fr fr hu hu hu hu hu fr fr hu hu en hu hu en hu hu es en en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en en en en en en fr fr fr de fr fr fr fr hu hu hu fr hu hu hu hu hu hu hu en cs de hu en de de de en de de de en de de hu fr ru en ro en en ru en hbs_lat en sv de hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en ar arz ku ru bg bn ca mzn hbs_lat cy de el es et eu fa fi fr de he hbs_lat id es it ja kk ko it lb ml ms nds nl nb fr pl pnb pt ro ru hbs_lat en sl hbs_lat sv hu tr fy ur uz vi ceb zh xmf da zh fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
Christian de Duve – Wikipédia
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2019. április 4.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
Catholic University of Leuven (1834–1968)
A Wikimédia Commons tartalmaz Christian de Duve témájú médiaállományokat.
Christian de Duve (Thames Ditton, 1917. október 2. – Grez-Doiceau, 2013. május 4.) belga biokémikus, sejtbiológus volt, akit 1974-ben a fiziológiai és orvostudományi Nobel-díjjal tüntettek ki. Kutatásai elsősorban a sejtek biokémiai folyamataira és a sejtek, illetve a sejtszervecskék működésére irányultak, ő fedezte fel a peroxiszómákat és lizoszómákat.
De Duve 1917-ben született az Egyesült Királyság Surrey grófságában, a Temze folyó déli partján fekvő Thames Ditton faluban. Szülei a Belgiumot lerohanó német hadsereg elől menekültek Angliába. A család csak 1920-ban tért vissza Belgiumba. De Duve tanulmányait az antwerpeni jezsuita Miasszonyunk-középiskolában (Onze-Lieve-Vrouwecollege), majd a Leuveni Katolikus Egyetemen tanult tovább, ahol 1947-ben tanítani kezdett és 1951-ben lett az egyetem professzora. Tanulmányai és kutatásai során a sejtek biológiájára, biokémiai funkcióira és a sejtszervecskék működésére specializálódott.
De Duve 1962-ben csatlakozott a New York-i Rockefeller Intézethez (ma Rockefeller Egyetem) és ezután Leuven és New York között osztotta meg idejét. 1985-ben a leuveni egyetem professor emeritusa lett, majd 1988-ban a Rockefeller Intézetnél is visszavonult a tanítástól, de kutatásait tovább folytatta. Többek között tanulmányozta az enzimek megoszlását patkányok májsejtjeiben, előbbieket centrifugák segítségével vonta ki. De Duve sejtfrakcionálási kísérletei igen hasznosnak bizonyultak a sejtszervecskék funkciójának megértéséhez.
A peroxiszómákat egy svéd doktorandusz kutató, Johannes Rhodin fedezte fel, viszont de Duve tisztázta szerepüket a sejtek működésében. A lizoszómákat egy szerencsés véletlennek köszönhetően fedezte fel, amikor az inzulin hatásmechanizmusára vonatkozó kutatásokat folytatott. Egy kísérlet során észrevette, hogy a centrifugáláshoz előkészített, homogenizált sejtállományban a foszfatáz sav sokkal aktívabb volt, ha elektromos mixerrel végezte a homogenizálást. Ez felkeltette a figyelmét és mint önéletrajzában írta: "Erőt vett rajtam a kíváncsiság és emiatt sose jutottam el az inzulin hatásmechanizmusának tisztázásához."[1] További kísérletekkel kiderítette, hogy a foszfatázt a sejtekben egy membrán veszi körbe és a elektromos mixerrel való munka során ez a membrán jobban felszakad. Mivel a foszfatáz savas kémhatású, arra következtetett, hogy valamilyen emésztési szerepe van a sejten belül, míg az enzimet tartalmazó membránt lizoszómának nevezte. Később elektronmikroszkópos felvételeken sikeresen azonosította a lizoszómát. Felfedezése után más kutatók több mint 50 különféle enzimet azonosítottak a lizoszómán belül, illetve felfedezték, hogy milyen betegségeket okozhat a lizoszómák hibás működése (többek között a gyógyíthatatlan Tay–Sachs-szindróma is erre vezethető vissza).
