fr it hu hu hu hu hu it hu hu hu it hu hu it hu hu hu hu es hu en hu en en it fr fr it nl hu it en hu es hu hu en hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ca hu hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hbs_lat hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de es hu de hu ru it hu hu it fr hu it it ru it hu it it it it en it hu it it it hu it hu it it es eu it pt it hu it it hu hu de it it it it it it hu hu it it hu de hu fr it ca hu it hu hu it hu de hu en it hu hu hu en it hu es hu hu hu it hu fr pl hu fr de it hu hu de fr hu it es hu hu es de hu fr it hu it it hu it hu it hu es hu hu fr hu pt it hu de hu de it pt it en hu hu hu de it it hu fr hu fr hu hu hu hu it fr hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en cs de hu hu de en de es de en es en en en hu en en en it en en en en de de hu en cs en en en de de en en de hu en en de de en de de de en de hu de en en de de it en de de en hu en es de de de de de de de de hu it de de es de de en en en es hu en en hu en cs de hu en hu en en en en en en en en en en de nl en nl en en hu pt en en en fr fr en en en en en en en en cs cs lt en en en en en de en es en en en en en en en fr pl en en en en en fr en nl en en en en en pl en en en en en en en en en en en en fr en nl en en en en en en en en hu fr ru en de en uk en en it ru sv en hu hu hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en nl an ar arz en en az uz ru sv bg bn hbs_lat ca hbs_lat da de el eo es et eu fa fi fr de lt he hbs_lat hy id en es is it ja sv ka kk ko it lb lt lv en en en ml nl nb nb fr it pl pt io ro ru jbo en hbs_lat en sk sq hbs_lat sv tr oc fy uz vi tr pl zh xmf zh fr zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2022. szeptember 5.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
1996. december 19. (72 évesen)
Flora Carabella (1950 - 1996)
A Wikimédia Commons tartalmaz Marcello Mastroianni témájú médiaállományokat.
Marcello Mastroianni (Fontana Liri, 1924. szeptember 28. – Párizs, 1996. december 19.) kétszeres BAFTA-díjas és Golden Globe-díjas olasz színész, az egyetemes filmművészet egyik legismertebb alakja. Eredeti neve: Marcello Vincenzo Domenico Mastroianni.[1] Sokoldalú jellemábrázoló volt, aki a legkülönbözőbb műfajokban bizonyította kivételes tehetségét, és harmonikusan dolgozott együtt a legeltérőbb stílusú és temperamentumú rendezőkkel. A nők évtizedeken át a sármos szívtiprót látták benne, de ő cáfolni igyekezett ezt a róla kialakult, hamis képet. Öccse Ruggero Mastroianni vágó.
2 Első lépések a filmvilágban
4 De Sica, Ferreri, Scola
9 Fontosabb díjak és jelölések
9.9 San Sebastián Nemzetközi Filmfesztivál
Arról, hogy hogyan lett színész az alábbiakat mesélte:
„… a Rank Film római irodájában dolgoztam mint könyvelő, öt nővel, akik helyettem is végezték a munkát... Én azzal töltöttem a napokat, hogy verseket olvastam, fennhangon. Egyszer az egyik hölgy így szólt: „A sógorom az egyetemi színházban játszik. Ha akarja, szólok neki az ön érdekében!” „Miért ne?” — feleltem. Az életem szürke volt és pénztelen. Havonta 28 ezer lírát kerestem, amely teljes egészében a beteg apám gyógyszerére ment el. Mozi, kiruccanás sohasem, legfeljebb időnként egy parti biliárd. A színház olyan fényűzés volt, hogy arra gondolni sem mertem. Ugyanígy az egyetemre sem. Azért iratkoztam be a közgazdasági és kereskedelmi karra, hogy a színművészeti előadásokat látogassam ott. Ez tetszett. A játék feltüzelte