hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu lt lt hu hu hu hu hbs_lat lt hu hu hu hu hu hu en en en en en hu sk hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu de hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu en am ar en az bg ca hbs_lat da de eo es fa fi fr de ku he hi hy id es it ja ta ko it ml ms ne nl nb nb pa pl pt ro ru hbs_lat en hbs_lat sv ta en ceb tr fy ur vi pl zh fr zh hu hu hu hu hu hu hu hu hu hu
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából
Ez a közzétett változat, ellenőrizve: 2018. január 24.
Ugrás a navigációhoz Ugrás a kereséshez
Hettita harci szekér (egyiptomi falfestmény rekonstrukciója)
A küllős harci kocsik elterjedésének vázlatos képe (a számok hozzávetőleges i. e. évszámok)
A harci szekér illetve harci kocsi elnevezés állati erővel vont, speciálisan háborús célokra kialakított kerekes járművet takar, amely a történelem során többféle formában jelent meg elsősorban közel-keleti és európai hadszíntereken.
1.3 Hurrik, hettiták, egyiptomiak, asszírok
Sumer harci szekér Ur városából (i. e. 2500 körül)
Az első kifejezetten harci szekerek a mezopotámiai sumer államokban jelentek meg legkésőbb az i. e. 3. évezred elején, első ábrázolásuk az i. e. 2600 körül keletkezett keselyűsztélén látható.[1] A járművek eleje magasított volt, oldalán a hajítódárdákat tároló szekrény kapott helyet. A kocsikban valószínűleg egy hajtó, két kardos és egy dárdás harcos foglalt helyet. Ezek a kocsik négy tömör kerékkel rendelkeztek. Az általános feltevés szerint a lovat nem ismerték, így általában két onagert fogtak eléjük. Ebből következően ezek a járművek még meglehetősen lassú mozgásúak voltak, önálló fegyvernemként nem játszottak szerepet, feladatuk a gyalogság támogatása lehetett.[1] Erre Winkler Gusztáv két elképzelést mutat be, egyik szerint a gyalogsági összecsapás előtt próbálták távolról megzavarni az ellenség gyalogságát, a másik szerint a lassan mozgó gyalogság mellett harcoltak.[1]
Az újabb kutatások szerint a korábban öszvérként vagy vadszamárként leírt lóalkatú leletek valójában lovak voltak, és csak azért nem ismerték fel ezt korábban, mert szilárd meggyőződése volt a történettudománynak az indoeurópaiak elsősége a lótenyésztésben, ezért fel sem tételezték, hogy ebben a korban lómaradványokat találhatnak (egyébként az öszvér léte önmagában is feltételezi a lovat, a vadszamár pedig elég nehezen fogható jármű elé). A járművek sebessége egyébként sem befolyásolja azt, hogy a fegyvernem milyen hadászati súlyt kapott. A görög phalanxok egymásnak sétáltak az ütközetben. A hajítódárdák arra utalnak, hogy a távolharcban vettek részt, ahol a sebességnek egyébként sincs szerepe. Az ellenséges hadsor rohama alkalmával mintegy 10–20 méterre kellett magukhoz engedni őket, hogy fegyvereiket hatásosan alkalmazhassák. Ez a rohamozók megzavarására alkalmas eszköz, csakúgy, mint később a római pilum alkalmazása. A szekérnek az lehetett a legfontosabb szerepe, hogy a harcosnak ne kelljen a fogyóeszköznek számító dárdákat kézben cipelni.
A Mári levéltár dokumentumaiban már a kerekes járművek több típusát lehet megkülönböztetni. Legtöbbször a gišGIGIR kifejezés utal szekérre. Ennek bővítménye az ANŠE.ḪI.A gišGIGIR, amely a szamárkordé. Az ANŠE.NUN.NA előtaggal a lóöszvérre utaltak, ez egyben díszkocsi is lehetett. Már ekkor megjelenik a lovak említése az ANŠE.KUR.RA fogalmazással, valamint az utazókocsi, az ANŠE.ḪI.A kudāni megnevezéssel.[2] Érdekes módon jóval később Urartuban is a gišGIGIR jelekkel írták a szekeret. Itt kérdéses, hogy a giššur(g)i- szó milyen harceszközt jelent.[3]
Hurrik, hettiták, egyiptomiak, asszírok[szerkesztés]
A harci szekér az i. e. 2. évezred első felében fejlődött tovább. Ez az ekkor a közel-keleti térségbe beáramló indoeurópai hurriknak és hettitáknak köszönhető, akik meghonosították a lótenyésztést. Az első hettita harcászati-kiképzési leírást Mitanniból származó, de a Hettita Birodalomban élő hurri szerző, Kikkuli írta, és a hettita szakkifejezések egy része is hurri eredetű lehet, ami arra utal, hogy a lótenyésztést a hurrik ismertethették meg a hettitákkal is,[4] bár a hurri származású Kikkuli idegen környezetben is használhatta a saját nyelvének szakszavait, annál is inkább, mert a hurri nyelv ez időben általánosan terjedt. Ezért Kikkuli szóhasználata erre nem bizonyíték. Már Anittasz idejéből ismert lovakkal vezetett hadjárat, ezért a hettiták és hurrik összekötése a lótenyésztéssel csak azon prekoncepcióval lehetséges, miszerint az indoeurópaiak előtt nem volt lótenyésztés. Ezt a feltevést a 19. század óta változatlanul hangoztatják általában.
