title: Презентація на тему «Музична культура 19 століття. Театр»

text:
Музична культура 19 століття. Театр

Теа́тр (від грец. θέατρον — місце видовища) — вид сценічного мистецтва, що відображає життя в сценічній дії, яку виконують актори перед глядачами, а також установа, що здійснює сценічні вистави певним колективом артистів і приміщення, будинок, у якому відбуваються вистави. Театр як мистецтво називають також йтеатральним мистецтвом, а наука, що вивчає теорію та практику театрального мистецтва називається театрознавство.
                 Театр
Становлення українського національного мистецтва (театр, музика, образотворче мистецтво, архітектура) дещо відставало від літературного розвитку. Так, театральне мистецтво в більшій, ніж література, мірі залежить від політичного режиму, фінансових можливостей, підготовленості аудиторії. До 1861 року продовжував існувати кріпосний театр, і не тільки у садибах, але і в містах. У 1828 році офіційно було заборонено купувати до театру кріпаків, але і після цього кріпосні актори продовжували входити до складу деяких театральних груп. У 1789 театр був побудований у Харкові, але в ньому йшли тільки російські п'єси.

Першими українськими постановками були «Наталка Полтавка» в 1819 році і пізніше «Москаль-чарівник» у Полтавському любительському театрі. Вони стали можливими завдяки щасливому збігу обставин: підтримка генерал-губернатора Малоросії М. Репніна, керівництво групою Іваном Котляревським, гра геніального актора Михайла Щепкіна, тоді ще кріпака. Театр діяв у Полтаві у 1818-1821 роках.
   Перші українські постановки
 Професійна ж українська трупа була створена тільки на початку 80-х років. Організаційними питаннями в ній займався Михайло Старицький, режисурою — Марко Кропивницький. Обидва були також драматургами. Їм вдалося об'єднати талановитих акторів: брати Тобілевичі (псевдоніми: Івана — Карпенко-Карий, Миколи — Садовський, Панаса — Саксаганський), Марія Заньковецька, Ганна Заиркевитч, інші. Пізніше трупа декілька разів розділялася, але, що цікаво, всі чотири оформлені колективи продовжували працювати яскраво, мали великий успіх в Україні, на півдні Росії (тому що трупи були пересувними).

         Професійна трупа

Великий знавець української мови, Михайло Старицький писав комедії (не гасне популярність «За двома зайцями»), драми («Не судилося», «Богдан Хмельницький»). Вони змальовували реалістичні картини сільського, міського побуту, передавали типові національні характери. Але ні Старицький, ні близький йому Кропивницький не виходили за рамки так званої «етнографічної драматургії». Творцем української соціальної драми став Іван Карпенко-Карий (Тобілевич). У основі його п'єс (драми «Бурлака», «Безталанна», комедії «Сто тисяч», «Хазяїн») лежать глибокі психологічні конфлікти, гострі соціальні протиріччя.

Драма
Комедія
Чорна Фентезі
Grand Guignol
Історичний театр
Імпровізаційний театр
Мейнстрім театр
Мета-театр
Музичний театр
Пантоміма
Політичний театр
Народний театр
Маріонетки
Радіопостановка
Рок-опера
Театр соціальних тем
Театр абсурду
Трагедія
Трагікомедія

         Жанри драми
Дра́ма (грец. drama — дія) — п'єса соціального, історичного чи побутового характеру з гострим конфліктом, який розвивається в постійній напрузі. Герої — переважно звичайні люди. Автор прагне розкрити їх психологію, дослідити еволюцію характерів, мотивацію вчинків і дій.

             Драма
В українській літературі драма з'являється на початку XIX ст. («Наталка Полтавка» Івана Котляревського, «Простак» В. Гоголя, «Быт Малороссии в первую половину 18 столетия» Т. М. (криптонім не розкрито), «Чари» Кирила Тополі, «Чорноморський побит»Якова Кухаренка, «Купала на Івана» С. Писаревського).

У всіх цих творах виявилися, з одного боку, риси шкільної драми, вертепу, притаманні українській драматургії попередньої доби, а з іншого — враховано досвід західноєвропейської драми кінця XVIII ст. Ідейно-тематичні горизонти згаданих творів обмежувалися колом любовно-родинних взаємин. Однак, як і в європейській драмі, помітними були й кроки до реалістичного відображення дійсності. Згодом через обставини родинного плану порушувалися важливі суспільні проблеми («Назар Стодоля»Т. Шевченка, «Лимерівна» Панаса Мирного).

   Драма в українській літературі
Театр корифеїв — перший професійний український театр. Його було відкрито 1882 року в Єлисаветграді, і в цей рік український театр відокремився від польського та російського. Засновником театру був Марко Лукич Кропивницький, що володів усіма театральними професіями. Після нього найдіяльнішим був Микола Карпович Садовський, що боровся за українське слово та український театр за часів їх заборони.
Із Театром корифеїв також пов'язані імена М. Заньковецької, П. Саксаганського.
Стиль синкретичного театру, що поєднував драматичне й комедійне дійство з музичними, вокальними сценами, включаючи хорові й танцювальні ансамблі, вражав суто народною свіжістю й неподібністю до жодного існуючого театру.

     Театр ”Корифеїв”
У 1881 році після довгих років боротьби корифеїв українці одержали можливість ставити вистави українською мовою. При всіх обмеженнях і умовностях (перед кожною українською виставою мусила відбутися російська) цей крок міністерства внутрішніх справ все-таки легалізував український театр.
У 1885 році єдина досі театральна трупа розділилася: Марко Кропивницький зі своїми акторами відокремився від Михайла Старицького і його прихильників. Обидва колективи відразу ж почали самостійне творче життя.

        Історія
Микола Садовський зробив свій стаціонарний театр по-справжньому народним не тільки в репертуарі, але й у доступності його відвідування. Ціни на квитки були значно нижчими за інші київські театри.
Театр Садовського проіснував сім років, до початку Першої світової війни (1914 рік), коли владою було закрито не тільки театр, а й усі українські газети, журнали, книгарні.

Театри України
Київський академічний драматичний театр на Подолі
Київський академічний театр драми і комедії на Лівому березі
Київський академічний театр «Колесо»
Центр сучасного мистецтва «Дах»
Новий драматичний театр на Печерську
Київський драматичний театр «Браво» Київський камерний театр-студія «Дивний замок»
Київський театр «Актор»
Київський циганський театр «Романс»
Майстерня театрального мистецтва «Сузір'я»
Львівський драматичний театр ім. Марії Заньковецької
     Львівський драматичний імені Леся Курбаса.
 Львівський драматичний імені Лесі Українки
Театр   «Воскресіння».
Театр пластичної драми на Печерську
Київський театр маріонеток
Молодіжний інтерактивний театр-студія «Міст»
Перший жіночий театр «На Грушках»
Київський Вільний театр
Театр-студія імпровізації «Чорний квадрат»
Театр української традиції "Дзеркало"
Український малий драматичний театр

естрадного балету «Фенікс» Севастопольський академічний російський драматичний театр імені А. В. Луначарського
Театр для дітей та молоді «На Великій Морській»
Російський драматичний театр Чорноморського Флоту імені В. А. Лавреньова
Севастопольський театр танцю під керівництвом В. А. Єлізарова
Автономна Республіка Крим
Кримський академічний російський драматичний театр імені Максима Горького
Кримськотатарський академічний музично-драматичний театр
Кримський академічний український музичний театр
Кримський академічний театр ляльок
Сімферопольський театр
Євпаторійський театр імені О. Пушкіна;
дитячий театр Міжнародного дитячого центру-комплексу «Золотий ключик»;
Театр-студія ляльок «Маріонетки»;
Театр хореографічних мініатюр;
Гендерний інтерактивний театр;
Театр вогню «Вольфрам»;

Севастопольський академічний російський драматичний театр імені А. В. Луначарського
Дніпропетровський академічний український музично-драматичний театр імені Т. Г. Шевченка
Дніпропетровський академічний театр російської драми Житомирський обласний український музично-драматичний театр імені Івана Кочерги
Закарпатський обласний державний український музично-драматичний театр
Запорізький академічний обласний український музично-драматичний театр імені В. Г. Магара

Івано-Франківський академічний обласний музично-драматичний театр імені Івана Франка.
Харківський український драматичний театр імені Тараса Шевченка

       Львівський театр
Театри світу
Сіднейський оперний театр
        Каїрський театр
    Віденський театр
     Грузинський театр
       Грецький театр
Національний театр Коста – Рики, Сан - Хосе
    Вроцлавський театр
Хорватський національний театр у Загребі
Фламандський оперний театр
Венеціанський театр - Малібран
Санкт – Петербурзький театр
Роботу виконала:учениця 10 класуДомажирської ЗОШ Гусак Христина
Дякую за увагу!!!*)


title: Презентація на тему «Моя улюблена книга» (варіант 2)

text:
Моя улюблена книга

Моєю найулюбленішою книгою є книга японського письменника Кавабати Ясунарі “Тисяча журавлів”.

«Тисяча журавлів» Кавабата Ясунарі
Назва: "Тисяча журавлів" ("Сембазуру")
Автор: Кавабата Ясунарі
Рік:1951
Жанр: повість
Тема: японська чайна церемонія та безнадійне кохання.
Основна проблема: гармонія природи і людини.
Головні герої: Кікудзі, Тікако Курімото,Фуміко, пані Оота, Юкіко.
Сюжет: головний герой відчуває потяг до коханки свого покійного батька, а після смерті жінки - до ії дочки, яка безслідно зникає з його життя. Усі події життя Кікудзі позначені впливом "фатальної жінки" Тікако Курімото. Вона - хозяйка чайного павільйону, берегиня чайної церемонії. Тікако - коханка пана Мітані, батька Кікудзі. Навідуючись до неї, батько брав сина з собою. Під час такого визиту хлопчик побачів на тілі жінки родиму пляму, що видалася йому жахливою. Надалі героєві здаватиметься, що огидна мітка лежить на всьому, до чого торкається ця жінка.
Пан Мітані вже й сам хотів би, та не здатен позбавитися Тікако. Вона переслідує чоловіка навіть у його власному будинку. Вдаючи, що хоче допомогти дружині коханця, Тікако стежить за ним, оскільки пан Мітані опікується пані Оотою. Тікако принижує гідність Ооти, навіть мати Тікако просить ії бути стриманішою.
Минає років двадцть. Тікако запрошує Кікудзі на щорічну чайну церемонію у павільйоні хромового саду. Після смерті батька молодий чоловік, ніколи не відвідував цього заходу, але цього разу вирішив піти. На церемонії Кікудзі зустрічає колишню батькову коханку пані Ооту і між ними виникають почуття.
Однак Тікако має щодо молодика свої плани - цього вона виступає в ролі свахи. Чаювання було приводом, аби познайомити Кікудзі з дівчиною, яка, на думку Тікако, має стати його дружиною. Дізнавшись про це, Оота, відчуває огиду, тепер вона сприймає свої стосунки з Кікудзі як гріх. Невдовзі жінка позбавляє себе життя.
Навіть обговорюючи смерть колишньої суперниці, Тікако не змогла втриматися від перемивання кісток. Здивований ії словами Кікудзі запитує: "Виходить, це ви її убили?". І дістає відповідь: "Вважайте, що я. Я звикла грати роль шахрайки. Ваш батько й цінувал у мені саме те, що я вміла завжди виконувати цю роль...".

Особливості твору:
1. читач повісті дивиться на світ не "очима автора", а очима персонажа" - підлітка, а потім молодого чоловіка Кікудзі, заздалегідь знаючи, що його бачення подій не є досконалим, а його "вироки" - не остаточні;
2. етика дорівнює естетиці, а естетика - етиці;
3. невизначений фінал.

       У своїй Нобелівській лекції Кавабата сказав: "Яка б не була міра відчуженості людини від світу, самогубство не може бути формою протесту. Якою б ідеальною не була людина, якщо вона здійснює самогубство, то їй далеко до святості".

