hu en hu hu hu hu hu hu hu it hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu es hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en
Szülés utáni depresszió, gyermekágyi depresszió apánál | Édesítő
Christina Micotti: Hey there redman
A gyermekágyi depresszió férfiaknál is jelentkezik, nem kevés esetben, csak az emberek nem tudnak róla. Igaz mostanáig egyáltalán maga a depresszió nyílt felvállalása sem volt túl jó pont: a “minek-hisztizik-itt-jó-dolgában?”- hozzáállás – úgy gondolom – ismerős mindannyiónknak. Az pedig, hogy egy FÉRFI, sőt egy APA legyen depis …GYENGE ALAK… NEM TUD ÖRÜLNI A GYEREKNEK… SZÉGYELLJE MAGÁT… – már hallom is a tipikus reakciót…
Pedig mindenkit megvisel az új helyzet, mindenkit a maga szerepkörében érint, és apának lenni ugyanolyan nagy feladat, mint az anya szerep. Az az alapvető különbség nehezíti a helyzetet, hogy míg az anya  (bárhogy is érinti a szülés utáni időszak) egyértelmű megerősítést kap a babájától arról, hogy szükség van rá, addig apukának erre jócskán várnia kell, hiszen egy pici baba az anyukájával van nagyon szorosan összefonódva kezdetekben.
Okkal érezheti magát kirekesztve apuka a képből, azzal a plusz teherrel, hogy most már felelős egy egész családért. Anyagilag és érzelmileg is. Tegnap este még sörözgettem a haverokkal …ma meg… APA lettem…
Egy kedves ismerősöm története nagyon tanulságos számomra azt illetően, hogy bármennyire nem is gondoljuk, mégis lehet a kezdeti időszak ugyanolyan nehéz egy férfinak, mint egy nőnek. Sőt orvos és pszichológus ismerőseim elmondása alapján egyre többet foglalkozik a világ az apák gyermekágyi depressziójával. Hollandiában, abban az esetben, ha anyuka érintett a témában, akkor apukát is szűrni szeretnék, mivel a  szakma azt tapasztalja, hogy mind az édesanya lelki szenvedését, mind pedig a gyermekáldás kezdeti időszakát is nagyon nehezen élheti meg a férj.
Peti is pontosan erről mesél nekünk. Halljuk az ő történetét!
Alapjában véve egy  kiegyensúlyozott, jókedvű embernek tartom magam, gyerekem születéséig a depressziót távolról sem ismertem és a mai napig furcsa számomra, hogy ez az egész megtörténhetett velem. Párommal  komolyan készültünk a gyerekvállalásra, a terhesség ideje számunkra  szép időszak volt de a szülésre nem szerettem volna bemenni. Ma már bánom, hogy engedtem a nyomásnak és mégis végig jelen voltam. Bármennyire is könnyű szülés volt, én úgy éreztem, hogy tehetetlenül kell néznem feleségem szenvedését, akin segíteni nem tudok. Ráadásul még a köldökzsinór elvágását is rám erőltették. Azóta is – csúnya szóval élve – az az érzésem, hogy a doki “megpiszkálta” a nejemet ott, ahol nem kellett volna. AZ ÉLMÉNY TELJESEN ALÁÁSTA A FÉRFIASSÁGOMAT, ÉS SAJNOS SZEXUÁLISAN AZÓTA SEM KÍVÁNOM A FELESÉGEMET.
A kislányunkat először meglátni nagy katarzis volt, de az öröm  hamar elmúlt és már a szülés utáni első pár napban TÁVOLSÁGOT ÉREZTEM A CSALÁDOMMAL SZEMBEN.
David is going to die
A kezdeti időszakban párom feszültsége rajtam csattant, állandó kritikái: “miért van ez itt, nem találom amazt, jó volt a régi helyen, miért kellett elpakolnod” stb. nagyon rosszul estek, és idővel, a rendszeres házimunkától, amit feleségem tehermentesítése miatt végeztem, illetve a folytonos letolástól, egy hasznavehetetlen, kiherélt szardarabnak éreztem magam. Bármennyire is egyre feszültebbé, érzékenyebbé, örömtelenebbé váltam, nem panaszkodtam, és a munkám mellett, a folyamatos kritikák ellenére próbáltam otthon (is) helytállni.
De a rossz kedv egyre fokozódott. Ahogy hazaértem csak azt akartam, hogy hagyjon békén mindenki, a gyerekkel is kizárólag kötelességtudatból foglalkoztam. Érzelmileg bezárkóztam egy belső, üres térbe, az általam „SEMMI”-nek hívott állapotba. Mint amikor egy férfi leül meccset nézni és az agya stand-by üzemmódba kapcsol. Ma már látom, hogy a család, és benne az én helyem/szerepem kérdéskörtől fordultam el ilyen módon. Emellett a testi tünetek: étvágytalanság, gyomorideg,  szívdobogás, fáradtságérzés is gyötörtek. Az otthoni ingerek, pl.: a gyereksírás is csak a haszontalanságommal szembesített, mert úgyis anya kell, a pelenkázáson túl másban nem tudok segíteni. Az alvás volt az egyik legjobb állapot, mert éppen nem voltam halott, de a világon sem voltam igazán. A hasznavehetetlenség  érzésem addig fokozódott, hogy elkezdtem az öngyilkosság gondolatával foglalkozni.
