hu hu hu hu hu hu hu hu hu es hu hu hu hu it hu it hu hu hu hu nl hu hu hu hu hu hu hu sk hu hu hu hu fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hbs_lat hu hu it hu hu de hu hu fr hu en hu pt it hu hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu hu hu sv hu hu it hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu zh hu hu it it it it it it hu en it hu hu hu hu es en hu hu en it es it fi hu en fr fr pt eo it hu en fr it en it de hu en fr es lt en fr hu de en hu hu hu es en hu hu en it fr hbs_lat it hu en fr fr en it de hu en de en en es en it hu en fr en en hu it hu en en es en en it hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu fr ru ru en hu cs hu sk sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en az bg ca hbs_lat da de el es et eu fa fi fr lt he hy it ja ka ko nl nb pl pt ro ru hbs_lat en sk sl sq hbs_lat sv tr fy vi zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2021. augusztus 5.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
A Pagliacci zongoraátirata első kiadásának borítója (Kiadó: Sonzogno, 1892)
A Wikimédia Commons tartalmaz Bajazzók témájú médiaállományokat.
A Pagliacci (a. m. bohócok) , magyarul (a pájáccsó kiejtést elrontva, a német szóformát követve) Bajazzók,[1] Ruggero Leoncavallo kétfelvonásos operája. A szöveget is a zeneszerző írta. A bemutató 1892. május 21-én volt a milánói Teatro Dal Vermében, Arturo Toscanini vezényletével, 1 óra és 10 perc játékidővel.
A cselekmény Montalto mellett, Calabriában játszódik 1865 és 1870 között, Nagyboldogasszony napján. A szöveg valóban megtörtént eseményen alapszik, sőt Leoncavallo maga is jelen volt azon az előadáson, amelyen a véres jelenet lejátszódott.
Leoncavallo a Pagliacci című operát a Sonzogno cég pályázatára írta, ahol azonban Pietro Mascagni Parasztbecsület című operája vitte el a pálmát. Mivel a kiírás kifejezetten egyfelvonásos operára vonatkozott, a zsűri nem értékelte a Pagliaccit. A Songzo cég azonban felfigyelt az új operára, és két évvel később, 1892. május 21-én elő is adta a milánói Teatro Dal Verme színpadán. Magyarországon egy évvel később, 1893. március 28-án mutatták be a Magyar Királyi Operaházban. A szövegkönyv ma is használt fordítását Pless Károly készítette. Az előadás nagy sikert aratott, és mindmáig világszerte játsszák.
a premier szereposztása, 1892. május 21.
Canio, a vándorkomédiások vezetője; Pagliaccio
Nedda, Canio felesége, Silvio szeretője; Colombina
Énekkar: a falu népe (közepes létszám)
Az opera egy harsány, figyelemfelhívó zenével kezdődik, amelyet a baritonisták által gyakran külön is előadott Prológ követ: a függöny mögül Tonio, Taddeo jelmezében lép elő és szavaiból a mű, egyben az egész verizmus eszmevilága bontakozik ki, mely szerint a szerző „… egy darab életet” kíván a nézők elé tárni.
Az egész falu nagy örömmel fogadja az évről évre visszatérő komédiásokat. A színészek egy szamár húzta kordén érkeznek. Canio, a csoport vezetője a nagydobot veri és közben meghívja a helybélieket az estélyre, a színjáték megtekintésére. Miután megállnak, Tonio le akarja segíteni a kocsiról Neddát, Canio azonban durván elzavarja. Az egyik helybéli paraszt a közeli kocsmába hívja a társulat vezetőjét, Caniót. Egyik társa is csatlakozik, azonban a Tonio nevű komédiás úgy dönt, hogy inkább az állatokat látja el. Ezt látva egy helybéli paraszt azzal tréfálkozik, hogy Tonio biztos Canio feleségének, Neddának udvarol, ezért nem megy a kocsmába. Canio azonban csak a színpadon ismeri a tréfát, és ha Nedda, akire a célzás vonatkozott, valóban félrelépne, akkor „ez lenne a komédia vége…”
A dudások érkezése jelzi, hogy nemsokára elkezdődik a mise, így a falu népe elindul a templom felé. A kórus a harangok kongását utánozza, innen kapta ez a rész a Harangkórus nevet. Miután a társaság elvonult, a komédiások táborában csak Nedda és a testileg torz Tonio maradnak. Nedda visszagondol a előbbi féltékenységi jelenetére és szívét balsejtelem tölti be, ugyanis a házastársi hűség területén nem tiszta a lelkiismerete. Miközben a madarakat figyeli, elvágyódik öreg férje mellől, hogy a madarakhoz hasonlóan szabadon élhessen. Nedda drámai hangulatú Madárdala a madarak repülését idézi. Közben Tonio settenkedik az asszony közelébe és szerelmével ostromolva addig nem tágít, amíg az a kezében levő korbáccsal arcon nem üti. Tonio elrohan és elrejtőzik egy fa mögött, azonban előtte még megfenyegeti Neddát: „…e tettért megbűnhődöl, asszony!”. Közben előlopakodik Silvio, Nedda szeretője és egymás karjaiban az esti találkát tervezgetik. Az asszony még a mai éjszakán örökre ott akarja hagyni a komédiásokat és szerelme mellett kezdene új életet. Miután kihallgatta beszélgetésüket, Tonio Canióért rohan, akivel még idejében érkezik vissza, hogy hallják Nedda utolsó szavait Silvióhoz. A parasztlegénynek sikerül elmenekülnie, Canio késsel a kezében követeli Neddától az idegen csábító nevét, az asszony azonban elszántan tagad. Időközben az esti előadásra összegyűlt a közönség, így a tragédia egyelőre elmarad. Canio hozzáfog arca kifestéséhez és közben azon rágódik, milyen keserű a komédiások sorsa. Ezen a ponton hangzik el az opera legszebb áriája, a Canio által énekelt Vesti la giubba (Kacagj, Bajazzó):
Victor Maurel, Caniókent a bemutatón
Szerep! Míg agyad szinte megszállja a téboly,
Az ember fönn a színmű mókáit játszva
Le kell hogy győzze vad dühét!