A korábbi tömör kerekű konstrukciókat felváltotta a könnyű, küllős kerékkel épített kétkerekű változat, amelyet két ló vontatott, és a sumér szekereknél sokkal mozgékonyabb volt.[4] Ezek a járművek már kellően hatékonyak voltak ahhoz, hogy önálló fegyvernemet szervezzenek belőle, és a II. évezred elején a térség minden nagyobb államában elterjedt a használata. A harctéren a feladatuk elsősorban továbbra is a távharc maradt, a gyalogsággal közvetlenül ritkán érintkeztek. Harci taktikájuk szerint általában az ellenség gyalogsága előtt oszlopba fejlődtek, és előttük elhajtva próbálták megzavarni soraikat a kocsikban utazó dárdavetők, íjászok, parittyások.[5]
A harci szekér fénykorát az i. e. 15-13. századra tehetjük a közel-keleti térségben. Ekkor a szekeres alakulatok jelentették az elit fegyvernemet nem csak Mezopotámia, Kisázsia és Egyiptom[J 1] területén, de a mükénéi görög kultúrában is harci szekéren vonult hadba az arisztokrácia.[6] Szíriában, Palesztinában és Ugaritban a harci szekér neve markabtu/mrkbt, Egyiptomban rekeb és merkābā. A hettita szekér az ősi jelcsoport kiegészítésével gišGIGIR.MEŠ nevű, vagy ṢI[MDĪ]. I. Szuppiluliumasz dokumentuimaiban ANŠE.KUR.RA.MEŠ.[3]
A különböző államokban némileg eltérő volt a harci szekerek felszereltsége. Két jellegzetes változata az egyiptomi és a hettita. Az egyiptomi szekét könnyű favázra feszített huzatból állt. Könnyű, négy küllős kerekei voltak, amelyeknek felfüggesztése a szekér mögött volt. A tengely hátra helyezése a szekér fordulékonyságát, manőverezhetőségét növelte. Hátránya volt azonban, hogy a befogott lovakra így nagyobb súly nehezedett, a szekéren a hajtó mellett csak egy harcos kapott helyet, aki általában íjjal vagy parittyával volt felfegyverezve.[7] A kerekek szilárdságának növelése érdekében rövid idő után megpróbálkoztak nyolcküllős szekerek építésével, ez viszont megnövelte a szekér tömegét. Így megállapodtak a köztes hatküllősnél, és ez maradt a végleges változat. A hettita harci szekér robusztusabb építésű, erős vázú, amelyben a kocsihajtó mellett két, távolsági fegyverekkel felszerelt katona harcolhatott az i. e. 13. századtól.[5] Ezt az tette lehetővé, hogy a hatküllős, masszív kerekeket hordozó tengelyt a szekér súlypontja alatt helyezték el, így a lovak könnyebben vitték a súlyt, viszont a szekér mozgékonysága csökkent.
Urartuban az i. e. 9. században biztosan ismerték a harci szekeret, de nem volt jellemző az alkalmazása. Erre csak Menua és Ispuini kora után került sor, amikor asszír mintára átalakították a hadsereg fegyverzetét és harceljárásait is. Az asszír harci szekér II. Assur-nászir-apli nimrudi reliefjein két személyesek, körülbelül 0,8–1,0 méteres átmérőjű, hatküllős kerekekkel felszerelt, mellvéd nélküli könnyű járművek, amelyeket három ló húzott. Assur-bán-apli idejére sokkal nagyobb, körülbelül 1,5 méter átmérőjű, nyolcküllős kerekekkel szerelt nehéz járművek alakultak ki, amelyeken mell- és oldalvéd volt, és a kocsihajtón kívül még három harcos foglalt helyet bennük.[8] Ezeket sokszor négy ló húzta, ezzel a quadriga elődjének tekinthető.
