title: Презентація на тему «Грошові системи зарубіжних країн»

text:
Грошові системи зарубіжних країн
Підготував: студент групи ФК 44 ІІ
Галюк Юрій
План
Основні етапи розвитку;
Грошова система США;
Грошова система Німеччини;
Грошова система Франції;
Грошова система Японії.
Основні етапи розвитку
Розвиток грошових систем країн світу відбував-ся водночас з еволюцією товарного господа-рства та властивих йому економічних відно-син. Грошові системи набували того чи іншого виду залежно від форми, в якій функціонують гроші - як товар (загальний еквівалент) або як знаки вартості.Історично першим типом грошової системи була система металевого обігу, за якої грошо-вий товар безпосередньо перебуває в обігу та виконує всі функції грошей, а банкноти розмі-нні на грошовий метал.
Металеві грошові системи виступали у формах біметалізму та монометалізму.
В епоху первісного накопичення капіталу (XVI-XVIII ст.) грошові систе-ми, як правило, базувалися на біметалізмі, що виник ще за часів фео-далізму.Біметалізм - це грошова система, за якої роль загального еквівалента законодавче закріплялася за двома металами - золотом і сріблом; монети з цих металів карбувалися та оберталися на рівних засадах, банкноти підлягали розміну на обидва ці метали.
Історично першим різновидом біметалізму була система пара-лельної валюти, згідно з якою співвідношення між золотими та срібними монетами встановлювалося на ринку стихійно, тобто під час здійснення платежів золоті та срібні монети приймалися відповідно до ринкової вартості золота та срібла. Це створювало деякі труднощі, що були пов'язані з існуванням на ринках двох загальних еквівалентів, а значить, двох мір вартості, двох систем цін. Ситуація ускладнювалася постійною зміною співвідношення між золотом та сріблом за вартістю. Тому держава встановлюва-ла у законодавчому порядку обов'язкове вартісне співвідноше-ння між двома металами, що оберталися на однакових засадах за їх відкритого карбування. Такий різновид біметалізму дістав назву "система подвійної валюти".
Але встановлене фіксоване вартісне співвідношення часто не збігалося з реальним ринковим, що зумовлювалося нерівномі-рним зростанням продуктивності праці при видобутку золота та срібла. Як наслідок, вартість одного грошового металу переоці-нювалася, а іншого - недооцінювалася. Той метал, який був за законом недооціненим, витіснявся з обігу металом, вартість якого переоцінювалася. У цьому проявлялася дія закону Копер-ника-Грешема: "Гірші гроші витісняють з обігу кращі".
У різних країнах в один і той самий час установлю-валося неоднакове співвідношення між золотом та сріблом. Так, наприкінці XVII ст. воно становило 1:15,5, а реальне ринкове співвідношення в цей час складало 1:14,9. Це означало, що золото за законом було переоцінене, тобто платежі золотом виявляли-ся вигіднішими, ніж платежі сріблом, яке часто ви-лучалося з обігу та вивозилося за кордон з метою купівлі золотих зливків для подальшого їх перекар-бування у монети для здійснення платежів.Слід зазначити, що коли в Європі з обігу вилучалося золото, у США - срібло. Тобто, незважаючи на те, що за законом обидва метали мали рівні права, факти-чно цю функцію виконував один із них.
Різновидом біметалізму можна вважати так звану "систему "кульгаючої" валюти", за якою один із видів монет карбується у закритому порядку. Прикладом слугує французька грошова сис-тема, коли у 1873 р. було заборонено вільне карбування срібла, але за п'ятифранковими срібними монетами залишилася необ-межена сила законного платіжного засобу. Це була спроба вря-тувати біметалізм.Однак біметалізм не відповідав потребам розвинутого ринко-вого господарства, бо використання як міри вартості двох мета-лів суперечило сутності цієї функції грошей.
Загальною мірою вартості може бути лише один метал, що фактично й відбу-валося. З розвитком капіталізму роль повноцінних грошей в обігу дедалі часті-ше виконували кредитні гроші та безготівкові розрахунки.На початку другої половини XIX ст. кілька європейських країн (Франція, Бель-гія, Італія та Швейцарія) вдалися до спроби зберегти біметалізм, уклавши на конференції 1865 р. міжнародну угоду - так званий Латинський монетний союз. Це була перша спроба міждержавного регулювання грошових систем. На території країн Латинського монетного союзу зберігалося вільне карбува-ння монет із золота та срібла при підтриманні твердого співвідношення між золотими та срібними монетами (1:15,5), однаковий металевий вміст (вага та проба) грошових одиниць, вільний обіг монет одних країн-членів на терито-ріях інших. Такий блок мав зміцнити позиції країн-членів відносно інших євро-пейських країн, передусім Великобританії та Німеччини. Але цей союз про-існував недовго. Знецінення срібла наприкінці XIX ст. через здешевлення його виробництва призвело до того, що фактичне ринкове співвідношення золотих та срібних монет становило 1:20, 1:22. Як наслідок, недооцінені за законом зо-лоті монети почали виходити зі сфери обігу до скарбів. Урешті-решт це спри-чинило розпад Латинського монетного союзу. У 1878 р. вільне карбування срібла у країнах союзу було заборонено і всі ці країни перейшли до золотого монометалізму.
Латинський Монетний Союз
Монометалізм - грошова система, за якої роль загального екві-валента виконує один метал: золото (золотий монометалізм) або срібло (срібний монометалізм), при цьому в обігу функці-онують монети та знаки вартості, розмінні на грошовий метал. Срібний монометалізм існував у:
Росії в 1843-1852pp.
в Індії - в 1852-1893 pp.
у Голландії - в 1847-1875рр.
Англія першою здійснила перехід до золотого монометалізму наприкінці XVIII - на початку ХЕХ ст. В останній третині XIX ст. з'явилися умови для широкого за-провадження золотої валюти. Завдяки своїй портативності (вища вартість та значно менша вага, ніж у срібних монетах) золоті монети були придатнішими для обігу. Золотий монометалізм було введено:
 у Німеччині - в 1871-1873 pp.
 у Швеції, Норвегії та Данії - в 1873 p.
у Франції - в 1876-1878 pp.
в Австрії - в 1892 p.
у Росії та Японії - в 1837р.
у США - в 1900р
Золотий стандарт фактично був стандартом фунта стер-лінгів, бо більшість країн у XIX ст. проводили політику збереження стабільної вартості своїх валют через пере-ведення їх у фунти стерлінгів.Великобританія мала перевагу країни, що на той час не брала участі у війнах. Це сприяло формуванню її іміджу як зразка фінансової стабільності та обережності.
Золотий монометалізм існував у кількох формах:
Класичною формою вважається золотомонетний стандарт, за якого:
золото виконувало всі функції грошей;
 в обігу перебували золоті монети. Уведення в обіг золотих монет не викликало ажіотажного попиту на них. Навпаки, їх часто намагалися позбутися як незручних в обігу;
відкрите карбування монет із фіксованим золотим вмістом. Англійський фунт стерлінгів містив 7,32 г золота, долар - 1,5, франк - 0,29, марка - 0,35, російський рубль - 0,77 г;
вільний рух золота та іноземної валюти між особа-ми та країнами, завдяки чому відхилення валютних курсів від валютних паритетів відбувалося лише в межах "золотих точок".
Рівновага підтримувалася через суворий контроль з боку центрального емісійного банку. Залежно від установленого законодавством порядку забезпечення банкнот золотом існувало кілька систем банкнотної емісії.
Французька система банкнотної емісії, яка була введена у 1870р.:1. Законодавство визначало загальний максимум банкнотної емісії.2. Ніяких обов'язкових норм металевого забезпечення не встановлюва-лося.
Англійська система банкнотної емісії:1. Законодавство установлювало максимальний контингент емісії – фіду-ціарна емісія. Згідно з актом 1844 р. цей контингент для Банку Англії дорівнював 14 млн ф. ст.2. Для решти банкнотної емісії, що законом не лімітувалася, обов'язко-вим було 100-відсоткове металеве покриття.
Німецька система банкнотної емісії за законом 1875 р. зводилася до та-кого:1. У законодавчому порядку фіксувався максимальний контингент не забезпеченої золотом емісії.2. Законодавство дозволяло випуск не забезпечених золотом банкнот понад установлений максимум, але така додаткова емісія обкладалася 5%-им податком.3. Не менш як третина загальної суми банкнот мала бути забезпечена золотим запасом.
Американська система банкнотної емісії, що була введена згідно з Феде-ральним резервним актом 1913 p., характеризувалася тим, що:1. Установлювалася мінімальна норма металевого покриття всієї банкнотної емісії, яка дорівнювала 40%, решта підлягала забезпеченню комерцій-ними векселями.2. Не встановлювалося будь-якого максимального контингенту ані для фідуціарної емісії, ані для банкнотної емісії в цілому.
Російська система забезпечення банкнотної емісії за законом 1897 р. походила на англійську:1. Золоте забезпечення повинно було становити не менше ніж 50% загальної суми емісії кредитних банків Державного банку за умови їх випуску на суму не більше 600 млн крб.2. Емісія понад установлену суму потребувала 100-відсоткового золотого забезпечення.
Золотомонетний стандарт являв собою найстабільнішу, саморегульовану грошову систему. Саморегулювання обумовлювалося адекватністю вартості, яку виражали вказані гроші в обігу, вартості металу, котрий містився в монетах чи міг бути одержаний в обмін на банкноти. Завдяки вільному обігу, карбуванню золотих монет та необмеженому обміну банкнот на золото маса грошей стихійно пристосовувалася до потреб у них обігу через механізм скарбу. В періоди спаду виробництва та товарообороту зменшувалася потреба в грошах, вони виходили з обігу, перетворюючись на скарб. При розширенні товарообороту гроші надходили зі скарбу до сфери обігу. Саме у такий спосіб відбувалося регулювання маси грошей в обігу.Стабільність національних грошей, стабільність валю-тних курсів сприяли розвитку капіталізму вільного ри-нку, створювали умови для розвитку кредитних відно-син, міжнародної торгівлі, руху капіталів та ін.
Функціонування золотомонетного стандарту вимагало наявності золо-тих запасів у центральних емісійних банках, які слугували резервним фондом внутрішнього обігу, забезпечували розмін банкнот на золото, були резервом світових грошей. Витрати держави на забезпечення обігу золотою монетою були значними. Для їх зменшення широко емі-тувалися банкноти, використовувалися безготівкові розрахунки. У про-цесі історичного розвитку співвідношення між золотими монетами в обігу та їх замінниками поступово змінювалося. Наприклад, у США, Великобританії і Франції воно дорівнювало:
У роки Першої світової війни зростання бюджетних дефіцитів, покриття їх позиками та емісією грошей спричинили таке зро-стання грошової маси в обігу, яке значно перевищувало золоті запаси емісійних банків і ставило під загрозу вільний обмін грошових знаків на золоті монети. У цей час золотомонетний стандарт було скасовано у країнах, що брали участь у війні, та й у більшості інших країн (окрім США та семи латиноамерикансь-ких країн). Було припинено розмін банкнот на золото, заборо-нено його вивіз за кордон, громадянам не дозволялося воло-діти золотом у монетарній формі, золото пішло у скарби, тобто відбувся перехід до паперових грошових систем. Центральні банки активно скуповували державні цінні папери та надавали позики під їх забезпечення. До кінця війни державні зобов'яза-ння в активах центральних банків становили:
у Великобританії 54%
Італії - 63%
 Німеччині - 91%
Франції - 81%
Під час війни та особливо після її закінчення фінансовий центр перемістився з Західної Європи у США, які перетво-рилися з країни-боржника на країну-кредитора. По закін-ченні війни лише в США зберігався золотомонетний стан-дарт. У більшості країн панував інфляційний обіг паперо-вих грошей, який зберігався тривалий час і після закінче-ння війни.Відбувся перерозподіл офіційних золотих резервів. У 1924р. 46% світових золотих запасів було сконцентровано у США (у 1914 p. -23%).За нових історичних і політичних умов повернення до класичної золотомонетної форми бу-ло вже неможливим. Однією з причин неможливості тако-го повернення була нерівномірність світових запасів золо-та. У той час, коли питома вага США у світовому централі-зованому запасі за 1913-1924 pp. зросла з 31,7 до 46%, частка європейських країн упала з 49,3 до 34%. Це значно ускладнювало поновлення золотомонетного стандарту.
Іншою причиною було прагнення держав до централізації золота як важливого військово-фінансового ресурсу на випадок нових війн. Тому навіть ті європейські держави, які мали порівняно великі золоті запаси (Англія і Франція) вживали заходів до того, щоб централізувати ті запаси, вилучити їх з обігу та зберігати у центральних банках.Після закінчення Першої світової війни інфляція в ряді країн посилилась, чому сприяли розруха, товарний дефіцит, надмірна емісія грошей. Особливо це стосувалося країн, які програли війну.
На основі зростання промисловості та торгівлі в 1924 -1928 pp. відбулася відносна стабілізація еко-номіки. Процес стабілізації валют тривав кілька ро-ків, унаслідок чого з'явилися передумови для "ва-лютної війни". Перша повоєнна грошова реформа була проведена у Швеції в 1922 p., остання - в Японії в 1930 р. У більшості країн були здійснені девальвації, при-чому в Німеччині, Австрії, Угорщині, Польщі вони були близькими до нуліфікації. У Франції за 1928 р. золотий вміст франка знизився у 5 разів. Тільки у Великобританії в 1925 р. відбулася ревальвація фу-нта стерлінгів, унаслідок якої його довоєнний золо-тий вміст поновився.Під час грошових реформ (1924-1929 pp.) поверне-ння до золотого стандарту відбулося у двох нових формах - золотозливкового та золотодевізного стандартів.