Життєвий і творчій шлях митця
. Кавабата Ясунарі (14 червня 1899 — 16 квітня 1972) - японський письменник, лауреат Нобелівської премії з літератури за 1968 рік. Проза Кавабати м'яка, лірична, сповнена тонких нюансів, отримала широке визнання і популярність у всьому світі. Кавабата отримав Нобелівську премію першим із японських письменників.
Кавабата народився в місті Осака і став сиротою у віці чотирьох років. Після смерті батьків він жив у дідуся й бабусі. Його старшу сестру забрала до себе тітка, тож він зустрівся з нею тільки раз в житті у віці 10 років. Бабуся Кавабати померла, коли йому було сім, а дід - коли йому сповнилося п'ятнадцять.
Втративши найближчих родичів, він поселився у рідні з маминого боку (родині Курода). Однак у січні 1916 року Ясунарі став жити в інтернаті при школі, до якої раніше доїздив поїздом. Закінчивши школу в березні 1917 року, він поїхав до Токіо, сподіваючись поступити в Дай-іці Кото-ґакко, школу при Токійському імперському університеті. В тому ж році він склав вступні іспити в університет і став навчатися на гуманітарному факультеті за основною спеціальністю "англійська мова".
Навчання в університеті Кавабата закінчив у 1924 році, й до того часу вже попав у поле зору Кана Кікучі та інших відомих письменників та редакторів завдяки своїй співпраці в літературному журналі Кікучі "Бунґей Сіндзю".
Кавабата займався не лише художньою літературою. Він також працював репортером у газетах, у тому числі й у відомій Майнічі Сімбун. Хоча письменник відмовлявся брати участь у мілітаристській лихоманці впродовж Другої світової війни, він не особливо переймався також повоєнними реформами. Проте, Кавабата відзначав, що як і рання смерть родичів, так і війна сильно вплинули на його творчість. Він говорив, що після війни зможе писати лише елегії. Все ж критики не помічають особливих тематичних відмінностей у Кавабати довоєнного і Кавабати післявоєнного.
Мабуть, причиною смерті Кавабати було самогубство. Письменник помер у 1972 році від газу, але його близькі, включно з вдовою, вважають, що смерть сталася внаслідок нещасного випадку. Існує багато теорій щодо причин можливого самогубства.

Історія створення твору
У загадковій повісті Кавабата «Тисяча журавлів» (різні джерела дають різні роки видання – 1948,1949,1951,1952рр.), в основі якої лежить традиційна японська чайна церемонія. Саме повість «Тисяча журавлів» найкраще відома на Заході.
Лірична повість "Тисяча журавлів" написана на основі давнього естетичного принципу японського мистецтва - міябі (яскрава краса). Краса у творі показана всебічно: і як чуттєва, земна краса, втілена в образі пані Оота, і як вишукана, вічна краса, уособлена в образі дівчини Юкіко, і як прихована, внутрішня краса, що знайшла втілення в образі Фуміко. Автор передає відчуття краси з допомогою особливого прийому - натяку (йодзю), який створює настрій, викликає "надпочуття", змушуючи працювати думку і уяву читача.
Повість "Тисяча журавлів" має глибокий гуманістичний зміст. Назва твору промовиста: тисяча журавлів - це символ чистоти та щастя, яких шукає кожна людина, інколи не здогадуючись, що вони зовсім поруч.

         Повість "Тисяча журавлів» залишиться у моїй пам'яті як одна тривала чайна церемонія, під час якої проживаєш з героями ціле життя, під час якої вирують приховані від стороннього ока пристрасті і над усім цим панує велике прагнення осмислити все. Герої повісті Кавабати — звичайні люди. Серед них: скромний конторський службовець Кікудзі, дві колишні коханки його покійного батька, дві дівчини Юкіко і Фуміко, котрі досконало оволоділи мистецтвом чайної церемонії. І, звичайно, впродовж усієї повісті відчувається присутність ще одного образу — прекрасної і загадкової Японії. Ясунарі Кавабата є справжнім майстром у зображенні деталей. Вони дуже важливі і без їх детального опису не буде такого цілісного і всеохопливого сприйняття розповіді. Ось Кікудзі посадили на почесне місце у чайному павільйоні — поряд з токонома (заглибина у стіні, де вішають японську картину або каліграфічний напис на довгастій смужці шовку чи паперу). Ось Юкіко як господиня чайної церемонії готує для почесного гостя чай: "Робила все щиро, без жодної манірності. Від її стрункої постаті віяло благородством... Кікудзі здавалося, ніби навколо дівчини от-от закружляють невеличкі білі журавлики". І знову підкреслюється важливість деталізації, адже юнак побачив уперше Юкіко, коли вона поспішала до храму на чайну церемонію і "несла в руці рожеве крепдешинове фурусікі (хустина, у яку зв'язували, як у вузлик, особисті речі) з вибитими на ньому білими журавлями". І коли потім Кікудзі намагався пригадати Юкіко, то в уяві поставав лише розмитий образ або певні деталі одягу, але не обличчя.
              Красивими є і деталі чайної церемонії. Чашки, виявляється, існують окремо для чоловіків і для жінок: "Дві чашки стояли перед ним, як дві душі — батькова і пані Оота". Чашки були такі довершені, ніби поглинали усі гріхи померлих його батька й Ооти. А скільки роздумів навіяв у героя слід губної помади на "жіночій чашці"! Юнак почав думати, хто ж користувався тією чашкою відтоді, як її розписали, скільки губ до неї торкалося. Яка дивна доля буває у чайного посуду. Адже він переживає своїх власників, чиї долі залишили на ньому невидимий слід? І вкотре автор підкреслює, що церемонія налаштовує на думки про вічність. Устами свого героя Кавабата наголошує, що чайна церемонія є справжнім одкровенням і символізує чистоту людських помислів, а також не терпить жодних підробок: "От було б кумедно поставити перед гістьми не справжнє чайне начиння, а підробки!.. Чайна церемонія з підробками... Мені здається, наче в цьому павільйоні завжди витає запах цвілі й отруйних випарів. То, може, чайна церемонія з підробленим посудом розжене цю отруйну атмосферу. Після таких поминок я розпрощаюся з чайною церемонією..." Сюжет "Тисячі журавлів" простий і зрозумілий. Адже не сюжет приваблює у творчості Кавабати, а правдивість життя, роздуми над сенсом існування усього живого і неживого на планеті, а ще — бажання шляхом осмислення хоча б трішечки очиститися, доторкнутися самому до краси і передати її людям. Трепетно і обережно, наче побоюючись розбити дорогу і вишукану порцелянову чашку — прекрасну, як сама Японія.

       Твори Я. Кавабати розповідають про приховану красу світу, в якій живуть люди і яка живе в людях, але її вони не завжди помічають. Свою Нобелівську лекцію (Нобелівська премія була присуджена митцю 1968 р.) письменник назвав «Красою Японії народжений». Цією назвою Кавабата хотів підкреслити, що досягненнями у своїй творчості він зобов’язаний тому духові національної культури, який зветься «красою Японії».

              Виконала
                                 ліцеїстка 35 групи
                                                                  Гуменюк Аліна


title: Презентація на тему «Моя любимая книга»

text:
Отзыв на тему:” Моя  любимая книга ”
Подготовила
учениця 7-А класса
Скадовской ООШ I-IIIступеней №3
Павленко Светлана
 Имя всемирно известного детектива Шерлока Холмса впервые появилось в повести «Этюд в багряных тонах». В отличие от криминальных романов Эмилио Габорио, который только, эскизно начерчивал портрет своего героя, Конан Дойл изображает Холмса яркими сочными красками, это не просто описание преступления и преступника, а процесс интеллектуального поиска, который ведет к раскрытию тайны преступления. Шерлок Холмс проводит своим методом тончайший анализ обстоятельств, в которых совершено преступление, изучает характер людей, причастных к преступлению, и на основании незначительных, на первый взгляд, деталей делает свой окончательный и правильный вывод. Шерлок Холмс - это не только гениальный частный детектив, смелый, предусмотрительный, с быстрой реакцией бойца, но и знаток криминалистики, причем ее самых новых методов, связанных с наукой, тех, что опережают тогдашние методы полицейского поиска.
Конан Дойл не расставался  со своим героем на протяжении сорока лет. В последний раз он упоминает его в рассказе «Львиная грива» 1927 года. Создание Конан Дойлом образа Шерлока Холмса стало основанием для развития самого популярного в наше время детективного жанра.
Конан Дойл написал о Шерлоке Холмсе девять книжек: четыре романа - «Этюд в багряных тонах» (1887), «Знак четырех» (1890), «Собака Баскервили» (1901-1902), «Долина ужасов» (1914-1915) и пять сборников, которые состоят из 56 рассказов - «Приключения Шерлока Холмса» (1891-1892), «Записки о Шерлоке Холмсе» (1892), «Возвращение Шерлока Холмса» (1894), «Его прощальный привет» (1927), «Архив Шерлока Холмса».
Произведения о Шерлоке Холмсе переведено на 76 языков. Кстати, на русском языке роман «Долина ужасов» был впервые и в последний раз напечатан в типографии «Мир приключений» еще в 1915 году.
Герой привлекает читателя необыкновенной цельностью, решительностью и вместе с тем невозмутимостью. Но при этом он еще благородный и азартный. Книга учит мыслить аналитически. И это действительно очень полезно!

Моя любимая книга
Доктор Ватсон  после демобилизации возвратился из Афганистана на родину — в Англию. Его давний приятель мистер Стэмфорд  предложил ему снять комнату в доме по адресу Бейкер-стрит, 221-б, которую сдавала некая пожилая леди — миссис Хадсон  Вторую сдаваемую комнату уже занимал другой джентльмен — мистер Шерлок Холмс. (Финансовое положение доктора было довольно слабым)
Первое впечатление от знакомства с Холмсом было неоднозначным. Он проводил сложные химические опыты с кровью, играл на скрипке, имел глубочайшие познания о сигарном пепле, лондонской грязи и уголовном законодательстве, но при этом демонстрировал полное незнание общеизвестных истин (например, того факта, что Земля шарообразная и вращается вокруг Солнца,  . При этом к Холмсу постоянно заходили весьма странные посетители, а на столе у него стояли в рамках портреты личностей омерзительнейшего вида. Поэтому Ватсон стал серьёзно подозревать Холмса в причастности к преступному миру.
Но после выяснения отношений во время боксёрского поединка, произошедшего по просьбе доктора прямо в доме, все страхи и сомнения Ватсона развеялись: Шерлок Холмс оказался частным сыщиком.
Вскоре Холмсу пришлось расследовать «Дело о пёстрой ленте». К нему на приём пришла некая Элен Стоунер  и рассказала о том, что боится за свою жизнь. Два года назад за несколько дней до своей свадьбы при странных обстоятельствах умерла её сестра-близнец Джулия, и Элен теперь боится, что то же самое случится и с ней.
Элен с Джулией жили без матери, с отчимом, доктором Гримсби Ройлоттом в поместье недалеко от Лондона.
Элен рассказывает, что по ночам Джулия начала слышать какой-то стук, а через несколько дней разбудила весь дом жутким криком и умерла, перед смертью успев сказать о какой-то пёстрой ленте. С того момента прошло несколько лет. Теперь Элен также собирается замуж. Из-за внезапного ремонта дома она вынуждена жить в той комнате, где умерла сестра, и недавно стала слышать по ночам какой-то свист и стук, который та тоже слышала, причём всю неделю, вплоть до ночи своей смерти. Холмс хочет осмотреть дом в отсутствие Гримсби Ройлотта, и Элен говорит, что на следующий день вечером её отчима не будет дома.
После ухода Элен в дом к Холмсу врывается сам Ройлотт. Свирепый помещик требует, чтобы Холмс не совал нос в чужие дела, угрожает сыщику и демонстрирует ему физическую силу — сгибает кочергу.  После его ухода сам Холмс, разогнув кочергу, доказывает, что ничуть не слабее Гримсби Ройлотта.
Холмс и Ватсон снимают номер в гостинице, из окон которого хорошо виден замок Ройлоттов. Вечером по сигналу Элен из окна Холмс и доктор Ватсон тайком от Ройлотта входят в дом и обследуют комнаты. В бывшей комнате Джулии (в которой теперь ночует Элен) они обнаруживают странности: кровать Элен привинчена к полу, а свисающий шнур якобы звонка вообще ни к чему не присоединён. Более того, прямо над шнуром Холмс обнаруживает вентиляционную отдушину, выведенную не наружу и не в коридор, а в смежную с комнатой Элен комнату Гримсби Ройлотта. В комнате отчима девушки Холмс обнаруживает маленькое блюдце с молоком. На вопрос, есть ли в доме кошка, он получает от Элен отрицательный ответ. Зато, говорит Элен, в доме есть гиена и павиан (Ройлотт долго жил в Индии), но Холмс замечает, что блюдце слишком мало и для гиены, и для павиана.
Холмс и Ватсон пробираются в комнату девушки и остаются там до утра. Услышав свист и стук, Холмс чиркает спичкой, видит спускающуюся по шнуру змею и начинает хлестать своей тростью по шнуру. Он прогоняет змею обратно в отдушину и та, вернувшись в соседнюю комнату — комнату отчима девушек, — кусает хозяина. Оказывается, отчиму были невыгодны замужества сестёр, так как при этом они получали в качестве приданого часть наследства их умершей матери, и он решил расправиться с ними при помощи ядовитой змеи.