Munkássága hozzájárult ahhoz, hogy az endoszimbiotikus elmélet egyre szélesebb körben elfogadottá vált. Az elmélet szerint egyes sejtszervecskék, mint a mitokondrium, a kloroplasztisz és feltehetően más sejtszervecskék is olyan prokarióta élőlényekből származnak, amelyek az eukarióta sejtek belsejében endoszimbiotikus kapcsolatot építettek ki a gazdasejttel.
De Duve felvetette, hogy a peroxiszómák lehettek az első ilyen endoszimbiotikus sejtszervecskék, amelyek lehetővé tették az eukarióta sejteknek, hogy alkalmazkodjanak a földi légkör egyre növekvő oxigéntartalmához. Mivel azonban a peroxiszómáknak nincsen saját örökítőanyaga, ez a javaslat kevésbé valószínű, mint a mitokondrium és a kloroplasztisz esetében.
De Duve élete vége felé egyre inkább az élet kialakulásának kérdésével foglalkozott, illetve számos ismeretterjesztő művet írt a sejtek felépítéséről és működéséről.
1960-ban neki ítélték a biológiai és orvostudományi Francqui-díjat. 1974-ben Albert Claude-dal és George Emil Paladéval megosztva megkapta a fiziológiai és orvostudományi Nobel-díjat, az indoklás szerint a lizoszóma és peroxiszóma sejtszervecskék szerepének tisztázásáért.
De Duve 2013. május 4-én halt meg belgiumi otthonában, halálának oka eutanázia (ami Belgiumban legális).[2] Egy volt kollégája szerint De Duve élete utolsó éveiben egészségügyi problémákkal, többek között rákkal küzdött és még azelőtt véget akart vetni életének, mielőtt a betegségek következtében erre képtelen lett volna. Az eutanázia végrehajtásával addig várt, amíg gyermekei (Thierry, Alain, Anne és Françoise) még egyszer vele lehettek. Élete utolsó hónapjait azzal töltötte, hogy barátainak és kollégáinak írt levelében megmagyarázta döntését.
A belga Le Soir napilappal április 8-án készített, de csak a halála után leközölt interjúban[2] elmondta, hogy megbékélt döntésének következményeivel: "Túlzás lenne azt állítani, hogy nem félek a haláltól, azonban nem félek attól, ami utána következik, ugyanis nem vagyok vallásos."[3]
Genetics of Original Sin: The Impact of Natural Selection on the Future of Humanity (2010) ISBN 978-0-3001-6507-4
A Guided Tour of the Living Cell (1984) ISBN 0-7167-5002-3
Blueprint for a Cell: the nature and origin of life (1991) ISBN 0-89278-410-5
Vital Dust: life as a cosmic imperative (1996) ISBN 0-465-09045-1
Life Evolving: molecules, mind, and meaning (2002) ISBN 0-19-515605-6
Singularities: landmarks on the pathways of life (2005) ISBN 978-0-521-84195-5
La cellule vivante, une visite guidée, Pour la Science, 1987 ISBN 978-2-902918-52-2
Construire une cellule, Dunod, 1990 ISBN 978-2-7296-0181-2
Poussière de vie, Fayard, 1995 ISBN 978-2-213-59560-3
Oberflächen-Lexikon, Drw Verlag, 2003 ISBN 978-3-87181-338-2
À l’écoute du vivant, éditions Odile Jacob, Paris, 2002 ISBN 2-7381-1166-1.
Singularités: Jalons sur les chemins de la vie, éditions Odile Jacob, 2005 ISBN 978-2-7381-1621-5
Science et quête de sens, Presses de la Renaissance, 2005 ISBN 978-2-7509-0125-7
Génétique du péché originel. Le poids du passé sur l’avenir de la vie, éditions Odile Jacob, 2009 ISBN 978-2-7381-2218-6
↑ Christian de Duve önéletrajza. [2008. május 11-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. május 7.)