bennem a komédiást. Két évig játszottam, míg egy napon teljesen véletlenül Luchino Visconti észrevett. Magához hívatott. Egy magamfajta fiatalemberre volt szüksége következő filmjéhez. „Mennyiért?” — kérdeztem. „Kétezerötszáz líra naponta” — felelte Visconti. Ami 75 ezer lírát jelent havonta. Nagy ég! Azonnal otthagytam a Rank társaságot, de minderről hónapokon át egy szót sem szóltam az anyámnak. Reggelenként úgy jöttem el otthonról, mintha a hivatalba mennék. Bátorság kellett ahhoz, hogy megmondjam az igazat. Még ma is azt tartja: „Egy jó kis hivatal biztonságosabb lenne!” Meg van győződve arról, ha a vasútnál kezdtem volna, ma már állomásfőnök lennék, és ez ingyen jegyeket jelentene az egész család számára... Sosem mélyedtem bele a munkába, inkább szerencsém volt.[2]”
Marcello Mastroiannit édesanyja vasutasnak szánta, de ő végül tervezőépítésznek kezdett tanulni a római La Sapienza Egyetemen. Szívesen maradt is volna ezen a pályán, de egy színjátszó csoportban megannyi tehetség sasszemű felfedezője, Luchino Visconti felfigyelt rá. (Ebben a színjátszó körben egy bizonyos Giulietta Masina is részt vett.) Marcello a színészi stúdiumok elvégzése után színházban kezdett dolgozni Visconti irányítása alatt. Mind a klasszikusok, mind a modern drámaírók színdarabjaiban otthon érezte magát. Mint később elmondta, a színészet számára egyfajta rejtőzködést jelentett, annak lehetőségét, hogy önnön lényét elrejtve más, érdekesebbnek tűnő emberek bőrébe bújjon. Mindig kerülni igyekezett a szerepekben való előzetes – és főleg túlzott – elmélyedést, hogy játéka a pillanatnyi szituációnak megfelelően spontán, hiteles, eszköztelen legyen. Éppen ezért többnyire a szövegeit sem tanulta meg előre. Hasonló felfogást vallott Ugo Tognazzi is, és talán nem véletlen, hogy mindketten az olasz filmipar sokat foglalkoztatott állócsillagai lettek.
A Válás olasz módra című filmben
Már az 1930-as években kapott statisztaszerepeket a filmvilágban, de a komolyabb lehetőségek a háború után következtek. Riccardo Freda A nyomorultak (1948) és Luciano Emmer Augusztusi vasárnap (1950) című munkáiban játszott kis szerepei keltették fel a figyelmét a szakma ismertebb alkotóinak, akik eleinte hasonló szerepkörben – bátortalan, de rokonszenves ifjú – kezdték foglalkoztatni. A tapasztalt rendezők – Mario Monicelli, Steno, Alessandro Blasetti, Carlo Lizzani, Giuseppe De Santis – azonban hamar felismerték, hogy Mastroianni tehetsége lényegesen sokoldalúbb annál, hogy csupán ugyanazt a típust játssza filmről filmre. A fordulatot ismét Visconti ajánlata jelentette számára: a Dosztojevszkij-mű nyomán készült Fehér éjszakákban (1957) Marcello egy zárkózott, befelé forduló fiatalembert alakított. Monicelli a Palimadarakban (1958) egy pitiáner tolvaj figuráját játszatta el vele. Szerepei ettől kezdve mind színesebbé és árnyaltabbá váltak, filmjei műfaji skálája pedig kiszélesedett: az 1960-as évek legelején már olyan művekben nyújtott kiemelkedő alakításokat, mint Mauro Bolognini A szép Antonio, Antonio Pietrangeli Adua és társnői, Pietro Germi Válás olasz módra, Elio Petri A gyilkos és Michelangelo Antonioni Az éjszaka című filmtörténeti jelentőségű munkái. Antonioninál Giovannit, az írót alakította, akinek belső, morális válsága egybeesik házasságának kihűlésével: a figura sajátos rokonságot mutat az újságíró Marcellóval, akit szinte ugyanekkor játszott el Federico Fellini az Édes élet (1960) című alkotásában.