Презентація на тему «Історія української грошової одиниці»


title: Презентація на тему «The hotel receptionist»

text:
 by Bondarenko svetlana 9-a
the hotel receptionist
the hotel receptionist
If you enjoy meeting and helping all kinds of people, this could be a great job for you.

Hotel receptionists make guests feel welcome, manage room bookings (also known as reservations) and deal with requests that guests make during their stay.

A hotel receptionist also needs to be friendly and professional at all times, be able to look after several things at once and always stay calm, sometimes under pressure
the hotel receptionist
What Education do you need?
Many employers will prefer you to have a good standard of general education and possibly some GCSEs (A-C) in subjects such as English, maths and IT. Some employers may also want you to have experience of using a telephone switchboard or a computerised reservations system.
Although previous experience in customer service or office work would also help you, you can also prepare for this work by taking a relevant college course.
Entry requirements
You will need good administration and customer service skills for this job. IT skills will also be useful to work with computerised booking and payment systems. Many employers will want you to have a good standard of general education, including GCSEs (A-C) in maths and English.

You could prepare for this work by taking a relevant full-time or part-time college course, to gain some of the knowledge and skills needed in this job. Courses include:

Level 1 Certificate in General Hospitality
Level 1 Award in Introduction to Employment in the Hospitality Industry
Level 1 Award in Introduction to the Hospitality Industry
Level 2 Award in the Principles of Customer Service in Hospitality, Leisure, Travel and Tourism.
Skills, interests and qualities
As a hotel receptionist you will need to have:
excellent written and spoken communication skills
strong customer service skills
a friendly and professional telephone manner
the ability to adapt to different guests
patience and tact
the ability to stay calm under pressure and look after several things at once
good problem solving skills
the ability to use computerised technology
a methodical approach to your work
accuracy and attention to detail
It may also be useful if you speak a foreign language.
More information about this work
As a hotel receptionist, your main duties would include:
dealing with bookings by phone, e-mail, letter, fax or face-to-face
completing procedures when guests arrive and leave
choosing rooms and handing out keys
preparing bills and taking payments
taking and passing on messages to guests
dealing with special requests from guests (like booking theatre tickets or storing valuable items)
answering questions about what the hotel offers and the surrounding area
dealing with complaints or problems.
Training and development
You will normally be trained on the job by experienced staff. Some employers also run their own training schemes and you may be encouraged to work towards qualifications, such as:
Level 2 (NVQ) Diploma in Front of House Reception
Level 2 Certificate In Hospitality and Catering Principles (Front of House Reception)
Level 3 Award in Principles of Supervising Customer Service Performance in Hospitality, Leisure, Travel and Tourism
Level 3 Advanced Diploma in Reception and Front Office Services.
How to Become a Hotel Receptionist (8 steps)
How to Become a Hotel Receptionist (1 step)
Understand the job description.
While job duties will vary from hotel to hotel, there are certain responsibilities that all hotel receptionists are required to manage. These include handling reservations and cancellations, managing payments, answering questions, taking messages, managing the front desk and answering the phone.
How to Become a Hotel Receptionist (2 step)
Prepare to work a variety of shifts.
Working as a hotel receptionist will require you to work days, nights, weekends and sometimes overnight. Be prepared to keep a flexible schedule.
How to Become a Hotel Receptionist (3 step)
Get a well-balanced education. A minimum of a high school diploma will be required, and some college courses will also help you become a hotel receptionist.
Take English and communications classes that will provide you with the ability to communicate effectively verbally and in writing.
Take math and finance classes so you are prepared to handle payments and money.
Look for opportunities to take hospitality courses. Many community colleges and online schools offer classes in travel, tourism and hotel management.
How to Become a Hotel Receptionist (4 step)
Obtain experience in office and front desk functions.
Work as a receptionist or an office assistant in a professional setting. This will help you learn skills required of a hotel receptionist.
Answer phones, greet customers, organize paper and computer files, and get experience managing multiple administrative functions.
How to Become a Hotel Receptionist (5 step)
Sharpen your customer service skills. Working as a clerk in a retail setting, or in a call center will give you the customer service experience that you need to become a hotel receptionist.
Provide answers to questions, resolve complaints, and maintain a cheerful, positive and professional attitude when dealing with customers.
How to Become a Hotel Receptionist (6 step)
Keep up with computer software and technology. Many hotels will have specific databases and online reservation systems that they use. You will need to learn computer programs quickly.
Learn how to use Microsoft Office, including Word, Excel, Access and Outlook
How to Become a Hotel Receptionist (7 step)
Put together a hotel receptionist resume that reflects your education and experience. Make sure you have an objective line, which references your goal of becoming a hotel receptionist.
How to Become a Hotel Receptionist (8 step)
Look for job opportunities.
Check online job search websites such as CareerBuilder, Monster and Indeed. You can perform a search using specific keywords such as "hotel receptionist" and choosing the city or state you want to work in.
Drop off your resume at local hotels where you would like to work. Ask to speak to the manager and introduce yourself. This will give you a chance to demonstrate your professional, positive attitude and personality.
Congratulations! Now you can become a hotel receptionist .


title: Презентація на тему «Історія української вишивки»

text:
Історія української вишивки

Борейко Альона
Історія української вишивки
Історія народної вишивки в Україні іде коренями в глибину століть . Дані археологічних розкопок і свідчення мандрівників і літописців підтверджують, що вишивання як вид мистецтва в Україні існує з незапам'ятних часів. Вишивкою, за свідченням Геродота, був прикрашений одяг скіфів.
Знайдені на Черкащині срібні бляшки з фігурками чоловіків, датовані VІ ст., при дослідженнях показали ідентичність не тільки одягові, але і вишивці українського народного костюма XVІІІ-XІ ст. Арабський мандрівник X ст. н.е. у своїх розповідях про русїв згадує, що вони носили вишитий одяг. На жаль, пам'ятники української вишивки збереглися тільки за останні кілька століть, але і цього досить, щоб з'ясувати, що елементи символіки орнаментів української вишивки збігаються з орнаментами, що прикрашали посуд давніх жителів території України періоду неоліту, трипільської культури.
Вишиванням здавна займалися жінки, що з покоління в покоління передавали саме типові , саме яскраві зразки орнаменту, кольору , технікові вишивання. Вишивки, передаючи характерні ознаки місцевості, відрізняються один від одного орнаментом, технікою виконання і гамою квітів.
У далекій давнині основні мотиви вишивки відображали елементи символіки різних древніх культів. Протягом багатьох століть безпосередній конкретний зміст символів на вишивках губився , але традиції їхнього використання не зникли . За мотивами орнаменти вишивок поділяються на три групи: геометричні (абстрактні ), рослинні, зооморфні (тварини).
Геометричні (абстрактні ) орнаменти властиві всієї слов'янської міфології. Вони дуже прості: кружечки, трикутники, ромби, зиґзаґи, лінії, хрести (прості і подвійні). Важко судити, яке зміст вкладався в ці символи раніш. Сьогодні на їх основі в народній вишивці широко використовуються такі мотиви, як "баранячі роги", "кучері", "кудрявці", "гребінці" і ін. В орнаменті вишивок зустрічається мотив "кривульки", або "нескінченник", відомого ще з часів трипільської культури, тобто він з'явився значно раніш, ніж знаменитий грецький меандр. Відомий візерунок "рожи" (зірочки, розетки) являє собою перехід від геометричного до рослинного орнаменту. Іноді він нагадує зображення сонця і сонячних променів.
В основі рослинного орнаменту лежить прагнення принести у вишивку красу природи. Навіть гранично умовні візерунки виникли в результаті спостереження реально існуючих у природі форм. В українській вишивці часто використовуються такі мотиви, як "виноград", "хміль", "дубові листи", "барвінок" і ін. Деякі з них несуть на собі відображення древніх символічних уявлень народу. Так, мотив "барвінку" є символом нев'янучого життя, візерунок "яблучне коло", розділений на чотири сектори, з вишиванням протилежних частин в одному кольорі - символом любові. У сучасній вишивці зустрічається і древній символ "дерево життя ", зображуваний переважно стилізовано у формі листів і гілок .
У вишивках зооморфних (тварин) орнаментів зображуються: кінь, заєць, риба, жаби; із птахів - півень, сова, голуб, зозуля; з комах - муха, метелик, павук, летучі жуки. У багатьох випадках зооморфні орнаменти є своєрідній, властивій даній вишивальниці, зображеннями, у яких відбиває її індивідуальне бачення візерунка. У подібних орнаментах виступають у різноманітних, часто вигадливих сплетеннях (однак зі збереженням традиційних вимог до композиції) заячі і вовчі зуби, воляче око, луска коропа, баранячі роги й ін.
Вирішальний вплив на характер орнаментальних мотивів мають різноманітні вишивальні шви, так називані "техніки", яких на Україні відомо біля ста. Окремі вишивальні шви характерні для тих або інших етнографічних районів України, а деякі зустрічаються також у білоруській і російській вишивках.
Сорочки на Полтавщині вишиваються головним чином білими нитками, дуже рідко червоними або сірими. Манішки білих сорочок у старих зразках прикрашалися білим візерунком, виконаним гладдю. Візерунок обводився чорними або кольоровими смугами. Техніка вишивання - шов "уперед голкою", "хрестик", шов "за голкою".
Техніка вишивання Харківської області має дуже багато загального з формами вишивки, що установилися в центральних областях України, але їй властиві і зовсім своєрідні поліхромні орнаменти, створювані напівхрестиком або хрестиком. Ці орнаменти вишивають переважно грубою ниткою, унаслідок чого візерунки створюють враження рельєфних.
Вишивки Полісся - простій і чіткі по композиції. Ромбоподібна лінія геометричного візерунка повторюється кілька разів . Вишивка червоною ниткою по білому-сірому тлу льняної полотнини - графічно чітка.
Своєрідною вишивкою здавна славилася Волинь. Візерунки геометричні, чіткі і прості по композиції. Чіткість ритму підсилюється однобарвністю вишивок, виконаних червоною ниткою на білій-сірій полотнині. Вишивки північної Волині вражають своєю вишуканою простотою. У південних районах області переважають рослинні мотиви.