Золотозливковий стандарт - це така грошова система, за якої на відміну від золотомонетного стандарту, в обігу відсутні золоті монети та їх вільне карбування, обмін банкнот здійснюється лише на золоті зливки з певними обмеженнями.
Більшість країн (Німеччина, Австрія та ін.), які не мали достатніх золотих запасів, перейшли до золотодевізного стандарту, за якого також відсутній обіг золотих монет та їх вільне карбування, а обмін банкнот здійснюється на іноземну валюту (девізи), яка обмінюється на золото. У такий спосіб зберігався непрямий зв'язок грошових одиниць 30 країн світу із золотом.
Золотозливковий та золотодевізний стандарти були грошовими системами без золотого обігу, тобто золото функцій обігу та платежу не виконувало, саме тому їх називають "урізаними" формами золотого стандарту. Остаточний крах золотого стандарту як грошової системи було прискорено економічною кри-зою 1929-1933 pp., яка охопила всі сфери суспільного відтворення – вироб-ництво, торгівлю, грошово-кредитну та валютну системи. Світова грошово-кредитна криза тривала 3,5 роки - з осені 1929 до весни 1933 р. і характери-зувалася надзвичайною глибиною та гостротою. Наприклад, у США депозити банків зменшилися на третину, їх обліково-позичкові операції - в 2 рази. З початку 1929 до липня 1933 р. збанкрутувало більш як 10 тис. банків (40% загальної чисельності банків у країні).Особливістю світової грошово-кредитної кризи 1929-1933 pp. було збереже-ння низької норми відсотка за кредит. У 1930-1933 pp. облікова ставка Банку Англії була в середньому на рівні 3,1% проти 5,5% у 1929 p., Федерального резервного банку Нью-Йорка - 2,6% проти 5,2%.Збіг економічної та грошово-кредитної кризи з валютною призвів до скасування золотого монометалізму та масового знецінення валют (на 50-84%) Золотий стандарт було скасовано в усіх країнах (наприклад, у Великобританії, Німеччині та Японії - у 1931р., у США - в 1933р.).

У Великобританії ціна стандартного зливка в 12,4 кг дорівнювала 1700 ф. ст., у Франції зливок золота вагою 12,7 кг коштував 215 тис. фр.
Загострення валютної кризи змусило уряд США девальвувати свою валюту на 7,89% та підвищити офіційну ціну золота з 35 до 38 дол. Було ревальво-вано курси ряду валют.Девальвація долара викликала масову зміну курсів валют до долара (96 зі 118 країн - членів МВФ). Але в 1973 р. зно-ву спалахнула валютна криза. На від-міну від 1971 p. CTIIA не вдалося до-могтися масового перегляду валютних курсів. 12 лютого 1973 р. було прове-дено повторну девальвацію долара на 10% та підвищено офіційну ціну золота на 11,1% (з 38 до 42,22 дол.). Провідні країни підписали Паризьку угоду про перехід від фіксованих до плаваючих курсів.Валютна реформа юридичне була оформлена угодою країн - членів МВФ у Кінгстоні (Ямайка) у січні 1976 р.
Грошова система США
У 18 ст. грошовий обіг на американському континенті обслуговувався англійськими фунтами стерлінгів та іспанськими срібними доларами. В 1785 році конгрес США визначив національною грошовою одиницею долар, який містив 24.34 гр. срібла, а в 1792 році прийняв закон, згідно якого в країні офіційно вводилась біметалева система подвійної валюти
Співвідношення між золотом і сріблом встановлювалось 1:15. В 1834 році воно було змінено на 1:16. В першому випадку срібло було переоцінене, у другому – недооцінене. Тому практично до 1834 року в обігу переважало срібло, потім - золото. Одночасно в США відбувався децентралізований випуск власних банкнот приватними банками, тобто здійснювалась банкнотна емісія.

Під час громадянської війни 1861-1865 років банки штатів при-пинили розмін банкнот на золото і срібло, золоті і срібні монети поступились паперово-грошовій системі. З цього часу і до поча-тку 1879 року в обігу переважали паперові банкноти та "грінбе-кі" - білети казначейства США, випущені для покриття військо-вих видатків.

1862 Сполучені штати емітують «Грінбекі» або «Зеле-нні спинки» які обкладаються 2х процентним податком.
 1865pp. До закінчення Громадянської Війни в Сполучених штатах, вартість «грін беков» скорочується вдвічі і уряд починає вилучати їх з обігу.
1866 Банкноти Сполучених штатів обкладаються непідйомним 10-ти відсотковим податком.
В 1873 році був прийнятий закон про забо-рону вільної чеканки срібних монет, що означало перехід від біметалізму до золо-того монометалізму. Проте фактично біме-талізм зберігався до 1900 року, коли в США був прийнятий закон про золотий стандарт, який остаточно затвердив грошову одиницю -
долар з вмістом в ньому 1.50463 г. золота.
Закон 1875 року передбачав реставрацію металевої грошової системи шляхом обміну золота на"грінбекі", проте надмірна емісія останніх призвела до їх різкого знецінення і фактично обмін був відновлений лише в 1879 році.
До початку 60-х років 19 ст. робилися спроби центра-лізувати та впорядкувати грошову емісію, головною особливістю якої в той час була абсолютна хаотичність. Уряд двічі (в 1791 та 1816рр.) створював емісійні уста-нови для випуску банкнот, проте це закінчувалось без-результатно.

 В цей час емісію банкнот здійснювали головним чи-ном штатні банки, яких на 1861 рік нараховувалось 1601, в обігу знаходилось більше 7000 банкнот різ-ного типу, з яких тільки 1500 - дійсно функціонуючих в цей період банків.
При цьому до 1873 року загальна сума емісії банк-нот всіх національних банків не повинна була пере-вищувати 300 млн. дол. Для того, щоб позбавити штатні банки можливості емісії і змусити їх прийня-ти статус національних, в 1865 році був введений 10% податок на банкнотну емісію штатних банків. Створенням національних банків уряд не тільки врегулювував банкнотний обіг, але й використову-вав ресурси цих банків як джерело державних по-зик. Таким чином, розмір емісії визначався не пот-ребою товарообігу в готівці як у засобі обігу і плате-жу, а був поставлений в залежність від суми придба-них банками облігацій.

Банк 1880р.
Головним недоліком системи грошової емісії США на початку 20 ст. була її нееластичність. В періоди криз, коли виникала гостра нестача грошей, в обігу були різні їх замінники, такі як сертифікати розрахункових палат і поштові марки. Тому однією з головних цілей Федерального резервного акту в 1913 р. було створення системи еластичної грошової емісії, контрольованою державою. Цей акт був прийнятий конгресом 23 грудня 1913 року. У від-повідності з Федеральним резервним актом вся те-риторія країни була поділена на 12 округів, в кожно-му з яких був створений федеральний резервний банк з правом емісії банкнот. Одночасно змінилось забезпечення банкнот - з цього часу банкноти феде-ральних резервних банків забезпечувались не мен-ше ніж на 40% золотом, а інші 60% - короткостроко-вими комерційними векселями.
В роки першої світової війни США, на відміну від європейських країн, не відміняли розміну банкнот на золото. Це пояснюється незначни-ми військовими видатками країни. Більш того, в ці роки значно покращився стан платіжного балансу, США перетворилися з країни-борж-ника на країну-кредитора. Значно збільшилися золоті запаси країни, бо значна частина золо-тих грошей була тезаврована приватними вла-сниками і банками, до того ж банки вносили золото в федеральні резервні банки як резе-рви за депозитами.
Саме це дозволило забезпечити збереження вільного обміну доларових банкнот на золото в монетній формі. З цього моменту долар по-чав завойовувати становище міжнародної ро-зрахункової та резервної валюти. В 1922 р. на конференції в Генуї міждержавними угодами була створена друга світова валютна система, яка функціонувала на базі золото-девізного стандарту і валют провідних країн - англійсь-кому фунті стерлінгів та американському долару.
Світова економічна криза 1929-1933 рр. викликала значне зростання банкрутств банків, повністю підірвала довіру до банківської системи серед населення, почалось масове ви-лучення вкладів з банків з одночасним обміном їх на золо-то. Це змусило США в березні 1933 р. припинити розміню-вати банкноти на золото.
Погіршення економічної ситуації в світі взагалі та в США зокрема, змусило уряд піти на девальвацію власної валюти. Законом від 31 січня 1934 р. долар був де-вальвований на 40.9%, вміст золота в доларі знизився
 з 1.50463
до 0.888671
 г. чистого золота, а купівельна ціна золота казначейством США відповідно збільшилась з 20,67 до 35 доларів за тройську унцію. Громадянам і юридичним особам в США було заборонено володіти золотом в монетарній формі. Розмін грошей на золото скасовувався. Девальвація дала можливість федеральним резервним банкам збільшити банкнотну емісію на 69% при тих самих золотих запасах, одночасно долар ставав більш дешевим для іноземців, що розширювало експортні можливості
Закон 1934 р. про срібло вимагав від казначейства купувати срібло в країні і за кордоном до тих пір, поки запас срібла не досягне 25% загального металевого запасу. На суму закупленого срібла випускались срібні сертифікати, які стали елементом грошової маси. Формально закон був прийнятий з метою розши-рення металевої бази грошового обігу, в дійсності ж казначейство допомогло підняти ціну на срібло, яка в 1932 р. впала до 25 центів за унцію. Казначей-ство, щоб досягти необхідної норми, скуповувало за ціною 64-90 центів за унцію все срібло, яке добувалось в США.
Офіційна ціна на золото (35 доларів за тройську унцію) довгий час була об'єк-том державного регулювання США для підтримки незмінного золотого вмісту американської валюти. Проте до другої світової війни долар в якості резервної валюти використовувався головним чином країнами американського контине-нту, а в ролі міжнародної розрахункової та резервної валюти займав лише друге місце - після англійського фунта стерлінгів.

В роки другої світової війни значно посилилось економічне та валютне становище США завдяки значному зростанню промислового і сільсь-когосподарського виробництва і незважаючи на те, що грошово-кре-дитна система США широко використовувалась для фінансування вій-ськових видатків. За роки війни грошова маса в обігу зросла до 103 млрд. дол. в 1945 р. проти 32.4 млрд. дол. в 1939 р., готівка за цей же період зросла в 4.6 рази (з 5.7 млрд. дол. до 26.3 млрд. дол.), де-позити банківської системи - приблизно в З рази (з 26.7 млрд. дол. до 76.8 млрд. дол.), а купівельна спроможність долара впала на 25%.
Але інфляція в США була значно менша, ніж у інших країнах. Це дало можливість США домогтися в 1944 р. офіційного визнання долара основною валютою світу. В 1944 р. Бреттон-вудською угодою була оформлена третя світова валютна система, яка існувала до 1976 р. Згідно цієї угоди, золото-девізний стандарт зберігався лише в міжде-ржавних відносинах, статут створеного Міжнародного Валютного фон-ду зобов'язав членів МВФ здійснювати урядові операції з золотом тільки за офіційною ціною (35 дол. = 1 тройська унція) для підтримки незмінного вмісту американської валюти. Світова грошова система ба-зувалась на нерозмінних кредитних грошах і проголошувався статус долара і фунта стерлінгів як резервних валют - особливої категорії кон-вертованих національних валют. що використовувались як міжнародні платіжні та резервні засоби.