Mastroianni és Fellini neve elválaszthatatlan egymástól, noha Marcello más rendezőkkel is forgatott ugyanannyi vagy még több filmet. Ráadásul a színész cáfolta azt az elterjedt vélekedést, hogy kettőjük között valamiféle „lelki rokonság” állt volna fenn. Szerinte egyszerűen arról volt szó, hogy szívesen dolgoztak együtt, mivel a színész teljesen rábízta magát a neves rendezőre, soha nem zaklatta őt a szerepeire vonatkozó kérdésekkel, mert Fellini állítólag egyébként sem szeretett ilyen irányú kérdésekre válaszolni. Filmtörténeti anekdota, hogy amikor Mastroianni az Édes élet forgatókönyve iránt érdeklődött, Fellini válaszul egy rajzot mutatott neki. Ezen a főszereplő volt látható egy csónakban: a férfinak a tenger fenekéig érő pénisze körül szirének úszkáltak. A sztori egyik változata szerint Marcello elpirult, és soha többet nem kért forgatókönyvet Fellinitől, más változat szerint viszont jól megnézte a rajzot, és közölte, hogy érdekesnek találja a szerepet. Ami biztos, hogy barátok lettek, noha a magánéletben szinte alig találkoztak. Az Édes élethez Fellini azért őt választotta, mert egy teljesen hétköznapi, de mégis megnyerő arcra volt szüksége.
Mastroianni remekül alakította a három nő között csapongó, tehetséges, de az életét mégis léhaságokkal eltékozló újságíró szerepét. Teljesen nyilvánvaló, hogy Fellini önvallomásában, a 8 és ½-ben játszott rendező szerep adott igazán alapot a színész és rendező közti „lelki rokonság”-gal kapcsolatos feltevésekre. A Mastroianni által megformált Guido bizonyos szempontból az Édes élet-beli Marcello „rokona”, de míg az újságíró csak hitegeti önmagát egy majdan megírandó nagy regénnyel, addig Guido az alkotás folyamatában van, noha ezzel kapcsolatban is válságba kerül. A Fellini-Róma című különleges esszéfilmben Mastroianni önmagát alakítva, csupán villanásnyira tűnik fel, ráadásul ezt a képsort a nem olasz változatokból ki is vágták. Következő közös munkájuk A nők városa (1980) volt. Ebben a színész mintha megint kicsit a rendezőt játszotta volna: egy Snaporaz nevű férfit, aki egész életében a nők titkát kutatta, és minden fantáziáját kivetítette rájuk. Maga Mastroianni – megcáfolva nőimádó, „latin szerető” hírét – egy cseppet sem lelkesedett, amikor nők tömegén kellett keresztülvágnia magát ahhoz, hogy bejusson a forgatásra a Cinecittàba. (A sors iróniája, hogy a kész filmet aztán éppen a nők részéről érte rengeteg támadás.)
A Ginger és Fred (1986) esetében Marcello még dús haja megritkítására is hajlandó volt, hogy az általa játszott figura esendőségét még jobban érzékeltesse. Noha tudott szteppelni, Fellini kérésére a valós tudásánál gyengébben táncolt a filmben, melyet már csak azért is szívesen vállalt, hogy végre együtt dolgozhasson Giulietta Masinával, akivel addig sosem játszott filmen. Fellinivel közös utolsó filmjük az Interjú (1987) volt: ennek egyik epizódjában a rendező és a színész fölkeresik a meghízott és megöregedett Anita Ekberget, és együtt újra megnézik az Édes élet híres fürdőzési jelenetét. Az improvizatív ötletből a filmtörténet egyik legszebb képsora lett, méltó lezárása két nagy művész együttműködésének.
Sophia Lorennel a Házasság olasz módra című filmben
Fellini mellett Mastroianni más kiváló rendezőkkel is szoros munkatársi-baráti kapcsolatokat ápolt. Közülük Vittorio De Sica, Marco Ferreri és Ettore Scola nevét kell kiemelni. De Sica parádés szerepeket biztosított számára Sophia Loren partnereként: elsősorban nekik köszönhetően emlékezetes mind a mai napig a Tegnap, ma, holnap (1963), a Házasság olasz módra (1964) és a Napraforgó (1970), melyek közül főleg az első kettő komoly elismeréseket hozott mindhárom művész számára. Marco Ferreri provokatív alkotásaiban Mastroianni művészete újabb színeit mutathatta meg: közös munkáik közül az álszent felháborodást kiváltott A nagy zabálás (1973), a Ne nyúlj a fehér nőhöz! (1974), az utopisztikus Szia, majom! (1978) és a Piera története (1983) a legjelentősebbek. Érdekes, egymástól merőben eltérő jellemű szereplőket keltett életre Ettore Scola filmjeiben is. Az örök vesztes, Rocco Papaleoban (1971) kicsit a korai filmjeiből ismert naiv, mindenki által kihasznált kisembert alakította, a Mussolini-érában játszódó Egy különleges napban (1977) egy homoszexuális férfit, akit kitaszított, munkájától is megfosztott a fasiszta rezsim és akibe – a meleg férfi deportálását megelőző napon – kétségbeesett vergődéssel beleszeretett a vele egy házban lakó, sokgyermekes anya (megint a kiváló Sophia Loren), akit a férje alázott meg. A teraszban (1980) Vittorio Gassman és Ugo Tognazzi mellett brillírozott, A postakocsiban (1982) pedig az idős Casanovát formálta meg. Ezt a szerepet különösen kedvelte, többek között azért, mert alakításával látványosan cáfolhatta a róla mint magánemberről kialakult szívtipró képét is. Casanováját egyfajta mélabú jellemzi, vágyódás a tovatűnt ifjúság után, menekülés egy olyan világ elől, amelybe már nem tud beilleszkedni.
