title: Презентація на тему «Національна економіка»

text:
Презентація на тему: Національна економіка. основні макроекономічні показники
Виконав: учень 11 - Б класу Карпин  Роман

Макроекономіка
Економічна діяльність будь-якого суспільства здійснюється такими суб'єктами, як домогосподарства, підприємства (фірми) та держава. У процесі такої діяльності між усіма її суб'єктами формується розгалужена система взаємозв'язків, що надають їй цілісного, системного характеру. Це і зумовлює, з одного боку, сукупну результативність цієї системи, що перевищує сумарний результат її складових частин, а з іншого - закономірності, що регулюють її діяльність. Макроекономіка і є тією складовою економічної теорії, що вивчає такі закономірності. Цей розділ економічної науки досліджує економіку як ціле, а також такі її складові, як домогосподарства, бізнес, державний сектор, та використовує при цьому узагальнені (сумарні) показники.
Макроекономіка дає можливість вивчити не лише взаємодію елементів економічної системи, а й роль економічних факторів у її розвитку. Ця галузь економіки допомагає віднайти відповіді на такі питання: чому одна країна багатша за іншу? Як можна подолати інфляцію? Які причини безробіття? Яка економічна політика держави? Які методи впливу грошового обігу і кредитної системи на економіку? По суті, це вчення про загальний рівень національного обсягу виробництва, зайнятості, безробіття, інфляції, стан платіжного балансу країни.
Макроекономіка тісно пов'язана з мікроекономікою. Вивчення макроекономічних процесів неможливе без знання законів попиту і пропозиції, формування витрат виробництва і цін на товари та економічні ресурси. Подібно до того, як неможливо розкрити закономірності функціонування живого організму без знання законів клітини, без розуміння законів мікроекономіки не можна виявити закономірності функціонування макроекономіки.

Макроекономічний аналіз започаткував один із класиків-фізіократів Ф. Кене у своїй праці "Економічні таблиці". Це була перша спроба здійснення аналізу суспільного відтворення. Великий внесок у цей процес зробив К. Маркс, здійснивши дослідження відтворення суспільного капіталу. Французький економіст Л. Вальрас заклав основи загальної теорії рівноваги, на основі якої сформувалася макроекономіка.
У сучасному своєму вигляді поняття макроекономіки було сформульоване Джоном Кейнсом в його праці "Загальна теорія зайнятості, процента і грошей". Він переконливо показав, що досягти стійкого зростання виробництва в масштабі всієї країни і забезпечити повну зайнятість неможливо без участі держави у сфері економіки. Цим зумовлюється потреба з'ясування тих закономірностей, що регулюють розвиток усієї економіки.
Вивчення макроекономіки в сучасних умовах має важливе значення, оскільки дозволяє науково обгрунтувати ту економічну політику, яку здійснює держава. Уряд будь-якої країни, регулюючи економічну діяльність суспільства, повинен володіти інструментами макроекономіки та вибирати з альтернативних варіантів розвитку економіки найефективніші. Розглянемо основні положення цього розділу економічної теорії.

Поняття національної економіки
Економічна діяльність у будь-якому суспільстві здійснюється її суб'єктами у системі певних взаємозв'язків та взаємозалежи остей, що встановлюються у визначених територіальних межах. Така система і називається економікою. Залежно від територіальних меж розрізняють місцеву, регіональну, національну та світову економіку. Національна економіка - це система економічної діяльності з притаманною їй взаємодією механізмів регулювання, що історично склалась у межах країни (нерідко використовується термін "народне господарство"). Вона є сукупністю стійких економічних зв'язків, що об'єднують усіх суб'єктів господарювання в єдину взаємопов'язану систему.
Національна економіка є історичним явищем, що виникло в ході утворення національних держав. В основі формування національної економіки був суспільний поділ праці та усуспільнення виробництва. Саме суспільний поділ зумовлює систему тісних взаємозв'язків між складовими елементами економіки. З розвитком суспільного поділу праці, з одного боку, в результаті спеціалізації виробництва з'являлися нові види виробництв та виробників і відповідних їм галузей, а з іншого боку - відбувалося кооперування виробництва, розширювалась система взаємозв'язків між спеціалізованими суб'єктами економічної діяльності. На основі поглиблення спеціалізації та інтегрування виробництва посилились інтеграційні процеси між суб'єктами економічної діяльності в межах окремих країн, що і стало причиною утворення національних економік. У країнах Західної Європи ці процеси відбувалися протягом декількох століть і завершились створенням розвинутих національних економік у другій половині XX ст.
Національна економіка як взаємопов'язана цілісна система економічної діяльності характеризується певними ознаками (див. схему  1).

Схема 1. Основні ознаки національної економіки
По-перше, національній економіці притаманні тісні економічні зв'язки між суб'єктами господарювання країни на основі суспільного поділу праці. Саме економічні зв'язки між суб'єктами економічної діяльності надають національній економіці цілісності, єдності. Через економічні зв'язки між суб'єктами економіки здійснюється реалізація їх економічних інтересів, забезпечується територіальна цілісність економіки.
По-друге, національна економіка характеризується загальним економічним середовищем, спільним для всіх її суб'єктів. Таке середовище формується єдиним економічним законодавством держави, загальною грошовою одиницею, загальною грошово-кредитною та фінансовою системою країни.
По-третє, національна економіка має загальний економічний центр, що виконує регулюючу і контрольну роль. Цим центром є держава, що здійснює заходи економічної політики. Межі регулюючого впливу такого центру на економіку залежить від типу її економічної системи.
По-четверте, ознакою національної економіки є загальна система економічного суверенітету. Вона включає кордони, митну систему, заходи захисту національних виробників від іноземних конкурентів.
По-п'яте, національна економіка характеризується наявністю національного ринку, який об'єднав місцеві ринки в єдиний економічний простір, на якому функціонує єдина грошова система.
По-шосте, національній економіці властива територіальна визначеність, її межами є державний кордон країни.
Поняття економіки буде неповним без визначення її суб'єктів (див. схему 2).

Схема 2. Суб'єкти національної економіки
Суб'єктами національної економіки є домогосподарства, господарські одиниці (фірми чи підприємства) і держава. Кожен із цих суб'єктів прагне до найповнішого задоволення своїх інтересів у процесі функціонування національної економіки. І кожна група суб'єктів має свої інтереси.
Інтерес домогосподарств полягає у зростанні їх сукупного доходу як головного засобу досягнення задоволення поточних та перспективних потреб. Інтересами господарюючих одиниць є максимізація прибутку на основі мінімізації витрат та збільшення капіталу. Для інтересів держави характерними є оптимізація валового доходу державного сектора економіки, максимізація рівня добробуту членів суспільства і суспільної корисності. Інтереси суб'єктів національної економіки взаємодіють і утворюють суперечливу систему. При цьому суперечності можуть досягти такої гостроти, що породжує їх антагонізм. Одним з дієвих засобів розв'язання цих суперечностей є економічна політика держави.
Національна економіка є насамперед сукупністю підприємств (фірм) та інших організацій чи закладів, що здійснюють виробництво і обмін благ. Це первинна складова національної економіки. Сукупність таких організаційних одиниць, що виконують у процесі економічної діяльності однакові за змістом соціально-економічні функції незалежно від територіального їх розташування, є галуззю економіки. З поглибленням поділу праці кількість галузей збільшується, що ускладнює галузеву структуру економіки. Група однорідних галузей утворює сферу економіки. Залежно від характеру створюваних благ розрізняють сферу матеріального виробництва і соціальну сферу.
Якщо у сфері матеріального виробництва створюються матеріальні блага, то у соціальній сфері - блага у вигляді послуг. Соціальна сфера охоплює такі галузі, як транспорт, туризм, охорона здоров'я, освіта, житлово-комунальне господарство, побутове обслуговування, культура і мистецтво. В умовах переходу від індустріального до постіндустріального суспільства роль цієї сфери економіки істотно зростає, у ній зосереджується все більша частка економічно активного населення. Співвідношення сфер та галузей національної економіки становить її структуру за характером створюваних благ (див. схему 3).

Якщо у сфері матеріального виробництва створюються матеріальні блага, то у соціальній сфері - блага у вигляді послуг. Соціальна сфера охоплює такі галузі, як транспорт, туризм, охорона здоров'я, освіта, житлово-комунальне господарство, побутове обслуговування, культура і мистецтво. В умовах переходу від індустріального до постіндустріального суспільства роль цієї сфери економіки істотно зростає, у ній зосереджується все більша частка економічно активного населення. Співвідношення сфер та галузей національної економіки становить її структуру за характером створюваних благ (див. схему 3).

Схема 3. Структура національної економіки залежно від характеру створюваних благ
Структурними елементами національної економіки є і сектори - сукупність соціально-економічних одиниць, об'єднаних суттєвими соціально-економічними ознаками. Це особливі частини економіки, що відрізняються відносинами господарювання, формами зв'язку з іншими суб'єктами та функціями. Найзагальнішим критерієм структуризації національної економіки за секторами є форма власності на речові фактори виробництва. За цим критерієм виділяють приватний та державний сектори. До приватного сектора належать домогосподарства та приватні підприємства. Державний сектор економіки включає ті суб'єкти господарювання, що функціонують на основі державної власності. Його частка суттєво коливається в різних країнах (див. тему 6). З державним сектором пов'язаний і неринковий сектор економіки, що надає громадянам країни безплатні матеріальні блага та послуги за різними каналами, які регулюються державою (допомога, послуги освіти, медичного обслуговування та ін.).
З переходом до постіндустріального суспільства актуальною стала класифікація національної економіки за критерієм технологічної послідовності економічної діяльності, відповідно до якого виділяють чотири сектори (див. схему 4).
Тенденція світового економічного розвитку така, що роль і частка четвертинного сектора підвищується. Це зумовлено тим, що знання стають найвагомішим стратегічним активом будь-якого підприємства, джерелом творчості нововведень сучасних цінностей і соціального прогресу. І цей ресурс (знання) є справді необмеженим.
Матеріальною основою національної економіки є національне багатство. Це сукупність благ, нагромаджених суспільством за весь період його виробничої діяльності. Національне багатство включає основний капітал сфери матеріального виробництва та соціальної сфери, оборотний капітал, особисте майно населення та такі нематеріальні цінності, як обсяг наукових знань, виробничий досвід, рівень культури населення тощо. В умовах переходу до постіндустріального суспільства зростає роль саме нематеріальних цінностей, об'єктів інтелектуальної власності.
Функціонування національної економіки відбувається шляхом виробництва і обміну благами між її суб'єктами. В цьому процесі власники факторів виробництва реалізують створені блага та отримують доходи, що для покупців цих благ є витратами з їх придбання. В межах національної економіки доходи і витрати здійснюють коловий рух, що можна зобразити схематично (див. схему 5).

