hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu ceb hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Bajkálontúl (oroszul: Зaбaйkaлbe) tájegység (nagytáj) Oroszországban; földrajzi szempontból Szibéria déli hegyvidékeihez tartozik.
Az orosz Zabajkalje (magyarul Bajkálontúl) régóta használt elnevezés. Általában a délnyugat–északkeleti irányú, ívben elnyúló Bajkál-tó és a déli, délkeleti országhatár közötti, – tehát a központi Oroszországtól távolabbi, „túlsó” – területet jelölte. A 19. század közepétől az Orosz Birodalom egyik nagy közigazgatási egységét is így nevezték (Zabajkalszkaja oblaszty, vagyis Bajkálontúli terület).
A Szovjetunió létrejötte után nem volt ilyen nevű közigazgatási egység, (csak Burjátföld és Csitai terület), de a Bajkálontúl nevet nem hivatalosan továbbra is használták. A 2008-ban létrehozott Bajkálontúli határterületet a sajtóban sokszor szintén csak Zabajkalje (Bajkálontúl) néven említik, holott a földrajzi értelemben vett Bajkálon túli országrésznek csak kb. a felét foglalja el; a másik fele közigazgatásilag Burjátföldhöz, egy kisebb darabja pedig az Irkutszki területhez tartozik.
A Bajkálontúl területének egy kisebb része már jóval korábban Dauria néven vált ismertté. A mongol népcsaládhoz tartozó daur (dahúr) népcsoport a Silka, Arguny, Amur folyók partján élt. A 17. század közepétől cári fennhatóság alá került, majd a nyercsinszki szerződés (1689) a Mandzsu-dinasztiának juttatta.[1]
Ez a szócikk a továbbiakban csak a természetföldrajzi tájegységgel foglalkozik.
A Bajkálontúl (Zabajkalje) – óriási hegyvidék, mely a Bajkálmelléktől dél és délkelet felé az országhatárig, kelet felé az Oljokma völgyéig és a Silka torkolatáig terjed. Domborzatát délnyugat–északkelet csapásirányú hegyláncok és hegyközi medencék váltakozása jellemzi. Hegységei általában középhegységek, egy részük fennsík; néhány magashegységének csúcsa 2500 m fölé emelkedik.
Kialakításában nyugaton és középső részén jelentős szerepet játszott az archaikum végén lezajlott bajkál gyűrődés, később a kaledóniai és a variszkuszi hegységképződés. Ennek megfelelően nyugaton kemény kristályos kőzetek, illetve óidei pala, kvarcit építik fel. A pliocénban lezajlott vulkánosság nyomai a bazaltfennsíkokon láthatók. Keleti része fiatalabb gyűrődések hatására alakult ki, paleozoikumi és harmadidőszaki különféle kőzetekből áll.
Általában nyugati, központi és keleti részre osztják.
Nyugati részéhez, a Szelenga és a Vityim vízgyűjtő területéhez tartozik:
délnyugaton a Cagan-Daban, a Cagan-Hurtej és más középhegységek
Központi részének (melyet néha Dauriának is neveznek) délnyugat–északkelet irányú legnagyobb hegységei:
és a vele párhuzamos Cserszkij-hegyvonulat (vagy Cserszkij-hegység)
az Oljokmai-hegylánc (Oljokminszkij Sztanovik) a Cserszkij folytatása a Nyercsa folyón túl
a Cserszkijtől délkeletre húzódik a Daur-hegység, valamint
A keleti rész széles völgyekkel elválasztott, párhuzamosan futó alacsony középhegységei:
Erman-, Gazimur-, Nyercsa-, Klicska-hegyvonulat
legnagyobb a Silka jobb partja mentén elnyúló Borscsovocsnij-hegység.
A Bajkál-Sztanovoj-hegyvidék (vagy egyszerűen Sztanovoj-hegyvidék) – Szibéria déli hegyvidékeinek legészakibb tagja; oroszul: Bajkalszko-Sztanovaja oblaszty, de előfordul a Szevero-Zabajkalje, vagyis Észak-Bajkálontúl elnevezés is.
Nagyjából az északi szélesség 55° és 60° között terül el. A Bajkál-tó északi-északkeleti csücskétől kelet felé a Maja forrásvidékéig terjed, északon a Felső-Léna völgye határolja.
A hegyvidék három vagy négy nagyobb részre osztható:
Három északnyugati felföldje a hegyvidék legalacsonyabb és legkevésbé tagolt része:
A tőlük délebbre elterülő Sztanovoj-felföldet erősen tagolt, magas hegységek alkotják, mély völgyek szabdalják, a hegyoldalakat sűrű tajga borítja:
Észak-mujai-hegység (a Muja a Vityim mellékfolyója)
Kodar-hegység, itt van a Bajkál-vidék legmagasabb csúcsa (3073 m)
Az Oljokmától keletre hosszan nyúlik el a Sztanovoj-hegylánc; jelentős (de nem a teljes) része tartozik a hegyvidékhez.
A legkeletebbre fekvő Aldan-felföldet, melynek szerkezeti alapja is eltérő (Aldan-őspajzs), nem mindig sorolják a Bajkál-vidékhez.[2]
↑ Szili Sándor: Szibéria birtokbavételének koncepciói az orosz és a szovjet történetírásban. Budapest: Magyar Ruszisztikai Intézet. 2005. 35. o. = Ruszisztikai Könyvek, XIV ISBN 9637730354 Hozzáférés: 2022. aug. 17.
Székely András. Szovjetunió (I. kötet) – Bajkálontúli-hegyvidék, Sztanovoj-hegyvidék. Budapest: Gondolat Kiadó, 472–477. o.. ISBN 963-280-303-5 I. kötet (1978)
Bolsaja szovjetszkaja enciklopegyija, 3. kiadás (orosz nyelven) (1970–1977)
N. A. Gvozgyeckij, N. I. Mihajlov. Fizicseszkaja geografija SZSZSZR (Aziatszkaja csaszty) – Zabajkalszkaja oblaszty, 3. kiadás (orosz nyelven), 347. o. (1978). Hozzáférés ideje: 2015. augusztus 18.
N. A. Gvozgyeckij, N. I. Mihajlov. Fizicseszkaja geografija SZSZSZR (Aziatszkaja csaszty) – Zabajkalszkaja oblaszty, 3. kiadás (orosz nyelven), 356. o. (1978). Hozzáférés ideje: 2015. augusztus 18.
M. V. Konsztantyinov és mások: Zabajkalje (orosz nyelven). Enciklopegyija Zabajkalja
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Bajkálontúl&oldid=25186120”
Utoljára szerkesztve 2022. augusztus 17., 19:11-kor
A lap utolsó módosítása: 2022. augusztus 17., 19:11
A lap szövege CC BY-SA 3.0 alatt érhető el, ha nincs külön jelölve.