Alessandro Blasetti Én, én, én… és a többiek (1965) című filmjében egy újságírót alakított, aki az olasz társadalom különböző személyiségeivel találkozik. Érdekes alkotás volt Elio Petri sci-fije, A tizedik áldozat (1965), amelyben a szépséges Ursula Andress volt a partnere. A film témája később olyan híres alkotásokban köszönt vissza, mint A kockázat ára (Yves Boisset), A menekülő ember (Paul Michael Glaser) és a Tökéletes célpont (John Woo). Örömmel vállalta Mersault szerepét Luchino Visconti Albert Camus-adaptációjában, a Közönyben (1967). A filmváltozattal kapcsolatban Camus özvegye számos előzetes kikötést tett, de Mastroiannit elfogadta a szerepre. A lelkes Marcello anyagilag is támogatta a produkció megszületését. Alakítását azonban sokan fanyalogva fogadták, mondván, hogy az eredetileg kiszemelt Alain Delonhoz jobban illett volna ez a szerep. John Boorman Az utolsó Leó (1970) és Roman Polański Micsoda? (1972) című filmjei inkább az érdekes, semmint a sikeres szerepei közül valók. A Taviani fivérek Allonsanfan (1973) című drámájában egy meghasonlott és árulóvá lett forradalmárt alakított. Fontos szerepet játszott Elio Petri Todo modo (1976) című politikai allegóriájában is, továbbá részese volt Luigi Comencini sztárparádéjának a Forgalmi dugóban (1979). Az 1980-as években sem csökkent a munkatempója: eljátszotta például a híres riporter, a fasiszta érzelműből baloldalivá lett Curzio Malaparte figuráját Liliana Cavani A bőr (1981) című történelmi drámájában. Marco Bellocchio Luigi Pirandello-megfilmesítésében, a IV. Henrikben (1984) a címszerepet alakította. Pirandello egy másik művén alapul Mario Monicelli filmje, a Mattia Pascal két élete. Nem volt idegen Mastroiannitól a görög Theo Angelopoulos világa sem: A méhész (1986) címszerepében éppúgy a múltat kutatta, mint A gólya függő lépése (1991) című dráma egykori politikusaként. Pályáján nem volt jelentős állomás, de egy magyar lexikonban mégis muszáj megemlékezni Sándor Pál Miss Arizona (1988) című munkájáról. Egy magyar kritikus szerint egyébként a film kudarcának egyik oka az volt, hogy Marcello és partnernője, Hanna Schygulla merőben más eszközökkel dolgozó, össze nem illő művészek. Ezt a véleményt azonban cáfolja, hogy ugyanők nagyon is összepasszoltak Ferreri már említett filmjében, a Piera történetében. Mastroianni kitűnő alakítást nyújtott mint kisiklott életű, öreg alkoholista a Fekete szemek című Nyikita Mihalkov-műben. Az 1990-es években a fiatal olasz rendezők (Francesca Archibugi: Estefelé, Giuseppe Tornatore: Mindenki jól van) munkái mellett emlékezetes jelenése volt Bertrand Blier Ipi-apacs, egy, kettő, három (1993) és Maria Luisa Bemberg Erről nem beszélünk (1993) című opuszaiban. Nem hagyható említés nélkül utolsó közös filmje Sophia Lorennel: Robert Altman Divatdiktátorok (1994) című alkotásának egyik epizódjában ironikusan idézik fel három évtizeddel korábbi sikerfilmjük, a Tegnap, ma, holnap sztriptízjelenetét.