Схема  4. Структура національної економіки за критерієм технологічної послідовності економічної діяльності
Схема  5. Валовий потік товарів і грошей у національній економіці
Домогосподарства, будучи власниками факторів виробництва, спрямовують їх на ринки цих факторів, де їх придбають підприємства і фірми, які використовують набуті ресурси для виготовлення товарів та послуг. Підприємства (фірми) в обмін на отримані фактори виробництва направляють домогосподарствам грошові потоки, що еквівалентні ціні придбаних факторів виробництва. Ці грошові суми стають доходами домогосподарств.
Підприємства (фірми), використовуючи придбані фактори виробництва, створюють товари та послуги, що спрямовуються на ринки для реалізації. Отримані грошові доходи домогосподарства використовують для придбання товарів та послуг. Підприємства в обмін на запропоновані товари та послуги одержують грошові кошти, які стають для них доходом. Цією фазою один коловий рух завершується, і створюються умови для нового.
У цьому процесі домогосподарства і підприємства виступають, з одного боку, як покупці (представники попиту), а з іншого - як продавці, тобто представники пропозиції. І домогосподарства, і підприємства виступають на обох ринках, але в кожному випадку одні діють як покупці, інші - як продавці. Якщо на ринку факторів виробництва домогосподарства виступають продавцями, то підприємства - покупцями. На ринках товарів і послуг їх функції змінюються: підприємства є продавцями, а домогосподарства - покупцями. В той же час обидві групи суб'єктів економіки і купують, і продають.
Аналіз колового руху в межах національної економіки дає підставу для ще одного важливого висновку. Зазначений рух здійснюється через еквівалентний обмін товарів на гроші, а грошей на товар. При цьому витрати покупців на придбання товарів еквівалентні доходам продавців від їх продажу. Тому в межах національної економіки сума доходів від реалізованих факторів виробництва, товарів та послуг дорівнює сумі витрат їх покупців на їх придбання. Тобто витрати одних суб'єктів перетворюються на доходи інших, причому величина їх обов'язково співпадає. Це має велике значення для обгрунтування способів обчислення національного продукту.

Отже, національна економіка є складною цілісною системою, що історично сформувалась на основі поділу праці. Національні економіки відрізняються за рівнем розвитку продуктивних сил, типом економічної системи, характером відтворення, методами регулювання економічної діяльності державою, рівнем розвитку зовнішньоекономічних зв'язків, досягнутим рівнем життя. Від розвитку науково-технічного потенціалу країни залежить досконалість механізму регулювання економіки, а від повноти використання переваг міжнародного поділу праці - рівень розвитку національної економіки, її ефективність, а отже, і рівень життя. Водночас національну економіку не можна зводити до сукупності форм економічної діяльності на території певної країни. Одним з її критеріїв є здатність задовольнити потреби країни, захистити її інтереси, забезпечити економічну та політичну незалежність, включаючи і екстремальні умови. З цієї позиції справжня національна економіка в Україні ще тільки формується. Той економічний потенціал, що дістався Україні у спадок, був підпорядкований цілям розвитку СРСР. Він характеризується незбалансованістю між його окремими складовими частинами і недостатньою соціальною орієнтованістю. Економіка України після розпаду Радянського Союзу втратила такі важливі ресурси, як нафту, газ, каучук, целюлозу, апатити та ін. Від імпорту природного газу, кольорових металів, автомобілів, верстатів та інструментів, хімічного волокна, бавовни та ниток залежить 70-80% економіки. За рахунок власного виробництва лише наполовину задовольняються потреби в хімічному обладнанні, електротехнічних та кабельних виробах, лісоматеріалах, продукції целюлозно-паперової, текстильної та медичної промисловості.
Структура економіки в незалежній Україні не дає змоги досягнути нових цілей, що постали перед Україною як самостійною державою. До того ж, багато галузей є відсталими в науково-технічному відношенні, характеризуються низькою товарністю та напівфабрикатною спрямованістю експорту, залежать від монопольного імпорту важливих видів сировинних ресурсів. Ресурсомісткий та переважно витратний характер виробництва, зорієнтований на дешеві ресурси колишнього СРСР, значно зменшує конкурентоспроможність українських товарів на зовнішньому ринку.
Усе це свідчить про те, що Україна ще не має справжньої національної економіки, здатної задовольнити як внутрішні потреби у благах та послугах, так і забезпечувати економічну незалежність, входження у світове співтовариство. Формування справжньої національної економіки є одним із найважливіших завдань України в сучасних умовах.

Національний (суспільний) продукт і проблеми його грошового виміру
Результатом кожного конкретного, одиничного виробництва є продукт або благо. Такі блага - матеріальні і нематеріальні - створюються кожним суб'єктом економічної діяльності. Оскільки національна економіка є сукупністю функціонування в її межах таких суб'єктів, то результатом її функціонування є сукупність створених усіма її суб'єктами благ протягом певного періоду часу (як правило, таким періодом є один рік). Ця сукупність і є національним, або суспільним, продуктом. Національний продукт є результатом поточного виробництва і в той же час виступає передумовою майбутнього виробництва. Цим забезпечується безперервність функціонування економіки. Щоб відновити дію факторів виробництва у новому відтворювальному циклі, потрібно досягти певної кількості та якісної результативності поточного процесу відтворення. Результати виробництва, що матеріалізуються у створеному продукті, стають факторами нового виробництва. Отже, функціональним призначенням національного продукту є збільшення та вдосконалення факторів виробництва, що є одночасно і задоволенням як особистих невиробничих, так і виробничих потреб суб'єктів національної економіки.
Національний продукт належить до най глобальніших узагальнюючих економічних категорій. Він відображає рівень розвитку продуктивних сил, ступінь суспільного поділу праці, співвідношення між різними сферами та секторами національної економіки. Він є носієм усієї сукупності економічних відносин суспільства. Немає такого економічного процесу, який би тією чи іншою мірою не був пов'язаний із рухом національного продукту.
З урахуванням вищезазначеного ООН докладає багато зусиль, щоб усі країни збирали відомості про свій національний продукт. Це дає змогу визначити рівень розвитку економіки країни, ефективність використання наявних у неї економічних ресурсів, здійснити порівняння між країнами, обгрунтувати рекомендації щодо перспектив розвитку національної економіки, її місця і ролі у світовому господарстві.
В умовах товарного виробництва і обміну національний продукт виступає у двоякій формі - натурально-речовій і грошовій, вартісній. За натурально-речовою формою національний продукт складається із засобів виробництва або інвестиційних товарів і предметів споживання або споживчих товарів. Конкретні види як перших, так і других створюються у відповідних галузях та підгалузях національної економіки. Тому за натурально-речовою формою національний продукт характеризується відповідною галузевою та внутрігалузевою структурою.
Розглянемо грошову, вартісну, форму національного продукту. В економічній теорії і господарській практиці використовуються різні форми виміру національного продукту. Це зумовлено різними теоретичними підходами до характеристики економічної діяльності та її результатів. Простежуються два методологічні підходи: класичний (об'єктивний) і неокласичний (суб'єктивний). Критерієм розмежування виступає визначення продуктивної праці (див. схему  6).
Засновниками першого підходу до визначення вартісної величини національного продукту були класики політичної економіки. Вони вважали, що продуктивною працею є лише праця, зайнята у матеріальному виробництві. Тому національний продукт є сукупністю товарів, створених у цій сфері. І при визначенні його вартісної величини потрібно враховувати лише вартість товарів, створених у матеріальному виробництві. Послуги сфери нематеріального виробництва, що надаються з використанням непродуктивної праці, не повинні враховуватись при визначенні вартісної величини національного продукту.
На цих теоретичних засадах здійснювалась грошова оцінка національного продукту в колишньому СРСР. Це була система балансу народного господарства, основи якої було закладено у 1920-1930 роках  російським економістом В. Леонтьєвим. Він дав основу для пояснення загального взаємозв'язку між будь-якою кількістю галузей економіки та розробив математичні методи їх оцінок. Цей метод носить назву "затрати-випуск".

За системою балансу народного господарства найзагальнішим показником національного продукту був сукупний суспільний продукт. Він визначався, як правило, сумою вартостей благ усіх первинних ланок виробництва - підприємств. Цей показник дає достатньо повну, зведену інформацію про функціонування національної економіки, її пропорції та взаємозалежності. Але така система мала суттєві недоліки. Найсуттєвішим з них було те, що вартісна величина національного продукту обмежувалась лише вартістю благ, створених у матеріальному виробництві. Процеси суспільного відтворення також не виходили за рамки сфери матеріального виробництва та балансу. По суті, не охоплювалась соціальна сфера економіки, роль якої з розвитком суспільства зростала і яка зосереджувала усе більшу кількість зайнятого в економіці населення. До того ж, визначення вартості величини національного продукту як сукупної вартості усіх галузей матеріального виробництва приводило до повторного обчислення, коли вартість окремих благ у процесі виробництва враховувалась декілька раз, що завищувало справжню вартісну величину національного продукту.
Тому в розвинутих країнах ринкової економіки перейшли до нової системи визначення грошової величини національного продукту - системи національних рахунків. її теоретичною основою є суб'єктивна концепція, згідно з якою будь-яка праця, що створює благо, яке має корисність, незалежно від сфери застосування, є продуктивною, і його цінність, або вартість, має враховуватись при визначенні грошової величини національного продукту. Тобто цією системою беруться до уваги всі види діяльності суб'єктів господарювання, пов'язані як з матеріальним, так і нематеріальним виробництвом.
При визначенні грошової величини національного продукту важливо уникнути так званого повторного рахунку. Національний продукт є сумою благ, створених усіма суб'єктами національної економіки. Найпростішим способом визначення його грошової величини є складання вартості усіх цих благ. Однак такий підхід не дозволяє зробити об'єктивну грошову оцінку національного продукту, бо в результаті поділу праці частина створених благ використовується як компонент інших благ. Тому вартість таких благ при простому складанні буде враховуватись декілька раз.

Схема 6. Концепції визначення вартості величини національного продукту
Цю залежність можна простежити на такому прикладі. Розглянемо процес виробництва хліба. Для спрощення припустимо, що єдиним компонентом, з якого виготовляється хліб, є борошно. Початок процесу виготовлення хліба здійснює фермер, який вирощує пшеницю і продає її мірошнику за ціною 1000 грн. Той переробляє її на борошно, яке продає будочнику за 1500 грн. Останній виготовляє з цього борошна хліб, який і реалізує за 2500 грн. Таким чином, вартість виготовленої цими трьома виробниками продукції становить 6000 грн (1000 + 1500 + 2500).
Але цю величину вартості не можна вважати дійсною вартістю створених благ. Справа у тому, що для виробництва хліба вартістю 2500 грн було використано пшеницю на суму 1000 грн і борошно на суму 1500 грн. Тобто в сумарній вартості благ, створених цими виробниками, вартість пшениці і борошна враховується декілька разів, що і завищує справжню вартість створеного продукту, яким є хліб. Щоб уникнути цього, потрібно вартість компонентів із цієї сумарної вартості вирахувати. І справжня вартість створеного продукту буде такою: 6000 грн - (1000 грн + 1500 грн) = 2500 грн.
Для усунення повторного рахунку при обчисленні грошової величини національного продукту виділяють проміжний і кінцевий продукти. До проміжного продукту належать товари та послуги, вироблені у поточному періоді і використані для виробництва у цьому ж періоді. Це сировина, паливо, енергія, комплектуючі вироби. Кінцевий продукт - це ті товари та послуги, створені у поточному періоді, що остаточно виходять за межі поточного виробництва і використовуються для особистого споживання, нагромадження (інвестицій), експорту та заміщення зношених засобів виробництва (амортизація). Тобто кінцевий продукт охоплює товари та послуги, що створюються протягом поточного періоду і не використовуються з метою проміжного споживання.
Отже, національний продукт - це загальна вартість благ, що вироблені протягом певного періоду як резидентами, так і нерезидентами за вирахуванням проміжного споживання. Одним із найзагальніших макроекономічних показників його виміру є валовий внутрішній продукт.