В перші повоєнні роки на долю США припадало:
56% промислового виробництва
40% обсягів зовнішньої торгівлі
70% централізованих запасів золота
Кінець 50 - початок 60-х років відзначався для США значним погіршенням валютних позицій та сальдо платіжного балансу.
Починаючи з 1958 р. пасивне сальдо платіжного балансу США щорічно перевищувало З млрд. дол. Покривалось пасивне сальдо як короткостроковою доларовою заборгованістю інших країн, що створювали власні резерви доларів - міжнародних засобів платежу, так і золотим запасом США В результаті золотий запас країни зменшився з 24.6 млрд. дол. в 1949 р. до 11.0 млрд. дол. в 1971 р.
Коли золотий запас наблизився до 25% забезпечення емісії, обов'язкове золоте покриття долара було скасовано. В США був встановлений мінімальний рівень золотого запасу як військове - стратегічного резерву (близько 10 млрд. дол.). Негативний стан платіжного балансу та посилення темпів інфляції в США викликали "втечу" від долара. В зв'язку з неможливістю обміняти всі долари на золото, уряд США припинив розмін в серпні 1971 р.
Для того, щоб покращати стан платіжного балансу, в першу чергу - торговельного балансу, в грудні 1971р. та в лютому 1973 р. були проведені девальвації долара на 7.9% та на 10% відповідно. Офіційна ціна на золото зросла в лютому 1973 р. до 42.22 дол. за 1 тройську унцію.

Довгий строк безперервного зниження курсу долара негативно вплинув на його роль головної світової резервної валюти. Його доля в інвалютних резервах інших країн зменшилась з 84.7% в 1973р. до 65% в 1985р. Проте на початку 80-х років керівництво ФРС активно проводило антиінфляційну політику і курс долара по відношенню до валютної корзини країн ЄЕС почав зростати. Курс досяг максимуму в 1985 р. і мав негативні наслідки для стану торговельного балансу США - зменшення експорту амери-канських товарів і стимулювання імпорту більш дешевих зарубі-жних товарів. З вересня 1985 р. для виправлення такого стано-вища уряд США почав постійні контакти з урядами інших еконо-мічно розвинутих країн з метою координації валютної політики і спільних дії на валютних ринках. Так, у вересні 1989 р. підписана угода країн "великої сімки" про узгоджену інтервенційну про-даж доларів, у квітні1990 р. - про узгоджену політику отримання падіння йєни. У вересні 1992 р. велика криза європейських ва-лют змусила активізувати політику оптимізації курсу долара
 Динамка курсу долара США.
В США емісію грошей здійснює казначейство, ФРС та комерційні банки. Казначейство випускає в обіг дрібні купюри в 1, 5, 10 доларів, срібні долари та розмінну монету в 1, 5, 10, 25 та 50 центів. 1 долар США = 100 центам.
Банкноти ФРС 20, 50, 100 доларів - головний засіб готівкового грошового обігу США. Комерційні банки залучають депозити на транзакційні вклади і створюють гроші для безготівкового обігу (Табл. " При цьому 90% всіх платежів США відбувається шляхом безготівкових розрахунків.

ФРС
Штаб
Важливою основою безготівкових розрахунків у США є трансакційні вклади, які досить легко можуть бути використані як гроші. Кошти на цих рахунках належать в основному великим корпораціям та просто багатим особам. 53% загальної суми таких депозитів належить нефінансовим корпораціям, 8,4% - кредитно-фінансовим інститутам, 32,6% - фізичним особам та біля 6% - іноземним власникам.
Головним інструментом безготівкого обігу США є чек. Чековий обіг тут отримав найбільшого розвитку порівняно з іншими країнами. Іншою формою безготівкових розрахунків є використання пластикових карток, які дають змогу здійснювати розрахунки за товари та послуги без використання готівки та чеків та одночасно є інструментом короткострокового споживчого кредиту.
Останнім часом у США активно використовується така форма безготівкових розрахунків як система попередньо повідомлених платежів (preathorized payments). За цією системою банк автоматично зараховує на поточний рахунок клієнта або, навпаки, списує з його рахунку кошти згідно укладених угод. Це стосується комунальних платежів, страхових внесків та інш. Серед надходжень – заробітна платня, пенсії, рентні платежі та інш.

Грошово-кредитна система США
Банківська система
Небанківські кредитно – фінансові установи
Федеральна резервна система
Федеральні кредитні установи
Комерційні банки
Пенсійні фонди
Страхові компанії
Інші небанківські кредитно-фінансові установи
Універсальні банки
Спеціалізовані банки
Інвестиційні банки
Експортно-імпортний  банк
Грошова система Німеччини
Грошова система Німеччини
До 70-х рр. Х1Х ст. на території сучасної Німеччини знаходилася 21 держава, які користувалися різними грошовими системами. Вони базувалися, як правило, на срібному монометалізмі, лише в Бременській системі основою виступав золотий талер. В обізі також знаходилися банкноти та паперові гроші
У 1871 -1873р. під керівництвом Отто Бісмарка було здійснено політичне поєднання німецьких земель та створено єдину німецьку державу, а на її основі – шляхом проведення грошової реформи 1875 р. – єдину грошову систему. Було заборонено карбування срібних монет. На всій території вводилася єдина валюта - рейхсмарка із золотим вмістом 0,358423 г щирого золота. В обіг було впроваджено золоті монети у 5,10 та 20 марок.

Це означало перехід до золотого монометалізму, чому в значній мірі сприяла контрібуція в 5 млрд. франків, що була отримана від Франції внаслідок її поразки у франко-пруській війні 1870-1871 рр. В обігу поряд із монетами також були кредитні гроші – банкноти у 100 та більше марок. По закону їх емісія не повинна була перевищувати більш ніж у 3 рази їх золоте забезпечення.
З початком першої світової війни розмін банкнот Рейхсбанку на золото було припинено. Грошова система Німеччини в цей активно використовувалась як джерело фінансування війни. Під час та особливо після війни у великих обсягах здійснювалась грошова емісія, що викликало гіперінфляцію у країні. Німеччина опинилася на межі економічної катастрофи. Напередодні 1923 р. промислове виробництво в країні скоротилося до 40% рівня 1913 р.

Зростання інфляції було пов‘язане із проблемою репарацій. На вимогу країн Атланти сплатити репарації (132 млрд. марок) золотом або іноземною валютою Німеччина відповіла свідомим посиленням інфляції. Внаслідок чого вона мала найбільшу інфляцію зв період після першої світової війни. У 1923 р. обсяг паперових грошей в обігу складав 496 квінтіліонів марок, грошова одиниця знецінилась в 1,6 трлн. раз порівняно із довоєнним рівнем. Швидкість знецінення грошей була такою, що відбувалося втечу від них до товарів. Гроші "палили руки". Гіперінфляція викликала "грошовий голод", бо темп зростання цін випереджав темп зростання емісії грошей. Казначейство не встигало друкувати гроші та проставляло червоний штемпель на старих банкнотах, підвищуючи їх номінал.
За таких умов США та Великобританія надали позики за "планом Дауеса", що був затверджений Лондонською Конференцією країн-переможниць в 1924 р. "План Дауеса" призвів до різкого збільшення іноземних позик Німеччині. "Золотий дощ" американських доларів сприяв відродженню Німеччини.
Німеччина отримала репараційну позику на суму 200 млн. дол., з яких 110 млн. було розміщено в США.
У 1924 р. У Німеччині проводиться грошова реформа: нова рейхсмарка обмінювалась у співвідношенні 1:1 трлн. старих. Наслідком реформи стався перехід до золотодевізного стандарту. Нова рейхсмарка забезпечувалась на 40% золотом та іноземною валютою. Золотодевізний стандарт у Німеччині було відмінено у 1931 р. внаслідок світової економічної кризи та була встановлена система нерозмінних на золото кредитних грошей.
1000  рейхсмарок
50 рейхсмарок
20 рейхсмарок
5 рейхсмарок
100 рейхсмарок
Внаслідок великих державних витрат у роки другої світової війни почалася інфляція, бо значним чином за допомогою грошової системи здійснювалося її фінансування. Ще законом 1939 р. Рейхсбанку дозволялось здійснювати емісію банкнот під забезпечення казначейських векселів. Під час війни кількість грошей в обізі зросла майже в 7 разів, крім того на окупованих територіях було випущено так звані "окупаційні марки" в обсязі 84 млрд. марок, які виступали законним платіжним засобом на окупаційних територіях.
Стан, в якому після війни знаходилася країна, був критичним. Над країною зависла реальна загроза голоду та епідемій. Територія країни являла собою 400 млн. кубічних метрів руїн. До злиднів місцевих жителів приєдналися поневіряння сотень тисяч біженців та вигнанців із східних територій – переважно жінок та дітей, все майно яких вміщалось в рюкзаку чи на ручному возику. Близько 12 млн. солдат та офіцерів вермахту, а також цивільних осіб опинилися у полоні,
На думку військової адміністрації з катастрофічного стану країну можна було вивести лише одним шляхом: керування економікою повинна взяти в свої руки сильна держава. В перші повоєнні роки в німецькій економіці панувала система розподілу, успадкована від військової адміністрації третього рейху. Найважливіші харчові продукти можна було отримати лише по продовольчих картках. Поряд з цим існував широко розгалужений чорний ринок, на якому, наприклад, за американські сигарети можна було придбати що завгодно. Рейхсмарка вкінець знецінилась, німці перейшли до натурального обміну.
Продовольчі картки

В 1947 році, коли протистояння двох таборів призвело до загострення "холодної війни", тодішній міністр іноземних справ США Джордж К. Маршалл так оцінював ситуацію:" Якщо Сполучені Штати не допоможуть Європі, то дуже легко може статися, що дуже потерпілі від війни країни попадуть в обійми комунізму".
Ця точка зору стала рятівною для переживавшої занепад німецької економіки. З метою перетворення Старого Світу в потенційного торгового партнера з ініціативи Д. К. Маршалла була розроблена програма доларової допомоги при відбудові Європи, в яку була включена і Західна Німеччина. Цілком зрозуміло, що програма передбачала допомогу перш за все тим країнам, економічні структури яких відповідали американським уявленням, тобто були в своїй основі структурами капіталістичними. І, таким чином, усі плани по централізації та перетворенню Німеччини в аграрну країну були назавжди відкинуті. В той же час американська та британська військова адміністрація вирішили поєднати окуповані ними регіони Німеччини в одну економічну зону, передавши управління економічними процесами "економічній раді". Одним з директорів ради став Людвиг Ерхард, символ німецького "економічного чуда" П'ятдесятих років.

В 1948 р. саме під його керівництвом було проведено грошову реформу, яка економічно поділила Німеччину на дві частини. Ця реформа була частиною загальної господарської реформи.
Згідно з реформою в обіг було введено нову грошову одиницю – німецьку марку (Дойч Марк). Реформа розпочалася в неділю, 20 червня, коли всі громадяни одержали можливість обміняти 40 рейхсмарок по курсу 1:1 на нові гроші. Пізніше було обмінено ще 20 марок. Пенсії, заробітна та квартирна плата повинні були виплачуватись у нових марках.


title: Презентація на тему «Людина. Особистість. Громадянин» (варіант 3)

text:
Проект з предмету Людина і світ на тему:”Людина.Особистість. Громадянин.”

Людина як біологічна істота
    Вітрувіанська людина
народжується,живе, розвивається і вмирає відповідно до  законів природи. Вона не може відмовитися від їжї, відпочинку тощо-інакше її організм не зможе нормально працювати.
Суспільство
Будівельники за роботою

                             Соціалізація дітей
- це соціальна організація населення визначеної території. Усі відносини,які виникають у сіспільстві,називаються соціальними відносинами. Формування людини зв’язане з такими факторами:1)біологічними задатками;2)соціальним середовищем і вихованням;3)внутрішнім “Я”.    Таким чином людина є біосоціальною істотою.