Nyár volt, az ablakok szinte állandóan nyitva voltak, és egy délután azon kaptam magam, hogy a gyerekkel a karomban azon gondolkodom:  MI LENNE, HA MOST KIUGRANÁNK?
Ezen a ponton pszichiáterhez és pszichológushoz fordultam. Kaptam  hangulatjavítót, ami kimozdított az általános rosszkedvből, illetve pszichoterápiába kezdtem.
A  terapeutával részletesen megvizsgáltuk a gyerekkoromat, a párkapcsolatomat, szüleim kapcsolatát, illetve a feleségem szüleinek  házasságát is, gyakorlatilag az egész érzelmi hálómat. Rátaláltunk olyan, nagyon mélyen elfojtott, élményekre, gyerekkori emlékekre, melyeket öntudatlanul és feldolgozatlanul cipeltem  magammal eddigi életem során.
Apropó gyerekkor. A  szüleim viszonylag korán elváltak, hála Istennek, mivel apám rendszeresen verte anyámat előttünk, gyerekek előtt (hárman vagyunk testvérek). Hosszú és csúnya válásuk során, egy dührohama alkalmával nekem is menekülnöm kellett előle…na igen…nem mindenkit akar az apja megölni, hát engem akart. Az öregem agresszivitása bizonytalanságot, illetve a szeretni adás-kapás képességének megkérdőjelezését szülte bennem.
ENGEM NEM SZERETETT AZ APÁM, VAJON ÉN KÉPES LESZEK SZERETNI A SAJÁT GYEREKEMET????
Ez a kérdés gyötört legjobban, illetve idővel ráláttam arra, hogy a magabiztossághoz elengedhetetlen férfi/apa mintám hiányzott, illetve ami volt, azt jobb elfelejteni. Ki is vagyok ÉN? Szeretnék valamilyen lenni, de TUDOK olyan lenni? Hogyan tudok megfelelni a saját apaképpel kapcsolatos elvárásaimnak azokkal a negatív mintákkal, amik nekem a gyerekkoromból vannak… Ezek a kérdések óriási bizonytalanságot és feszültséget szültek bennem.
A terápia segített abban, hogy rálássak a helyzetemre, ki tudjam mondani a sérelmeimet, ezzel a feszültségem oldódott, jobban lettem. Világossá vált, hogy fel kell vállalnom az APA SZEREPet, és, hogy a tökéletességre törekvésem, komoly terhet ró rám ebben a nehéz helyzetben. A kislányom születésével járó érzelmi élmény teljesen letarolta az addigi hitt/vélt férfi énemet és egy teljesen új FÉRFI képet kellett megrajzolnom magamról. A magammal szembeni, apaszereppel kapcsolatos elvárásaim, pedig szétfeszítettek. Utólag ki merem mondani, hogy az események hatására MÉLYEN BELÜL MEGHALT BENNEM A GYERMEK, A KISFIÚ AKI ADDIG VOLTAM, ÉS MEGSZÜLETETT AZ APA.
Felnőttem. A terápia hatására mostanra eljutottam odáig, hogy lubickolok a kislányom adta örömökben, élvezem az apaságot, és ma már hiszem, hogy igenis KÉPES vagyok felelősségteljesen betölteni az eddig annyira rettegett és érzelmileg blokkoló szerepet: az APA szerepet. A célomat, hogy olyan szeretetteljes szülővé váljak, amilyen nekem nem volt, azt gondolom teljesítem. Időnként azonban továbbra is szorongat egy kérdés: mi lesz ha a következő gyerek fiú lesz? Elég jó apja tudok majd lenni egy fiú gyermeknek? Fel tud majd rám nézni? Jó példája leszek? Megtudom-e tanítani FÉRFINAK LENNI, hiszen, ez, határozottan az APA dolga.
Az anyai lét hullámzása
2 Replies to “Gyermekágyi depresszió apánál”
február 28, 2018 - 9:42 de.
Én még nem vagyok apa. Annyira őszinte és tiszta sorok ezek, az anyai résszel (cikkel) karöltve, hogy csak ennyit tudtam mondani miután befejeztem az olvasást, hogy “bazmeg”. Tudjátok van az az…elismerő “bazmeg”, ami nem a káromkodásról szól, hanem ami mélyről jön, és elképesztő tiszteletet rejt. Tisztelet az iránt, aki így felvállalta az érzéseit, és ezt le is írta nekünk, hogy tanuljunk belőle, és esetleg könnyebben nagyon csípjük magunkat. Ez egy ilyen volt, Köszönöm, hogy elolvashattam.
március 1, 2018 - 9:43 de.
Szabolcs! Mikor olvastam a hozzászólásodat majdnem elsírtam magam…Én köszönöm!!!! Már volt értelme elindítani a blogot!!!Köszönöm!