Поняття та способи обчислення валового внутрішнього продукту
Валовий внутрішній продукт є сукупною ринковою вартістю кінцевих товарів та послуг, створених на території даної країни протягом певного періоду часу (як правило, за один рік). Це сукупна вартість усіх кінцевих матеріальних і нематеріальних благ, що створені, розподіляються та використовуються резидентами та нерезидентами в національній економіці протягом року.
Валовий внутрішній продукт (ВВП) є найзагальнішим показником остаточного результату економічної діяльності в межах країни. Він характеризує єдність взаємопов'язаних економічних процесів як у сфері матеріального виробництва, так і в соціальній сфері, охоплює результати економічної діяльності усіх суб'єктів національної економіки. ВВП виступає грошовим вимірником ринкової вартості виробництва кінцевих благ і має кількісний та часовий вимір (рік, квартал, місяць).
При обчисленні ВВП потрібно враховувати ряд обставин.

По-перше, необхідно уникнути повторного рахунку, тобто врахування однієї і тієї ж продукції декілька разів. А тому при визначенні ВВП необхідно брати до уваги ринкову ціну лише кінцевих матеріальних і нематеріальних благ.
По-друге, необхідно врахувати максимально можливу кількість створених благ. Справа в тому, що статистика не враховує ряд компонентів економічної діяльності. Це насамперед діяльність, що здійснюється поза організованими ринками. Прикладом є продукція домашніх господарств. Значна частина благ, що створюються у цих господарствах, офіційною статистикою не може враховуватися, бо використовується поза ринком. Однак на їх виготовлення затрачується праця, і вони збільшують реальний обсяг національного продукту. Те саме стосується і благ, створених у тіньовій економіці, продукція і доходи якої приховуються від офіційних державних органів. Тому при обчисленні ВВП використовуються спеціальні методи вартісної оцінки таких благ, що дозволяє точніше визначити ВВП.
По-третє, до вартості ВВП повинна включатися вартість товарів, виготовлених лише протягом поточного періоду. Якщо, наприклад, у поточному періоді продається будинок, збудований декілька років тому, то його вартість не включається у ВВП, а враховується лише вартість послуги маклера, який здійснював його продаж.
По-четверте, до ВВП включається вартість благ, створених як резидентами, так і нерезидентами на території даної країни, тобто весь випуск продукції, створеної факторами виробництва, що є внутрішніми для даної країни незалежно від того, хто ними володіє.

Обчислення ВВП здійснюється трьома методами (див. схему 7).
Метод доданої вартості полягає у визначенні на кожній технологічній стадії руху продукту суми даної вартості. Остання є ринковою ціною обсягу продукції, виробленої фірмою, за вирахуванням спожитої сировини, палива, матеріалів та напівфабрикатів, придбаних фірмою у постачальників. Вона, по суті, є тим доходом, що приноситься факторами виробництва - заробітною платою, прибутком, відсотком та амортизацією. Процес створення доданої вартості відбувається таким чином (див. схему 8).
Схема 8. Механізм створення доданої вартості
На цій схемі показано процес створення доданої вартості при виготовленні вовняної куртки. Фірма А, вирощуючи овець, одержує з них вовну, яку продає ткацькій фабриці за 60 грн. Оскільки фермер не здійснив жодних закупок, щоб отримати цю вовну, то ці 60 грн є для нього доданою вартістю, тобто отриманим доходом. На ткацькій фабриці з придбаної вовни виробляють тканину, що реалізується за 100 грн. Оскільки при цьому було придбано вовни за 60 грн, то з вирученої суми від продажу тканини вони вираховуються, і додана вартість становить 40 грн (100 мінус 60). Аналогічно визначається додана вартість і іншими фірмами. При цьому загальна сума доданої вартості, створеної усіма фірмами, становить 205 грн, тоді як сума цін проданих усіма фірмами товарів дорівнює 690 грн. Остання включає, крім доданої вартості, і проміжний продукт - 485 грн.
Слід звернути увагу ще на один момент. Сума доданої вартості, створеної усіма фірмами, дорівнює ціні кінцевого продукту, яким є вовняна куртка, продана роздрібним продавцем за 205 грн. Звідси висновок: вартість кінцевого продукту дорівнює сумі доданої вартості, створеної усіма виробниками цього продукту. І якщо скласти додану вартість, створену всіма суб'єктами національної економіки, то одержана сума за величиною буде вартістю кінцевого продукту, або валовим внутрішнім продуктом.
Другим є метод витрат, або кінцевого використання. ВВП, як уже зазначалось, є кінцевим продуктом, тобто таким, що надходить в остаточне споживання. Тому обчислити його можна шляхом визначення витрат тих суб'єктів національної економіки, що є покупцями цього кінцевого продукту. Ними є домогосподарства, що купують споживчі товари, приватні підприємці, які купують інвестиційні товари, та уряд, що витрачає державні кошти на придбання певних товарів та послуг. Оскільки ці кінцеві товари реалізуються за ринковими цінами, то сума останніх визначає величину ВВП. А вона буде дорівнювати сумі тих витрат, які всі категорії покупців кінцевих товарів, що складають ВВП, витрачають на їх придбання. Тому цей метод і називається методом витрат або потоку товарів чи кінцевого використання.
Обчислення ВВП цим методом здійснюється за такою формулою: ВВП = С + І + У + Еч,
де С - споживчі витрати; І - валові приватні інвестиції; У - урядові витрати; Еч - чистий експорт, тобто різниця між експортом і імпортом товарів.

Валовий внутрішній продукт, обчислений за цією формулою, має таку структуру (див. схему  9).
Споживчі витрати становлять витрати домогосподарств на придбання споживчих товарів, що використовуються для особистого споживання, тобто задоволення особистих потреб. Інвестиційні витрати включають витрати приватних підприємців на капіталовкладення і приріст запасів. Урядові витрати - це витрати з державного бюджету на придбання товарів і послуг для державних потреб. Щодо чистого експорту, то його необхідно враховувати, оскільки частина кінцевих товарів, створених у національній економіці, реалізується за межами країни, і внутрішні покупці їх не можуть придбати, але в той же час вони купують ті товари, що ввозяться в країну, тобто імпортуються. При цьому при перевищенні експорту над імпортом сума витрат усіх покупців національної економіки збільшується на це перевищення, а при перевищенні імпорту над експортом ця різниця мінусується.

Схема  9. Структура валового внутрішнього продукту за витратами
Уявлення про склад ВВП України, визначений методом витрат, дає таблиця 1.
Таблиця  1. Структура ВВП України за категоріями кінцевого використання (у фактичних цінах)
ВВП обчислюється і методом доходів, або розподілу. Суть його полягає в тому, що витрати покупців кінцевих товарів та послуг є одночасно доходами їх продавців, тому визначивши всі доходи, які одержують суб'єкти національної економіки як компенсацію затрат на фактори виробництва, можна визначити і величину ВВП як суму всіх доходів. Такими доходами в межах національної економіки є заробітна плата як оплата такого фактора виробництва, як праця; рента як плата за землю та іншу нерухомість, взяті в оренду; прибуток, виплачений на капітал; позичковий відсоток як плата за користування позичковим капіталом. Це факторні доходи. Однак потрібно врахувати ще два види доходів: доходи держави у вигляді непрямих податків на бізнес та суму амортизації, яка не є власне доходом, але яку потрібно враховувати як частину виручки від реалізації товару, що дорівнює зносу основного капіталу. Обчислення ВВП за цим методом здійснюється за такою формулою:
ВВП = ЗП + РП + П + ПВ + НП + А,
де ЗП - заробітна плата найманих працівників з нарахуваннями на соціальне страхування;
РП - рентні платежі від здавання ресурсів в оренду;
П - прибуток, одержаний від підприємницької діяльності;
ПВ - позичковий відсоток, що є доходом від наданого у позику грошового капіталу;
НП - непрямі податки, що входять до ціни товарів та послуг, вносяться в бюджет підприємцями, але зрештою оплачуються споживачами товарів та послуг;
А - амортизаційні відрахування, що є відрахуваннями на спожитий основний капітал.

Валовий внутрішній продукт, визначений за описаним вище методом, має таку структуру (див. схему 10).
Слід зазначити, що визначення ВВП за цим методом не зводиться до простого складання усіх доходів. При цьому враховуються лише доходи, що пов'язані з поточним виробництвом товарів та послуг, тобто доходи власників факторів виробництва. Ті ж доходи, які не виступають як платежі за поточну виробничу діяльність, не враховуються при визначенні ВВП. До них належать трансфертні доходи, джерелом яких є трансфертні платежі, що є виплатами фізичним особам державними органами без обміну на товари та послуги. Прикладом таких платежів є стипендії студентам, пенсії, допомога по соціальному страхуванню.
Схема 10. Структура валового внутрішнього продукту за доходами
Структуру ВВП України, визначеного методом доходів, наведено у таблиці 2.
Отже, обчислювати ВВП можна різними методами. Але при їх правильному використанні величина ВВП буде однаковою для кожного методу. Розбіжності, які виникають на практиці, пов'язані з похибками у тих статистичних даних, на підставі яких відбувається обчислення ВВП.
Таблиця 2. Структура ВВП України за категоріями доходу (у %)
Визначення ВВП здійснюється на підставі ринкових цін товарів та послуг. Але в сучасних умовах ціни постійно змінюються, відбуваються інфляційні процеси, що супроводжуються зростанням ціни та знеціненням грошей. Цей фактор безперечно позначається на якості вимірювання ВВП, спотворюючи його справжню величину. Особливо це відчутно при визначенні динаміки ВВП. Щоб нейтралізувати вплив зміни цін при визначенні ВВП, розрізняють номінальний та реальний валовий внутрішній продукт. Номінальний ВВП- це ВВП, обчислений у поточних цінах періоду, за яким він визначається. А реальний ВВП визначається у незмінних або порівняльних цінах (в цінах базового періоду). Визначення ВВП у незмінних цінах дає змогу уникнути викривлення, створюваною зміною цін, і визначити динаміку фізичного обсягу товарів та послуг, що становлять В ВП. Саме реальний ВВП відображає його справжню динаміку, оскільки усувається вплив цінового фактору.
Залежність між номінальним та реальним ВВП проявляється через так званий дефлятор, який є відношенням між першим та другим. Тобто

Він є загальним індексом цін, що визначається з урахуванням усіх товарів та послуг, що створюються в національній економіці. Це індекс цін, який використовується для того, щоб відрізнити зміни ВВП, що є результатом руху цін, і зміни фізичного обсягу виробництва.
Система національних рахунків
Валовий внутрішній продукт є показником, що одночасно враховує сукупний дохід усіх суб'єктів національної економіки і загальний обсяг витрат на виробництво усіх товарів і послуг. Це дає можливість ведення всеохоплюючого обліку результатів економічної діяльності у
межах усієї країни. Здійснюється такий облік через систему національних рахунків. Вона є високоохоплюючою системою обліку, статистичних розрахунків і балансової моделі процесів виробництва і перерозподілу національного продукту країни. Ця система дає можливість складати цілісну картину руху національного продукту у формі доходів, характеризувати міжгалузеві зв'язки, фінансові та перерозподільні потоки. Система національних рахунків описує конкретний механізм функціонування національної економіки на усіх її рівнях, виходячи з тих реальних економічних зв'язків, що склалися в ній, та фактичної організації виробництва і розподілу продукту.