Особистість
Прояв індивідуалізму
- це індивідуально-соціальна ознака людини ,яка представлена соціально зумовленими та індивідуальними характеристиками,які виявляються в суспільних відносинах,є стійкими,та визначають поведінку Це сукупність соціально вагомих властивостей людини.
Громадянин
Документ,що засвідчує громадянство України
- це особа,яка володіє громадянством,тобто постійним юридичним зв’язком із певною державою.                               Бути громадянином означає :1)брати участь у розбудові та захисті держави;2)діяти в рамках правового поля,окресленого законами держави і тд.Поняття “громадянин” та “особистість” об’єднує те,що вони описують одну людину. Однак поняття “особистість” означає її місто в суспільстві,а  “громадянин”- у державі.
Висновки

Таким чином,поняття “людина” , “особистість” та “громадянин” визначають різні  характеристики належності людини до суспільства і держави,характеризують особливості  її статусу та можливості щодо захисту суб’єктивних інтересів.
Роботу виконав учень 11-А класу:Кальницький Денис


Презентація на тему «Японська чайна церемонія» (варіант 3)


title: Презентація на тему «Соломія Крушельницька-український соловейко»

text:
Соломія Крушельницька- український соловейко
«Крушельницкая - изумительная артистка. Она покорила публику не только красивым, широкого диапазона голосом, выразительной дикцией, но и замечательным артистизмом, высочайшей культурой, а также красотою и элегантностью» (Джакомо Лаури-Вольпи, воспоминания, 1972 г.)
Ох, вже ця Соломія! Саме її ім'я співзвучне з найспівучішою пташиною - соловеєм. Її образ став уособленням справжньої жіночої вроди, великого таланту і рідкісної природи голосу. Голосу, що вражав, полонив, бентежив... Який, якось почувши, вже неможливо було забути. Вона стала символом української оперної сцени. ЇЇ неперевершене сопрано полонило Італію, країни Європи, Південної Америки... З нею були щасливі співати уславлені світові співаки Енріко Карузо, Тітто Руффо, Федір Шаляпін...Такою вона була, Соломія Крушельницька. Жінка-муза, жінка-сирена, жінка-легенда.
Соломія народилася 1872 р. на мальовничій Тернопільщині, у селі Біла в сім'ї священика. Ще в ранньому дитинстві дівчинка виявляла неабиякі музичні здібності. Вчиться грати на фортепіано, а в 10 років виступає в хорі "Руської бесіди" у Тернополі. Однак, тодішні галицькі закони визначали, що ганебно доньці священика марити співом та музикою, а може ще й мріяти про сцену, треба думати про господарство і жити як належиться.
 Справжнім другом та наставником дочки був її батько, Амвросій Крушельницький, який підтримав потяг дочки до співу. Він всупереч поглядам того часу, на позичені гроші відправляє Соломію до Львівської консерваторії, яку вона закінчує з медаллю й відзнакою у 1893 р. Екзаменаційна комісія записала в дипломі молодої співачки: "Має всі дані, щоб стати окрасою навіть першорядної сцени...". Надзвичайна наполегливість дівчини в навчанні, самопожертва в ім'я мистецтва, почуття обов'язку перед своєю родиною сприяли розкриттю її таланту в повній мірі.
Львівський оперний театр відразу запрошує Соломію на сцену. Вона успішно дебютувала у Львові в опері "Фаворитка" Г. Доніцетті, а потім у "Сільській честі" Масканьї. Саме тоді її почула італійська співачка Джемма Белінчіоні, яка гастролювала у Львові. Вона одразу помітила неабиякі вокальні здібності дівчини, про які Соломія й не здогадувалася, і висловила сумнів щодо її меццо-сопрано. Джеммі здалося, що їй неправильно визначили тип голосу, і вона запропонувала Крушельницькій поїхати до Італії, де її зможуть прослухати фахівці з бельканто. Таким чином, Соломія приїжджає до Мілану і починає брати уроки у відомої викладачки вокалу Фаусти Креспі. Фауста розкрила величезні можливості голосу своєї учениці. Справді, замість мецо в неї виявилося потужне лірико-драматичне сопрано з об'ємом майже в три октави!
«Сільська честь» Масканьї
Через рік Соломія уже співає провідні партії у кращих оперних театрах Італії. Тріумф, якого вона досягла в цій країні, широко відкриває перед нею двері оперних театрів Росії, Польщі, Франції, Іспанії, Німеччини, Португалії, Єгипту, Південної й Північної Америки та багатьох країн світу.
Однак, співачка, яка звикла постійно вдосконалюватись, не зупиняється на досягнутому. Вона їде до Відня, щоб вивчити провідні партії в операх Вагнера. Це був ризикований крок для молодої співачки: щойно діставшись перших вершин у мистецтві бельканто, опановувати зовсім іншу манеру співу - німецьку вокальну школу, пробувати себе в партіях, на яких не один співак утратив голос... Ризик виправдався. Більш того - Крушельницька стане найвидатнішою "вагнерівською примадонною" ХХ століття.
Досягнувши блискучих результатів, Крушельницька виконує найскладніші партії Вагнера: "Лоенгрін", "Трістан та Ізольда", "Валькірія", "Тангейзер"... Вона багато гастролює. Співає у Варшаві, Відні, Парижі, в Санкт-Петербурзі, в Міланському "Ла Скала"... Різні партії, різні образи. Романтична Тетяна з "Євгенія Онєгіна" П. Чайковського, спокуслива Кармен Ж. Бізе, сумноока рабиня Аїда Д. Верді, чарівна Мімі з "Богеми" Д. Пуччіні, чуттєва Саломея, яка, мов професійна танцівниця, виконує танок "Семи серпанків", владна Валькірія Р. Вагнера, від вигуку "е-ге-гей!" якої у слухачів пробігав мороз по шкірі...
Аїда ("Ла Скала" Італія)
Тетяна ("Євгеній Онегін»)
Прихильники обдаровували її квітами, коштовностями, після вистав розпрягали коней і несли її в екіпажі на руках... Від неї була в захопленні французька письменниця Ліліан Войнич, а всесвітньо відомий диригент Артуро Тосканіні наводив її професійність і працьовитість як приклад іншим співакам. Казали, що вона - чи не перша співачка в тодішньому театральному світі, яка не шукала покровителів і в кар'єрі покладалася тільки на власні сили.
Співаючи у Варшаві, Соломія Крушельницька, щороку приїздила на гастрольні вистави у Петербурзі. Серед іншого Соломія співала в січні 1902 році у Петербурзі партію Тетяни в "Євгенії Онєгіні". Після її виступів на сцені Маріїнського театру російська критика назвала її "жінкою-Шаляпіним". Вищої оцінки в Росії годі було чекати. Запрошена співати у царському палаці, Крушельницька закінчила свій виступ так, як це робила весь час в усіх країнах світу, - українськими піснями. І коли сам імператор запитав "італійську примадонну", що це за пісні і якою мовою вона їх співала, - відповіла: " -Це пісні мого народу, українські пісні...".
Завдяки Соломії Крушельницькій була відроджена відома опера "Мадам Батерфляй" Джакомо Пучіні. У 1904 році на сцені театру "Гранде" Соломія тріумфально виконала партію Чіо-Чіо-сан в опері "Мадам Батерфляй", яка до того зазнала гучного провалу в італійській "Ла Скала". На цей раз успіх був нечуваний. Публіка сім разів викликала акторів і композитора на сцену. Після вистави зворушений і вдячний Пучіні надіслав Крушельницькій свій портрет із написом: "Найпрекраснішій і найчарівнішій Батерфляй". Він до кінця свого життя пам'ятав як вона захистила його музичний витвір, знехтуваний публікою "Ла Скала".
Її голос звучав по усьому світі, її запрошували найпрестижніші театри світу, і скрізь був тріумф. Мілан, Рим, Париж, Неаполь, Мадрид, Лісабон, Варшава, Петербург - присуджували їй золоті корони й вінки. Світова преса писала: "Голос Соломії найкрасивіший з тих, що коли-небудь чули люди". Але найчастіше вона співала в Аргентині - кожного сезону з 1906 по 1911, у 1913, а її останній - вже концертний виступ тут у 1923 році - став неперевершеним навіть в її сповненому визнання і слави житті. Крушельницька стала в цій країні настільки популярною, що саме її було запрошено у 1910 році виконати на урочистому святкуванні 100-річчя незалежності державний гімн Аргентини!
Коли Соломії Крушельницькій було трохи за сорок, вона пішла зі сцени, вважаючи, що всі партії її репертуару написано для молодих жінок. Присвятивши себе тільки концертній діяльності, вона виконувала старовинні, класичні, сучасні й народні пісні сімома мовами - італійською, французькою, німецькою, англійською, іспанською, польською й російською. Однак усі концерти закінчувала виконанням українських народних пісень. В Італії Крушельницька прожила понад сорок років. Після смерті свого чоловіка, італійського адвоката Чезаре Річчоні вирішила повернутись на батьківщину.
На жаль, життя в тогочасному Львові виявилось для співачки нелегким. Радянська влада відібрала львівський будинок Крушельницької, виділивши їй тільки квартиру на другому поверсі. Досі залишається невідомим як Крушельницька у 1948 році стала громадянкою СРСР і як без її відома радянські адвокати продали її віллу у Віареджо (Італія). Незважаючи на все це Крушельницька досить швидко ввійшла у мистецьке життя Львова. З 1944 року Соломія Крушельницька стала професором Львівської консерваторії ім. Лисенка - викладала в консерваторії вокал, влаштовувала концерти у філармонії... У її будинку завжди збиралися студенти, які просто її обожнювали ...
Востаннє Соломія Крушельницька вийшла на сцену в 1949 році. У Великому залі Львівської філармонії 77 річна співачка вкотре підкорила публіку надзвичайним голосом і артистизмом. Це був майстер-клас славетної Соломії... Мало хто знав, що вона вже була хвора на рак горла. Можна тільки припустити якою ціною давався їй спів...Через два роки її не стало. Поховано Соломію Крушельницьку на Личаківському цвинтарі, у Львові. На могилі -- юний Орфей з арфою в руці -- символ музики, якій вона присвятила все своє життя. В пам'ять про неї у незалежній Україні засновано міжнародний конкурс оперних співаків імені Соломії Крушельницької. На її честь перейменовано Львівський оперний театр.
Соломія Крушельницька здобула імена:
японське - Батерфляй,
єгипетське - Джоконда,
єврейське - Рахіль,
 російське - Тетяна…
Уривок з опери «Мадам Батерфляй»
ДЯКУЮ  ЗА УВАГУ!
Підготувала
учениця 9-П класу
Луцького НВК№9
Лінчук Вікторія


title: Презентація на тему «Массовая культура»

text:
Массовая культура
Культура – это лишь тоненькая яблочная кожура над раскаленным хаосом.
Ф. Ницше
Понятие массовой культуры
Массовая культура или поп-культура, масскультура, культура большинства — культура, популярная и преобладающая среди широких слоев населения в обществе. Она включает в себя такие явления, как спорт, развлечения, быт, музыка, в том числе и поп-музыку, массовую литературу, СМИ, изобразительное искусство, кино. Понятие, используемое для характеристики современного культурного производства и потребления. Понятие возникло лишь во второй половине ХХ века.
Особенности массовой культуры
Направления развития массовой культуры:
КИНО

