét egy bárhonnan (de főleg az Egyesült Államok felől) és bármikor várható katonai csapásra igyekezett felkészíteni: a polgári lakosság védelmére 1985-ig több mint 700 ezer kisebb-nagyobb betonbunkert építettek [3] a 3 millió lakosú Albániában. A legtöbb bunker az egy vagy két ember számára menedéket nyújtó, úgynevezett QZ (Qendër Zjarri, magyarul ’tűzfészek’) típusba tartozott, amelyeknek a tervezője a második világháborúban partizánként harcoló Josif Zagali mérnök volt.[4] (Bár a rendszerváltás után sokat elbontottak közülük, a bunkerek ma is az albán táj- és városkép elmaradhatatlan kellékei.)
Noha az 1976-ban megújított albán alkotmány szavatolta polgárainak a gondolati és szólás-, a politikai és a vallásszabadságot, a valóságban ezek mindegyikét megvonta az albán emberektől.
Hírhedt és embertelen tettei között tartják számon azt is, amikor megakadályozta, hogy Kalkuttai Teréz anya hazájába visszatérve meglátogassa haldokló édesanyját. Teréz anya viszont, amikor Enver halála után visszatért Albániába, meglátogatta a diktátor sírját, és imát mondott érte.[5]
Hoxha magas (181 cm), jó kiállású férfi volt.[6] Hatvanas éveitől egyre többet volt beteg, szívproblémái és cukorbetegsége volt (utóbbit már 1948-ban diagnosztizálták). 1973-ban olyan súlyos szívrohamot kapott, hogy korábbi egészsége többet nem állt helyre, hanem évről évre romlott.
Hoxha magánéletének számos részlete ma is homályos, de kimondottan művelt ember volt, aki egyebek mellett rengeteget olvasott.[7] Szívesen olvasta a Le Monde-ot és gyakran kutakodott könyvtárakban, míg maga 20 ezer kötetes gyűjteményt halmozott fel. Különösen aktívan figyelte a legfrissebb franciaországi kiadványokat.[7]
Olvasmányai meglepően változatosak voltak: épp úgy szeretett olvasni a pápák és szentek életéről, mint ahogy kedvelte a vámpírtörténeteket.[7] Műveltségére kimondottan hiú és féltékeny volt, ezért a vezető pozíciókba sokszor aluliskolázottakat helyezett, hogy senki se tűnjön okosabbnak nála. Ezeknek az embereknek csak a hűsége és nem a tudása számított.[7]
A külvilággal szemben Hoxha gyanakvó, rosszindulatú, paranoid és lelketlen személyiség volt, aki teketória nélkül szeretteit is félreállította, ha úgy látta jónak.[7] A tisztogatásoknak akár belső szférájában, akár a munkatársai között az lett az eredménye, hogy Hoxha teljesen elmagányosodott.[7]
Albánia a szocializmus útján. Az Albán Munkapárt 1. és 2. kongresszusán tartott beszámolók; ford. Nyilas Vera, Aranyosi Pál; Szikra, Bp., 1953
Enver Hodzsa beszámolója az Albán Munkapárt megalakulásának 20. évfordulóján és a Nagy Októberi Szocialista Forradalom 44. évfordulója alkalmából; s.n., s.l., 1961
Jegyzetek Kináról. Részletek a politikai naplóból; Kossuth, Bp., 1981
↑ Owen Pearson: Albania in occupation and war: From fascism to communism. London; New York: Centre for Albanian Studies. 2005.  348–349. o. = Albania In the Twentieth Century, 2. ISBN 1845110145
↑ Owen Pearson: Albania in occupation and war: From fascism to communism. London; New York: Centre for Albanian Studies. 2005.  399–400. o. = Albania In the Twentieth Century, 2. ISBN 1845110145
↑ Ennyibe kerülhetett a kommunista Albániának a történelem legbizarrabb építkezési programja. (Hozzáférés: 2021. január 2.)
↑ Média, etnicitás és patriotizmus – egy egyáltalán „nem szent háború” a Balkánon Teréz anya kisajátításáért. [2006. június 25-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2008. október 31.)
