Az Európai Parlament és a Tanács 2001/80/EK irányelve
(2001. október 23.)
a nagy tüzelőberendezésekből származó egyes szennyező anyagok levegőbe történő kibocsátásának korlátozásáról
AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 175. cikke (1) bekezdésére,
tekintettel a Bizottság javaslatára [1],
tekintettel a Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére [2],
a Régiók Bizottságával folytatott konzultációt követően,
a Szerződés 251. cikke szerinti eljárásnak megfelelően [3], az egyeztetőbizottság által 2001. augusztus 2-án jóváhagyott közös szövegtervezet figyelembevételével,
mivel:
(1) A nagy tüzelőberendezésekből származó egyes szennyező anyagok levegőbe történő kibocsátásának korlátozásáról szóló, 1988. november 24-i 88/609/EGK tanácsi irányelv [4] hozzájárult a nagy tüzelőberendezésekből származó légköri kibocsátások csökkentéséhez és ellenőrzéséhez. A fenti irányelvet az érthetőség érdekében át kell dolgozni.
(2) Az ötödik környezetvédelmi cselekvési program [5] célkitűzésként írja elő, hogy egyes savképző szennyező anyagok, mint például a kén-dioxid (SO2) és a nitrogén-oxidok (NOx) levegőminőségre vonatkozó kritikus terheléseit és szintjeit ne lépjék túl, valamint a levegőminőség tekintetében azt, hogy minden embert hatékonyan kell védeni a légszennyezés ismert egészségügyi kockázataitól.
(3) A tagállamok aláírták a nagy távolságra jutó, országhatárokon átterjedő levegőszennyezésről szóló 1979-es, az Egyesült Nemzetek Európai Gazdasági Bizottságának (ENSZ EGB) egyezményéhez kapcsolódó, a savképződés, az eutrofizálódás, illetve a talajközeli ózon csökkentéséről szóló, 1999. december 1-jei göteborgi jegyzőkönyvet, amely többek között kötelezettségvállalást fogalmaz meg a kén-dioxid és a nitrogén-oxidok kibocsátásának csökkentésére.
(4) A Bizottság közleményt bocsátott ki a savképződés elleni közösségi stratégiáról, amelyben a stratégia szerves részeként említi a 88/609/EGK irányelv módosítását, illetve a kén-dioxid és a nitrogén-oxidok kibocsátásának olyan mértékű mérséklését, amely elegendő ahhoz, hogy a lerakódás és a koncentráció a kritikus terhelés, illetve szint alá csökkenjen.
(5) A Szerződés 5. cikkében megállapított szubszidiaritás elvével összhangban a nagy tüzelőberendezések savképződést okozó kibocsátásainak csökkentésére irányuló célkitűzés a tagállamok önálló fellépésével nem valósítható meg, és az össze nem hangolt lépések nem nyújtanak garanciát a kívánt cél elérésére; a savképződést okozó kibocsátásnak a Közösség egész területén történő csökkentése céljából hatékonyabb a közösségi szintű cselekvés.
(6) A meglévő nagy tüzelőberendezések jelentősen hozzájárulnak a közösségi kén-dioxid- és nitrogén-oxid-kibocsátáshoz, és e kibocsátásokat csökkenteni kell. Ezért e kérdés megközelítését a tagállamok nagytüzelőberendezés-ágazatának eltérő jellemzőihez kell igazítani.
(7) A környezetszennyezés integrált megelőzéséről és csökkentéséről szóló, 1996. szeptember 24-i 96/61/EK tanácsi irányelv integrált megközelítést ír elő a környezetszennyezés megelőzésére és ellenőrzésére, amelynek során egy létesítmény környezeti teljesítményének összes szempontját integrált módon veszik figyelembe; a fenti irányelv hatálya alá az 50 MW-ot meghaladó névleges hőteljesítményű tüzelőberendezések tartoznak; a fenti irányelv 15. cikkének (3) bekezdése értelmében a Bizottságnak a tagállamok által szolgáltatott adatok alapján háromévenként nyilvántartást kell megjelentetnie a főbb szennyezésekről és az ezekért felelős kibocsátókról. A fenti irányelv 18. cikke értelmében a Bizottság javaslatára a Tanács a Szerződésben megállapított eljárásnak megfelelően határértékeket állapít meg azon kibocsátásokra, amelyek tekintetében, különösen a fenti irányelv 16. cikkében előírt információcsere alapján, közösségi fellépés szükséges.
(8) Ezen irányelv által meghatározott kibocsátási határértékek betartása szükséges, de nem elégséges feltétele a 96/61/EK irányelv követelményeinek való megfelelésnek az elérhető legjobb technikák használata terén. A megfelelés szigorúbb kibocsátási határértékekkel járhat, más anyagokra, más közegekre vonatkozó kibocsátási határértékeket és más feltételeket tehet szükségessé.