Направления развития массовой культуры:
ТЕЛЕВИДЕНЬЕ, ЖУРНАЛЫ, РЕКЛАМА
Направления развития массовой культуры:
ЛИТЕРАТУРА
Направления развития массовой культуры:
МОДА
Направления развития массовой культуры:
МУЗЫКА


title: Презентація на тему «Антоніо Лучіо Вівальді»

text:
	Антоніо Лучіо Вівальді
Підготувала учениця 11 класу Кам’янської ЗОШ  I – III  ст. Ярошенко Карина
Антоніо Лучіо Вівальді (* 4 березня 1678, Венеція — † 28 липня, 1741, Відень) — італійський композитор, скрипаль-віртуоз, священик, автор більш як сорока опер, кантат, ораторій, творець жанру сольного інструментального концерту.
	Біографія
Його батько допомагав йому спробувати музичну кар'єру і записав його до оркестру Капели Святого Марка, де він був поціновуваним віолончелістом. У 1703 Вівальді став священником, його прозвали «Червоним Священником» можливо через його руде волосся. Невдовзі, у 1704, він отримав дозвіл не брати участь у служінні Святої Меси через слабке здоров'я (очевидно він хворів на астму), і став вчителем скрипки у сирітському притулку для дівчат у Венеції. Саме в цей період Вівальді написав  більшість своїх концертів, кантат і духовної музики. У 1705 видана перша збірка його робіт , і потім багато інших.
БІОГРАФІЯ
Він вважається одним з композиторів, що почали розвивати музику бароко до стилю імпресіонізму.  Концерти і арії Вівальді мали глибокий вплив на Йогана Себастіана Баха (що відгукнулось у його Страстях і кантатах). Бах переклав декілька концертів Вівальді для соло клавіатури, і декілька для оркестру. Однак не всі музиканти показали такий ентузіазм: Ігор Стравінський провокативно казав, що Вівальді написав не сотні концертів, а один концерт, повторений сотні разів.  Але все ж таки музика Вівальді інноваційна, ламає усталені звичайні схеми,  він винайшов інноваційні мелодії і теми. Більш того, Вівальді був здатний створити неакадемічну музику. Популярність скоро зробила його відомим також у країнах, таких як Франція, на той час дуже закритих у своїх національних традиціях.
Особисте життя
Незважаючи на священницький сан, вважається, що він мав багато любовних пригод, одну з яких зі співачкою Анною Жіро. Підозрювали, що він бере матеріал із старих венеціанських опер, лише трохи адаптуючи до голосу своєї коханки.
Вівальді в мистецтві
Збереглося кілька творів мистецтва, на яких зображено Вівальді. Так, в 1723 і 1725 роках портрети композитора були написані французьким художником Франсуа Морелон де ля Каве,. Зовнішня несхожість цього портрета з іншими і відсутність на ньому ініціалів композитора дають підстави сумніватися в тому, що кольоровий портрет дійсно зображує Вівальді. Одна з картин зберігається в Міжнародному музеї музики в Болоньї. У 1723 році італійським художником П'єр Леоне Гецці була намальована карикатура на композитора — «Рудий священик».
Творчість
Антоніо Вівальді є автором 90 опер, у тому числі «Роланд Несамовитий», «Нерон, що став Цезарем» ,«Коронація Дарія», «Обман, що тріумфує в любові», «Фарначе», «Кунегонда», «Олімпіада» , «Гризельда», «Оракул в Мессенії»», «Ферасп» ; ораторії — «Мойсей, бог фараона» та ін.
Автор понад 500-а концертів, в їх числі:
- 44 концерти для струнного оркестру ; - 49 концерти гроссо; - 352 концертів для одного інструмента з супроводом струнного;  - 38 концертів для 2 інструментів з супроводом струнного оркестру ; - 32 концерту для 3-х і більше інструментів з супроводом струнного оркестру .
Автор понад 100-а сонат для різних інструментів з супроводом бассо контінуо; світських кантат, серенад, симфоній, та інших церковних творів.
	СПИСОК ТВОРІВ :
• 27 опер
• ораторії
• 56 світських кантат
• 76 сонат
• 465 концертів
Пам'ять
Іменем Антоніо Вівальді названі:
○ кратер на планеті Меркурій.
○ італійський інститут в Сієні.
○ астероїд 4330 Вівальді.


title: Презентація на тему «Зернове господарство України»

text:
Зернове господарство України
Зернове господарство України має давню історію. Ще в середньовіччіукраїнське зерно користувалося популярністю на західноєвропейськихринках і навіть Франція закуповувала його у дуже великій кількості длявнутрішніх потреб.
На сьогоднішній день українське зерно втратило своюзагальноєвропейську роль, однак і зараз Україна має всі умови длярозвитку сільського господарства, але вони диференційовані за природнимизонами. Кожна зона має власні особливості у структурі земельнихресурсів, сільськогосподарських та лісових угідь.
Значення.

Серед галузей рослинництва найважливішою є зернове господарство. Це основа всього сільськогосподарського виробництва. Зернові культури відіграють провідну роль у структурі посівних площ . Так, від зерна і продуктів його переробки значною мірою залежить і могутність держави, і добробут її населення. Зернове господарство формує продовольчий фонд і постачає фуражне зерно тваринництву, створює резервні державні запаси зерна і дає продукцію на експорт.
Структура.
Зернове господарство є основною базою, що формує зернопродуктовий підкомплекс АПК. До його складу входить: вирощування зерна, його заготівля, зберігання; ряд галузей харчової промисловості, що переробляють і використовують перероблену зернову продукцію (борошномельна, хлібопекарська, макаронна, кондитерська, виробництво харчових концентратів, спиртова, крохмале-патокова та пивоварна); селекція і насінництво зернових культур, виробництво засобів виробництва, що забезпечують його функціонування; інфраструктура, що обслуговує цей підкомплекс.
В структурі виробництва зерна більше половини припадає на озиму пшеницю. Друге місце за валовим збором посідає ячмінь, на третьому місці знаходиться кукурудза, на четвертому — жито. За обсягами валового збору їм значно поступаються овес, просо, гречка, рис, зернобобові.
Основна продовольча зернова культура України — озима пшениця. Яра пшениця використовується в основному як страхова культура, коли доводиться пересівати пошкоджені ділянки озимини.
Її посіви зосереджені в степу, де розміщено більше половини її посівної площі в Україні. В Лісостепу — третина посівів і найменше в Поліссі і в районах Карпат. Значна концентрація посівів озимої пшениці в Дніпропетровській, Запорізькій, Донецькій, Кіровоградській, Харківській, Полтавській, Вінницькій, Одеській, Миколаївській, Херсонській областях та Автономній Республіці Крим.
Основне виробництво продовольчого зерна озимої пшениці і надалі буде концентруватись у степовій і лісостеповій зонах, де природні умови сприяють вирощуванню зерна високої якості
Озиме жито — друга важлива продовольча культура, менш вимоглива до грунтово-кліматичних умов, ніж пшениця. Основні її посіви зосереджені в Поліссі, в Карпатах і в деяких (переважно північних) районах Лісостепу.
Основними продовольчими круп’яними культурами, що вирощуються в Україні, є гречка, просо і рис.
Гречка — цінна культура. Але посіви її порівняно невеликі через низьку врожайність, складність очищення тощо. Найбільш сприятливі умови для її вирощування — північні райони Лісостепу і Полісся, де зосереджені основні її посіви.
Рис — нова для України круп’яна культура. Росте на зрошувальних землях Автономної Республіки Крим, Херсонської, Одеської та Миколаївської областей.
Ячмінь — основна фуражна і частково продовольча зернова культура. Найсприятливішими для неї є грунтово-кліматичні умови західного і північного Степу та Лісостепу.
 Кукурудза — цінна продовольча і фуражна культура, Найкращі грунтово-кліматичні умови для її вирощування в лісостеповій і степовій зонах. Особливо сприятливі умови для вирощування гібридного насіння склалися в Дніпропетровській, Одеській, Миколаївській областях; менш сприятливі — в Поліссі і в Карпатах.
Овес — фуражна і продовольча культура. Найбільшу частку в структурі посівних площ овес займає в Поліссі і в районі Карпат.
Зернобобові культури мають велике фуражне і частково продовольче значення. Посіви зернобобових мають і агротехнічне значення, збагачуючи грунт азотом. До основних зернобобових культур належать горох, віка, кормовий люпин, а також квасоля, соя, сочевиця та ін
Незважаючи на те, що зараз Україна має всі умови длярозвитку сільського господарства, зокрема і зернового, в розвитку зернової галузі України є значні проблеми, які пов’язані із поганим матеріально-технічним забезпеченням, зокрема наявністю транспортних засобів для проведення зернових робіт, неефективним удобренням наших ґрунтів, низькими експортними цінами на наше зерно, світовою економічною кризою, недостатнім рівнем кваліфікації працівників даної галузі.
Дякуємо за увагу !!!


title: Презентація на тему «Чарівний світ мозаїки»

text:
Чарівний світ мозаїки
Підготували учениці 10-А класу:
Шикалюк Ірина Рисак Олександра
Моза́їка (фр. mosaique, італ. італ. mosaiko, від лат. musivum, букв. присвячене музам; грец. μοΰσα — муза) — зображення чи візерунок, виконані з кольорових каменів, смальти, керамічних плиток, шпону та інших матеріалів.
Антична мозаїка
Археологи стверджують, що знайдені в давньому Коринфі античні мозаїки були створені в кінці V століття до н.е. Матеріалом для них служила необроблена галька. Давні мозаїки зображували міфологічних істот, тварин і людей, картинки обрамлені геометричним або рослинним орнаментом, як правило, чорно-білим.
Давньоримська мозаїка
Мозаїка давнього Риму – це вже не примітивні зображення тварин і міфічних істот, а вигадливі орнаменти, багатофігурні композиції та складні сцени полювання, танців, боїв тощо.
Візантійська мозаїка
Найвищий розквіт мозаїчного мистецтва - епоха Візантійської імперії.
Шедеври візантійської мозаїки відрізняють особлива витонченість, вишуканість, ясність і визначеність контурних ліній.
Візантійському стилю притаманний золотий фон.
Один із шедеврів візантійської мозаїки
Мозаїка часів Київської русі
 Київські умільці досягли небувалої майстреності в сфері мозаїчної справи. Вони взяли настільки високу планку, що перевершили рівень майстрів Західної Європи! Ремісники навчились створювати мозаїчні смальти, що являли собою скляні прозорі, напівпрозорі (або так званого заглушеного скла) кубики або пластинки, палітра котрих перевершувала всі існуючі раніше. Віднині мозаїка Київської Русі стала зразком справжнього мистецтва для Заходу.
Монументальна мозаїка в радянську епоху
Монументальна мозаїка в радянську епоху
Мозаїка сьогодні
Сьогодні мозаїка переживає друге народження. Все більшим і більшим попитом користуються мозаїчні картини і панно, які прикрашають стіни готелів, презентабельних ресторанів, виставкових залів, кафе, магазинів, нових будинків і квартир.
Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Лувр» (варіант 6)

text:
       Лувр – скарбниця   світу
Один з найбільших музеїв світу, розташований на правому березі Сени в першому окрузі Парижа.
Був заснований 8 листопада 1793 року.
Музей розташований в палаці Лувру, який був побудований як фортеця в кінці 12 століття при Філіпі ІІ. Будівля розширювалась багато разів, сформувавши сучасний палац Лувр.
Під час Французької революції , Національна Асамблея постановила, що Лувр повинен використовуватися як музей, демонструючи культурні шедеври країни.
Починаючи з 2008 року, експонати музею розділені на 8 колекцій: Стародавній Схід, Стародвній Єгипет, Стародавня Греція , Етрурія та Рим, Мистецтво ісламу ,Скульптури , Предмети мистецтва, Образотворче мистецтво.
Лувр містить понад 380 000 експонатів, з яких лише 35 000 виставлені у восьми залах загальною площею більш ніж 60 000 м². Лувр демонструє скульптуру , твори мистецтва, картини , малюнки та археологічні знахідки. Це найбільш відвідуваний музей у світі, в середньому 15 000 відвідувачів в день, 65 відсотків з яких складають туристи.
Лувр став об’єктом підвищеної уваги завдяки книзі американського письменника Дена Брауна “Код да Вінчі " і знятому в 2006 році однойменному фільмі на основі цієї книги. Музей заробив 2,5 млн. доларів США, надавши право на знімання фільму в своїх галереях.
У березні 2007 року стало відомо, що в 2012 році в Абу – Дабі буде збудований філіал музею Лувр. Згідно з 30-річною угодою, підписаною міністром культури Франції і шейхом Заіда бен Султана, в центрі Абу-Дабі планують побудувати музей в обмін на € 832 млн ($1,3 млрд.). За проектом французького архітектора Жана Нувеля, Лувр Абу-Дабі займатиме 24 000 м² і буде покритий дахом у формі літаючої тарілки. Франція погодилася протягом 10 років по черзі надавати від 200 до 300 предметів мистецтва.
Лувр зазнав декілька значних реорганізацій. Найбільша — створення музея д`Орсе і передача туди всіх творів 3 1848 по 1914 роки. Саме в музей д`Орсе увійшли картини імперссіоністів і інших мистецьких напрямків. Твори майстрів 20 століття збирає, вивчає і експонує Музей сучасного мистецтва імені Жоржа Помпіду . Хронологічно експозиції Лувра закінчуються 1848 роком.
У 1981 році за рішенням президента Республіки Франсуа Міттерана почалися реставраційні роботи в Луврі. Найдавніші частини (руїни головної вежі) були відновлені, а у дворі Наполеона з'явилася знаменита піраміда, за допомогою якої здійснюється зв'язок між новими залами і двором. Автор піраміди - американський архітектор китайського походження Йох Мінг Пі.
Рейтинг музеїв  знову (вже вшосте!) очолив паризький Лувр, який підтвердив, що йому немає рівних серед культурних установ планети. 2012 року Лувр відвідало майже 10 мільйонів осіб. 9,72 мільйона шанувальників мистецтва — такий новий рекорд відвідуваності музеїв.


title: Презентація на тему «Право. Система права»

text:
 Право. Система права
Підготувала:
учениця 10 кл.
Чорнобаєва Олена
Пра́во — це система загальних загальнообов`язкових, формально-визначених правил поведінки, які встановлюються, охороняються і гарантуються державою з метою врегулювання найважливіших суспільних відносин.
Джерела права :
- Правовий звичай;
- Релігійно-правові норми;
- Правовий прецедент;
- Нормативно-правовий акт;
- Нормативний договір;
- Міжнародно-правовий акт.