1
Для Чернігівської області характерні білі вишивки. Геометричний або рослинний орнамент вишивається білими нитками або ж із украпленням червоного і чорного. Виконується дуже дрібними стібками, що нагадує бісерні вишивки, характерні для чернігівських сорочок.
Вишивкам Київщини властивий рослинно-геометризований орнамент зі стилізованими гронами винограду, кольором хмелю чи восьмипелюстковими розетками, ромбами, квадратами. Основні кольори вишивок Київщини - білий, коралово-червоний, відтінений чорний .
У південних областях України техніка вишивки має багато загального з устояними формами центральних районів, однак їй властиві і цілком своєрідні поліхромні орнаменти, виконувані напівхрестиком або хрестиком.
Для подільських сорочок характерні барвистість і розмаїтість швів. Типовим є мережка "павучками", якою примережують вставки на рукави, клинці. Використовується і кольорова мережка - "шабак". В орнаментах подільських вишивок переважає один колір - чорний з великим або меншим украпленням червоного, синього, жовтого або зеленого. Найбільш поширені одноколірні (червоні і чорні) вишиванки, рідше - двох - і триколірні .
На півдні Тернопільської області типовою є вишивка бавовняними нитками зі згущеними стібками: окремі елементи обводяться кольоровими нитками, що забезпечує високий рельєф і колірний ефект. Такі вишивки розміщають уздовж усього рукава повздовжніми або скошеними смугами від полички до краю рукава.
Велике багатство технік вишивання характерно для Вінницької області : низь, хрестик, вишивка розписом, настилання, верхошов (верхоплут), зерновий висновок , вирізування; різноманітні види чорних, білих і кольорових мережок. Поряд з основними швами застосовуються і допоміжні - вишивка розписом, шов "уперед голкою", контурні шви, якими обрамляють і з'єднують окремі елементи композиції.
Характерною рисою етнографічного району Карпат і Прикарпаття є велика кількість окремих частин регіону зі своїм колоритом. Кожне село відрізняється від інших своєрідністю вишивки, багатством орнаменту і неповторністю квітів.
У народній вишивці Львівської області використовуються різноманітні типи візерунків. У південних районах орнамент вишивок геометричний, біле тло не заповнюється, що додає візерункам прозорість і легкість.
На Буковині крім рослинних і геометричних мотивів користуються зооморфною, вишиваною гладдю (білою), дрібним хрестиком, штаповкою, крученим швом. Вишивальний матеріал - бісер, шовк, вовна , срібні і золоті нитки, металеві блискітки.
Гуцульські вишивки характеризуються розмаїтістю геометричних і рослинних візерунків, безліччю композицій, багатством сполучень квітів, головним чином червоного з жовтий і зеленим, причому домінує червоний колір . Два або три відтінки жовтого кольору прояснюють вишивку і додають їй золотавий відблиск.
Для вишивок Закарпаття характерним є мотив зиґзаґ ("кривуля") у різних техніках виконання. Колірна гама вишивок досить широка: червоний сполучається з чорним (при цьому виділяється один колір - чорний або червоний), застосовуються як білий , так і багатобарвний орнаменти.
В Україні вишивкою прикрашали рушники, фіранки, жіночий і чоловічий одяг. Особлива увага приділялася рушникам - древнім талісманам будинку, родини .
У стародавності рушник, що вів відповідними візерунками-символами, був невід'ємним атрибутом багатьох обрядів: з рушником приходили до породіллі вітати появу на світ нової людини, зустрічали і проводжали дорогих гостей, справляли шлюбні обряди, проводжали в останню путь, прикрашали ікони і накривали хліб на столі. Рушники були своєрідним освяченням початку справи і його закінчення.

2
Українські костюми
ВОЛИНЬ.
Жіночий костюм. Сорочка домотканого полотна з виложистим коміром. Кусан, також з домотканої шерстяної тканини, шився зі складами від лінії талії. Він яскраво розшитий кольоровими нитками та аплікацією з зеленого сукна. На червоний літник, тканий поздовжніми смугами зеленого, білого та синього кольорів, пов'язана вовняна килимова запаска-«попередниця» із складним різноколірним геометричним орнаментом. Біла хустка з китицями заткана червоною смужкою. Хустка пов'язана на «кибалку», зроблену з джута лляної куделі, луб'яного обідка та ін.
Чоловічий костюм. Сорочка домотканого полотна.
Комір виложистий. Пазуха, комір, станок та чохли оформлені геометричним тканим орнаментом червоного кольору. Підперезана сорочка багатоколірним тканим поясом з «кутасами». Штани вузькі з невідбіленого сурового домотканого полотна. Жінки та чоловіки носили личаки, що взувалися на полотняні «завої».
КИЇВЩИНА.
Дівочий костюм. Сорочка домотканого полотна з уставками,
стоячим коміром. На уставках, підполиччі та рукавах червоно-чорно-зелена вишивка. Керсетка коротка, «до стану», з фабричної шерстяної
тканини, з вишитим наріжником — кутом правої поли. Спідниця баєва
з «перцями», фартух з брижами, закладками та вишитою лиштвою. До вікна прив'язані різноколірні стрічки. Прикраси: різноколірне намисто, каблучки, сережки. Черевики чорного кольору з зеленими шнурками. Чоловічий костюм. Сорочка домотканого полотна з «призбиранням» біля коміра. Пазуха, комір, низки рукавів та рукава біля пройми вишиті червоно-чорними нитками хрестиком. Орнамент рослинний. Штани широкі, «наддніпрянські», з сурового полотна, на очкурі, підперезані широким червоно-зеленим поясом, пов'язаним «на два кінці». Чорно-рудувата свита доморобного сукна пошита «до ряс». Стоячий комір,
поли та «закавраші» обшиті шкірою. Висока шапка із сивого смушку «стіжкуватої» форми. Чорно-руді шкіряні чоботи з невисокими
халявами.

БУКОВИНА.
Дівочий костюм. Сорочка з суцільними широкими рукавами, пришитими по основі, оздоблена поліхромною вишивкою. Кептар вишитий барвистими візерунками кольоровою вовною. Опинка, що обгортає стегна, з домотканої шерстяної тканини, заткана нитками жовтого та жовтогарячого кольорів. Головний убір — «кода» — зроблений з картону, обшитого тканиною, прикрашений бісером, квітами, стрічками. Зверху прикріплений пучок тирси (ковили). Різноколірне скляне намисто рясно вкриває погруддя та шию. Шкіряні черевики жовтого кольору, на ґудзиках, красиво орнаментовані.
Парубоцький костюм. Довга тунікоподібна сорочка з домотканого полотна, що одягалася поверх штанів, підперезана широким шкіряним поясом. Кептар та сердак оздоблені аплікацією із шкіри, сукна та вишивкою. Вузькі «холоші»-штани з білого полотна вишиті на холошах. Одяг був надзвичайно колоритним, багато прикрашався різноколірною вишивкою, плетивом, аплікаціями з шкіри, металевими пістонами. Парубоцькі капелюхи були оздоблені квітами, різноколірними стрічками, пером та ін. Постоли «морщені», «заклебучені», прив'язані до ноги «волоками».

ЗАХІДНЕ ЗАКАРПАТТЯ.
Жіночий костюм. Сорочка-довганя з домотканого полотна. Станок сорочки оздоблений «пазухою» — витканим з червоних ниток квадратом біля вирізу горловини. Рукава біля плеча вишиті багатоколірними ромбами. Вздовж рукавів вишитий ланцюг з різноколірних ромбів — «хвіст». Техніка вишивки «вито» — різновидність настилування. Безрукавка-«плічка» з зубцями на полах прикрашалась вишивкою та тасьмою. фартух-«плат» оформлений різноколірними стрічками та мережкою. Вінкопо-дібний головний убір з «уплітки» прикрашений квітами та бісером. Нашийна прикраса — «силянка» у вигляді широкої стрічки, розшитої бісером.
Чоловічий костюм. Коротка сорочка домотканого полотна. Полики її оформлені вишивкою білими нитками настилуванням та вирізуванням. Широкі штани «гачі» з білими китицями — «ройтами» — на холошах та «кривульками» з синьої тасьми густо зібрані біля пояса на вузький «ганчик». Сорочка та штани підперезані широким шкіряним поясом — «цифрованим чере-сом», орнаментованим тисненими узорами, мідними кільцями та ін. Постоли, як жіночі, так і чоловічі, орнаментовані тисненням та оздоблені металом.
СХІДНЕ ЗАКАРПАТТЯ.
Жіночий костюм. Сорочка-«ромованка» домотканого полотна з уставками, з вишивкою гладдю. Вишиті верхня частина рукавів, низки рукавів, зап'ясники та чохли. Запаски ткані, з поперечними смугами. Трималися запаски на поясі, так званому «багорі». Кептар оздоблений кольоровою вишивкою, волічковими китицями, аплікацією із шкіри та сукна, бісером і металом. Барвиста хустка з квітами на чорному тлі. Шкіряні морщені постоли одягнуті на плетені вовняні орнаментовані білими нитками «капчури».
Чоловічий костюм. Тунікоподібна сорочка носилася поверх штанів. Виріз горловини зібраний «в зморшки» і зав'язаний на очкур. Вишивка прикрашає комір, пазуху та поділ. Кептар та сердак оздоблені вишивкою, аплікацією із шкіри, волічковими китицями та смужками. Коричневий капелюх «клебанка». Червоні сукняні штани «гачі». Морщені постоли взуті на сукняні «капчури». При цьому враховувалось гармонійне поєднання кольорів штанів та капчурів.
ЛЬВІВЩИНА.
Жіночий костюм. Сорочка домотканого полотна з уставками. Шерстяний безрукавний горсик з «лаптихами», прикрашений кольоровими нитками, шнурами та мереживом. Білий кабат розшитий чорним шнуром. Сорочка і полотняний фартух вишиті багатоколірною ниткою хрестиком. Орнамент переважно рослинний. Смугаста спідниця «щорц» з домотканої тканини є вдалим доповненням ансамблю. Вишита полотняна хустка пов'язана на червону «бавницю» з бахромою. Оригінальної форми постоли з пряжками надіті на білі онучі. Прикраси: гердани та «пістряне» намисто.
Чоловічий костюм. Сорочка на кокетці з виложистим коміром. На маніжці, комірі та манжетах вишивка. Штани вузькі, темного кольору, буденні — з домотканої тканини, святкові — переважно фабричні. «Каптан» (кафтан) білої домотканої вовни, прикрашений кольоровими шнурами та аплікацією з сукна й шкіри. Повстяний капелюх оздоблений стрічкою, квітами та пером. Шкіряні чоботи жовтого кольору багато орнаментовані.
ЧЕРНІГІВЩИНА.
Чоловічий костюм. Тунікоподібна сорочка домотканого полотна. Широка маніжка, стоячий комір, манжети й поділ прикрашені вишивкою. Одягалася сорочка переважно навипуск під кручений пояс. Штани грубого невідбіленого полотна, неширокі.
Жіночий костюм. Сорочка домотканого полотна «до поликів» з широкими, у півтори пілки, рукавами. На рукавах та поликах червоно-чорна вишивка гладдю. Синя керсетка з підрізною спинкою, «до фанд» (з фалдами). Червона спідниця у складку типу андарака домотканої вовни з тканим різноколірним геометри-зованим орнаментом по подолу. Білий полотняний фартух вишитий по подолу, з «закладками» та обшивкою мереживом. Дві різноколірні хустки пов'язані на білий очіпок. Одна хустка пов'язана «просто», а друга підведена під підборіддя і зав'язана на маківці. Личаки прямого плетіння у чоловіків та жінок одягалися на полотняні онучі.
ПОЛТАВЩИНА.
Парубоцький костюм. Полякова сорочка домотканого полотна з широкими рукавами. Станок сорочки разом з поликами «ря-сований» біля коміра. Шви розшиті сірою лляною ниткою. Такою ж ниткою зроблена мережка на пазусі та низках рукавів. Штани вибійчані «наддніпрянського» типу на очкурі. Пояс тканий, широкий, червоно-зелений. Чоботи-«витяжки» з низько відрізаними халявами («чирики»).
Дівочий костюм. Сорочка домотканого полотна з поликами, вишита квітами червоно-чорного кольору. Керсетка довга, «у складку», з високою талією, прикрашена тасьмою і плисом. Рясна спідниця з напівшерстяної фабричної тканини з нашитими по подолу стрічками з плису. Вінок високий, «чубатий», з прив'язаними до нього кольоровими кісниками. Намисто «добре», червоне, з дукачами. Чорні шкіряні черевики на високих підборах.