Система національних рахунків є статистичною моделлю ринкової економіки, сукупністю міжнародних стандартів і сучасних параметрів економічного розвитку країни. Вона охоплює всі види діяльності суб'єктів національної економіки, пов'язаної з виробництвом матеріальних благ і послуг, їх розподілом, перерозподілом і споживанням, розкриває економічні зв'язки між виробництвом, доходами і витратами. Головним призначенням системи національних рахунків є створення всеохоплюючої різноманітної інформації про стан і тенденції функціонування національної економіки. Це об'єктивна оцінка економічного минулого країни, на підставі якої можна обґрунтувати заходи впливу на національну економіку з метою досягнення певних загальноекономічних цілей для комплексного і всебічного аналізу процесу створення та використання валового внутрішнього продукту, співставлення економічних показників різних країн. Система національних рахунків, як зазначають автори популярного американського підручника "Економікс" професори К. Р. Макконнелл і С. Л. Брю, дозволяє тримати руку на економічному пульсі країни, вимірювати обсяг виробництва в конкретний момент часу, передбачити функціонування економіки в довгостроковій перспективі і виступає основою формування державної політики, яка без таких розрахунків ґрунтувалась би на інтуїції.
Система національних рахунків почала формуватись з кінця 1940-х років. Велику увагу цьому процесу надавала Статистична комісія 00Н. Під її егідою ця система удосконалювалась і зараз застосується в понад 150 країнах. З середини 90-х років минулого століття вона використовується і в Україні.
Система національних рахунків базується на концепції, ухваленій Статистичною комісією 00Н у 1993 p., і включає такі принципи (див. схему 11).

Основу системи національних рахунків складають зведені рахунки, що є балансовими побудовами за принципом: доходи - видатки, ресурси - їх використання. Система включає такі національні рахунки: виробництва; споживчих витрат;  доходів  і  їх  використання;   нагромадження (капіталоутворення); фінансування капітальних затрат. Усі вони, врешті-решт, об'єднуються у зведену економічну таблицю, на основі якої складається міжгалузевий баланс у вигляді таблиці "затрати - випуск". Усі показники системи національних рахунків кореспондуються між собою у вигляді рівностей.
Схема 12.11. Принципи побудови системи національних рахунків
Розглянемо основні макроекономічні показники виміру національного продукту. Вихідним є показник валового внутрішнього продукту (ВВП), що, як ми вже з'ясували, визначає сукупну ринкову вартість усіх товарів та послуг, створених резидентами та нерезидентами на території країни протягом певного періоду часу за виключенням вартості проміжного споживання.
Другим макроекономічним показником є валовий національний продукт (ВНП). Його визначення пов'язане з власністю на фактори виробництва, з допомогою яких створюється суспільний продукт. ВВП створюється як резидентами, фактори яких є власністю громадян даної країни, так і нерезидентами. В той же час частина національних факторів виробництва, що є власністю громадян даної країни, використовується для виробництва товарів та послуг за межами даної країни. Тому ВНП визначають як товари та послуги, створені лише національними факторами виробництва як усередині даної країни, так і за її межами. ВНП визначають шляхом зменшення ВВП на величину товарів та послуг, створених нерезидентами, і одночасно збільшення його на величину факторних доходів, створених національними факторами виробництва, що є власністю даної країни, за її межами. Тобто ВНП визначається корегуванням ВВП на різницю між факторними доходами, одержаними від закордонного використання національних факторів виробництва даної країни, і факторними доходами, одержаними нерезидентами в даній країні. Тому ВНП можна обчислити за формулою:

де ДЗВ - різниця між доходами, одержаними даною країною від її закордонних інвестицій, і доходами, що отримані в даній країні нерезидентами. Різниця між ВВП і ВНП в розвинутих країнах відносно невелика, вона коливається в межах одного відсотка.

Третім макроекономічним показником є чистий внутрішній продукт (ЧВП). Потреба в його визначенні випливає з того, що як ВВП, так і ВНП визначають не лише нову, створену факторами виробництва в поточному періоді, вартість, а й частину зносу основного капіталу економіки у вигляді амортизації. ЧВП і дає можливість визначити цю нову вартість. Це досягається шляхом вирахування з ВВП амортизаційних відрахувань. Тобто ЧВП обчислюється за формулою:

де А - амортизаційні відрахування.
Цей показник визначає ринкову вартість кінцевих товарів та послуг, що надходять у споживання після заміни зношеного основного капіталу. Він показує розмір доходів від власності на землю, працю, капітал та підприємницькі здібності, якими і був створений ЧВП.
Важливим макроекономічним показником є національний дохід (НД). Справа в тому, що в сукупній ринковій вартості кінцевих товарів та послуг, створених факторами виробництва, крім амортизаційних відрахувань, котрі, як ми уже зазначили, не є власне доходом, є ще одна складова, яку не можна віднести до факторних доходів. Це непрямі податки, або податки на бізнес. Будучи частиною створеної факторами виробництва нової вартості, вона не надходить жодному власнику названих факторів виробництва. Вона включена до ціни товарів і вноситься підприємцями до державного бюджету, тобто присвоюється державою. Тому вилучивши цю частину з ЧВП, одержуємо ті факторні доходи, які присвоюють їх власники. Ця частина ЧВП називається національним доходом і визначається за формулою:

де НП - непрямі податки. Національний дохід показує ті чисті доходи, що отримані на фактори виробництва в національній економіці. Розрізняють два їх види: трудові, одержані від використання праці, та доходи на власність, які надходять від використання власності на матеріальні фактори виробництва. До перших належать заробітна плата (основна і додаткова), до других - рентні доходи, відсотки, доходи корпорацій і некорпоратизованих власників. Отже, національний дохід - це зароблений дохід, бо він означає лише ту нову ринкову вартість, на величину якої зростає багатство, а отже, і добробут населення даної країни. Розрізняють створений і використаний національний дохід.
У системі національних рахунків використовуються і такі показники, як особистий дохід ОД і використовуваний дохід, або особистий дохід кінцевого використання ВД. Особистий дохід показує ті доходи, що отримали домогосподарства. Вони визначаються вираховуванням з національного доходу нерозподілених прибутків та додаткових платежів у державну систему соціального страхування і збільшенням одержаної суми на величину трансфертних платежів.
Останні є виплатою індивиду, що не відбувається в обмін на товари чи послуги. Як правило, вони здійснюються державним органом. До таких платежів належать пенсії, стипендії, різного роду субсидії (наприклад, допомога багатодітним сім'ям, одиноким матерям, виплати на народження дитини). Трансфертні платежі можуть бути і в натуральній формі. Це продовольчі талони, безоплатний громадський транспорт, безоплатна медична допомога. Отримувачі трансфертних платежів за їх рахунок збільшують свої доходи.
Якщо з особистого доходу вирахувати податок на прибуток, то одержимо той дохід, що залишається у розпорядженні домогосподарств і називається використовуваним доходом. Він спрямовується на споживання та заощадження.

Останнім часом все наполегливіше до структури системи національних рахунків включається показник, що іменується чистим економічним добробутом. Це пов'язано з тим, що макроекономічні показники характеризують не тільки обсяг національного виробництва, а й рівень добробуту. Однак такі показники, як ВВП, ВНП, ЧВП і НД неповно, а отже, і неточно характеризують рівень економічного добробуту. Вони не враховують такі елементи, як вартісна оцінка неринкової діяльності (догляд за дітьми та хворими, обслуговування житла та ін.), вартість товарів тіньового сектора економіки, грошову оцінку вільного часу населення, стан навколишнього середовища. В той же час включають багато компонентів, що не впливають на добробут. Усунути ці недоліки і передбачається шляхом визначення показника чистого економічного добробуту (ЧЕД). Це скоригована міра національного обсягу виробництва, що враховує тільки споживання та інвестиції, які безпосередньо впливають на економічний добробут. Для його кількісного визначення необхідно до ВВП включити вартість товарів та послуг, створюваних у тіньовому секторі економіки, і грошову оцінку вільного часу та в той же час зменшити на величину шкоди, завданої навколишньому середовищу. З урахуванням цього ЧЕД визначають за такою формулою

де ДТ - доходи тіньового сектора економіки (за виключенням доходів віл діяльності, забороненої чинним законодавством, таких як торгівля наркотиками, надання кримінальних послуг);
ГОВЧ - грошова оцінка вільного часу населення;
ШНС - шкода (збитки), завдана навколишньому середовищу.
Як зазначає відомий економіст Пол Самюельсон, за попередніми дослідженнями ЧЕД зростає повільніше, ніж ВВП. Причинами цього, на його думку, є перенаселення та зростання збитків від техногенного впливу на навколишнє середовище.
Отже, система національних рахунків дозволяє визначати кількісні параметри функціонування національної економіки і слугує важливою умовою обгрунтування економічної політики держави.

Кінець


title: Презентація на тему «Види пожеж та що робити при пожежі»

text:
Підготувала:  учениця 31 групи
Черняк Валерія
Види пожеж та що робити при пожежі
Що таке пожежа?

Пожежею є некероване  горіння поза межами спеціально відведеного вогнища, яке може призвести до загибелі і ураження людей ,тварин, рослин) значних матеріальних збитків, суттєвого погіршення стану навколишнього природного середовища.
Лісова пожежа
За місцевістю
низові
верхові
підземні
За інтенсивністю
слабкі
середні
сильні
Причини лісових пожеж
  антропогенний фактор             ( 96–98% )
  природні й кліматичні умови (висока температура повітря, невелика кількість опадів тощо)

Правила поведінки при лісовій пожежі
 при пожежах треба остерігатися високої температури, задимленості і загазованості, вибухів, падіння дерев і будівель, провалів у прогорілий ґрунт ;
 якщо на людині загорівся одяг, треба лягти на землю та збити полум'я, не бігти (це ще більше роздує полум'я);
 виходити з зони пожежі треба проти вітру, тобто у тому напрямку, звідки дує вітер;
 при гасінні лісових пожеж використовуйте гілля листяних дерев (берези, ліщини),пісок,землю,вогнегасники(якщо вони є).
Причини побутових пожеж
 застарілі комунікації;
 несправна електропроводка;
 куріння в недозволених місцях ;
 залишені без нагляду електроприлади.