Форми права:
- нормативно-правовий акт ;
- правовий прецедент ;
- правовий санкціонований (узаконений) звичай ;
- нормативний договір ;
- індивідуальний правовий акт ;
- правова доктрина .
Нормативно-правовий акт — це офіційний письмовий документ, виданий уповноваженим органом у встановленій формі, який містить правові норми, що врегульовують певну групу однорідних суспільних відносин.
Правовий прецедент — це перше рішення суду або адміністративного органу з конкретної справи, яке стало обов'язковим правилом для розв'язання подальших аналогічних випадків.
Правовий санкціонований (узаконений) звичай — це звичай, який у практиці суспільних відносин існував як неписане правило незалежно від волі держави, але з часом був санкціонований (узаконений) державою і став офіційним правилом.
Нормативний договір — це договір, у якому висловлена узгоджена воля кількох суб'єктів правовідносин, що передбачає встановлення прав і обов'язків, що забезпечуються державою.
Індивідуальний правовий акт — це індивідуальний правовий припис, що виступає засобом реалізації нормативних актів уповноваженими органами у конкретних випадках правовідносин.
Правова доктрина — це ідеї чи принципи, розроблені вченими з метою удосконалення правового регулювання суспільних відносин і визнані державою як обов'язкові.
Принципи права:
- принцип свободи;
- принцип справедливості;
- принцип рівності;
- принцип гуманізму;
- принцип демократизму;
- принцип законності.
Функції права — це основні напрями впливу права на свідомість і поведінку суб'єктів суспільних відносин з метою розв'язання конкретних завдань.
За сферою правового впливу розрізняють такі функції:- економічна;- політична; - ідеологічна; - екологічна;- культурно-виховна.
За характером впливу на свідомість і поведінку суб'єктів суспільних відносин:
- нормативно-регулююча;
- інформаційна;
- комунікативна;
- орієнтаційна;
- виховна;
- захисна.
За характером впливу:
- статична;
- динамічна;
- установча;
- інтегративна;
- охоронна;
- запобіжна.
За сферою на яку поширюються функції права:
    - загальноправова;
- міжгалузева;
- галузева;
- правовий інститут;
- норма права.

Система права – це обумовлена характером суспільних відносин внутрішня будова (структура) права що полягає в об’єднанні правових норм в інститути, підгалузі та галузі права.
Ознаки системи права:- цілісне структурне утворення;- розкриває внутрішню умову організації системи права;- має об’єктивних характер,
Галузь права — це система правових норм, які властивими їм методами врегульовують відносини у певній сфері суспільного життя.
В Україні існують такі галузі права:
- Цивільне право;
- Сімейне право;
- Кримінальне право;
-  Земельне право;
-  Міжнародне право;
-  Господарське право;
-  Фінансове право тощо.
Галузь права може включати в себе підгалузі, наприклад:
- корпоративне право - підгалузь господарського права;
- право інтелектуальної власності - підгалузь цивільного права;
- банківське право та бюджетне право - підгалузі фінансового права; тощо.
Правові норми поділяють на норми публічного та норми приватного права.
Публічне право — це система правових норм, що врегульовують відносини між державними органами, а також між державою та особою і суспільством, які складаються в процесі організації та здійснення державної влади.
Приватне право — це система правових норм, що врегульовують відносини між фізичними та юридичними особами.


title: Презентація на тему «10 best British films»

text:
10 best
British films
"Trainspotting" is an adaptation of the eponymous novel by Irvine Welsh, tells the story of a drug addict Mark Renton (played by Ewan McGregor) and his friends. Both the film and the book received cult status both at home and abroad.
  Screenwriter Josh Hodge got pictures for "Trainspotting" prize of the British Academy of Film and Television Arts for Best Screenplay.

Monty Python and the Holy Grail - 1975 British film of the comic troupe Monty Python comedy, in which many human values are being questioned. Humorous play on the famous legend of King Arthur, his associates and their wanderings in search of Holy Grail. On the way to the king across obstacles such as county peasant anarcho-syndicalists, the Black Knight, who even after the loss of arms and legs refused to admit defeat, and a group of French-mockers, ensconced in the castle of the Holy Grail.

In the grand final chapter the battle between good and evil forces in the world of wizards develops into a general war. Rates have never been so high, and seek asylum - so complex. And perhaps it is Harry Potter have to sacrifice everything in the final battle with Volan de Mort. Our hero is able to save the world? And all ends here.
Harry Potter and the Deathly Hallows: Part II
Monty Python’s Life of Brian
This picture parodies various fanatical movement: feminists, religious fanatics, suicide bombers, nationalist, political populists. The film tells the story of Brian Cohen (Graham Chapman), a young Jew born in the same place and at the same time as Jesus Christ, and subsequently mistaken for the Messiah.
A Clockwork Orange
The painting consists of reflections on the essence of human aggression in adolescents example, of free will and adequate punishment. The protagonist - the charismatic teenager Alex (Malcolm McDowell), in love with the music of Beethoven, is the leader of the gang, consisting besides him of three young people who engaged in acts of "ultranasiliya": robbery and rape, disturbing the peace of civilians futuristic Britain.
A Space Odyssey
Science fiction film by Stanley Kubrick in 1968, became a landmark in the development of world cinema and the fantasy genre in general. The film went to Arthur C. Clarke's short story "All", which was published in 1951. Clark developed the script with Kubrick before writing the novel "2001: A Space Odyssey" which was first published immediately after the film.
The film tells about a series of meetings with people metaphorical black monoliths that are apparently influenced the course of human evolution. First - took place at the dawn of history.
The third year of study, Harry and his friends at Hogwarts. Harry once again serious quarrels with the Dursley family, accidentally blew up Aunt Marge spell and leaves the house, taking all things. On the street it seems that someone is watching him. In the bushes, he notices a strange black dog and pulls out his wand, but falls, and then on the road there is a three-storey bus "Night Knight", and the dog is lost…
Harry Potter and the Prisoner of Azkaban
British heist film directed by Peter Collinson. Taken in 1969 in the UK and Italy to the crime comedy genre with elements of road movie. Along with the actors in the film, people at least several starring the iconic British cars of the 1960s Mini Cooper.
 The Italian Job
Shaun of the Dead
British satirical horror comedy 2004. One of the first full-length work of director Edgar Wright. Actors - Simon Pegg and Nick Frost. Is the first part of the trilogy "Blood and Ice Cream".
This is a frequent example of the film, when the genre of comedy is closely intertwined with the horror genre.

The plot tells of the Duke of tape, which is preparing to take office of British King George VI, father of Queen Elizabeth II. After his brother abdicates, the hero reluctantly agrees to the throne. Plagued by a terrible nervous stammer and doubts about their abilities to lead the country, George seeks the help of an unorthodox speech therapist named Lionel Logue.

The King’s Speech


title: Презентація на тему «Залучення іноземних інвестицій в економіку України»

text:
Підготувала учениця 11-А класу
Новомосковського міського
Ліцею «Самара»
Пасічник Ольга
Залучення іноземних інвестицій в економіку України

Іноземні інвестиції – це цінності, що іноземні інвестори вкладають в об'єкти інвестиційної діяльності в Україні з метою одержання прибутку або досягнення соціального ефекту.
Види іноземних інвестицій в Україні
Іноземні інвестиції можуть здійснюватись у вигляді:
іноземної валюти
валюти України
будь-якого рухомого і нерухомого майна
акцій, облігацій, інших цінних паперів
грошових вимог
будь-яких прав інтелектуальної власності
прав на здійснення господарської діяльності
інших цінностей відповідно до законодавства України
Інвестиційна привабливість України

Сінгапур посідає 1 місце у Світі серед міст з найвищим інвестиційним потенціалом у світі, 1-е місце в світі за легкістю ведення бізнесу і ще безліч топових позицій у міжнародних рейтингах
Діє єдиний податок на дохід компаній 17%
Сінгапур вже уклав угоди про скасування подвійного оподаткування
Сінгапур є одним з найбільших портів у світі

Заходи, що було вжито для підвищення інвестиційної правабливості України

Приріст прямих іноземних інвестицій в економіку України
Основні країни-інвестори України
Джерела іноземних інвестицій в економіку України, 2012 р.

Проблеми залучення іноземних інвестицій
Відсутня своя система оцінки інвестиційного клімату України

Політична нестабільність

Нерозвиненість ринкової інфраструктури міжнародного бізнесу

Нестабільність податкової політики

Недосконале законодавство
Митні бар’єри

Відсутність дієвої системи страхування
Високий рівень темпу інфляції в країні
Ненадійність банківської системи

Чинники вирішення проблем

Закони України про іноземні інвестиції
Висновок


title: Презентація на тему «Зачіски в епоху Ренесансу, Бароко і Рококо»

text:
Зачіски в епоху Ренесансу, Бароко і Рококо
Виконала:Гештемулт Вiкторiя
В епоху Відродження на зміну жорстким релігійним догмам, середньовічному аскетизму прийшли абсолютно нові цінності. Прагнення насолоджуватися життям тут і зараз зробило певний вплив на стиль зачісок. Жінки знову прагнуть виділитися з натовпу і створюють дивовижні по своїй складності і розкоші зачіски. Для Відродження характерний повернення до традицій античної культури, в тому числі і повернення до античних зачіскам. Жінки починають прикрашати свої зачіски дорогими прикрасами, діадемами. Високо цінувалися саме світле волосся. Жінки епохи Відродження використовували різні натуральні барвники або ж годинами сиділи під палючим сонцем, чекаючи, що пасма вигорятимуть і стануть світліше. Незважаючи на це, в цю епоху цінується біла шкіра, тому модниці ретельно оберігали від засмаги шкіру обличчя за допомогою капелюхів з широкими полями.
Вiдродження
Новим віянням епохи Відродження став відкритий високий лоб. Часом жінки намагалися штучно збільшити висоту чола, для цього вони збривали частину волосся над чолом. Також було прийнято збривати брови.
17 століття ознаменувалося приходом стилю Бароко з його складними декоративними костюмами і високими зачісками. В цей час широкого поширення набуває зачіска «фонтанж», яка представляла собою високу зачіску з жорстким чепцом, який піднімався над чолом за допомогою дротяного каркаса.

Зачіски починають нагадувати високі вежі, які закріплювалися за допомогою каркаса. Для виконання подібної зачіски було потрібно багато часу і коштів, і дозволити їх могли лише представниці вищого світу.

В моді досі залишається високий відкритий лоб, лінія чола знову ж підводиться за допомогою вибривання. Зачіски багато прикрашаються золотими і срібними прикрасами, дорогоцінними каменями.
Бароко
У 18 столітті на зміну бароко приходить рококо, а на зміну високим неприродним вежам на голові елегантні та витончені маленькі зачіски. У цю епоху в моду входять трубчасті локони. Найбільш поширена зачіска серед модниць - локони, підняті і укладені на потилиці, прикрашені стрічками, живими квітами або перлами.

Тим не менш, у другій половині 18 століття величезні високі зачіски знову завойовують популярність. Тепер на голову жінки створюються образи морських битв і розлогих садів. Саме в цей період зачіска досягає своїх неймовірних розмірів. Дуже часто в створенні зачіски починають використовуватися шиньйони. Для створення додаткового обсягу в хід йшли також спеціальні підкладки-подушки, які зміцнювалися шпильками.
Рококо


Презентація на тему «Станкович Євген Федорович»


title: Презентація на тему «Оживлення»

text:
Оживлення. Способи штучного дихання. Непрямий масаж серця.
Презентацію підготували :
студенти 21 групи сп. “Музичне мистецтво”
Тригуб Анастасія, Якубенко Світлана, Харченко Владислав
Викладач: Голінська О.К.