↑ How rich is Enver Hoxha? Net Worth, Money (NetWorthRoll)
↑ a b c d e f Life of Albania’s Bizarre Dictator Brought to English Audience (Balkan Insight)
Enver Hoxha. His Life and Work
1985: meghal Hoxha, Alia az utód (Index, Tegnapi Újság)
A tisztség nem létezett
Az Albán Munkapárt főtitkára
Jaltai konferencia ·  Potsdami konferencia ·  Görög polgárháború ·  Korfui incidens ·  Indokínai háború ·  Truman-doktrína ·  Marshall-terv ·  Berlini blokád ·  Kínai polgárháború ·  Vasfüggöny ·  Keleti blokk
Koreai háború ·  1953-as keletnémet felkelés ·  Kubai forradalom ·  1956-os magyar forradalom ·  Szuezi válság ·  Szputnyik-válság ·  Eisenhower-doktrína
Kínai–szovjet eltávolodás ·  U–2 incidens ·  Kennedy-doktrína ·  Guatemalai polgárháború ·  Disznó-öbölbeli invázió ·  Kubai rakétaválság ·  Berlini fal ·  Johnson-doktrína ·  Prágai tavasz ·  Nixon-doktrína ·  Brezsnyev-doktrína · SALT–1 ·  Enyhülés
1973-as olajválság ·  SALT–2 ·  Angolai polgárháború ·  Ogadeni háború ·  Iráni forradalom · Kambodzsai forradalom ·  Mayaguez-incidens ·  Kambodzsai–vietnámi háború
Afganisztáni háború ·  Irak–iráni háború ·  Carter-doktrína ·  Szolidaritás ·  Falkland-szigeteki háború ·  Glasznoszty ·  Peresztrojka ·  Tienanmen téri vérengzés ·  Őszi forradalmak ·  A berlini fal leomlása ·  Bársonyos forradalom ·  Romániai forradalom ·  Able Archer 83
A szovjet csapatok kivonulása Magyarországról ·  Jugoszlávia felbomlása ·  A Szovjetunió felbomlása ·  Csehszlovákia felbomlása
NATO  ·  Varsói Szerződés
Harry S. Truman ·  Franklin D. Roosevelt ·  Dwight D. Eisenhower ·  John Fitzgerald Kennedy ·  Lyndon B. Johnson ·  Richard Nixon ·  Gerald Ford ·  Jimmy Carter ·  Ronald Reagan ·  George H. W. Bush
Joszif Sztálin ·  Georgij Malenkov ·  Nyikita Hruscsov ·  Leonyid Brezsnyev ·  Jurij Andropov ·  Konsztantyin Csernyenko ·  Mihail Gorbacsov
Winston Churchill ·  Margaret Thatcher ·  Clement Attlee ·  Charles de Gaulle ·  Georges Pompidou ·  Valéry Giscard d’Estaing ·  François Mitterrand ·  Josip Broz Tito ·  Rákosi Mátyás ·  Nagy Imre ·  Kádár János ·  Willy Brandt ·  Konrad Adenauer ·  Helmut Schmidt ·  Helmut Kohl ·  Gheorghe Gheorghiu-Dej ·  Nicolae Ceaușescu ·  Enver Hoxha ·  Alexander Dubček ·  Gustáv Husák ·  Francisco Franco ·  Georgi Dimitrov ·  Todor Zsivkov ·  Walter Ulbricht ·  Erich Honecker ·  II. János Pál pápa ·  Wojciech Jaruzelski ·  Lech Wałęsa
Mao Ce-tung ·  Csou En-laj ·  Teng Hsziao-ping ·  Csang Kaj-sek ·  Kim Ir Szen ·  Li Szin Man ·  Pak Csong Hi ·  Ho Si Minh ·  Pol Pot ·  Heng Szamrin ·  Mohammad Reza Pahlavi ·  Ruholláh Homeini ·  Dzsaváharlál Nehru ·  Indira Gandhi
Fidel Castro ·  Che Guevara ·  Salvador Allende ·  Augusto Pinochet ·  Juan Domingo Perón ·  Daniel Ortega ·  Omar Torrijos
Gamal Abden-Nasszer ·  Anvar Szadat ·  Jean-Bédel Bokassa ·  Moammer Kadhafi ·  Hailé Szelasszié ·  Julius Nyerere ·  Idi Amin Dada ·  Manuel Pinto da Costa ·  Mobutu Sese Seko
Vietnámi háború · Nicaraguai konfliktus ·  Arab–izraeli konfliktus
A hidegháború eseménytörténete ·  Vasfüggöny ·  Bricker-kiegészítés ·  El nem kötelezett országok mozgalma · Keleti blokk  ·  Hidegháborús fegyverkezési verseny ·  Nukleáris fegyverkezés ·  Űrverseny ·  Mccarthyzmus ·  COCOM-lista ·  Berlini fal ·  Kondorkeselyű hadművelet ·  Kémek háborúja ·  Ostpolitik ·  KGST ·  CIA ·  KGB ·  Stasi ·  Harmadik világ
ISNI: 0000 0001 0930 018X
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Enver_Hoxha&oldid=25297604”
Az albán nemzetgyűlés tagjai
Albánia a második világháborúban
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2022. szeptember 21., 13:03
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.