↑ a b „Christian de Duve a choisi le moment de sa mort”, 2013. május 6.
↑ La mort, ce serait beaucoup dire qu’elle ne m’effraye pas, mais je n’ai pas peur de l’après car je ne crois pas. Le Soir, 2013. május 6.
Ez a szócikk részben vagy egészben a Christian de Duve című angol Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
„Christian de Duve, 95, Dies; Nobel-Winning Biochemist”, New York Times, 2013. május 6.
„Christian de Duve a choisi le moment de sa mort”, 2013. május 6.
Christian de Duve önéletrajza. [2008. május 11-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. május 7.)
Fiziológiai és orvostudományi Nobel-díjasok
1901: Emil von Behring •  1902: Ronald Ross •  1903: Niels Ryberg Finsen •  1904: Ivan Petrovics Pavlov •  1905: Robert Koch1906: Camillo Golgi/Santiago Ramón y Cajal •  1907: Alphonse Laveran •  1908: Ilja Mecsnyikov/Paul Ehrlich •  1909: Emil Theodor Kocher •  1910: Albrecht Kossel •  1911: Allvar Gullstrand •  1912: Alexis Carrel •  1913: Charles Richet •  1914: Bárány Róbert •  1919: Jules Bordet •  1920: August Krogh •  1922: Archibald Hill/Otto Fritz Meyerhof •  1923: Frederick Banting/John James Rickard Macleod •  1924: Willem Einthoven
1926: Johannes Fibiger •  1927: Julius Wagner-Jauregg •  1928: Charles Nicolle •  1929: Christiaan Eijkman/Frederick Gowland Hopkins •  1930: Karl Landsteiner •  1931: Otto Heinrich Warburg •  1932: Charles Scott Sherrington/Edgar Douglas Adrian •  1933: Thomas Hunt Morgan •  1934: George Whipple/George Minot/William Parry Murphy •  1935: Hans Spemann •  1936: Henry Hallett Dale/Otto Loewi •  1937: Szent-Györgyi Albert •  1938: Corneille Heymans •  1939: Gerhard Domagk •  1943: Henrik Dam/Edward Adelbert Doisy •  1944: Joseph Erlanger/Herbert Spencer Gasser •  1945: Alexander Fleming/Ernst Boris Chain/Howard Florey •  1946: Hermann Joseph Muller •  1947: Carl Ferdinand Cori/Gerty Cori/Bernardo Houssay •  1948: Paul Hermann Müller •  1949: Walter Rudolf Hess/António Egas Moniz •  1950: Edward Calvin Kendall/Tadeus Reichstein/Philip Showalter Hench
1951: Max Theiler •  1952: Selman Waksman •  1953: Hans Adolf Krebs/Fritz Albert Lipmann •  1954: John Franklin Enders/Thomas Huckle Weller/Frederick Chapman Robbins •  1955: Hugo Theorell •  1956: André Frédéric Cournand/Werner Forßmann/Dickinson W. Richards •  1957: Daniel Bovet •  1958: George Wells Beadle/Edward Lawrie Tatum/Joshua Lederberg •  1959: Severo Ochoa, Arthur Kornberg •  1960: Frank Macfarlane Burnet/Peter Medawar •  1961: Békésy György •  1962: Francis Crick/James D. Watson/Maurice Wilkins •  1963: John Carew Eccles/Alan Lloyd Hodgkin/Andrew Huxley •  1964: Konrad Emil Bloch/Feodor Lynen •  1965: François Jacob/André Michel Lwoff/Jacques Monod •  1966: Francis Peyton Rous/Charles Brenton Huggins •  1967: Ragnar Granit/Haldan Keffer Hartline/George Wald •  1968: Robert W. Holley/Har Gobind Khorana/Marshall Warren Nirenberg •  1969: Max Delbrück/Alfred HersheySalvador Luria •  1970: Bernard Katz/Ulf von Euler/Julius Axelrod •  1971: Earl W. Sutherland, Jr. •  1972: Gerald M. Edelman/Rodney Robert Porter •  1973: Karl von Frisch/Konrad Lorenz/Nikolaas Tinbergen •  1974: Albert Claude/Christian de Duve/George Emil Palade •  1975: David Baltimore/Renato Dulbecco/Howard Martin Temin