ХАРКІВЩИНА.
Чоловічий костюм. Сорочка «до гестки» з бочками, що вшивалися між основними пілками. У зв'язку з тим, що станок, завдяки бочкам, ширший, ніж кокетка, біля шва, що з'єднує станок та кокетку, утворювались численні зборки. Червоно-чорна вишивка хрестом
на комірі, маніжці та манжетах. Штани широкі, пістрякові до очкура. Капелюх — бриль з соломи. Чоботи-«пришви» з чорної шкіри.
Жіночий костюм. Сорочка з уставками прямокутної форми. Багатоколірна вишивка у вигляді квадратів на уставках, вздовж рукавів та на вузенькому стоячому комірі. Низки рукавів
«отлажки» зібрані «на нитку». Поділ прикрашений мережкою та прутиком. Парчева, керсетка «до дев'яти вусів», з зубцями на погрудді, обшитими, як і поли керсетки, кольоровою тасьмою «висічкою». Плахта виткана квадратами переважно жовтогарячого кольору. фартух-«завіса» парчевий, з подолом, обшитим червоним сукном. Парчевий очіпок циліндричної форми з «вушками». На очіпок пов'язували квітчасту хустку. Чоботи-«чорно-бривці»
чорно-жовті, з орнаментованими закаблуками.
ДОНЕЧЧИНА. Кінець XIX - початок XX ст.
Жіночий костюм. Сорочка «до гестки» з нашитою вздовж вирізу горловини пілкою. Вишивка червоно-чорного кольору Прикрашена сорочка ще мережкою та вирізуванням. «Кохта черкасинова», «під усики», розшита кольоровою тасьмою. Поли обшиті мереживом. Рясна спідниця з яскравої фабричної тканини по подолу обшита плисом та підшита «щіточкою», щоб не протиралася на перегині, фартух-попередниця, «запон» з фабричної тканини, оздоблений мережкою та підшитою по подолу «шляркою». Кашемірова хустка надіта на «сіточку», що пов'язувалась на «гуг-лю» — туго скручене волосся. Високі шкіряні черевики з червоними шнурками.
Чоловічий костюм. Тунікоподібна сорочка з широким стоячим коміром і широкою маніжкою. Комір, маніжка і низки рукавів
вишиті. Обов'язковим атрибутом чоловічого костюма була коротка «жильотка» темного кольору. Штани з напівсукна, вузькі, міського крою. Чоботи-«бутилки» з твердими блискучими халявами.
Головний убір — картуз.
ЖИТОМИРЩИНА.
Жіночий костюм. Бавовняна сорочка, пошита за традицією з уставками, пришитими до стану широким «змережуванням», з вишитими рукавами. Нагрудник, схожий на білоруський «саян», з шерстяної тканини синього кольору є комплексом ліфа з спідницею, фартух з такої ж тканини, оздоблений вишивкою гладдю та мережкою. Хустка квітчаста шерстяна. Прикраси: «плетьонка» з бісеру, «коралі».
Дівочий костюм. Біла шовкова блузка вже з коротким рукавом, але з традиційним орнаментом, вишитим вздовж пазухи та на рукавах. Сарафан з квітчастої тканини відрізний, в талію. Прикраси: традиційна «плетьонка» з бісеру світлих кольорів.
ВІННИЦЬКА ОБЛАСТЬ.
Жіночий костюм. На Вінниччині замість традиційної жіночої сорочки в наш час увійшла в побут сорочка «до талійки» з поліхромною вишивкою квіточками на кокетці і рукавах, з обов'язковою квіткою, вишитою на вирізі горловини. Рясна спідниця з барвистої тканини обшита по подолу зеленим плисом, фартух із ситцю із «шляркою» (оборкою) прикрашений кольоровими стрічками.
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКА ОБЛАСТЬ.
Жіночий костюм, що склався на традиційній основі. Блузка з фабричної тканини з суцільнокроєним рукавом. Вишивка на рукавах і пазусі однотонна або ж двоколірна. Широка спідниця з яскравої фабричної тканини, переважно з малюнком (квіточки, горошок). Поділ спідниці прикрашають, як правило, кількома поперечними складками.
Чоловічий костюм, що складався на традиційній основі. Сорочка з фабричної тканини з суцільним рукавом. Вишивка на рукавах і пазусі кольорова переважно з зеленого та червоного кольорів.
ТЕРНОПІЛЬСЬКА ОБЛАСТЬ.
Чоловічий костюм. 50—60-і pp. Сорочка синього кольору на кокетці, з поліхромною вишивкою маніжки, манжетів та подолу. Штани темні з фабричної шерстяної тканини. Сорочка носиться переважно поверх штанів «під пас».
Дівочий костюм. 70-і pp. XX ст. Блузка з суцільним вишитим рукавом. Виріз горловини обшитий плетеною сіточкою з різноколірних ниток. Безрукавка-«сердак» вишита «коралями» і обшита по полах тасьмою. Спідниця «шаленова» з шерстяної тканини в квіточку.
Географічні особливості візерунків
У давнині основні мотиви вишивки відображали елементи символіки різних древніх культів. Протягом багатьох століть безпосередній конкретний зміст символів на вишивках губився, але традиції їхнього використання не зникли. За мотивами орнаменти вишивок поділяються на три групи:
- геометричні (абстрактні)
- рослинні
- зооморфні (тварини).
Геометричні (абстрактні) орнаменти властиві всій слов'янській міфології. Вони дуже прості: кружечки, трикутники, ромби, зигзаги, лінії, хрести (прості й подвійні). Важко судити, який зміст вкладався в ці символи раніше. Сьогодні на їх основі в народній вишивці широко використовуються такі мотиви, як «баранячі роги», «кучері», «кудрявці», «гребінці» та ін.
В основі рослинного орнаменту лежить прагнення принести у вишивку красу природи. Навіть гранично умовні візерунки виникли в результаті
спостереження реально існуючих у природі форм. В українській вишивці часто використовуються такі мотиви, як «виноград», «хміль», «дубові листи», «барвінок» та ін. Деякі з них несуть у собі відображення древніх символічних уявлень народу. Так, мотив «барвінку» є символом нев'янучого життя, візерунок «яблучне коло», розділений на чотири сектори, з вишиванням протилежних частин в одному кольорі — символом любові. У сучасній вишивці зустрічається і древній символ «дерево життя», зображуваний переважно стилізовано у формі листів і гілок.
У вишивках зооморфних (тварин) орнаментів зображуються: кінь, заєць, риба, жаби; із птахів — півень, сова, голуб, зозуля; з комах — муха, метелик, павук, летучі жуки. У багатьох випадках зооморфні орнаменти є своєрідними, властивими даній вишивальниці, зображеннями, у яких відбиває її індивідуальне бачення візерунка. У подібних орнаментах виступають у різноманітних, часто вигадливих сплетеннях (однак зі збереженням традиційних вимог до композиції) заячі і вовчі зуби, воляче око, луска коропа, баранячі роги та ін. Вирішальний вплив на характер орнаментальних мотивів мають різноманітні вишивальні шви, так називані «техніки», яких в Україні відомо біля ста. Окремі вишивальні шви характерні для тих або інших етнографічних районів України, а деякі зустрічаються також у білоруській і російській вишивках.
Сорочки на Полтавщині вишиваються головним чином білими нитками, дуже рідко червоними або сірими. Манішки білих сорочок у старих зразках прикрашалися білим візерунком, виконаним гладдю. Візерунок обводився чорними або кольоровими смугами. Техніка вишивання — шов «уперед голкою», «хрестик», шов «за голкою».
Техніка вишивання Харківської області має багато спільного з формами вишивки, що установилися в центральних областях України, але їй властиві і зовсім своєрідні поліхромні орнаменти, створювані напівхрестиком або хрестиком. Ці орнаменти вишивають переважно грубою ниткою, внаслідок чого візерунки створюють враження рельєфних.
1
Вишивки Полісся — прості й чіткі за композицією. Ромбоподібна лінія геометричного візерунка повторюється кілька разів. Вишивка червоною ниткою на білому-сірому тлі льняної полотнини — графічно чітка.
Своєрідною вишивкою здавна славилася Волинь. Візерунки геометричні, чіткі і прості за композицією. Чіткість ритму підсилюється однобарвністю вишивок, виконаних червоною ниткою на білій-сірій полотнині. Вишивки північної Волині вражають своєю вишуканою простотою. У південних районах області переважають рослинні мотиви.
Для Чернігівської області характерні білі вишивки. Геометричний або рослинний орнамент вишивається білими нитками або ж із украпленням червоного і чорного. Виконується дуже дрібними стібками, що нагадує бісерні вишивки, характерні для чернігівських сорочок.
Вишивкам Київщини властивий рослинно-геометризований орнамент зі стилізованими гронами винограду, кольором хмелю чи восьмипелюстковими розетками, ромбами, квадратами. Основні кольори вишивок Київщини — білий, коралово-червоний, відтінений чорний.

2
У південних областях України техніка вишивки має багато загального з устояними формами центральних районів, однак їй властиві і цілком своєрідні поліхромні орнаменти, виконувані напівхрестиком або хрестиком.
Для подільських сорочок характерні барвистість і розмаїтість швів. Типовим є мережка «павучками», якою примережують вставки на рукави, клинці. Використовується і кольорова мережка — «шабак». В орнаментах подільських вишивок переважає один колір — чорний з великим або меншим украпленням червоного, синього, жовтого або зеленого. Найпоширеніші одноколірні (червоні і чорні) вишиванки, рідше — двох — і триколірні.
На півдні Тернопільської області типовою є вишивка бавовняними нитками зі згущеними стібками: окремі елементи обводяться кольоровими нитками, що забезпечує високий рельєф і колірний ефект. Такі вишивки розміщають уздовж усього рукава повздовжніми або скошеними смугами від полички до краю рукава.
Велике багатство технік вишивання характерно для Вінницької області: низь, хрестик, вишивка розписом, настилання, верхошов (верхоплут), вирізування; різноманітні види чорних, білих і кольорових мережок. Поряд з основними швами застосовуються і допоміжні — вишивка розписом, шов «уперед голкою», контурні шви, якими обрамляють і з'єднують окремі елементи композиції.
Характерною рисою етнографічного району Карпат і Прикарпаття є велика кількість окремих частин регіону зі своїм колоритом. Кожне село відрізняється від інших своєрідністю вишивки, багатством орнаменту і неповторністю квітів.
У народній вишивці Львівської області використовуються різноманітні типи візерунків. У південних районах орнамент вишивок геометричний, біле тло не заповнюється, що додає візерункам прозорість і легкість.
На Буковині, крім рослинних і геометричних мотивів, користуються зооморфною, вишиваною гладдю (білою), дрібним хрестиком, штаповкою, крученим швом. Вишивальний матеріал — бісер, шовк, вовна, срібні і золоті нитки, металеві блискітки.
Гуцульські вишивки характеризуються розмаїтістю геометричних і рослинних візерунків, безліччю композицій, багатством сполучень квітів, головним чином червоного з жовтим і зеленим, причому домінує червоний колір. Два або три відтінки жовтого кольору прояснюють вишивку і додають їй золотий відблиск.
Для вишивок Закарпаття характерним є мотив зигзаг («кривуля») у різних техніках виконання. Колірна гама вишивок досить широка: червоний сполучається з чорним (при цьому виділяється один колір — чорний або червоний), застосовується як білий, так і багатобарвний орнаменти.
Вишиванка
Вишиванка — символ здоров'я, краси, щасливої долі, родової пам'яті, порядності, чесності, любові, святковості; оберіг. Вишита національна жіноча та чоловіча біла сорочка. Символіка вишивки залежала від того, кому призначалося вбрання: парубкові — нареченому, чоловікові, хлопцеві; дівчині, заміжній жінці.
Вишиванки для дітей


title: Презентація на тему «Культура мови і культура мовлення вчителя»

text:
Культура мови і культура мовлення вчителя
Культура мови – галузь знань, яка вивчає нормативність мови, її відповідність суспільним вимогам; індивідуальна здатність особи вільно володіти різними функціональними стилями.
Культура мовлення – упорядкована сукупність нормативних, мовленнєвих засобів, вироблених практикою людського спілкування, які оптимально виражають зміст мовлення і задовольняють умови і мету спілкування.

Культуру мовлення вчителя характеризують такі ознаки:
правильність
різноманітність
виразність
ясність
точність
нормативність
чистота
стислість
доцільність
логічність
варіативність
простота
естетичність
багатство
актуальність
конкретність
належний теоретичний рівень
практична спрямованість
Структурними особливостями мовлення вчителя є:
тривалість мовлення
горизонтальне членування
вертикальне членування
використання тропів
використання риторичних фігур

Високий рівень культури мовлення вчителя забезпечується такими вміннями:
Організаторськими
організувати процес спілкування, враховуючи ситуацію, мотив і мету спілкування, правильно розуміючи партнера; викликати і підтримувати інтерес до спілкування, поступово досягаючи своєї мети
Інформативними
 викласти інформацію в монологічній або діалогічній формі доступними для адресата лексичними засобами, синтаксичним, інтонаційним оформленням

Високий рівень культури мовлення вчителя забезпечується такими вміннями:
Високий рівень культури мовлення вчителя забезпечується такими вміннями
Перцептивними
словом і ділом впливати
на партнерів, переконувати їх,
схиляти на свій бік
Високий рівень культури мовлення вчителя забезпечується такими вміннями
Контрольно-стимулюючими
оцінювати діяльність співрозмовника на кожному етапі спілкування у такій формі, підсилювати його прагнення до подальшого спілкування, аналізувати власну мовленнєву діяльність
та ін.

Культура мовлення вчителя
є не лише показником його професійних якостей, а й фактором, що впливає на його визнання у педагогічному світі.
Артикуляція
лат. articulatio – розчленяти, чітко і ясно проголошувати) – злагодженої і виразної діяльності органів мовлення. Вона вимагає чіткого вимовляння усіх звуків відповідно до правил орфоепії мови. Процес артикуляції охоплює не тільки язик, губи, зуби, а й міміку, зміни на обличчі, в жестах, постаті. Оволодінню технікою мовлення сприяє систематичне виконання вправ артикуляційної гімнастики.