Правила поведінки при побутовій пожежі
 подзвонити до служби  101;
 вікна відкривати не можна, адже кисень посилить полум'я;
 негайно вийти з приміщення, покликати дорослих,сусідів;
 під час пожежі заборонено користуватися ліфтами; з висотного будинку не біжіть сходами вниз, якщо зайнялося внизу, а рятуйтеся на даху, використовуйте пожежну драбину;
  щоб уберегти органи дихання від чадного газу, слід пробуватися до виходу поповзом, бо внизу менше диму, накрити голову шматком мокрої тканини або пальтом.
Пожежна безпека під час новорічних свят
Існують нескладні правила, які допоможуть влаштувати і провести новорічне свято без ускладнень:
не користуватися відкритими джерелами вогню;
використовувати лише справні гірлянди заводського виробництва;
не прикрашати ялинку легкозаймистими іграшками.
Домедична допомога постраждалим від пожежі
Якщо хтось постраждав від пожежі, слід:
 заспокоїти постраждалого, покликати дорослих;
накинути на постраждалого цупку тканину;
 як тільки вогонь згасне, зняти тканину, щоб не травмувати
 обгорілу шкіру;
 не зривати одяг з обгорілого тіла, акуратно розрізати його;
до приїзду лікарів накласти на опік суху й чисту тканину.

Якщо виникла пожежа - облік часу йде на секунди. Не треба панікувати. Пам'ятайте, що необхідно остерігатися задимленості, високої температури, загазованості, обвалу конструкцій та споруд, вибухів технічного обладнання, падіння дерев (якщо пожежа в лісі). Найбільш небезпечними точками виникнення пожеж зазвичай стають частини квартири, де знаходяться електричні прилади та опалювальні пристрої, а також місця для зберігання вугілля, дров, бензину (підвал, горища, балкони, гаражі).


title: Презентація на тему «Эргономика рабочего места»

text:
Эргономика рабочего места
Подготовила
ученица 11-У класса
Романенкова Дарья
Расположитесь прямо напротив экрана монитора, верхняя часть монитора должна находится на уровне глаз, либо немного ниже, угол наклона монитора должен быть таким, чтобы нижняя часть экрана была к Вам ближе, чем его верхняя часть.
Высота рабочего стола должна быть такой, чтобы положенные на него руки были согнуты строго под прямым углом. Это же правило должно соблюдаться в отношении ног. Отрегулируйте высоту сиденья (стула) так, чтобы бедро и колено располагались под прямым углом друг к другу, при этом не забывайте про прямой угол на руках.
Как правильно сидеть за компьютером?
На вашем столе должно быть достаточно свободного места, чтобы вам было удобно работать, не отрываясь по пустякам. Если вам приходится делить свое время между компьютером и работой с бумагами, подумайте о панорамном методе, который позволит вам перемещаться между традиционным столом и компьютером не вставая. Если у вас есть возможность, постарайтесь найти стол с регулируемой высотой.
Какой стол необходим?
 Лучше всего использовать специальный компьютерный стол со столешницей достаточной глубины, местом под системный блок и выдвижной доской для клавиатуры и мышки.

Специальная подставка под бумажные документы облегчит вам одновременную работу на компьютере и с бумажными документами.
Как выбрать удобное кресло?
Чтобы выбрать стул для себя, обратите внимание на следующие характеристики:

наличие регулируемого по высоте сиденья;
наличие спинки, регулируемой как по высоте, так и в поперечном направлении;
наличие достаточной глубины сиденья;
должная устойчивость;
наличие колесиков, соответствующих покрытию пола в вашем офисе;
наличие подлокотников.
Освещение
Займитесь организацией освещения рабочего места, правильное освещение снижает нагрузку на глаза до 30%. Свет не должен быть слишком тусклым, не должен захватывать часть рабочего пространства, оставляя остальное место затемненным. Отрегулируйте контрастность и яркость монитора, так как световые лучи от экрана направлены прямо Вам в глаза, излишняя яркость заставит глаза находится в состоянии постоянного напряжения.
 Соблюдайте дистанцию в 60-70см от глаз до монитора
Чтение бумажных документов требует более сильного освещения, чем чтение с экрана монитора. Если вы одновременно работаете на компьютере и с бумажными документами, пользуйтесь настольной лампой, с помощью которой вы можете отрегулировать освещение таким образом, чтобы дополнительный свет, необходимый вам для чтения бумажных документов, на экран монитора не попадал.
Освещение
Выбираем эргономичную клавиатуру:
  Цвет
  «Высота» клавиш
  Компоновка клавиш.
  Громкость нажатия клавиш.
Запястье должно быть прямым. Никогда не опирайтесь на запястье, лежащее на столе. Не изгибайте суставы запястья: оно должно лежать в естественном положении.

Не сжимайте мышку с силой. Это вызывает ненужное напряжение мышц, нарушает кровообращение и затрудняет движения. Если мышь не слушается, почистите ее.

Не работайте с мышкой полностью вытянутой рукой.

Подбирая рабочий стол, выбирайте такой, чтобы за мышкой не приходилось тянуться слишком далеко. Для движения мышкой должно быть достаточно свободного места.

Как правильно пользоваться компьютерной мышкой?
Совет. Использование коврика позволяет избежать загрязнения мыши, так как коврик оказывается приподнятым над поверхностью стола. Не ставьте на коврик кружки и стаканы с напитками: они могут быть липкими и сильно загрязнят коврик и шарик мыши.

Школы в Грузии оборудовали новыми компьютерными классами, которые по внешнему виду и технике могут посоревноваться с самыми продвинутыми офисами компаний. Все мониторы в классах сенсорные, кроме того система видео и аудио позволяет проводить интерактивные уроки. В процессе обучения школьники могут устраивать специальные показы на электронных досках.
Кроме всего прочего завораживает дизайн самих помещений. Мебель и остальная обстановка выполнена в hi-tech стиле и больше напоминает футуристические картинки.
Спасибо за внимание


Презентація на тему «Франція – батьківщина кіномистецтва» (варіант 1)


title: Презентація на тему «From Old to new art»

text:
Prepared by Holub Marharyta
Classicism 18th century
Jacques-Louis David (1748-1825), France
Madame-Seriziat
Charlotte Corday
Portrait of Monsieur Lavoisier and His Wife.
An Zhyrode Louis de Rus Triozon (1767-1824), France
Hippocrate refusant les présents d'Artaxerxès
Cathelineau
Jean-Baptiste Regnault
Hortense de Beauharnais
Jean-Pierre de Montalivet
Romanticismlate 18th- early 19th
Ferdinand Victor Eugène Delacroix
Execution of Doge Marino Falyero
Liberty leading the people
Ivan Aivazovsky
View of Constantinople
The Ninth Wave
Chaos
Brig Mercury Attacked by Two Turkish Ships
Impressionism, cubism, surrealism, abstractionism 20th century
Claude Monet (Impressionism)
Woman with umbrella
Waterlilies
Spring
Edgar Degas (Impressionism)
Run-through
Dance class
Juan Gris (cubism)
Glass of Beer and Playing Cards
Pablo Picasso (cubism)
Violin and Guitar
 Portrait of Daniel-Henry Kahnweiler
Salvador Dalí (surrealism)
 Basket of Bread
The Burning Giraffe
Kazimir Malevich (surrealism)
Black-square
Suprematism
Petrykivka style (20th century)
 Naive art (20th century)
Maria Prymachenko
Pink flowers in a blue vase
Peacocks in flowers


title: Презентація на тему «Права дитини» (варіант 2)

text:
Права дитини

Згідно з принципами, проголошеними в Статуті ООН, у Загальній
декларації прав людини та Міжнародних пактах про права людини, кожна
людина має володіти всіма зазначеними у них правами і свободами без
будь-якої різниці за такими ознаками, як раса, колір шкіри, стать,
релігія, політичні або інші переконання, національне або соціальне
походження, майновий стан, народження або інші обставини.
Україна ратифікувала Конвенцію ООН про права дитини в перший же рік своєї незалежності…
Всі діти рівні у правах
Кожна дитина має право на якісну освіту
Кожна дитина має право на любов і піклування
Жодна дитина не повинна бути примусово залучена до праці
Жодна дитина не повинна бути скривджена і зневажена
Жодна дитина не повинна бути об’єктом сексуальних домагань
Дитина не повинна бути жертвою війни
Особлива увага дітям без сімей
Діти мають право на медичну допомогу
Діти мають право на повноцінне харчування
Діти мають право висловлювати свої погляди
Діти мають право на відпочинок та дозвілля
Діти мають право на свободу совісті та релігї
Дитина має право на вільне спілкування
Діти мають право на інформацію
Особлива увага дітям інвалідам
Особлива увага дітям-біженцям
Дякую за увагу
Пам’ятайте,  що кращий спосіб зробити дітей хорошими – це зробити їх щасливими.
                                                                                Оскар Уальд


title: Презентація на тему «Irish cuisine»

text:
Irish cuisine
Подготовила ученица 10-А Запорожской гимназии № 47 Бабаева Анастасия.

Irish cuisine is simple enough. Close to beach, favorable climate and a large area of the countryside rather strongly influence the products that are prevalent in Northern Ireland. In the XX century Irish cuisine began to experience competition from the wide distribution of Italian, Indian, Chinese cuisines.

If you came to Ireland, the first thing to try is properly cooked Irish Breakfast. This specific set of products that you may require in the restaurant and in the hotel day and night. So, if you are willing to try Irish caloric abundance before the tour day, write down:

Fried bacon.
Fried eggs.
Grilled sausages with a side dish of tomatoes and beans.
The piece of black and white meat puddings.
Potato bread-Fudge.
Sweet tea with milk.
Soda bread soda faris.
	 Irish Breakfast

Main dishes in any restaurant - Celtic steak (beef tenderloin with whiskey and Irish Stew Irish stew.
Irish Stew is made from layers of delicious braised lamb brisket with potatoes, onions and spices. Dish long extinguished the small fire, and usually served with pickled red cabbage.

Celtic steak to prepare beef,dark beer,black pepper and salt.Fry steak with two sides on the grill in the oven or BBQ.
The potato has long been the main crop of the country.
Boxty is a traditional pancakes from a mix of grated raw and mashed boiled potatoes with the addition of flour and soda. And in addition to these components, every woman has to boxty their special secret ingredients.
Champ - mashed potatoes with green onions.
Colcannon - mashed potatoes with cabbage and black pepper.