1976: Baruch Samuel Blumberg/Daniel Carleton Gajdusek •  1977: Roger Guillemin/Andrew Schally/Rosalyn Sussman Yalow •  1978: Werner Arber/Daniel Nathans/Hamilton O. Smith •  1979: Allan McLeod Cormack/Godfrey Hounsfield •  1980: Baruj Benacerraf/Jean Dausset/George D. Snell •  1981: Roger W. Sperry/David Hunter Hubel/Torsten Wiesel •  1982: Sune Bergström/Bengt Samuelsson/John Robert Vane •  1983: Barbara McClintock •  1984: Niels Kaj Jerne/Georges J. F. Köhler/César Milstein •  1985: Michael Stuart Brown/Joseph L. Goldstein •  1986: Stanley Cohen/Rita Levi-Montalcini •  1987: Tonegava Szuszumu •  1988: James W. Black/Gertrude B. Elion/George H. Hitchings •  1989: John Michael Bishop/Harold E. Varmus •  1990: Joseph Edward Murray/Edward Donnall Thomas •  1991: Erwin Neher/Bert Sakmann •  1992: Edmond H. Fischer/Edwin G. Krebs •  1993: Richard J. Roberts/Phillip Allen Sharp •  1994: Alfred G. Gilman/Martin Rodbell •  1995: Edward B. Lewis/Christiane Nüsslein-Volhard/Eric F. Wieschaus •  1996: Peter C. Doherty/Rolf M. Zinkernagel •  1997: Stanley B. Prusiner •  1998: Robert F. Furchgott/Louis J. Ignarro/Ferid Murad •  1999: Günter Blobel •  2000: Arvid Carlsson/Paul Greengard/Eric R. Kandel
2001: Leland H. Hartwell/Tim Hunt/Paul Nurse •  2002: Sydney Brenner/H. Robert Horvitz/John E. Sulston •  2003: Paul Lauterbur/Peter Mansfield •  2004: Richard Axel/Linda Buck •  2005: Barry Marshall/Robin Warren •  2006: Andrew Fire/Craig Mello •  2007: Mario Capecchi/Martin Evans/Oliver Smithies •  2008: Harald zur Hausen/Françoise Barré-Sinoussi/Luc Montagnier •  2009: Elizabeth Blackburn/Carol W. Greider/Jack W. Szostak •  2010: Robert Geoffrey Edwards •  2011: Bruce Beutler/Ralph Steinman/Jules Hoffmann •  2012: John B. Gurdon/Jamanaka •  2013: James Rothman/Randy Schekman/Thomas Südhof •  2014: John O’Keefe/May-Britt Moser/Edvard Moser •  2015: William C. Campbell/Ómura Szatosi/Tu Ju-ju •  2016: Ószumi Josinori •  2017: Jeffrey C. Hall/Michael Rosbash/Michael W. Young •  2018: James P. Allison/Hondzso Taszuku  ·  2019: William Kaelin/Peter Ratcliffe/Gregg Semenza  ·  2020: Harvey J. Alter/Michael Houghton/Charles M. Rice ·  2021: David Julius/Ardem Patapoutian ·  2022:Svante Pääbo
(1901–1925) ·  (1926–1950) ·  (1951–1975) ·  (1976–2000) ·  (2001–)
ISNI: 0000 0001 2096 8113
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Christian_de_Duve&oldid=21147941”
A Francia Természettudományi Akadémia tagjai
A Román Akadémia tagjai
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2019. április 4., 19:22
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.