 (лат. reanimatio) — відновлення різко порушених чи втрачених життєво важливих функцій організму. Оживлення вивчає  наука реаніматологія .
ОЖИВЛЕННЯ ОРГАНІЗМУ
Серцево-легенева реанімація
I етап — відновлення прохідності дихальних шляхів
II етап — штучна вентиляція легень (ШВЛ)
III етап — непрямий масаж серця
 IV етап — диференційна діагностика, медикаментозна терапія, дефібриляція серця.


title: Презентація на тему «Мой любимый киноактёр»

text: Made by Danil Chyrilin


title: Презентація на тему «Неоромантизм» (варіант 2)

text:
Неоромантизм

Що таке неоромантизм?
Неороманти́зм  (від грецьк. νέος - молодий, новий і фр. romantisme) — умовна назва естетичних тенденцій, що виникли в літературі на межі 19 — 20 століть. Течія раннього пер модернізму.
Загальна характеристика
Вперше поняття з'явилося у художніх колах наприкінці 80-х XIX ст.; французькі критики вживали його, вказуючи на потребу подолання провінційності побутопису, надання пріоритету чуттєвій сфері людини та вишуканому естетизму, неповторній індивідуальності митця й «аристократизму духу». Такими настановами керувалися німецькі та австрійські письменники, що прагнули оновити літературу, позбавити її позитивістської добропорядності.
Персонажі у творах неоромантиків
Як і попередники — представники романтизму 19 століття, неоромантики заперечували прозу «міщанського» життя. Вони оспівували мужність, подвиг, романтику пригод, часто обираючи тлом для своїх сюжетів екзотичні країни. Характерний неоромантичний герой — непересічна сильна особистість, нерідко наділена рисами «надлюдини», вигнанець, що протистоїть суспільній більшості, шукач романтики та пригод.
Сюжет неоромантичного твору
Сюжетові неоромантичного твору притаманні напруженість, елементи небезпеки, боротьби, таємничі або надприродні події.
Найвидатніші представники
Зарубіжні автори
Джозеф Конрад
Редьярд Кіплінґ
Роберт Льюїс Стівенсон
Артур Конан Дойль
Етель Ліліан Войнич
Генрік Ібсен
Джек Лондон
Стефан Ґеорґе
Максим Горький
Неоромантизм зберіг риси класичного романтизму, зокрема конфлікт з дійсністю, який породжував гострий напружений сюжет. Неоромантики відкинули раціоцентризм, матеріалістичне сприйняття світу, на перше місце поставили чуттєву сферу людини, емоційно-інтуїтивне пізнання. Вони представляли свої ідеали в яскравих художніх образах, виняткових героїв у виняткових обставинах, зосереджували увагу на дослідженні внутрішнього світу людини. Неоромантики використовували засоби символіки, гіперболізацію, гру кольорів і півтонів, дбали про багатство ритміки і строфіки.
Творам неоромантиків властивий динамізм, драматизм, вольове начало, загострений патріотизм, увага до національно-суспільних проблем, різке заперечення комуністичного тоталітаризму, туга за героїзмом, уславлення активної людини,
Визначальні риси неоромантизму:
 - неоромантики змальовували переважно не масу, а яскраву, неповторну індивідуальність, що вирізняється з маси, бореться, — часом попри безнадійну ситуацію, — зі злом, зашкарублістю, сірістю повсякденна;
- герої неоромантиків переймаються тугою за високою досконалістю у всьому, характеризуються внутрішнім аристократизмом, бажанням жити за критеріями ідеалу, а не буднів;
       - головна увага зосереджувалася на дослідженні внутрішнього світу людини, через який неоромантики намагалися зазирнути у світ духовний;
       - зовнішні події (також і соціальні) у творах неоромантиків відступають на задній план;
       - неоромантики часто вдаються до умовних, фантастичних образів, ситуацій, сюжетів;
       - відмова від типізації, натомість застосування символізму.


Презентація на тему «Kate Winslet»


Презентація на тему «Вогонь»


title: Презентація на тему «Богдан Лепкий» (варіант 3)

text:
Богдан Лепкий
Богдан Лепкий народився в селі Кривеньке, дитинство минуло в селі Крегулець, із 1879 по 1891 родина жила у селах Поручин і Жуків (нині Бережанського району). Протягом восьми років (із 1878) мешкав у Бережанах у свого діда-священника і віце-маршалка Бережанського повіту, Михайла Глібовицького.
НАВЧАННЯ
Основи шкільної науки Б. Лепкому викладав домашній учитель. З 1878 р. вчився (відразу з другого класу) в школі з польською мовою навчання у Бережанах. Після закінчення школи вступив у 1883 р. до Бережанської класичної гімназії з польською мовою навчання. Співав у гімназійному українському хорі під керівництвом Дениса Січинського, у хорі «Боян» (м. Бережани). Брав участь у концертах, декламував вірші, читав уривки з прозових творів.
У 1891 р. закінчив гімназію і вступив до Віденської Академії мистецтв. Через 3 місяці за порадою Кирила Студинського перейшов на філософський факультет Віденського університету, де вивчав мовознавство та історію літератури. Тут брав участь у роботі студентського товариства «Січ», у дискусіях на суспільно-політичні та літературні теми, разом із Ф. Колессою займався етнографічними дослідженнями.
У Відні заприятелював з художником Миколою Івасюком, продовжував малювати під його опікою; з ним приїжджав на літні канікули до Жукова, де їм позували селяни; у селі створив кілька картин на історичну тематику, серед них «Коронація короля Данила», робив малюнки для майбутніх праць «Козацькі бої». Також малював сцени з полювання.
З другого курсу студіював на філологічному відділі Львівського університету; українську історію та літературу вивчав під керівництвом М. Грушевського, О. Огоновського, І. Шараневича. Брав участь у львівських молодіжних товариствах «Ватра» і «Сокіл», хорі «Боян».
Закінчив університет у 1895 р.

РОБОТА
З 1895 р. почав працювати вчителем української, польської та німецької мов і літератур, історії та географії у Бережанській гімназії. Водночас інтенсивно займався громадською працею: започатковував читальні «Просвіти», бібліотеки і позичкові каси, виголошував реферати та промови на святкових академіях, був учасником хору «Боян» і драматичного гуртка. Зіграв роль Петра у «Наталці Полтавці», (1898).
1897 з дозволу Папи Римського одружився з донькою свого дядька по батькові — Олександрою, яку здавна кохав. 1899 р. після відкриття в Ягеллонському університеті (м. Краків) лекторату української мови та літератури запрошений сюди викладати ці предмети. Одночасно працював професором у третій гімназії ім. Яна Собєського і в гімназії св. Яцка у Кракові; доцент «виділових курсів» для вдосконалення кваліфікації вчителів. Співпрацював з літературним об'єднанням «Молода Польща», заприязнився з польськими письменниками С. Виспянським, В. Орканом, К. Тетмаєром та ін.
Співпрацював з товариством «Рідна Школа» щодо видання дитячої літератури, підручників та читанок; укладач читанки для народних шкіл (Львів, 1904), куди увійшли і його твори. Був членом управи (заступником голови) краківської «Просвіти», читав лекції з української літератури і культури; ввів у традицію постійні Шевченківські академії; один із організаторів у Кракові вечора до 100-річчя від дня народження Т. Шевченка, вечорів, присвячених М. Шашкевичу, І. Франкові, М. Лисенку, В. Стефаникові та іншим видатним українцям.
У краківському помешканні Лепких бували Василь Стефаник, Михайло Яцків, Остап Луцький, Кирило Студинський, Михайло Бойчук (створив портрет Б. Лепкого, 1909), Осип Курилас, Олекса Новаківський, Кирило Трильовський, В'ячеслав Липинський, Михайло Коцюбинський, Ольга Кобилянська, Федір Вовк, Михайло Жук та ін.
1912 р. Б. Лепкий вступив до партії «Християнсько-Суспільний Союз» у Львові.

ПЕРША СВІТОВА ВІЙНА
Перша світова війна застала сім'ю Лепких у Кракові.
Коли російська армія восени 1914 р. почала займати Галичину і Буковину та вивозити українську інтелектуальну еліту, Лепкі разом з іншими біженцями переїхали у Карпати в надії, що війна у гори не дійде і зупинилися в м. Яремче.

Восени 1915 р. Б.Лепкий був мобілізований до австрійського війська. Завдяки сприянню друзів не був відправлений у діючу армію, а виїхав у Німеччину для освітньо-культурної роботи серед українців-військовополоненних царської армії. Тут з листопада 1915 р. мешкав у м. Раштат біля Бадена. Там працював у просвітньому відділі табору, протягом двох місяців викладав історію української літератури та культури. Лекції вченого мали великий успіх, тому заняття перенесли з бараків до міського театру. Потім табір поділили на дві частини, Б. Лепкий переїхав до Вецляра.
У 1919 р. працював в Українській Військово-Санітарній Місії, яка готувала військовополонених до від'їзду додому.

МІЖВОЕННІ РОКИ
Навесні 1920 р. після ліквідації таборів Б. Лепкий переїхав до Шпандау біля Берліна, у січні 1921 р. — до Берліна. Тут очолював (до 1925) Український Допомоговий Комітет, Комітет Опіки над Утікачами, Товариство охорони могил, належав до співорганізаторів українських видавництв: Якова Оренштайна «Українська Накладня» (із Зеноном Кузелею і Василем Сімовичем) та гетьманського руху «Українське Слово»; співпрацював з цими видавництвами та редакцією газети «Українське слово» (1921–1923).
Працював в управі Українського Червоного Хреста, був головою «Української Громади». Викладав українську літературу на курсах українознавства при посольстві УНР у Берліні. Був співорганізатором Товариства Вищої Освіти і керував ним; приймав іспити у випускників середніх шкіл; виступав з рефератами на святкових академіях.
З грудня 1922 р. до 1925 р. мешкав у Ванзеє біля Берліна, де зустрічався з колишніми гетьманом України П.Скоропадським, президентом ЗУНР Є. Петрушевичем, а також полковником Є.Коновальцем, професорами І. Мірчуком, З. Кузелею та іншими видатними українськими діячами політики, науки й культури, які теж там проживали.
1925 р. повернувся до Кракова, продовжував викладати в Ягеллонському університеті, де його призначили доцентом, завідувачем кафедри української літератури. З того ж року — голова Товариства письменників і журналістів ім. І. Франка у Львові. Почесний член товариства «Просвіта» (з 25 грудня 1925 р.). Надзвичайний член Українського Наукового Інституту в Берліні (з 1926). Належав до керівництва Українського Наукового Інституту у Варшаві з часу його заснування у 1930 р. Член Історично-Філологічного Товариства у Празі.
Письменник часто приїздив до Тернополя, Бережан, на Гуцульщину й Опілля; бував також у Гусятині, Кременці та інших населених пунктах Тернопільщини.
1932 р. отримав ступінь звичайного професора Ягеллонського університету.

До 60-річчя йому вручили викутий з добутої московської зброї, відзначений гербом гетьмана І. Мазепи і Тризубом «перехідний перстень Мазепи» — відзнаку уряду Української Народної Республіки (УНР) в екзилі, Грамоту Головного Отамана УНР, Грамоту «Української Громади» Берліна, Грамоту Української Бібліотеки С. Петлюри в Парижі, Грамоту Громадської Ради с. Жуків, яка іменувала Б. Лепкого Почесним громадянином і назвала «вулицю, що йде від Кооперативи „Єдність“ у напрямі Церкви» його іменем.
Дійсний (з 1932), згодом — почесний член НТШ. Того ж 1932 р. Український Вільний Університет у Празі присвоїв Б. Лепкому науковий ступінь доктора «гоноріс каузе» (почесного доктора).
1 січня 1935 р. президент Речі Посполитої (Польща) надав Б. Лепкому титул надзвичайного професора університету.
У 1938 р. його обрали сенатором польського сейму; в сенаті протягом цього й наступного років представляв українців Галичини. З 1938 р. за ухвалою уряду УНР в екзилі — академік відновленої у Варшаві Київської Могилянсько-Мазепинської Академії.