„Nem tetszem magamnak, sohasem tetszettem. Külsőleg sem. Ez a rövid orr, ez a húsos száj. Nekem a sasorrú, vékony ajkú emberek tetszenek, az erős, határozott vonásúak. Bennem semmi sem erős, határozott. Én aranyos vagyok, és a férfi ne legyen aranyos. De ami a legrosszabb, belülről sem tetszem magamnak.”
– Mastroianni interjú Oriana Fallacinak
A Féltékenységi dráma című filmben Giancarlo Gianninivel és Monica Vittivel
Mastroiannit évtizedeken át a „latin szerető” (angolul: latin lover) megtestesítőjeként emlegette a bulvársajtó, a színész pedig hasztalan próbálta cáfolni a róla kialakult Casanova-képet. Az tény, hogy nem volt a hűséges férj mintaképe: 1948-ban nőül vette ugyan Flora Carabella színésznőt, akitől Barbara nevű lánya is született. Noha nem váltak el, feleségén kívül még számos nőhöz fűzte hosszabb-rövidebb életű viszony. Ő maga igazi úriemberként soha nem mesélt nőügyeiről, néhány hírességhez fűződő érzelmi kapcsolata azonban ismertté vált. Kamaszkorának nagy szerelme volt Silvana Mangano, aki később híres színésznő lett. Vittorio De Sica Szeretők (1968) című filmjének forgatásán beleszeretett amerikai partnernőjébe, Faye Dunawaybe. (Ironikus, hogy a kész filmet azzal vágta le a kritika, hogy a vásznon túl hideg és távolságtartó a két színész kapcsolata). Dunaway a közös életet tervezgette gyerekekkel egyetemben, ám amikor Mastroianni végül kibökte, hogy Faye kedvéért sem kíván elválni feleségétől, a temperamentumos színésznő kirakta a férfi szűrét. Másik híres kapcsolata Catherine Deneuve színésznőhöz fűzte (1971–1974), akitől 1972-ben lánya született, az azóta szintén színésznővé érett Chiara Mastroianni. Marcello mindig visszautasította azokat a pletykákat, hogy nem csak szakmai barátság kötötte Sophia Lorenhez. Azt a híresztelést pedig maga Fellini cáfolta, hogy Mastroianninak testi kapcsolata lett volna híres partnernőjével, Anita Ekberggel: a rendező szerint Marcello a vékony, légies nőket kedvelte, ráadásul megszokta, hogy körülrajongják a nők, miközben Ekberg ugyanehhez szokott a férfiak részéről.
Marcello utolsó éveinek társa, Anna Maria Tatò rendezőnő 1997-ben dokumentumfilmet forgatott a színészről. Mastroianni még látta az anyagot, a címet is ő választotta: Marcello Mastroianni: emlékszem, igen, emlékszem. A művész hasnyálmirigyrákban hunyt el. Róma főpolgármestere a Trevi-kutat fekete drapériával vonatta be.
Emlékszem, igen, emlékszem; szöveggond. Francesco Tato, ford. Zalán Magda; Tertia, Bp., 2000
1944: A gyermekek figyelnek bennünket (I bambini ci guardano) (nincs feltüntetve a stáblistán)
1948: A nyomorultak (I miserabili)
1950: Contro la legge
1950: Augusztusi vasárnap (Domenica d'agosto)
1950: Kutyaélet (Vita da cani) (Marcello Mastrojanni néven)
1950: Cuori sul mare
1951: Öt város meséje - Útlevél Keletre (Passaporto per l'oriente)
1951: Parigi è sempre Parigi
1952: A római lányok (Le ragazze di piazza di Spagna)
1952: La muta di Portici
1953: Il viale della speranza
1953: La valigia dei sogni
1953: Febbre di vivere
1953: A vasárnap hősei (Gli eroi della domenica)
1953: Non è mai troppo tardi
1954: La principessa delle Canarie
1954 Schiava del peccato
1954: Szegény szerelmesek krónikája (Cronache di poveri amanti)
1954: A szerelem napjai (Giorni d'amore)
1954: Peccato che sia una canaglia
1955: Tam tam mayumbe
1955: La bella mugnaia