The long coast, of course, makes Ireland a country abundantly consume fish and seafood.
A delicacy here are smoked pink salmon and fresh trout, Irish oysters and crabs from Galway, prawns from the Bay of Dublin, mussels and lobster. On a daily buffet very often you can see pike, eel, perch, cod, mackerel, plaice, whiting and herring.
Cheese in Ireland called "white meat". The most delicious varieties: cheese "coolea" with nutty and fruity taste, acute ardrahan"blue mold "cashel blue"and "Milleen", "Doolin", "Blarney castle" and perfectly suitable for beer and whiskey "kahil cheddar" from County Limerick.


title: Презентація на тему «Новий рік!» (варіант 2)

text:
А ти чекаєш
Новий рік?
Чи написав листа
 Діду Морозу?
І взагалі,чи віриш ти у
Справжні новорічні
Дива?
Ялинку встиг  ти вже нарядити?
Адже Новий Рік тебе
Чекати не буде.
Поспішай!
Свято наближається!!!
29        30                            1                2                3               4
22       23           24           25           26            27            28
18
19
20
21
17
16
15
13
14
12
11
10
9
8
1
2
3
4
5
6
7

Дива існують,треба тільки повірити…
Мандаринки- новорічні сємки!

З наступаючим Новим Роком


Презентація на тему «Мораль»


title: Презентація на тему «Гончарство» (варіант 3)

text:
Гончарство
Гончарство--виготовлення керамічних виробів з гончарної глини.
    Для виготовлення знадобиться:
Послідовність дій при
виготовленні
глиняного
Виробу:
На 1,5л глечик потрібно близько 1,5кг глини.Спочатку глину кладемо в центр гончарного круга. руками щільно притискаємо її. Вмикаємо круг. глину вдавлюємо, намагаємося позбутися можливих надлишків повітря всередині.

великим пальцем робимо заглиблення в центрі.Пальцями витягаємо стінки посудини вгору.
Надаємо глечику початкової форми
За допомогою дерев’яного лекала надаємо глечику форми (Досвідчені майстри роблять це без лекал).
Мокрою губкою акуратно згладжуємо всі нерівності і сліди пальців ззовні і всередині.
Спеціальним стеком наносимо контури ліній, за якою згодом будемо наносити орнамент.Вимикаємо круг.
Обережно формуємо носик глечика.
Зрізуємо виріб по дну.
Обережно переносимо на поличку, залишаємо підсихати.Коли глечик трохи підсохне (1,5-2 години в теплому приміщенні), ставимо його на спеціальну платформу, яку можна обертати вручну.
Наносимо орнамент.
На дно виробу майстер ставить свій штамп або клеймо майстерні.
Знову залишаємо підсихати (4-7днів). Після того, як виріб підсох, можна ставити його в піч. Температура випалу близько 1000 градусів.
Після першого випалу виріб набуває яскравого цегельного кольору. Виріб дістають з печі, остуджують, і потім занурюють у посудину з молоком. Щоб не було потьоків, обтирають насухо ганчіркою.
Вироби знову ставлять в піч. Цього разу температуру доводимо до 300-350 градусів (30-40хвилин).Відкриваємо піч.Дістаємо готові вироби.


title: Презентація на тему «Етапи взаємодії суспільства і природи та їхні екологічні особливості»

text:
Етапи взаємодії суспільства і природи та їхні екологічні особливості
                      Еволюцію і розвиток природи Землі поділяють на два етапи:

До появи в природі людини;                                                    Природа в житті суспільства.
Для суспільства природа має велике соціальне, виробниче, економічне, наукове, оздоровче, виховне й естетичне значення. Людина безперервно взаємодіє з природою. Ця взаємодія становить основу людської історії. Протягом століть людське суспільство пристосовувало природу до своїх потреб і цим змінювало її.
Етап збиральництва і мисливства
З появою перших людиноподібних істот декілька мільйонів років тому простежувалась їх особлива залежність від природи. Гармонійне співіснування людини в процесі зародження людської цивілізації, відсутність негативного впливу на природу, невтручання в природні процеси пояснюється значною залежністю первісної людини від природних благ.
Збиральництво і мисливство, які впливали на стан окремих компонентів природних геосистем, на ранніх стадіях не призводили до змін природних процесів і більшості природних компонентів. Примітивні знаряддя праці і полювання не давали змоги окремим особинам впевнено і безпечно почуватись у природному середовищі. Це один з важливих чинників общинного способу життя первісних людей.
Первісна людина сприймала світ, відчуваючи себе частиною природи і жила у гармонії з нею.
Епоха аграрної культури
Аграрна культура охоплює період, коли основою матеріального виробництва було землеробство і скотарство, з моменту появи сільського господарства (близько 8 тис. років тому) до виникнення повноцінного промислового виробництва (середина XVIII ст н. е.). Приручення тварин, перехід від мисливства до сільського господарства і осідлого способу життя отримало назву неолітичної революції.

З появою перших сільськогосподарських культур (гарбуза, гороху, квасолі, льону) можна вести мову про перші цивілізації, які виникли на Сході і змінили епоху варварства. Розвиток землеробства і скотарства привів до істотних змін в ландшафтах. Вирубування лісів, спалювання лучно-степових ділянок, примітивна обробка ґрунту, приручення тварин – усе це призвело до незначної руйнації тваринного світу, рослинності, грунтового покриву та істотних змін процесів водогообігу, речовинообігу, енергообігу.
Істотної шкоди природному середовищу завдавало скотарство. Розведення домашніх тварин, їх скупчення в околицях населених пунктів, випас на обмежених ділянках призвели до деградації трав`яного покриву, лісово-чагарникових угруповань, розвитку процесів опустелювання в ряді регіонів світу.

Останнім етапом у розвитку аграрної культури стала епоха феодалізму (V-VI ст. н.е.). Для неї характерною особливістю є широке використання у виробничих процесах природних енергетичних ресурсів – вітрових і водних. Вітрові і водні двигуни вперше були використані в млинах, на мануфактурах. Роль тяглової сили в господарських процесах виконують воли, коні, інші домашні тварини.

Етап індустріального суспільства
Індустріальне суспільство — стадія історичного розвитку людства, якій властиве домінування промислового виробництва над аграрним, кількісне переважання міського населення над сільським; високий рівень промислового виробництва характеризується його механізацією та автоматизацією, використанням досягнень науково-технічного прогресу, що зумовлює великі якісні зміни і в інших ділянках суспільного життя — соціально-побутовій, політичній, культурно-духовній.
У цей період зростають обсяги видобутку корисних копалин. У місцях промислових розробок виникають фабричні поселення, формуються промислові центри, транспортні засоби, що зрештою призводить до формування на місці природних ландшафтів їхніх модифікацій – антропогенних ландшафтів.
Поверхневе пізнання законів розвитку природи і недооцінка її ролі в житті суспільства призвели до загострення стосунків людини з природою, до появи кризових явищ у взаємовідносинах.
Середовище проживання людини стало більш забрудненим, нездоровим, небезпечним.
Постіндустріальна епоха
Сучасну епоху характеризують як ядерну, космічну, електронну, як етап переходу до інформаційної цивілізації. Це епоха домінування знань, інформації і переходу до гармонізації суспільства і природи.

Ця епоха характеризується надприродними масштабами споживання ресурсів Землі. У господарській сфері щороку використовується понад 3,5 трлн т водних, повітряних, біологічних, мінеральних ресурсів, значна частина яких потрапляє у відходи через украй неефективні технології виробництва. Фактично на планеті не залишилось неосвоєних і незаселених територій.
Порушення природних процесів і деградація природи призвели до глобальних змін клімату на планеті, непередбачуваності кліматичних змін і активізації природних стихійних процесів.
Концепція сталого розвитку, проголошена Міжнародною конференцією ООН в Ріо-де-Жанейро у 1992 p. передбачає такий тип розвитку, який орієнтується на задоволення потреб нинішніх і прийдешніх поколінь. Основою сталого розвитку є людина з її правом на гармонійне життя з навколишнім середовищем. Це категорія правова, етична, моральна. Нею передбачається правова відповідальність людства перед наступними поколіннями за результати співіснування з природою; етичне (відповідальне) ставлення до всього живого; ненасильницьке гуманне ставлення до природи.

У ноосферну епоху людство має знайти спосіб, як відновити екологічну рівновагу на планеті, реалізувати стратегію безкризового розвитку суспільства і природи, а людина мусить взяти на себе всю повноту відповідальності за подальший збалансований розвиток.


Презентація на тему «Огюст Роден»


title: Презентація на тему «Гендерні стереотипи» (варіант 1)

text:
Гендерні стереотипи
Виконала Богданова Даша 11-А
Соціальний стереотип – це образ або уявлення про суспільне явище чи об’єкти, зазвичай емоційно забарвлені і стійкі. Стереотипи – найбільш важкоподолана перешкода в демократичному розвитку держави і соціальному прогресі.
Гендерні стереотипи – це уявлення в суспільстві про соціальні ролі чоловіків і жінок, їх психологічні та фізіологічні особливості.
Гендерні стереотипи – це уявлення в суспільстві про соціальні ролі чоловіків і жінок, їх психологічні та фізіологічні особливості.
Гендерні стереотипи утворилися на основі того, що статева ідентичність відчувається більш яскраво, ніж всі інші ідентичності.
 До гендерних стереотипів можна віднести цілу низку поглядів і тверджень, як от те, що чоловікам приписують такі якості як рішучість, наполегливість, відвага, впевненість в собі, вміння вести підприємницьку діяльність. Жінкам – нерішучість, пасивність, обережність. Чоловіків вважають більше схильними до лідерства, ніж жінки, більш амбіційними. Жінка вважається істотою, схильною до покірності, слабкості, залежності.
До гендерних стереотипів відносяться такі уявлення про соціальні ролі різних статей, як жінка – берегиня дому і чоловік – здобутчик.
Гендерні стереотипи, це певним чином атавізми, поняття, що виникли давно і при певних умовах, а з плином часу втратило свою актуальність. Наприклад, розвиток сучасного суспільства, технологічний прорив зрівнюють працю чоловіків і жінок, тому уявлення про те, що саме чоловік є “здобутчиком” і годувальником родини є застарілим. Високооплачувана робота вже не є фізично важкою, сьогодні і жінки, і чоловіки працюють приблизно в однакових умовах, забезпечуючи родину на рівні. Водночас, гендерні стереотипи сформували традицію, в якій виховання дітей і домашнє господарство майже повністю виконує жінка.
Американський соціальний психолог Г. Тешфелл вважав, що виникнення соціальних стереотипів і гендерних зокрема пов’язане з психологічними особливостями людської природи. Люди схильні категоризувати оточуючих по грубих неточних ознаках, результати цього мають високу міцність. Соціальні стереотипи змінюються з часом, за умови економічних і політичних змін в державі, але дуже повільно. Коли виникає соціальна напруженість, соціальні стереотипи загострюються.
Розрізняють психологічні та соціальні функції гендерних стереотипів. До психологічних функцій відносяться:
Когнітивна функція. Гендерні стереотипи, як і всі соціальні стереотипи, економлять зусилля індивіда при сприйнятті складних об’єктів, спрощуючи і систематизуючи знання, одержувані індивідом з навколишнього середовища. Крім того, гендерні стереотипи допомагають передбачити подальшу поведінку групи або члена цієї групи.