Дикція
(лат. dictio – вимова)
Учитель повинен чітко не тільки виголошувати думку, але й промовляти кожен звук губами (мають рухатись під час розмови постійно) і язиком (має не торкатися зубів, інших частин ротової порожнини, увесь час перебувати в напруженні, змінюючи своє положення від одного до другого звука). Розвитку дикції мовця сприяє виконання вправ для засвоєння положення апарату мовлення й артикуляції під час вимови звуків і слів у фразі.

Дихання
яке визначає якість звуків і мовлення загалом. Його механізм формується з дитинства. Фізіологічне дихання (вдихання і видихання ритмічні, однакові за тривалістю) є достатнім під час мовчазної роботи людини. Воно дає змогу виголошувати тривалі промови, не втомлюючись, вимовляючи слова голосно і виразно.

Динаміка (сила) голосу
визначається струменем повітря, що посилається і тисне на голосові зв'язки. Сила звучання має широкий діапазон, тому педагог має обрати оптимальний рівень посилання повітря залежно від обставин (місця, пори року, часу, оточення, розмірів приміщеня, конкретного завдання).
Витривалість
коли тривала мовна діяльність людини не зумовлює ослаблення чи захворювання голосу. У голосі вчителя звучать впевненість, мажорність, що робить його мовлення переконливим, сприяє виникненню позитивних емоцій у слухачів. (володіння гнучкістю голосу – діапазоном звучання).

Тембр  голосу
насиченості звуку, його емоційної забарвленості. Залежно від змісту навчальних і виховних завдань, індивідуальних особливостей учнів учитель визначає тональність голосу. Важливо знайти приємні (оксамитового звучання) висоту звука і тембр звучання («музику мовлення»).
(франц. etiquette – порядок) – система ритуалів, яка складається з відповідних словесних формул.

Мовленнєвий етикет педагога
Мовленнєвий етикет педагога складається з правил мовленнєвої поведінки у спілкуванні з колегами, учнями, їхніми батьками. Він зобов'язує вчителя поводитися відповідно до соціально, культурно й історично сформованих моделей у типових ситуаціях спілкування і взаємодії вчителя та учнів.
Педагог має володіти
правильним, чистим мовленням,
різноманітними словесними формулами,
складними словосполученнями,
умінням конструювати власні висловлювання,
послуговуватися правилами мовленнєвої поведінки в типових ситуаціях спілкування.

Мовна культура вчителя виявляється в його вмінні обрати доречну форму привітання чи прощання
Привітання:«Доброго ранку!» «Добрий день!» «Добридень!» «Добрий вечір!» «Добривечір!»  «Здрастуйте!»
Прощання: «До побачення!», «Бувайте здорові!», «Ходіть здорові!», «Прощавайте!», «На все добре!», «Усього найкращого!», «Щасливої дороги!», «До зустрічі!», «До завтра!», «До наступної зустрічі!», «Добраніч!», «На добраніч!».
Стилістично нейтральні вислови: («Здрастуйте», «До побачення», «Дякую») і варіантні («До завтра», «Прощавайте»).

Знайомство супроводжується особливими формулами мовного етикету
«Дозвольте відрекомендуватися...»;
«Мене звуть...»;
«Моє ім'я..., моє прізвище...»;
«Дозвольте представити (відрекомендувати) Вам...»;
«Дозвольте познайомити Вас із...»;
«Познайомтеся, це...»;
«Познайомте мене, будь ласка, з...»;
«Дуже радий з Вами познайомитися...»;
«Дуже приємно...»).

В офіційних звертаннях використовують вирази:
«Добродію!»,
«Добродійко!»,
«Пане!»,
«Пані!», «Панове!», «Товаришу!»,
«Товаришко!», «Дорогий друже!»,
«Шановне товариство!»,
«Вельмишановне панство!».
Педагогічна етика
регулює позицію вчителя і учнів у процесі комунікації;
передбачає не рольове, а особистісне спілкування, яке виявляється у підтримці, співчутті, щирості, утвердженні людської гідності, довіри;
зумовлює, актуалізує потребу в діалозі як домінуючій формі педагогічної комунікації;
передбачає самоаналіз і самопізнання.

Мовленнєвим етикетом мають володіти учителі й учні
формуванню його сприяє:

використання загальновживаних фраз, словосполучень, стійких висловів;
моделювання комунікативних ситуацій різної тематичної спрямованості і стилістичного забарвлення;
практикування вмінь і навичок застосування різноманітних за формою і змістом моделей, формул мовленнєвого і поведінкового етикету.


Презентація на тему «Ринок інформації» (варіант 2)


title: Презентація на тему «Перекладач» (варіант 1)

text:
підготувала:
учениця 11 М класу
Бережна Тамара
Перекладач
 	Професія перекладача
Чим займається Перекладач? Професія перекладача визнана однією з найпрестижніших і затребуваних. У перекладачів є свої спеціалізації: хтось займається тільки письмовим перекладом, працює з художніми, науковими, публіцистичними, технічними текстами, статтями і документами. Хтось переводить усну мову (послідовний або синхронний переклад).
Специфіка професії перекладача:
Плюси професії:

    Можливість самореалізації в будь-яких галузях: письмовий переклад, перекладач-синхроніст, усний або послідовний переклад, переклад фільмів, книг, журналів;
    Людину, що володіє іноземною мовою охоче беруть у журналістику, туристичні фірми, PR-компанії, менеджмент;
    Є можливість спілкуватися з різними людьми і вивчати культури інших країн;
    Від професіоналізму перекладача часто залежить сприятливий результат переговорів.

Мінуси професії:

    Нестабільна завантаження в різні місяці обсяг переказів може відрізнятися в кілька разів;
    Часто гонорари отримують не за фактом здачі матеріалу, а коли приходить оплата від замовника;
    Іноді до таких фахівців відносяться як до людей другого сорту: перекладачі супроводжують делегації по магазинах і барам, а іноді виконують кур'єрські доручення.

Де працює Перекладач:
Бюро перекладів - не єдине місце роботи. Професіонал може вибрати практично будь-яку сферу діяльності: робити англомовні версії сайтів, працювати в ЗМІ, збираючи інформацію "під замовлення" із зарубіжних джерел, супроводжувати політиків і бізнесменів в поїздки за кордон, виконувати обов'язки турменеджера, бронюючи квитки і путівки
Особисті якості:
В залежності від того, в якій сфері перекладів працює фахівець, залежить і набір його особистих якостей.
  Для перекладача-синхроніста потрібна комунікабельність і розвиток такого навику як вірогідне прогнозування - людина тільки починає говорити, а перекладач вже зрозумів, про що піде мова.
    Для перекладача, бере участь у ділових переговорах, важливо бути дипломатом і у разі конфронтації сторін іноді буває непогано пом'якшити загальний тон переговорів.
    А ось тим, хто працює над письмовими перекладами, знадобляться вдумливо, посидючість і здатність абстрагуватися.

Скільки отримує Перекладач?
Штатний перекладач в конкретній фірмі, переклад художньої літератури, вищий пілотаж - синхронний переклад. Кар'єрне зростання перекладача визначається ступенем складності завдань для нього.


title: Презентація на тему «Філософія екзистенціалізму»

text:
Бережна Тамара
11 м
Філософія екзистенціалізму
Екзистенціальна філософія – одна з найбільш модних сучасних філософських систем. Це насамперед пояснюється тим, що вона звертається до людини, її життя, проблем існування, її внутрішнього світу. Сама назва цього напрямку несе в собі програму: замінити класичну "філософію сутностей" (essentia) філософією людського існування (existentia).
Екзистенціалізм (від лат. existentia – існування) – дослівно: філософія існування, існування людини – ірраціональний, суб'єктивно-ідеалістичний напрямок у сучасній світовій філософії.
Екзистенціальна філософія, як особливий напрямок, виникла після Першої світової війни у Німеччині (Мартін Хайдеггер (1889-1976), Карл Ясперс (1883-1969)). Отримала свій подальший розвиток після Другої світової війни у Франції (Жан-Поль Сартр (1905-1980), Альбер Камю (1913-1960), Габріель Марсель (1889-1973)), Іспанії (Хосе Ортега-і-Гассет (1883-1955)) та Італії (Школо Аббаньяно (1901-1977)).
Філософія екзистенціалізму виникла на крутому переломі суспільної історії. Вона є теоретичним усвідомленням драматизму першої половини XX століття, трагізму людини, котра потрапила на межу життя і смерті, буття і небуття в результаті реальної загрози її існуванню як людини, як виду.
Лихоліття світових воєн, їх трагічні наслідки похитнули ілюзії частини інтелігенції Заходу щодо сенсу життя, його раціональності. На зміну цьому прийшло розчарування, невпевненість у майбутньому, зневіра, відчуття приреченості людини, безглуздя самого її існування. Необхідно було знайти відповіді на запитання: у чому сенс життя? Що робити? І чи взагалі варто жити?
Екзистенціальна філософія як ідейний напрямок у філософії та літературі XX ст. послідовно витриманий у трагічному та песимістичному тонах. Моделлю людини, як такого, для екзистенціалістів стала страждаюча, зневірена людина, яка знаходиться в прикордонній ситуації – ситуації на межі життя та смерті.

Ірраціональність буття, абсурдність самого існування людини, сумніви у можливості раціонального пізнання світу – це все складові філософії екзистенціалізму.
Ідейним джерелом екзистенціальної філософії стали погляди датського філософа Сьорена К'єркегора (1813-1855), який, до речі, вперше використав поняття "екзистенція" і зробив саме питання про людину головним пунктом розмежування з філософією минуло.
Згідно з його розумінням цього поняття, філософ повинен розглядати дійсність суб'єктивно - так як він її сприймає - суто через своє існування, своє життя.
Завданням нової філософії С. Кьєркегор бачив у тому, щоб краще зрозуміти процеси вибору індивідом свого "Я", виборі між добром і злом. Людина повинна відкрити таку істину, яка б допомагала їй жити і померти.
Розрізняють релігійний екзистенціалізм (Марсель, Ясперс, Бердяев) та атеїстичний (Сартр, Хайдеггер, Камю). Однак поділ між ними умовний. Релігійний ґрунтується на тому, що все від бога. Атеїстичний – на тому, що бога немає, але життя без нього неможливе й абсурдне.
Предметом філософії існування або екзистенціалізму є людина, її внутрішній світ, її життя, суб'єктивність, усвідомлення нею дійсності, переповненої суперечностями.

Основними поняттями цієї філософії є: "існування", "тривога", "розпач", "закинутість", "абсурд", "приреченість", "заколот", "провина", "сумнів", "відчай", "пристрасть", "свобода", "сенс життя" тощо. Тобто всі ці поняття мають відношення до людини, її внутрішнього світу - всього того, що і є предметом філософії екзистенціалізму.

Фундаментальним, визначальним поняттям екзистенціальної філософії є поняття існування. Існування, на думку Сартра, це не що інше, як переживання суб'єктом свого власного буття. Поняття "існування" не піддається пізнанню ні науковими, ні іншими методами. Сартр: "існування" означає: випробовувати почуття, ставати, бути ізольованим, бути суб'єктивним, бути вічно стурбованим самим собою... "Тривога" – це означає, що людина має "почуття відповідальності". "Розпач" – це даремні очікування, нездійсненні мрії, що призводять до розпачу. "Закинутість" – це означає, що людина – закинута, що бога немає, якби був бог, тому людина не була б такою жалюгідною і "закинутою". їй немає на що спертися а ні в собі, а ні ззовні. Якщо ж бога немає, то все дозволено. Людина є вільною. Людина - це свобода. Однак людина, колись закинута у світ, "відповідає за все, що робить" .
Ж.П. Сартр в роботі "Екзистенціалізм – це гуманізм" пояснює специфіку існування людини таким чином. При виготовленні речі людина спочатку формує її ідею.
Ремісник, який бажає зробити ніж, уявляє, що таке ніж і який ніж він повинен зробити зараз; сутність передуває існуванню речі. Інша річ - людина Людське дитя народжується, вже існує, але йому ще належить набути людську сутність, стати людиною.

Людина робить самого себе, набуває свою сутність, вже існуючи - це перший принцип екзистенціалізму, із якого виникають інші принципово важливі наслідки: немає людської природи, яку задано; ніяка зовнішня сила не може за людину здійснити його перетворення в людину.