1956: La Fortuna di essere donna
1957: A bigámista (Il bigamo)
1957: Il medico e lo stregone
1957: Apák és fiúk (Padri e figli)
1957: Il momento più bello
1957: La ragazza della salina
1957: Fehér éjszakák (Le notti bianche)
1958: Nyári történetek (Racconti d'estate)
1958: Amore e guai
1958: Palimadarak (I soliti ignoti)
1959: A csinos férj (Il nemico di mia moglie)
1959: Un ettaro di cielo
1959: Mindenki ártatlan (Tutti innamorati)
1959: Ferdinando I. re di Napoli
1960: Adua és társnői (Adua e le compagne)
1960: Az édes élet (La dolce vita)
1961: A szép Antonio (Il bell'Antonio)
1961: Fantasmi a Roma
1961: Az éjszaka (La notte)
1961: A gyilkos (L’assassino)
1961: Válás olasz módra (Divorzio all’italiana)
1962: Magánélet (Vie privée)
1963: 8 és ½ (8½)
1963: Elvtársak (I compagni)
1963: Tegnap, ma, holnap (Ieri, oggi, domani)
1964: Házasság olasz módra (Matrimonio all'italiana)
1965: Ma, holnap, holnapután (Oggi, domani, dopodomani: a L’uomo dei 5 palloni, a L’ora di punta és a La moglie bionda című epizódokban)
1965: L’uomo dei cinque palloni
1965: Én, én, én… és a többiek (Io, io, io… e gli altri)
1965: A tizedik áldozat (La decima vittima)
1966: A mák virága is virág (Poppies Are Also Flowers)
1966: Spara forte, più forte, non capisco
1967: Közöny (Lo straniero)
1968: Questi fantasmi (nincs feltüntetve a stáblistán)
1968: Gyémántok reggelire (Diamonds for Breakfast)
1970: Féltékenységi dráma (Dramma della gelosia – tutti i particolari in cronaca)
1970: Napraforgó (I girasoli)
1970: Az utolsó Leó (Leo the Last)
1971: Correva l’anno di grazia 1870 (tévéfilm)
1971: Az örök vesztes, Rocco Papaleo (Permette? Rocco Papaleo)
1971: Afrikai Scipio (Scipione detto anche l’africano)
1971: A pap felesége (La moglie del prete)
1971: Ça n’arrive qu’aux autres
1972: A szuka (Liza)
1973: L’événement le plus important depuis que l’homme a marché sur la lune
1973: Mordi e fuggi
1973: A nagy zabálás (La grande bouffe)
1974: Ne nyúlj a fehér nőhöz! (Touche pas à la femme blanche)
1975: Hármasfogat (La pupa del gangster)
1975: Per le antiche scale
1976: Todo modo (rendezte: Elio Petri) ... Don Gaetano
1976: Egy velencei nemesember (Culastrisce nobile veneziano)
1976: A vasárnapi nő (La donna della domenica)
1977: Egy különleges nap (Una giornata particolare)
1978: Le mani sporche (tévéfilm)
1978: Nápolyi krimi (Giallo napoletano)
1978: Szia, majom! (Ciao maschio)
1978: Signore e signori, buonanotte
1978: Maradj meg ilyennek (Così come sei)
1978: Véres föld (Fatto di sangue fra due uomini per causa di una vedova – si sospettano moventi politici)
1979: Forgalmi dugó (L’Ingorgo – Una storia impossibile)
1980: Appunti su la città delle donne (tévés dokumentumfilm)
1980: A nők városa (La città delle donne)
1980: A terasz (La terrazza)
1981: Szerelmi lázálom (Fantasma d’amore)
1981: A bőr (La pelle)
1982: A postakocsi (La nuit de Varennes)
1982: Az ajtó mögött (Oltre la porta)
1983: Gabriela, Cravo e Canela
1983: Piera története (Storia di Piera)
1984: A holtak seregének tábornoka (Il generale dell’armata morte)
1984: IV. Henrik (Enrico IV)
1985: Mattia Pascal két élete (Le due vite di Mattia Pascal)
1986: A méhész (Il volo)
1986: Ginger és Fred (Ginger e Fred)
1987: I Soliti ignoti vent’anni dopo
1987: Fekete szemek (Oci ciornie)
1988: Piazza Navona, televíziós sorozat
1989: Hány óra? (Che ora è?)