Ціннісно-захисна функція пов’язана з створенням і підтримкою цінностей індивіда і групи. Так, стереотипні уявлення про чоловічий егоїзм і бездушність стають тлом для того, щоб жінки підкреслювали власні дбайливість і милосердя.  Підтримуючи ідентичність та цінності, стереотипи сприяють проведенню чітких меж між Своїми і Чужими.
До соціальних функцій, спрямованим на підтримку соціального порядку, відносяться:
Функція соціального контролю. Гендерні стереотипи не тільки пояснюють існуючі в суспільстві відносини гендерної ієрархії, а й, неминуче набуваючи нормативність, підтримують соціально прийнятні зразки поведінки. У силу особливої значущості для індивіда гендерної ідентичності нормативність притаманна гендерним стереотипам більшою мірою, ніж, наприклад, етнічним, віковим, професійним.
Соціалізаціонна функція, яка полягає у навчанні нормам взаємин статей, що містяться в накопиченому суспільством соціальному досвіді.
Інтеграційна функція, яка полягає в забезпеченні інтеграції соціальної спільності. Колективні уявлення про чоловічі і жіночі якості сприяють створенню загального інформаційного простору, дозволяють відчути приналежність до соціуму і, отже, підтримують стабільність, стійкість соціальної системи. Консенсус досягається за рахунок дискримінаційних поглядів стосовно однієї з груп – жінок.
Функція встановлення і підтримки відносин влади і підпорядкування. Ефективним ресурсом влади, здійснюваної, як відомо, не тільки через фізичне насильство, а й через цінності і норми, стають стереотипні уявлення. В якості процесу встановлення відносин влади і підпорядкування стереотипізація розуміється в рамках теорії дискурсу. Гендерні стереотипи включаються до дискурсу в якості загальноприйнятого сталого коду, використання якого полегшує сприйняття.
Гендерні стереотипи стають затребуваними в різних сферах життя суспільства – політичній, економічній, соціальній в силу низки причин: стать легко ідентифікується індивідом; стереотипні уявлення про чоловіків і жінок співвідносяться з його або її особистим досвідом; відносини статей сприймаються як чи не найбільш очевидні, зрозумілі, а тому легітимні. Крім того, оскільки в якості мужніх або жіночних характеризуються не тільки індивіди, але й інші соціальні фактори, то гендерні стереотипи беруть участь у встановленні всього спектру соціальних відносин і у виробництві соціальних ієрархій.
За результатами досліджень вчених, гендерні стереотипи формуються ще в дошкільному віці: до 3-х років відсутні розбіжності в характері, особливостях поведінки хлопчиків і дівчаток. Найбільший вплив на формування гендерно-стреотипізованої поведінки мають дошкільні навчальні заклади.
Варто відмітити, що ні в біологічному, ні в психологічному сенсі не зустрічається чистої мужності чи жіночності. У кожної особистості спостерігається “суміш” біолого-психологічних ознак своєї і протилежної статі. Сучасна психологія виділяє чотири статеворольових типи, властивих чоловікам і жінкам: мужній, жіночний, андрогінний і недиференційований.
Дякую за увагу !!!


title: Презентація на тему «Кубизм»

text:
Подготовила: Терешко Елена 11-Б
Кубизм
Основной задачей творчества художников-кубистов было создание новой реальности, через отречение от действительности, а не её постижение.
Наиболее яркими представителями кубизма и его основоположниками считают двух великих художников – Пабло Пикассо и Жоржа Брака.
Увлекались кубизмом и стремились претворить его в своем творчестве многие русские художники, среди них: М.Шагал, А.Лентулов. Влияние кубистов сказалось на творчестве многих художников Европы и Америки, среди них: Лионел Фейнингер, Макдональд –Райт. В начале первой мировой войны кубизм утрачивает свои позиции в искусстве, а затем прекращает свое существование, преобразуясь в другие направления.

Художники кубизма
Крупнейшие достижения
    Наиболее известными кубистическими произведениями начала XX века стали картины Пикассо «Авиньонские девицы», «Гитара», работы таких художников, как Хуан Грис, Фернан Леже, Марсель Дюшан, скульптуры Александра Архипенко и др. Кубизм развивался и за пределами Франции; особенно плодотворно — в Чехословакии.
П. Пикассо «Авиньонские девицы»
П. Пикассо «Гитара»
Хуан Грис «Мужчина в кафе»
Б. Кубишта. «Пьеро»


title: Презентація на тему «Російський живопис» (варіант 2)

text:
На тему: Російський живопис
Презентація
Виконали: Учениці 11А класу
Нападій Ірина та Мікрюкова Юлія

Віктор Васильович Васнєцов
	 У творчості Віктора Васнецова яскраво представлені різні жанри, що стали етапами дуже цікавою еволюції: від битописательства до казки, від станкового живопису до монументальної, від приземленості передвижників до прообразу стилю модерн. На ранньому етапі в роботах Васнецова переважали побутові сюжети, наприклад в картинах «З квартири на квартиру» (1876), «Військова телеграма» (1878), «Книжкова крамничка» (1876).
«З квартири на квартиру»
(1876)
«Воєнна телеграма» (1878)
«Після побоїща Ігоря Святославича з половцями» (1880)
Наприкінці 1890-х все більш помітне місце в його творчості займає релігійна тема (роботи у Володимирському соборі в Києві і в храмі Воскресіння в Санкт-Петербурзі, акварельні малюнки і взагалі підготовчі оригінали стінного живопису для собору святого Володимира).
Христос Вседержитель. 1885 - 1896
«Хрещення князя Володимира»
(1885 – 1896)
«Кощій Безсмертний» (1917—1926)
Бій Добрині Микитовича з семиголового Змієм Гориничем.
1918
«Килим - літак»
«Спляча царівна»
Ілля Єфимович Рєпін
Художник-демократ
Портрети
У 1870-80-і рр.. він створює і кращі портрети. У них виявилися його демократизм, його любов до людини, глибокий психологізм. У грандіозній портретній галереї, створеної Рєпіним, як і в жанрових картинах, розкрилися суттєві риси російського життя - настільки яскраві у соціальному плані і настільки багато говорять про свою епоху ці портрети (В.В.Стасова (1873), А.Ф.Пісемского (1880), М.П.Мусоргского (1881), М.І.Пирогова (1881), П.А.Стрепетовой (1882) Третьяковська галерея), А.І.Дельвіга (1882), Л. М. Толстого (1887) - Третьяковська галерея; В.В.Стасова (1883), Російський музей)

Портрети
Висока майстерність в графіці
 Високої майстерності досягає Рєпін в 80-ті роки і в графіці, зокрема у портретному малюнку; його графічна манера до цього часу стає вільною, здатною
 передавати натуру у всьому різноманітті і красу (малюнок «Дівчинка Ада», 1882, Третьяковська галерея, і «Невський проспект »(1887), Російський музей-обидва олівець). У 1880-1900-ті роки Рєпін багато працює над ілюстраціями.
Вершина майстерності
«Дівчинка Пекла»(1882)
«Невський проспект» (1887),
Історичний Живопис
(«Царівна Софія» (1879)
«Іван Грозний та син його Іван» (1885)
«Запорожці пишуть лист турецькому султану» (1878—91)
 Криза
У 1890 -ті роки Рєпін , переживаючи відому творчу кризу , тимчасово порвав з передвижниками . У його статтях і листах прослизають думки, дозволяли сучасникам вважати його відступником від ідей демократичної естетики , але до кінця 90 -х років. Рєпін повернувся на колишні позиції. У пізній період при окремих успіхах , Рєпін І.Є. вже не створив картин рівних творам 1870 - 80 -х років. Кращі твори 1890-1900 - х років - це графічні портрети , зазвичай зображення людей з яскраво вираженим творчим , артистичним початком (портрет Е.Дузе , вугілля , 1891 , Третьяковська галерея) , а також вражаючі гостротою соціальних характеристик і мальовничим лаконізмом портрети - етюди до монументального , групового портрету «Урочисте засідання Державної Ради » ( виконаний спільно з художником Б.М.Кустодіевим і І.С.Куліковим , 1901-03 , Російський музей) . Глибоко народне , тісно пов'язане з передовими ідеями своєї епохи , творчість Рєпіна І.Є. - Одна з вершин російського демократичного мистецтва. У 1894 - 1907 Рєпін І.Є. викладав в Академії Мистецтв (у 1898-99 - ректор ) , ставши учителем І. І. Бродський , І. Е. Грабар , Д.Н.Кардовского , Б.М.Кустодіева і багатьох інших
Пізній Період
Валентин Сєров
«Дівчинка з персиками» фрагмент.
(1887 р.)
"Стригуни".
Портретний жанр - з'явився портрет О.Орлової
Лєвітан Ісаак (1860 - 1900)
Перші роботи
У літні місяці 1880-1884 рр.. він пише з натури в Останкіно. До цього часу відносяться роботи: "Дубовий гай. Осінь" (1880), "Дуб" (1880), "Сосни" (1880).
"Дубовий гай. Осінь"
«Дуб»
«Волзький період»
У 1887 році художник, нарешті, здійснює свою мрію, він потрапляє на Волгу. Волзький період творчості Лєвітана триває до 1890 року. Він один з найбільших поетів Волги
Пейзажі Волги, створені Лєвітаном, різноманітні ... Урочистої тишею, величавим спокоєм віє від полотен: "Вечір на Волзі" (1888) і "Вечір. Золотий Плесо" (1889).
Розквіт творчості «Володимирка» (1892)
Пробудження у творчості
«Весна. Останній сніг »
«Березень»  (1895)
«Золота осінь»  (1895)
"Весна - велика вода"
Картина "Весна - велика вода" (1896-1897) завершує цикл ліричних пейзажів 1895-1896 років.
Останні роботи
«Останні промені сонця»
"Озеро"
Суріков Василь Іванович
"Вид пам'ятника Петру I на Сенатській площі" (1870)-перша самостійна картина Сурікова. З нею він дебютував на академічній виставці
Суріков В.І. «Автопортрет» (1913)
Його картина "Ранок стрілецької страти" (1881), показана на 9-й виставці передвижників, пройнята духом "давньої російської краси і живим відчуттям історії".
Зміст полотна відображає омани народу, його героїчну самовідданість і страждання.
«Ранок стрілецької страти» (1881р.)
«Бояриня Морозова»(1887р.)

«Взяття сніжного містечка»(1891)
«Степан Разін»(1906)
«Перехід Суворова через Альпи» (1899)
Дякуємо за увагу!


title: Презентація на тему «Леонтович Николай Дмитриевич»

text:
Подготовила ученица 10-А класса
              Бабаева Анастасия
Леонтович Николай Дмитриевич
ЛЕОНТОВИЧ НИКОЛАЙ ДМИТРИЕВИЧ(1877-1921)
Родился в селе Монастырек,Подольской губернии,Российской империи. Украинский композитор, хоровой дирижёр, общественный деятель, педагог.

Основу музыкального наследия Леонтовича составляют хоровые миниатюры — обработки украинских народных песен, которые и поныне являются непревзойденными и исполняются всеми украинскими хорами в Украине и диаспоре. Это отмеченные большим талантом композитора жемчужины народного мелоса «Щедрик», «Козака несуть», «Дударик», «Із-за гори сніжок летить», «Женчичок-бренчичок», «Гаю, гаю, зелен розмаю» и многие другие.