Отже, на думку Сартра, всі речі спочатку мають свою сутність, а потім існують. Лише людина спочатку існує і тільки згодом набуває своєї сутності. "Людина спочатку існує і лише потім вона визначається". Це – перший принцип екзистенціальної філософії.
Другий принцип філософії існування – суб’єктивність людини. Це означає, що:
– суб’єкт сам себе обирає, сам робить себе людиною;
– людина не може вийти за межі своєї суб’єктивності. “Саме це…і є глибоким сенсом екзистенціалізму”, бо “… немає ніякого іншого світу, окрім людського світу, світу людської суб’єктивності”. Тобто все існуюче має сенс лише тоді, коли сприймається людиною, відображається нею, зв’язане з її переживаннями, можливостями, вибором, тривогою, відповідальністю, свободою, пограничними ситуаціями і т.д.

Суб’єктивність людини, безумовно, важливий момент в її існуванні. Однак у Сартра він набуває гротескного характеру, перебільшується, абсолютизується, видається за первісну основу, що є безпідставним.

Однією з центральних проблем, на яку звертають увагу видатні філософи екзистенціоналісти – це проблема відчуження індивіда від суспільства.
Стан відчуження людини від суспільства досліджував ще К. Маркс. Але на відміну від Маркса, який вивчав проблеми відчуження в капіталістичному суспільстві XIX ст., вони вважали за необхідне вказати на те, що відчуження існувало і в умовах інших історичних епох. Звідси висновок, що відчуження є загальною характеристикою життя людини в суспільстві, особливо на теперішньому етапі історії, коли почуття страху народжується побоюванням винищення людства. Тому вони вважали, що філософія повинна допомогти людині, яку охопили трагічні настрої, якщо і не подолати їх, то шукати і знаходити своє "Я", зміст свого життя в самих трагічних та "абсурдних ситуаціях".
Екзистенціальна філософія протиставляє людині суспільство як щось вороже, що руйнує її свободу, індивідуальність. Звідси вимога бунту проти нього. Бунтувати - означає існувати. Кредо Камю: "Я бунтую - це означає, що я існую". Бунтівна людина - це особистість, яка говорить "ні", яка все заперечує. Камю протиставляє бунт, як він його розуміє, боротьбі людини за свої права, проти її абсурдного існування. Філософ протиставляв бунт революції, бо остання примушує людину робити те, чого вона часто-густо не хоче, нав'язуючи їй чужі погляди, чужу мету, обмежуючи її свободу.
Світ індивіда, за екзистенціалістами – це свобода, на яку людина приречена.
Людина вільна, вона і є воля, пише Сартр. Вільний вибір індивіда - його доля, відповідальність і його трагедія. В ті дні та години, коли людина дивиться в обличчя смерті, головну опору, підкреслювали екзистенціалісти, він повинен знайти, в своїй екзистенції. І так буває завжди, коли людина бореться за свободу, своє "Я", коли йде всупереч самим несприятливим обставинам.
"Людина не може бути то рабом, а то вільною. Вона повністю і завжди вільна, або її (людини) немає взагалі" (Ж.-П. Сартр).
Важливим поняттям філософії існування є "сенс життя", той зміст, який філософи вкладають у це поняття. В чому ж сенс життя? Навіщо людина живе? Для чого?
Безумовно, це непрості запитання. Однозначної відповіді на них немає. Є різне, неоднозначне розуміння проблеми сенсу життя. Є, наприклад, альтруїстичні концепції: людина живе для того, щоб інших зробити щасливими; сенс життя в тому, щоб робити людям добро; сенс життя у продовженні свого роду; у примноженні добра на землі тощо.
У філософії екзистенціалізму питання про сенс життя вирішується однозначно: життя людини - це "буття для смерті" (Сартр), тому і життя, і смерть - абсурдні. "Абсурдно те, що ми народилися, абсурдно і те, що ми живемо". "Рух людини до смерті - основний сенс людського буття" (М. Хайдеггер).
Буття, на думку Сартра, "не має ні приводу, ні причини, ні необхідності". Розум не може бути ключем до пізнання, бо не здатний розібратися в тому, що правильно, а що - ні. "Істини серед нас немає. Двоїстість і суперечність оточують нас, і ми ховаємося від самих себе". Світ - це шифрограма, яку не можна розшифрувати, стверджує Ясперс. Безнадійні спроби раціонального пізнання. Для цього потрібна віра - або релігійна, або філософська.

Так, А. Камю в "Міфі про Сізіфа" заявив, що світ – це абсурд, так як безглузді дії Сізіфа, який піднімає камінь угору, за покаранням богів. Але знов камінь покотиться униз... Камю вважав абсурдним весь світ, в якому людина приречена на абсурдне існування. Який же вихід із цього? Виходу немає. Залишається суїцид, самогубство. "Залишається лише одна по-справжньому серйозна філософська проблема - проблема самогубства," - писав А. Камю. Місце центрального філософського питання, на його думку, повинна зайняти проблема самогубства. І він бачив своє гуманістичне завдання в тому, щоб допомогти людини, що знаходиться у відчаї, на межі самогубства, зберегти життя.
Сучасна екзистенціальна філософія розглядає життя, як "буття смерті". Це правильно – ледве народившись, людина "прямує" до смерті. Але це положення теоретично і морально не зовсім справедливе, бо життя навіть в ситуації абсурду – цінність, тотожній якій у людині немає. Це життя, яке завжди межує зі смертю.
В цілому філософія екзистенціалізму є раціонально-суб’єктивістським вченням, суттєвими рисами якого є песимізм, перебільшення значення суб’єктивного, фатальна приреченість людини, абсурдність її існування тощо.


title: Презентація на тему «Дизайн інтер’єру заміського будинку»

text:
   Дизайн інтер’єру заміського будинку
   Дизайн інтер'єру - захоплююче і творче заняття. Його можна доручити професіоналам, а можна зробити все самостійно. Для прикраси вітальні підійдуть різні речі: від яскравих килимів і подушок до модних ваз і постерів.
   Прикрашати свій будинок завжди приємно і навіть корисно. Адже красиві речі роблять інтер'єр більш комфортним і затишним, тобто наповнюють його хорошою енергією. А якщо це речі, привезені з подорожей, то вони збережуть ваші приємні спогади.
   Спершу розпочнемо з прихожої. Вона має в загальному приємний вигляд, адже стеля, стіни та меблі виготовлені з дерева, що додає затишку загальній композиції. Також ми бачимо подушки, які виготовлені з качиного пуху та є комфортними при їхньому використанні. Загалом усе це приміщення у бежевому кольорі, який створює ідеальну атмосферу для відпочинку.
   Далі продовжуємо коридором. В інтер'єрі коридорами традиційно називали вузькі, довгі проходи, що з'єднують між собою різні за значенням і за площею житлові кімнати. Коридор в різні епохи природним чином змінювався разом з архітектурними стилями.   На цьому фото ми бачимо, що усі меблі у коридорі виготовлені з дерева, а також стеля, стіни та підлога, що створює загальний затишок, а теплі відтінки кольорів заспокоюють.

   Особливого декорування потребує головне приміщення будинку – вітальня. Адже там ми проводимо багато часу, відпочиваємо, спілкуємося з сім'єю, приймаємо гостей. Тому зазвичай вона вимагає особливого оформлення. Вважається, що декорування - це заповнення готового інтер'єру красивими речами або мистецтвом. Але це не зовсім так. Декор може починатися вже на стадії будівництва. Наприклад, в дерев'яному будинку стіни у вигляді дерев'яного зрубу виглядають дуже декоративно і часом прикрашати їх зовсім не обов'язково. Не менш ефектно виглядають і цегляні стіни, кладка з червоної цегли часто стає декоративною домінантою інтер'єру. Оздоблення стін теж може стати декором інтер'єру.Наприклад, активні орнаментальні шпалери, як це люблять робити англійці. А для шанувальників яскравого колориту, можна запропонувати розфарбувати стіни в різні кольори і це теж буде дуже декоративно.
   Розглянемо детальніше нашу вітальню. Відповідно до попередніх приміщень у ній також стіни, стеля та підлога виготовлені з дерева. Однак тут особливістю декору є орнаментальний килим. Також нашу увагу привертає незвичне поєднання меблів різних стилів: від бароко (оксамитове сіре крісло) до модерну(білий диван, підвішене сіре крісло), а також наявний елемент ренесансу(дерев’яна скриня коричневого кольору, сіра люстра).
   Безумовно затишку цьому приміщенню надає коричневий камін та книжні шафи білого та мляво-бірюзового кольорів.
   Далі розгядаємо кухню. Варіантів кухні, суміщеної з їдальнею, багато. Їх можна розглянути, маючи багато квадратних метрів, дуже багато, мало або навіть дуже мало квадратних метрів. Якщо кухня маленька, а сім'я велика, зруйнувати стіни і об'єднати в єдиний простір кухню та їдальню, визначивши при цьому окрему обідню зону - утворився опенспейс, - найрозумніший крок. Якщо кухня велика, того ж і їдальня - все одно, створити єдиний опенспейс можна. Багато повітря і світла (бо додаткове світло з'явиться, завдяки додатковим вікнам їдальні) - це завжди добре. Приймати гостей в такому інтер'єрі дуже приємно.
Відповідно до інтер’єру попередніх кімнат, у кухні стеля та стіни виготовлені з дерева, однак підлога викладена плиткою. Усі меблі у цьому приміщенні також дерев’яні, окрім підвісного крісла, проте усе це виглядає дуже гармонійно. У цьому інтер’єрі переважаю білі, коричневі, бежеві та бірюзові кольори.
Безумовно яскравим композиційним елементом інтер‘єру кухні є букет квітів, що знаходиться у скляному глечику.
   Простуємо до спальні. До її дизайну треба підходити правильно. Спальня - особливо приватна кімната в будинку і нічого в ній не повинно дратувати. Дизайн стін спальні вимагає перш за все, повного уявлення про загальну композиції інтер'єру. Тобто, який меблів і в якій кількості в ній передбачається бути, а також, якого тону й фактури вона буде. Якою буде підлога? Який стеля? Який світло ?. Все це важливо. Стіни - основний фон, на який укладаються предмети. Стіни можуть бути різні - від білого, до чорного кольору. Декор також різноманітний - від паперових шпалер до тканинних і шкіряних оббивок. Фактури також важливі. Що ви віддаєте перевагу? Гладкість шовку? Шорсткість дерева? Нейтральність штукатурки? Все залежить від вашої фантазії, ну, і, звичайно, для кого призначена спальня. Для літніх-консервативних переважніше традиційні обробки (тканини, шпалери), для молодих-красивих можна спроектувати щось авангардне, наприклад, залишити в спальні відкриту цегляну кладку.

   Відповідно до інтер’єру попередніх кімнат, стіни у спальні виготовлені з дерева, тому й усі меблі виготовлені із дерева, що надає затишку. У цьому приміщенні переважає бежевий колір. Шовкові подушки та вовняні ковдри надають комфорту. Зображені ліхтарі додають ноток модернізму. Усі деталі, що присутні у цьому дизайні є гармонійно поєднаними між собою, тому уся композиція виглядає цілісно.
    Варіанти інтер'єрів туалету можуть бути різними. У відповідності зі стилем всього будинку або квартири вибирають класику, ар деко, хай-тек, ну і так далі, за списком. Можна зосередитися на обробках. Можна - на сантехніці. Можна пограти з освітленням або деталями.
   Зрозуміло, як було зазначено вище, кожна туалетна кімната оформляється відповідно основним інтер'єрах. Класика, як сучасна, так і традиційна, історична, як і раніше не виходить з моди. Якщо ви зупинилися на ній, то використовуйте для оздоблень мозаїку, натуральний мармур, граніт. Відповідно, вибирайте і сантехніку, начебто фігурної раковини або унітазу з верхнім зливним бачком. У загальну колірну гамму можна ввести і трохи золота, для акцентів. Якщо Говорити про ар деко, то це, звичайно, розкішні матеріали та великі площі. Ар деко - це ще й увага до деталей, як правило, дорогим і екзотичним. Туалет ж, оформлений в сучасному стилі - це відсутність зайвого декору, проста, часто чорно-біла палітра і сантехніка, що називається, без надмірностей. Все це в рівній мірі відноситься і до стилю хай-тек. У цьому випадку, можна вибрати самі останні, наворочені сенсорні моделі сантехнічного обладнання. Не забудьте і про світло. Звичайно, хай-тек в чистому вигляді не визнає ніяких люстр і бра. І, дійсно, трохи класичного, барочного хай-теку не зашкодить. До речі, не забудьте, що будь санвузол можна прикрасити мистецтвом. В якості мистецтва охоче виступають не тільки фотографія, акварель, графіка, але і, наприклад, дизайнерський флакон, мильниця та інші приємні туалетні дрібниці.