1990: Mindenki jól van (Stanno tutti bene)
1991: Csin-csin (Cin cin)
1991: Estefelé (Verso sera)
1991: A gólya függő lépése / Gólyaállásban (To meteoro vima tou pelargou)
1991: A gyerekrabló (Le voleur d'enfants)
1992: Lestrapált emberek (Used People)
1993: Erről nem beszélünk (De eso no se habla)
1993: Ipi-apacs, egy, kettő, három (Un, deux, trois, soleil)
1995: A che punto è la notte (tévéfilm)
1995: 101 éjszaka (Les cent et une nuits de Simon Cinéma)
1995: Túl a felhőkön (Al di là delle nuvole)
1996: Állítja Pereira (Sostiene Pereira)
1996: Három élet, egy halál (Trois vies & une seule mort)
1997: Utazás a világ kezdetéhez (Viagem ao princípio do Mundo)
Fontosabb díjak és jelölések[szerkesztés]
1963 jelölés Válás olasz módra (legjobb színész)
1978 jelölés Egy különleges nap (legjobb színész)
1988 jelölés Fekete szemek (legjobb színész)
1963 díj Válás olasz módra (legjobb színész – musical/vígjáték kategória)
1965 jelölés Házasság olasz módra (legjobb színész – musical/vígjáték kategória)
1965 Henrietta-díj: a legnépszerűbb színész
1978 jelölés Egy különleges nap (legjobb színész – dráma kategória)
1993 jelölés Lestrapált emberek (legjobb színész – musical/vígjáték kategória)
1964 díj Válás olasz módra (legjobb külföldi színész)
1965 díj Tegnap, ma, holnap (legjobb külföldi színész)
1970 díj Féltékenységi dráma (legjobb férfi alakítás díja)
1987 díj Fekete szemek (legjobb férfi alakítás díja)
1983 Különdíj az életműért (Special David)
1986 díj Ginger és Fred (legjobb színész)
1988 díj Fekete szemek (legjobb színész)
1995 díj Állítja Pereira (legjobb színész)
1997 Különdíj (Special David)
1955 díj A szerelem napjai (legjobb színész)
1958 díj Fehér éjszakák (legjobb színész)
1961 díj Édes élet (legjobb színész)
1962 díj Válás olasz módra (legjobb színész)
1986 díj Ginger és Fred (legjobb színész)
1988 díj Fekete szemek (legjobb színész)
1991 díj Estefelé (legjobb színész)
San Sebastián Nemzetközi Filmfesztivál[szerkesztés]
1965 díj Casanova '70 (legjobb férfi alakítás)
1989 díj Hány óra? (Volpi Kupa)
1993 díj Ipi-apacs, egy, kettő, három (Volpi Kupa)
↑ Életrajza az IMDb-n
↑ Világ Ifjúsága, 1972. január (26. évfolyam, 1. szám) Mastroianni nagy monológja / Befejező rész
A Wikimédia Commons tartalmaz Marcello Mastroianni témájú médiaállományokat.
Marcello Mastroianni a PORT.hu-n (magyarul)
Marcello Mastroianni az Internetes Szinkronadatbázisban (magyarul)
Marcello Mastroianni az Internet Movie Database-ben (angolul)
Marcello Mastroianni a Rotten Tomatoeson (angolul)
Marcello Mastroianni az AlloCiné weboldalán (franciául)
Marcello Mastroianni Pictures. Fanpix.Net (fanpix.famousfix.com). (Hozzáférés: 2021. szeptember 23.)
Még egy olasz nyelvű Mastroianni-oldal
A Kritikus Tömeg portréja
Marcello Mastroianni; bev. Karcsai Kulcsár István; Mokép, Bp., 1982 (A színész arca)
Sablon:Golden Globe-díj a legjobb színésznek (komédia vagy musical)
Golden Globe-díj a legjobb férfi főszereplőnek – zenés film vagy vígjáték
1975: George Burns, Walter Matthau
2006: Sacha Baron Cohen
2009: Robert Downey Jr.
2020: Sacha Baron Cohen
Sablon:BAFTA-díj a legjobb férfi főszereplőnek
BAFTA-díj a legjobb férfi főszereplőnek
Michael Caine / Dustin Hoffman (1983)
Haing S. Ngor (1984)
Robert Downey Jr. (1992)
Philip Seymour Hoffman (2005)
ISNI: 0000 0001 2321 590X
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Marcello_Mastroianni&oldid=25218210”
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2022. augusztus 28., 23:36
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.