Az Asszír Birodalomban a médekkel folytatott harcok alatt került előtérbe a lovasság, amely lassan háttérbe szorította a harci szekereket, azokat azonban még sokáig használták a térségben. I. Dárajavaus perzsa király ötödik uralkodási évében a harci szekeres osztagokat LÚ.ÉREN.MEŠ šá gišGIGIR néven említik.[9]
III. Alexandrosz hadjáratai során a perzsák sarlós szekereket vetettek be, amelyekkel a könnyűgyalogság közé rontva annak sorait meg tudták zavarni, a nehézgyalogsággal szemben azonban alulmaradtak.[10] Ezt a fegyvernemet a hellenisztikus hadseregek is átvették, és az i.e. 3. században alkalmazták is.[11] VI. Mithridatész pontoszi király még az i. e. 86-ban megvívott Khaironeiai csatában is bevetett 60 kocsit a római Sulla serege ellen (különösebb eredmény nélkül).[12]
A közel-keleti harci szekerektől függetlenül a kelta britonok is kialakították saját harci szekeres harcmodorukat, amely a rómaiak Britannia elleni inváziójáig fennmaradt. A britek harci szekerei azonban nem távharcra szolgáltak, hanem a gyalogosok gyors átcsoportosításának eszközeként használták őket. A katonák a harc közelébe érve a szekérről leszálltak és gyalogosan harcoltak.[13]
A 15. századi Európa egyik leghatékonyabb fegyvernemét a szekeret nem csak gyors mozgásra, hanem gyorsan felállítható erődítményként is használó cseh harcosok alkották, akik alapvetően gyalogos harcot vívtak. A csatában összeláncolt szekereik fedezékéből tüzeltek az ellenségre, az őket megrohamozó ellenség lendületét a szekerek nyújtotta akadály mögül, szálfegyverekkel törték meg. A huszitákat előszeretettel alkalmazta Hunyadi János is a török elleni hadjáratain.[14]
↑ Az egyiptomiak i. e. 1700 körül, a hikszosz támadása során ismerték meg a korszerű harci szekereket, 1580-ban azonban már sikeresen alkalmazzák saját alakulataikat éppen a hükszoszok ellen. (lásd. Winkler 21.o)
Winkler, Gusztáv. A hadviselés művészete. Tinta Könyvkiadó (1999). ISBN 963 85622 50
Földi, Pál. A világtörténelem nagy csatái. Laude Kiadó. ISBN 963 9121 17 0
Reallexikon der Assyriologie und Vorderasiatischen Archäologie V; Ia – Ki, Szerk.: Erich Ebeling, Bruno Meissner, Dietz Otto Edzard (német nyelven), Berlin: Walter de Gruyter & Co (1980). ISBN 3-11-007192-4 ; KAMPFWAGEN, 344–350. old.
↑ a b c Winkler, G A hadviselés művészete, i. m. 10. old.
↑ RLA-5, i. m. 341. old.
↑ a b RLA-5, i. m. 340. old.
↑ a b Winkler, G A hadviselés művészete, i. m. 17. old.
↑ a b Winkler, G A hadviselés művészete, i. m. 18. old.
↑ Winkler, G A hadviselés művészete, i. m. 21. old.
↑ Winkler, G A hadviselés művészete, i. m. 22. old.
↑ RLA-5, i. m. 348–349. old.
↑ RLA-5, i. m. 339. old.
↑ Winkler, G A hadviselés művészete, i. m. 70. old.
↑ Winkler, G A hadviselés művészete, i. m. 209. old.
↑ Winkler, G A hadviselés művészete, i. m. 115. old.
↑ Winkler, G A hadviselés művészete, i. m. 36. old.
↑ Földi, P A világtörténelem nagy csatái, i. m. 136-137. old.
Anthony, D. W., & Vinogradov, N. B., Birth of the Chariot, Archaeology vol.48, no.2, Mar & April 1995, 36-41
Anthony, David W., 1995, Horse, wagon & chariot: Indo-European languages and archaeology, Antiquity Sept/1995
Di Cosmo, Nicolo, The Northern Frontier in Pre-Imperial China, Cambridge History of Ancient China ch. 13 (pp. 885–966).
Litauer, M.A., & Grouwel, J.H., The Origin of the True Chariot', "Antiquity" vol.70, No.270, December 1996, 934-939.
Sparreboom, M., Chariots in the Veda, Leiden (1985).
A lap eredeti címe: „https://hu.wikipedia.org/w/index.php?title=Harci_szekér&oldid=19545320”
Állati erővel mozgatott járművek
Hivatkozás erre a változatra
Hogyan hivatkozz erre a lapra?
A lap utolsó módosítása: 2018. január 24., 18:26
A lap szövege Creative Commons Nevezd meg! – Így add tovább! 3.0 licenc alatt van; egyes esetekben más módon is felhasználható. Részletekért lásd a felhasználási feltételeket.