Леонтович был одним из первых среди мастеров украинской музыки, которые по-новому интерпретировали фольклор, используя музыкальные достижения европейской музыкально-хоровой культуры. Вместе с тем почерк Леонтовича выделяется среди других предельной гибкостью и естественностью движения голосов, ювелирной шлифовкой деталей.

Наивысшим достижением композитора считаются песни «Щедрик» и «Дударик», в которых Леонтович достиг максимальной ритмической организации. Особенно популярным был и остается «Щедрик», в которой органично сочетаются приемы народного многоголосия с достижениями классической полифонии, и каждый голос играет вполне самостоятельную выразительную роль, воспроизводя тончайшие изменения настроения в песне, подавая каждый художественный образ в предельном завершении.

Сегодня имя Леонтовича носят украинские музыкальные коллективы, в частности Капелла бандуристов и учебные заведения (в частности, Винницкое училище искусств и культуры, Донецкая музыкальная школа № 1, Харьковская школа искусств № 4).
Именем Леонтовича названы улицы в Киеве и других украинских городах.
Мемориальный музей Леонтовича работает в городе Тульчин Винницкой области, в 1977 году был открыт также музей Леонтовича в с. Марковка неподалеку от места его захоронения[3].
В 1977 году 37 хоровых произведений Леонтовича были записаны хором студентов Киевской консерватории под руководством П. Муравского.
В 2005 году диск с 32 духовными произведениями Леонтовича выпустил камерный хор «Киев» под руководством М. Гобдича.


title: Презентація на тему «Гендерна соціалізація особистості» (варіант 1)

text:
Гендерна соціалізація особистості
Гендерна соціалізація - це процес засвоєння людиною соціальної ролі, визначено для неї суспільством від народження, залежно від того, чоловіком або жінкою вона народилася.

Гендерні ролі - норми та правила поведінки жінок і чоловіків, що ґрунтуються на традиційних очікуваннях, пов'язаних з їх статтю. Вони відрізняються в суспільствах з різною культурою і змінюються із часом.

На формування статевої ролі в людини дуже великий вплив має її оточення: родина, однолітки, тощо. Воно бере початок з дитинства та відбувається протягом усього життя людини.
За певних обставин люди можуть переживати ґендерну ресоціалізацію, тобто руйнування раніше прийнятих цінностей та засвоєння нових моделей поведінки.
Важлива роль у формуванні ґендерних цінностей належить сімейному вихованню. Саме в родині у світогляді молодої людини формуються базові уявлення щодо поняття чоловічого і жіночого. Тільки за таких умов можливе формування у молодої людини ґендерної культури і чуйності.
На становлення ґендерної свідомості впливають суспільні (неурядові), молодіжні, жіночі, правозахисні організації, засоби масової інформації, що пропагують ідеї рівності, публікують відповідні матеріали, випускають навчальні телепередачі.
 Сучасне розуміння гендеру співвідноситься з поняттям свободи. Тобто суспільство не має нав’язувати окремому індивіду, які ролі йому виконувати. І якщо чоловік вирішує скористатися своїм законодавчо закріпленим правом на догляд за дитиною,  то колеги та рідні не мають йому дорікати, мовляв, як ти, чоловік, робиш жіночу справу. Вважаю, що все, що робить жінка, може робити й чоловік. І все, що робить чоловік, може робити й жінка. Гендер у сучасному розумінні – це свобода індивіда реалізовувати свої людські якості. А суспільство часто приписує чоловіку та жінці певні ролі. Історично такі ролі склалися в домодерну епоху і базуються на розподілі праці за особливостями біологічної статі.
Гендер і сучасне суспільство:
Існує стереотип, що чоловіки повинні бути сильними: вони ніколи не плачуть. А що, чоловіки не люди? Їм не буває боляче? У них немає емоційного навантаження? Вони не переживають? Однак, якщо хлопчиків виховали, запевняючи,  що «чоловіки не плачуть», то потім важко вимагати від дорослого чоловіка емоційного спілкування й певного співчуття. А звідки воно візьметься, якщо його з дитинства виховували так, що він не повинен виказувати свої емоції?
Дякую за увагу!!!


title: Презентація на тему «Пітер Пауль Рубенс» (варіант 6)

text:
Пітер Пауль Рубенс
Виконала
Учениця 11-А класу
Кузнєцова Анастасія
Біографія
       Дитинство Пітер Рубенс провів спочатку в Зігені, а потім в Кельні, і лише 1587 року, після смерті Яна Рубенса, його сім'я отримала можливість повернутися на Батьківщину, в Антверпен.
 Загальну освіту Рубенс здобув в єзуїтській колегії, після чого служив пажем у графині Лаленг. Займатися живописом Рубенс почав дуже рано. Його вчителями були Тобіас Вергагт, Адам ван Ноорт та Отто ван Вен, що працювали під впливом італійськогоВідродження та змогли, особливо останній, вселити в молодого художника любов до всього античного.
     1598 року Рубенса прийняли вільним майстром в Антверпенську гільдію св. Луки. 1600 року він відправився закінчувати свою художню освіту до Італії. У 1601 році він служив при дворі мантуанського герцога Вінченцо Гонзагі, де залишався на службі протягом всього свого перебування в Італії.

Офорти рубенса
    Дослідники творчості Рубенса знали, що він недовго створював офорти. У часи перебування в Італії Рубенс створив офорт за мотивами стінопису Леонардо да Вінчі «Таємна вечеря». Скопіював для себе Рубенс і центральну частину стінопису Леонардо «Баталія при Ангіарі» (нині Лувр, Париж). Офорт за мотивами «Таємної вечері» зник після 1836. Лише в 2009 його було віднайдено в приватній збірці в Італії. Офорт має підпис майстра і є одним з небагатьох аркушів, що створив сам Рубенс.
    Після повернення до Антверпену Рубенс відкрив власну гравюрну майстерню, але, довідавшись, що Лукас Ворстерман робить офорти не гірші за нього, передовірив йому створення гравюр зі своїх картин.

«Таємна вечеря»
«битва під ангіарі»
Італійський період
    В італійський період своєї діяльності, Рубенс, не прагнув до самостійної творчості. В цей час їм було виконано лише невелике число самостійних робіт, з яких слід назвати: «Спорудження Хреста», «Терновий вінець» та «Розп'яття», «Втечу Лота», «Христа та Грішницю», «Воскресіння Лазаря», «Вакханалія», «Вакха» та інші.
«Спорудження Хреста»
«Терновий вінець»
«Вакханалія»
Італійський період
Автопортрет
 з Ізабеллою Брант
    У 1626 році померла перша дружина Рубенса, Ізабелла, а в 1630 році він узяв другий шлюб з Елен Фурман, яка відтоді почала з'являтися майже в кожній картині свого чоловіка. Останні десять років життя Рубенса були настільки ж продуктивні, як і перші періоди його діяльності.
Італійський період
    Коли в 1635 році, через рік після смерті правительки Нідерландів інфанти Ізабелли, корольФіліп IV призначив в правителі цієї країни свого брата, кардинала-архієпископа толедського Фердинанда, Рубенсу було доручено створення художньої частини святкувань з нагоди урочистого в'їзду нового штатгальтера до Антверпена; за ескізами великого художника були споруджені та розписані тріумфальні арки і декорації, що прикрашали міські вулиці.
Майстерня
    Полотна Рубенса можна розділити на три категорії: ті, які він малював сам, ті, які він малював частково, зазвичай руки й обличчя, та ті, які були намальовані під його загальним керівництвом. Як було заведено в ті часи, він мав велику майстерню, в якій працювали числення підмайстри й учні. Деякі з них, наприклад Антоніс ван Дайк теж стали славетними художниками. Рубенс також запрошував для виконання певних деталей великих композицій, таких як тварини й натюрморти, спеціалістів, таких якФранс Снейдерс або Якоб Йорданс.
Роботи рубенса
Ізабелла Брант
Олена Фоурмен
з дітьми
Чотири філософи
Народження Людовіка XIII
Полювання на гіпопотама
Дякую за увагу!!!


title: Презентація на тему «Статути ЗСУ»

text:
Статути ЗСУ
Статути ЗСУ
Стату́ти Збро́йних Сил Украї́ни — це зведення законів військової служби, на основі яких проходять повсякденне життя, виховання, навчання, бойова діяльність військ; у них роз’яснюється, як воїн має нести військову службу і навчатися військовій справі, якими морально-бойовими якостями він повинен володіти, щоб бути надійним і вмілим захисником Батьківщини.
Статути зобов’язують військовослужбовців сумлінно виконувати військовий обов'язок, вивчати військову справу, бойову техніку і зброю, запам'ятовувати все, чого їх навчають командири, зразково виконувати показані їм військові прийоми. Положення і вимоги статутів є обов’язковими для всіх військовослужбовців Збройних Сил України.
Статути зсу
Життя і діяльність Збройних сил України визначаються військовими Статутами.
Статути Збройних Сил України поділяються на загальновійськові статути та статути родів військ.
Загальновійськовими статутами Збройних Сил України є:
Статут внутрішньої служби Збройних Сил України
Дисциплінарний статут Збройних Сил України
Статут гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України
Стройовий статут Збройних Сил України
Статут внутрішньої служби Збройних Сил України
Цей Статут визначає загальні права та обов'язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов'язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини). Обов'язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями. Дія Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та на інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв’язку та захисту інформації України.
Дисциплінарний статут Збройних Сил України
Цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов'язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту. Положення Статуту поширюються на громадян, звільнених з військової служби у відставку або у запас з правом носіння військової форми одягу, під час носіння ними військової форми одягу. Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв’язку та захисту інформації України.
Статут гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України
Цей Статут визначає організацію і порядок несення гарнізонної та вартової служб, права і обов'язки посадових осіб гарнізону та військовослужбовців, які залучаються для несення цих служб. Статут обов'язковий для всіх військових частин, штабів, організацій, установ і військово-навчальних закладів Збройних Сил України. Дія Статуту гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та на інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв’язку та захисту інформації України.
Стройовий статут Збройних Сил України
Цей Статут визначає стройові прийоми і рухи без зброї та із зброєю; строї підрозділів та військових частин у пішому порядку і на машинах; порядок виконання військового вітання, проведення стройового огляду; місце Бойового Прапора військової частини у строю, порядок його внесення і винесення; обов'язки військовослужбовців перед шикуванням і в строю та вимоги до їх стройового навчання. Статут обов'язковий для всіх військових частин, управлінь, штабів, організацій, установ і військових навчальних закладів. Екіпажі кораблів та інші підрозділи Військово-Морських Сил керуються цим Статутом, якщо інше не визначено корабельним Статутом Військово-Морських Сил України. Дія Стройового статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України, інші військові формування, створені відповідно до закону, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв’язку та захисту інформації України та на службу цивільного захисту.
Підготував учень 32 групи Матрос Кирило