   Зображена туалетна кімната відповідає дизайну інтер’єру усьому будинку, адже стелі та стіни виготовлені з дерева, але відлога викладена плиткою. Яскравим елементом є хенд-мейд дзеркало, що вирізняється своєю неординарністю. Також незвичним є використання тазика як рукомийника, проте це надає неординарності загальній композиції приміщення, у якій переважають коричневі та бежеві кольори, та яка має цілісний вигляд.
Отож, дизайн інтер’єру — це творчий метод, процес і результат художньо-технічного проектування промислових виробів, їхніх комплексів і систем, орієнтований на досягнення найповнішої відповідності створюваних об'єктів і середовища загалом потребам людини, як утилітарних так і естетичних.
Дякую за увагу!
Презентацію виконала учениця 10-А класуЧайка Тетяна


title: Презентація на тему «Нітрати. Їх вплив на організм людини»

text:
Нітрати. Їх вплив на організм людини.

Азотна кислота, нітратна кислота (HNO3) — сильна одноосновна кислота. Висококорозійна кислота, реагує з більшістю металів, сильний окисник. Має тенденцію набувати жовтого відтінку через накопичення оксидів азоту, при довгому зберіганні.
Застосування
Нітратна кислота є одним з найважливіших продуктів хімічної промисловості. Вона виробляється у дуже великих кількостях, використовується для виробництва азотних добрив, у кольоровій металургії для розділення металів, а також хімічній промисловості для виробництва пластмас, вибухових речовин, целулоїду і фотокіноплівки, штучного волокна, органічних барвників, лікувальних речовин тощо.
 Азотні добрива

 Нітроген — один із хімічних елементів, що є необхідним для росту і життєдіяльності рослин. Як правило, уміст його у ґрунті невеликий, тому рослинам його не вистачає. Доводиться вносити у ґрунт нітрати, тобто азотні добрива.
Азотні добрива — це речовини, які містять Нітроген і вносяться у ґрунт для підвищення врожайності.
До таких належать:
• KNO3 (калій нітрат);
• NaNO3 (натрій нітрат);
• NH4NO3 (амоній нітрат);
• Ca(NO3)2 (кальцій нітрат).
Ці сполуки містяться у таких природних матеріалах, як гній, компост, послід. Їх широко використовують у господарстві.
Нітрати лужних металічних елементів слугують як компоненти ракетного палива та піротехнічних сумішей, а також для виробництва вибухових речовин, скла, ліків, обробки та консервування продуктів.
Таке застосування потребує добування нітратів у лабораторії.
Накопичення нітратів у продуктах рослинного походження
Продукти рослинного походження можуть накопичувати різну кількість нітратів.
Так, буряк називають чемпіоном у цій справі. В окремих коренеплодах уміст нітратів досягає 4 000 мг/кг.
У салаті, шпинаті, петрушці, кропі та іншій зелені нітратів іноді буває навіть більше, ніж у буряку.
У рослинах із грядок, що не удобрюються, вміст солей є досить помірним, а от у вирощених на підживленому розчині чи на добре «підгодованому» ґрунті концентрація нітратів може досягати 4 000—
5 000 мг/кг.
У кабачках міститься до 700 мг/кг нітратів.
Морква, особливо рання, може накопичувати до 1 000 мг/кг, а огірки у несприятливих умовах накопичують до 600 мг/кг.
Редис часом містить до 25 000 мг/кг нітратів.
Уміст нітратів у рослинах
У кожного з овочів є свої особливості накопичення нітратів. Наприклад, нітрати у буряку розподіляються нерівномірно: якщо їх уміст у поперечному зрізі коренеплода прийняти за одиницю, то у нижній частині (ближче до хвостика) буде 4 одиниці, а у верхній (біля листя) –– 8 таких одиниць.
Слід зазначити, що концентрація солей у різних частинах зелені також неоднакова: живлення в них іде від землі, тому особливо багато нітратів у стеблах і черешках листя.
Уміст нітратів у рослинах
Велика частина солей Нітрогену у бульбі картоплі зосереджена ближче до її середини.

У моркві нітратів більше у верхівці, що ближче до листя, а також у хвостику. Помічено, що найменше нітратів буває в середній за розмірами моркві. Усі овочі — буряк, ріпу, кабачки тощо — краще брати середніх розмірів.

Уміст нітратів у рослинах
В огірках під шкіркою нітратів у кілька разів більше, ніж у середині. І, якщо шкірка гірка, то її, звичайно ж, потрібно зрізати. Також рекомендується зрізати найбільш несмачну частину біля хвостика.
У редисі нітратів значно менше, ніж у тих, що мають витягнуту форму.
Симптоми нітратно-нітритних отруєнь
Самі нітрати є малотоксичними. У разі потрапляння з їжею в малих кількостях вони не накопичуються і легко виводяться з організму. Але якщо нітрати потрапляють в організм у великих кількостях, відбувається їх часткове відновлення до нітритів, токсичність яких є у 100 разів вищою. Крім того, у кишечнику людини нітрати під впливом кишкової мікрофлори також здатні перетворюватися на нітрити.З нітратів та нітритів у кишечнику в присутності амінів можуть утворюватися нітрозаміни — сполуки, що вражають печінку та мають канцерогенну активність, тобто сприяють утворенню раку. У зв’язку з цим, систематичне вживання їжі з підвищеним умістом нітратів та нітритів призводить до природного порушення здоров’я, тобто аж до розвитку злоякісних пухлин.У домашніх умовах використання нітратів та нітритів недопустиме, бо вживання навіть дещо перевищеної норми цих солей може призвести до порушення функції крові і створити загрозу для життя.
Види нітратно-нітритних отруєнь
При нітратно-нітритних отруєннях уражаються шлунково-кишковий тракт, серцево-судинна, дихальна і центральна нервова системи.
Розрізняють отруєння:
• гостре;
• хронічне
Перші ознаки отруєння з’являються через 1—6 год після потрапляння нітратів до організму.
Гостре отруєння має такі особливості перебігу:
• починається з нудоти, блювоти, поносу;
• збільшується й болісно реагує на пальпацію печінка;
• знижується артеріальний тиск;
• пульс нерівний, слабкого наповнення;
• кінцівки холодні;
• дихання частішає;
• з’являються головний біль, шум у вухах, слабкість, судоми м’язів, втрата координації рухів, свідомості.
Шляхи зниження нітратів у продуктах харчування
Знизити вміст нітратів можна як під час збереження продуктів, так і під час їх кулінарної обробки.
Перш за все, потрібно вибирати овочі, що містять мало нітратів, за розміром: мінімальним є вміст нітратів у овочах середнього розміру. Більшість дрібних плодів — це переважно молоді рослини, для яких характерний надлишок нітратів як запас на майбутнє. Великі плоди — це результат надлишкового харчування, зокрема й нітратного.
Уміст нітратів можна знизити під час кулінарної обробки, під час чищення, вимочування, відварювання. Найбільші частини рослин, в яких накопичуються нітрати під час чищення, як правило,
• у капусти — качан, верхні листи і прожилки • в огірка — задню частину і шкірку;
• у буряка потрібно зрізати верхівку приблизно на чверть і хвостик приблизно на восьму частину коренеплода;
• у кабачка зрізати хвостик, шкірочку знімати товстим шаром.
У разі високого вмісту нітратів рослини набувають гіркого або неприродного присмаку.
Частини рослин, що містять мало нітратів, перед приготуванням потрібно вимочити у воді, знижуючи цим їх концентрацію на 25 %: очищене від прожилок листя замочують у великій кількості води на 1—2 год, потім цю воду зливають і наливають нову, знову зливають через 1—2 год, заливають нову і залишають на ніч.
Не рекомендується готувати їжу в алюмінієвому посуді, оскільки алюміній виступає в ролі каталізатора під час перетворення нітратів на нітрити.
Загальні рекомендації
1. Найменше нітратів у рослинах міститься зранку і ввечері, особливо у спеку, найбільше –– у прохолодну погоду вдень. Тому, виходячи з цих відомостей, збирати овочі найкраще вранці чи ввечері у спеку.
2. У здоровому тілі перетворення нітратів на нітрити істотно уповільнено, порівняно з ослабленим організмом. Тому людям, що страждають хронічними захворюваннями, а також тим, хто веде спосіб життя, далекий від здорового, рекомендується більше уваги приділяти контролю за кількістю нітратів у продуктах.
3. Унікальну здатність накопичувати нітрати мають гриби. Тому не збирайте гриби в містах і біля доріг: навіть їстівні у цих місцях можуть стати отруйними. Небажано купувати гриби у людей, адже невідомо, де їх збирали.
4. Пам’ятаючи про розумну обережність, не слід занадто лякатися нітратів. У будь-якому випадку користь від вживання овочів значно перевищує ту небезпеку, що несуть нітрати. А якщо ще і стежити за тим, щоб їх кількість не перевищувала норму, то вживання овочів принесе тільки здоров’я.


title: Презентація на тему «Міжособистісні стосунки, спілкування»

text:
Міжособистісні стосунки,спілкування
                                      План:1.Спілкування: види, рівні, функції2.Психологічний механізм взаєморозуміння і спілкування3.Невербальні комунікації та їх види
Спілкування – це багатовимірний, поліфункціональний, різновидовий процес.
У психології існує кілька класифікацій видів спілкування. Найуживанішими є ті, які можна описати так:
вербальне і невербальне;
залежно від специфіки суб’єктів (особистість чи група);
за кількісними характеристиками суб’єктів;
за характером спілкування;
за цільовою спрямованістю;
Функції спілкування:
1.Контактна2.Інформаційна3.Спонукальна4.Координаційна5.Розуміння6.Амотивна7.Встановлення відносин8.Впливу
Поряд із словесними засобами мовленнєвими на культуру спілкування впливають жести співрозмовників, інтонація, паузи, рухи тіла - невербальні засоби спілкування.
Оптико-кінетичні система складається з жестів, міміки і пантоміміки, рухів тіла.
Паралінгвістична система – це вокалізація, тобто якості голосу, його діапазон, тональність.
Екстралінгвістична система – це темп, паузи, різні вкрапленння в мову (плач, сміх, кашель)
Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «St. Andrew’s Church»

text:
Міністерство освіти і науки, молоді та спорту УкраїниСпеціалізована школа №298 Оболонського району м. КиєваТворча презентація з курсу за вибором«Гіди – перекладачі» на тему :«St. Andrew's Church»
Виконала учениця 10-А класу
Родзінська Тетяна

Київ 2013
There is a legend that the place of the present-Dnepr was the sea. When St.. Andrew came to Kiev and put it on the mountain, where now stands the church of St. Andrew's cross, the whole sea went down. But some of it remained hidden under the mountain.The St Andrew's church has no bells, because, according to legend, the first strike the water would wake up and flood not only Kyiv, but also all of the Left Bank.
Baroque Pearl - St. Andrew's Church founded in 1744 in connection with the arrival of Elizabeth I. in Kiev. St. Andrew's Church was built in 1749 - 54 years. designed by Rastrelli at Mount St. Andrew, in the beginning of Andrew's descent. It is the only surviving work of the architect Ukraine. Construction was led by architect I.Michurin
Domed five-domed church has the shape of a cross, which is placed in the corners of the decorative tower on massive pillars, which plays the role of the buttresses. Outside buttresses adorned with pilasters and covered with three pairs of columns with Corinthian capitals of the order.
By Andrew's Church from the street is steep iron stairs. The entire mass of the church is based on the two-storey house stilobat with eight rooms on each floor, the walls of which are the foundation of the church. Around the church - a balustrade, which offers a picturesque view of the Dnieper.
The internal framing of St. Andrew's Church, designed by Rastrelli, close to the style of Rococo. Since 1958, St. Andrew's Church is the branch of the Sofia Museum. In 1978-79. was held the next restoration.


Презентація на тему «Гендерна рівність»


title: Презентація на тему «Баскетбол» (варіант 6)

text:
 Spalding           Wilson            Molten             Demix

 Rawlings               Torres               Nike               Adidas