ДРУГА СВІТОВА ВІЙНА
Друга світова війна застала Б. Лепкого на відпочинку в Черче. 23 вересня 1939 р. він із сім'єю і братом Левком повернувся до Кракова. Після того, як німецькі окупанти закрили Ягеллонський університет, залишився без роботи, йому відмовили у професорській пенсії. Заради прожиття Б. Лепкий дописував до українських журналів, газети «Краківські Вісті», перекладав з української німецькою.
ЛІТЕРАТУРНА ТВОРЧІСТЬ
Літературною творчістю почав займатися під час навчання у Бережанській гімназії, ще в другому класі писав вірші, оповідання, створив поему про русалок (не збереглася).
Студентом Львівського університету видрукував 1895 р. в газеті «Діло» своє перше оповідання «Шумка», потім чотири поезії в прозі «На палеті», оповідання «В лісі» та «Дивак». Того ж року опублікував поезії «В світ за очі», «Ідилія» та «Сонет». Багато зробив Б. Лепкий як редактор і видавець.

Письменник помер 21 липня 1941 р. у Кракові, похований там само на Раковецькому цвинтарі, у гробниці свого товариша Ігнатія Шайдзіцького. На надгробку є напис українською мовою «Богдан Лепкий поет» і встановлений у 1972 р. барельєф письменника (скульптор Григор Пецух).


title: Презентація на тему «Художнє різьблення по дереву»

text:
Художнє різьблення по дереву
Роботу виконав
Учень 11-А класу
Апраксін Олександр

Різьблення по дереву-це  вид декоративно ужиткового  мистецтва також різьблення  є одним із  видів художньої обробки дерева поряд з випилюванням ,токарною обробкою.
Інструменти для різьби

Історія різьблення
Різьблення по дереву це мистецтво, яким славилися стародавні слов’яни ще в XI столітті. Проте саме мистецтво виникло набагато раніше. Різьбленням прикрашалися трони єгипетських фараонів, вікінги гойдали своїх дітей в різьблених колисках, у Франції різьблення по дереву стало невід’ємною частиною бароко.
Види різьблення
Об’ємне
На поверхні
Види різьблення
Різьблення грає велику роль у житті людини:

Дякую за увагу!


title: Презентація на тему «Збройні сили України у міжнародній діяльності»

text:
1303
15
21
400
2
511
216
1
1997
8
23
149
4
530
650
1
530
6
1690
18
37
13
1.
13
2.
275
5
3.
56


title: Презентація на тему «Телебачення» (варіант 2)

text:
Телебачення
Підготував учень 9 – Г класу
Хобта Вячеслав
Вступ
Історія телебачення в Україні
Рейтинг телеканалів України.
Інтер :
                           Засновники
                           Політичний вплив на канал
                           Логотипи канала

Висновок

Зміст
Телеба́чення — загальний термін, що охоплює всі аспекти технології та практичної діяльності, пов'язаних з передачею зображень із звуковим супроводом на далекі віддалі. Телебачення є потужним засобом комунікації, засобом масової інформації. Водночас, у вужчому сенсі під телебаченням розуміють галузь техніки і відповідної технічної науки.
Вступ
Перші телевізійні пересилання здійснено у 1925 р. в Англії й США, згодом у Німеччині й СРСР (1931); в Україні працювали короткометражні механічні телепересилачі в Одесі, Києві й Харкові , з 1932 телефільми, з 1934 зі звуковим супроводом. Перші телевізійні пересилання за електронною системою з високою чіткістю зображення розпочато 1951 у Харкові (у Москві з 1946) групою радіоаматорів під керівництвом В. Вовчанка. З кінця 1951 почав діяти телецентр у Києві
Історія телебачення в Україні
 З лютого 1960 почався регулярний обмін телепрограмами між Москвою і Києвом, а з 1961 між Києвом й іншими містами СРСР. З 1967 телецентри УРСР тільки приймали кольорові пересилання, а з 1969 Київський, а з 1976 також і Львівський телецентри пересилають кольорові програми. З 1978 всі пересилання центральної програми з Москви кольорові.

Історія телебачення в Україні
За даними за минулий тиждень, Інтер займає перше місце серед українських телеканалів. У спину йому дихає 1+1, який лідирував протягом лютого, а Новий канал вилетів з Топ-3.
Відповідні дані на Корреспондент.net опублікувала компанія GfK. Рейтинг був складений за часткою телеперегляду (Shr%) за аудиторією 18-54 у містах 50 тис.+ за період з 7 по 13 березня.
Інтер покращив свій показник на рекордні 2,17%, піднявшись на перше місце з другого з часткою 12,42%.
1+1 за тиждень також продемонстрував успіх, піднявшись на друге місце з третього з часткою 11,13%, зростання якої склало 0,96%.

Рейтинг телеканалів України
На четвертому місці опинився Новий з показником 9,96%. Падіння частки майже на 1% і успіх конкурентів витіснили його з Топ-3.
ICTV піднявся з шостого місця на п'яте, зменшивши при цьому показник на 0,25% до 8,11%.
Топ-6 найбільших телеканалів замикає ТРК Україна, також демонструючи падіння - на 0,69% до 7,75%.
Перший національний за цією аудиторією залишається на 13-му місці з часткою 1,24%. За загальнонаціональною панеллю показники НТКУ вищі.

Рейтинг телеканалів України
Перший канал України
Інтер
Засновниками каналу — а точніше ЗАТ «Українська Незалежна ТБ-Корпорація», що мовить під логотипом «Інтера» — спочатку були Асоціація «Діловий світ» — 51 %, ТОВ «Пегас телебачення» — 20 % і російське ОРТ — 29 %. Фактично ж «Інтер» з часу заснування контролювався Ігорем Плужниковим. Плужников також контролював Асоціацію «Діловий світ». Оперативний менеджмент здійснювали — у 1996—2001 роках Олександр Зінченко, у 2001—2006 рр. — Владислав Ряшин. Службою новин керували — у 1997—2001 рр. Ганна Безлюдна, у 2001—2005 рр. — Олексій Мустафін.
Засновники
Зберігаючи лідерські позиції в українському телепросторі, «Інтер» водночас перебував під значним політичним впливом адміністрації президента Леоніда Кучми та СДПУ(О). Це стало однією з причин різкого скорочення рейтингів каналу у 2004 році, за підсумками якого доля «Інтера» досягла лише 23,4 % (порівняно з 27,7 % у 2003 р.) Однак ситуація була значною мірою виправлена після Помаранчевої революції — за перші 7 місяців 2005 року середня доля знову перевищила 26 %.
Політичний вплив на канал
Перший логотип каналу з 20 жовтня 1996 по 3 грудня 2000 року. Знаходився у правому нижньому куті.
Логотипи «Інтера»
Другий логотип каналу з 4 грудня 2000 по 23 серпня 2007 року. Знаходився у лівому нижньому куті, потім з 1 січня 2004 року був пересунутий у правий верхній кут.
Логотипи «Інтера»
Третій логотип каналу з 24 серпня 2007 по 12 лютого 2011 року. Знаходився у правому верхньому куті.
Логотипи «Інтера»
Четвертий логотип з 13 лютого 2011 по 4 вересня 2011. Знаходився там само.
Логотипи «Інтера»
П'ятий логотип з 5 вересня 2011. Знаходився там само.
Логотипи «Інтера»
Отже, телебачення не відємне у нашому житті. Воно є і потужним засобом комунікації, засобом масової інформації, і воно є приводом проведення свого часу.
Висновок
http://www.newsmore.net
http://www.google.com.ua/imgres.
Інформація взята


Презентація на тему «Шкільна дисципліна»


title: Презентація на тему «Пастафарианство»

text:
Пастафарианство

Пастафарианство-  пародийная религия, основанная Бобби Хендерсоном в 2005 году в знак протеста против решения департамента образования штата Канзас, требующего ввести в школьный курс концепцию «Разумного замысла» как альтернативу
эволюционному учению.

В открытом письме на своём веб-сайте Хендерсон возвещает веру в сверхъестественного Создателя, похожего на макароны и тефтели —Летающего Макаронного Монстра (ЛММ), и призывает к изучению пастафарианства в школах наряду с другими религиями, тем самым используя аргумент reductio ad absurdum (Доведение до абсурда). Несмотря на пародийность, религия имеет официальный статус и существует на тех же правах, что и остальные религии

В России официально зарегистрирована Русская пастафарианская церковь макаронного пастриархата (РПЦ МП) 12 июля 2013 года. По состоянию на 18 октября, в РФ зарегистрировалось уже 27 пастафарианских религиозных групп.
На 20 ноября Русскую пастафарианскую церковь возглавляют Пастриарх Хусама Паста Второй или просто Ху (Амирджан Хусаинов) и Священный. Дуршлаг в составе 10 человек, в него входят в том числе Ху и бывший Пастриарх Кама Паста Первый (Вадим Камашев)

Некоторые непросвещённые люди могут решить, что Пастафарианство представляет собой антинаучную пародию на Христианство, Ислам или другие религии - однако это далеко не так. Существование Летающего Макаронного Монстра никогда не было и не будет опровергнуто наукой, поскольку Пастафарианство включает в себя также веру, что все научные доказательства опровергающие существование ЛММ сотворены им самим, дабы скрыть свое существование. Так же Пастафарианство никогда не совершает нападки на другие религии. Кроме того Пастафарианство от других религий выгодно отличается в отсутствии жестких догматов. Отсутствие Догм - главная догма Пастафарианства. Попробуйте нашу религию в течении 30 дней, и если она вам не понравится, мы гарантируем, ваш прежний бог примет вас обратно!
ЛУЧШЕ БЫ ТЫ ЭТОГО НЕ ДЕЛАЛ

Первая Заповедь: Лучше бы ты не вёл себя как самовлюблённый осёл и святоша, когда проповедуешь Мою макаронную благодать. Если другие люди не верят в Меня, в этом нет ничего страшного. Я не настолько самовлюблён, честно. Кроме того, речь идёт не об этих людях, так что не будем отвлекаться.

Вторая Заповедь: Лучше бы ты не оправдывал Моим именем угнетение, порабощение, шинкование или экономическую эксплуатацию других, ну и сам понимаешь, вообще мерзкое отношение к окружающим. Я не требую жертв, чистота обязательна для питьевой воды, а не для людей.

Третья Заповедь: Лучше бы ты не судил людей по их внешнему виду, одежде, или по тому, как они говорят. Веди себя хорошо, ладно? Ах да, и вбей это в свою тупую башку: Женщина — это личность. Мужчина — это личность. А зануда — это всегда зануда. Никто из людей не лучше других, за исключением умения модно одеваться — извини уж, но Я одарил в этом смысле только женщин и лишь кое-кого из парней — тех, кто отличает пурпурный от пунцового.

Четвертая Заповедь: Лучше бы ты не позволял себе действий, неприемлемых для тебя самого или твоего добровольного и искреннего партнёра (достигшего допустимого возраста и душевной зрелости). Всем несогласным предлагаю идти лесом, если только они не считают это оскорбительным. В таком случае они могут для разнообразия выключить телевизор и пойти прогуляться.

Пятая Заповедь: Лучше бы ты не боролся с фанатическими, женоненавистническими и другими злобными идеями окружающих на пустой желудок. Поешь, а потом иди к этим сволочам.

Шестая Заповедь: Лучше бы ты не тратил уйму денег на постройку церквей, храмов, мечетей, усыпальниц во имя прославления Моей макаронной благодати, ведь эти деньги лучше потратить — выбирай, на что: 1. на прекращение бедности; 2. на излечение болезней; 3. на мирную жизнь, страстную любовь и снижение стоимости Интернета. Пускай Я и сложноуглеводное всеведущее создание, но Я люблю простые радости жизни. Кому, как не мне, знать? Ведь это Я всё создал.

Седьмая Заповедь: Лучше бы ты не рассказывал всем окружающим, как Я говорил с тобой. Ты не настолько всем интересен. Хватит думать только о себе. И помни, что Я попросил тебя любить своего ближнего, неужели не дошло?

Восьмая Заповедь: Лучше бы ты не поступал с другими так, как хочешь, чтобы поступили с тобой, если речь заходит об огромном количестве латекса или вазелина. Но если другому человеку это тоже нравится, то (следуя четвёртой заповеди) делай это, снимай на фото, только ради всего святого — надевай презерватив! Ведь это всего лишь кусок резины. Если бы Я не хотел, чтобы ты получал удовольствие от самого процесса, Я бы предусмотрел шипы или ещё что-нибудь в этом роде.

РАМИНЬ