Eh! Hát te férfi vagy?…
Kend be liszttel a képed!
Pénzt ád a néző s mulatni jól akar!
S ha Arlekinnal Colombina megcsal,
Kacagj Pagliaccio, s kitör a tapsvihar!
Ha jajgat lelked, te járd a bolondját,
Mondj élcet élcre, ha szíved megreped!
Kacagj Pagliaccio, látva szerelmed romját,
S mókázva rejtsd, ó, rejtsd el égő sebed!…
A két felvonást egy lírai Intermezzo köti össze. Dallamanyaga az előbbi Canio-áriából és a Prológból származik.
Az összeállított színpad előtt az egybesereglett falusiak várakoznak a színdarab megkezdésére. Időközben felemelkedik a függöny és megkezdődik a szokásos commedia dell’arte. Mielőtt Canio Pagliaccio jelmezében megjelenne a színen a játék szabályosan zajlik: Nedda Colombinát alakítja, aki elmondja, hogy csak késő estére várja haza a férjét, Pagliacciót. Közben kintről felhangzik Arlecchino szerenádja, majd megérkezik a szolga, Taddeo, akit Tonio alakít, hozza a sült csirkét, ahogyan úrnője parancsolta, de kihasználva az alkalmat, udvarolni kezd úrnőjének. Az ablakon belépő Arlecchino elzavarja az együgyű szolgát, majd Colombinával elfogyasztják a csirkét. A szerelmespár Colombina szökését tervezik, amikor berohan Tonio, hogy közölje: váratlanul megérkezett Colombina férje, Pagliaccio. Colombina ugyanazon szavakkal búcsúzik Arlecchinótól, mint korábban Silviótól: „Ma éjjel örökre a tiéd leszek.” A megcsalt férj szerepét Canio alakítja, az ő felléptével azonban egymásba fonódik a színház és az élet. Nedda Colombina szerepében igyekszik a játék könnyed hangját fenntartani, azonban a lelkében a hűtlenségen rajtakapott asszony rettegése kínozza. Canio már régen nem a szerepét játssza, a közönség azonban mindebből semmit sem vesz észre, sőt egyre lelkesebben tapsol az „élethű” alakítás láttán. Itt hallható a második legismertebb áriája "No, Pagliaccio non son" (Most nincs itt a bohóc!)
Ruggero Leoncavallo a Bajazzók szerzője
No Pagliaccio non son?*
Nem! Most nincs itt a bohóc!
Sápadtá nem a liszt, a bosszúvágy tesz,
Mely nézi, hol a préda!
Most a férfi van itten,
Ki vérző szívvel vérre szomjas,
Lemosni szennyét, te átkos céda!
Nem! Most nincs itt bohóc!
Nem! Én most az vagyok, aki meglelt,
S ki akkor fölszedett,
A szeretett őrült lázba!!!
Hamarosan ezután bekövetkezik a tragédia: Canio önkívületében szíven szúrja Neddát, majd a segítségére rohanó Silviót is leszúrja. A jelenet és az opera Canio kijelentésével ér véget: „La commedia è finita!” / „Vége a komédiának!”.
Prológus ("Si può? … Signore! Signori! … Un nido di memorie") (Tonio)
"Un tal gioco" (Canio)
"Nedda! Silvio, a quest'ora" (Silvio, Nedda)
"E fra quest'ansie…E allor perchè" (Silvio)
"Vesti la giubba" (Canio)
"Ohe! Ohe! Presto!" (Kórus)
"No, Pagliaccio non son" (Canio)
Közösen Pietro Mascagni Parasztbecsület (Cavalleria Rusticana) című operájával.
La Scala zenekara és kórusa
Audio CD: EMI Classics
National Philharmonic zenekara és kórusa
Audio CD: Decca Records Classics
La Scala zenekara és kórusa
Audio CD: EMI Classics
La Scala zenekara és kórusa
La Scala zenekara és kórusa
Audio CD: Naxos Records
La Scala zenekara és kórusa
Victoria de los Angeles,
RCA Victor zenekara és kórusa
Audio CD: EMI Classics
Metropolitan Opera zenekara és kórusa
LP: Columbia Masterworks Records
London Symphony zenekara és kórusa
Enrico Caruso előadásában, a felvétel 1907. március 17-én készült Enrico Caruso előadásában
↑ A bajazzo az olasz commedia dell’arte vidám alakja, bohóca. Aszerint, hogy milyen komédiában szerepel, más-más ruházatot visel; a leggyakoribb fehér, bő, válltól egybeszabott zsákformájú bugyogóval, kúp alakú süveggel. Másik jellemző tulajdonsága a fehérre rizsporozott arc.
Till Géza: Opera. Zeneműkiadó, Budapest, 1973
Stephen Pettitt: Opera. Képzőművészeti Kiadó, 2007
Kertész Iván: Bajazzók, In. 55 Híres Opera. Móra Könyvkiadó, 2003
Bajazzók Librettó magyar fordítás
Pagliacci Librettó az eredeti olasz szöveg
Pagliacci Librettó angol fordítás
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Bajazzók&oldid=24096260”
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2021. augusztus 5., 17:43
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.