Vélemény, hozzászólás? Kilépés a válaszból
Az email címet nem tesszük közzé. A kötelező mezőket * karakterrel jelöljük.
Orsi, aki az édesítőt csepegteti
Sosem voltam igazán partiarc, de mégis lehet azt mondani, hogy jelen voltam az éjszakai/kocsmai életben, koncertekre jártam és rendszeresen futottak össze nálam emberek, társaságok.
Most mégsem bulikról indítok blogot, hanem az anyaság a témám.
Ez valószínűleg érdekes és egyben furcsa is lesz sok embernek, mivel régebben valahogy nem az “anyatípus” volt az enyém, még ha magamban meg is voltam győződve róla, hogy leszek egyszer anyuka és nekem ez a szerep könnyű lesz. Könnyű és nevetéssel teli.
Kisfiam három és fél éves, és azt ma is ki merem jelenteni, hogy anyaságomban az öröm a meghatározó érzés. De hogy könnyű, azt semmiképp sem mondanám. Van benne egy sor gyötrelem, kínlódás – számomra – nagyon sok feszültség és szorongás.
Manapság a „hogyan légy boldog és sikeres“ technikák iparággá növik ki magukat. Így a gyermekágyi depresszió (ami bármelyik szülőnél jelentkezhet, akár apukánál is), a kisgyermekkel otthon lévő anyuka, illetve a dolgozó, és eközben családot ellátó szülők lelki egészsége kényes téma.
KEVESEN VAGYUNK ŐSZINTÉK ÉS VÁLLALJUK NYÍLTAN GYEREKÜNK SZÜLETÉSE, ILLETVE A SZÜLŐI LÉTÜNKKEL KAPCSOLATOS ESETLEGES FESZÜLTSÉGEINKET.
Míg a reklámokban az újszülött mellett álló anya boldogan mosolyog, míg az Instagramon a focistafeleségek közvetlenül a szülés után tökéletes alakkal, fehérneműben szelfiznek, addig a valóságban egy átlag kismama kifacsart, és az apukák is komoly lelki folyamatokon mennek keresztül: hol erőteljesebben, hol kevésbé, de ők is szoronganak az elvárásoktól, többek között a családfenntartó szereptől.
A gyermekágyi időszak esetleges nehézségei után, a mindennapi teendők kapcsán rutinossá válunk, DE AZ ANYASÁGGAL/APASÁGGAL TELJESEN MEGVÁLTOZIK AZ ÉLETÜNK, MAGUNKRÓL ALKOTOTT KÉPÜNK, SZOKÁSAINK. Ezeket a változásokat megélni és elfogadni nem egyszerű, sőt a legtöbb nő/férfi számára kifejezetten nehéz.
Gondoltam, merni kellene vállalni magunkat, bizonytalanságainkat, félelmeinket ahelyett, hogy csendben szenvedünk a problémáinkkal, rettegve a megítéléstől: „ De gáz ez a csaj! Hogy lehet ilyen egy ANYA ? van egy szép, egészséges gyereke mégsem BOLDOG ?!" És lássuk be, NAGYON KÖNNYEN mondják ezt az emberek egymásról...túl könnyen...
SZERETNÉM, HA A MANAPSÁG URALKODÓ “BOLDOGOK VAGYUNK” ÁLSZENT SZÍNJÁTÉKOT FÉLRETÉVE BESZÉLNÉNK A NEHÉZSÉGEKRŐL, A ROSSZ NAPOKRÓL,AGGODALMAINKRÓL, és fityiszt mutatva a pampers-reklámokban kipihent és tökéletes anyukák képének, őszinte odafordulással, bátorítással lennénk egymás felé, legyen szó akár nőről vagy férfiról. HISZEN ÉPPEN EZÉRT LESZ BÁRKINEK IS NEHÉZ A SZÜLŐ SZEREP, MERT TÚLSÁGOSAN JÓL AKARJA CSINÁLNI, MERT NAGYON FONTOS NEKI, HOGY MILYEN HATÁSSAL VAN A GYERMEKÉRE.
A következőkben őszintén megosztom veletek a saját nehézségeimet, azzal a céllal, hogy a mókuskerékben elfáradt, alváshiánytól szenvedő, magukat megkérdőjelező szülők láthassák: nincsenek egyedül. Vannak társak az úton és VAN EGY HELY, ahol az anyaság/apaság során FELSZÍNRE KERÜLŐ GYERMEKKORI, LELKI SÉRÜLÉSEINK NYÍLTAN, SZÉGYENKEZÉS NÉLKÜL FELVÁLLALHATÓK.
Remélem, sokan tudunk találkozni, kialakul egy közös, társas együttlét, még így az "éteren" át is, melynek során oldódik a bizonytalanság érzés mindannyiunkban, kicsit megédesítjük egymás keserű pillanatait és el merjük hinni, hogy jó emberek, jó szülők vagyunk!
Proudly powered by WordPress | Theme: Couture by Pixel Tribe. | Impresszum