(9) Az elmúlt 15 év során ipari tapasztalatok születtek a nagy tüzelőberendezések szennyezőanyag-kibocsátásának csökkentését szolgáló technikák megvalósítása terén.
(10) A nagy távolságra jutó, országhatárokon átterjedő levegőszennyezésről szóló ENSZ EGB-egyezményhez csatolt, a nehézfémekről szóló jegyzőkönyv az egyes létesítmények által kibocsátott nehézfémek csökkentésére irányuló intézkedések elfogadását javasolja. Ismeretes, hogy a porleválasztó berendezésekkel végzett porkibocsátás-csökkentés előnyei a részecskékhez kötött nehézfém-kibocsátás csökkentése terén is jelentkeznek.
(11) Az elektromos áramot termelő létesítmények jelentős részét teszik ki a nagy tüzelőberendezések ágazatának.
(12) A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 1996. december 19-i 96/92/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [6] többek között befolyást kíván gyakorolni a termelési kapacitások elosztására az ágazatba újonnan belépők között.
(13) A Közösség elkötelezett a szén-dioxid-kibocsátás csökkentése iránt. Ahol megvalósítható, a kombinált hő- és elektromosáram-termelés értékes lehetőséget jelent a tüzelőanyag-felhasználás hatékonyságának jelentős javítására.
(14) Folyamatban van, és várhatóan tovább folytatódik a földgáz elektromos áram előállítására történő felhasználásának jelentős növelése, különösen a gázturbinák használatával.
(15) A biomasszából történő energiatermelés növekedése érdekében indokolt erre a tüzelőanyagra vonatkozóan külön kibocsátási előírásokat megállapítani.
(16) A hulladékgazdálkodás közösségi stratégiájáról szóló, 1997. február 24-i tanácsi állásfoglalás [7] hangsúlyozza a hulladékhasznosítás ösztönzésének szükségességét, valamint megállapítja, hogy a környezet magas szintű védelmének biztosítása érdekében megfelelő kibocsátási előírásokat kell alkalmazni a hulladék égetését végző létesítmények működésére.
(17) Ipari tapasztalatok állnak rendelkezésre a nagy tüzelőberendezések által kibocsátott legfontosabb szennyező anyagok kibocsátásának mérésére szolgáló technológiáról és berendezésekről; az Európai Szabványügyi Bizottság (CEN) vállalta a Közösségen belüli összehasonlítható mérési eredményeket biztosító, valamint e mérések magas minőségi színvonalát garantáló keretek kialakítását.
(18) Szükség van a legfontosabb szennyező anyagok nagy tüzelőberendezésekből történő kibocsátására vonatkozó ismeretek további bővítésére. Valamely létesítmény szennyezési szintjének hiteles megítéléséhez a szennyezésre vonatkozó adatokat össze kell vetni az energiafelhasználásáról szóló ismeretekkel.
(19) Ezen irányelv nem érinti a tagállamok számára a 88/609/EGK irányelv átvételére és végrehajtására szánt határidőket,
ELFOGADTA EZT AZ IRÁNYELVET:
1. cikk
Ez az irányelv a legalább 50 MW névleges hőteljesítményű tüzelőberendezésekre vonatkozik, függetlenül az azok által használt tüzelőanyag jellegétől (szilárd, folyékony vagy gáz-halmazállapotú).
2. cikk
Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
1. "kibocsátás": valamely anyagnak a tüzelőberendezésből a levegőbe juttatása;
2. "füstgáz": szilárd, folyékony vagy gáz-halmazállapotú összetevőket tartalmazó, környezetbe juttatott, gáz-halmazállapotú anyag; térfogatáramát standard hőmérsékleten (273 K) és nyomáson (101,3 kPa) köbméter per óra mértékegységben, a vízgőz-koncentrációra vonatkozó korrekciót követően kell megadni, a továbbiakban (Nm3/h);
3. "kibocsátási határérték": a tüzelőberendezésekből származó füstgázokban lévő valamely anyagnak egy adott időszak során a levegőbe juttatható mennyisége; a füstgázok térfogatára vonatkoztatott tömegben kell megadni, mg/Nm3-ben kifejezve, folyékony és gáz-halmazállapotú tüzelőanyagok esetén 3 térfogat-százalékos, szilárd tüzelőanyagok esetén 6 térfogat-százalékos és gázturbinák esetén 15 térfogat-százalékos oxigénkoncentrációt feltételezve;
4. "kéntelenítési arány": a tüzelőberendezés területén egy adott időszak során a levegőbe ki nem bocsátott kén mennyiségének a tüzelőberendezésbe bevitt és az azonos időszak során felhasznált tüzelőanyagban található kén mennyiségéhez viszonyított arányát jelenti;
5. "üzemeltető": bármely természetes vagy jogi személy, aki/amely a tüzelőberendezést üzemelteti, vagy akire az erre vonatkozó gazdasági rendelkezési jogosultságot telepítették, vagy azokat helyettesítő jelleggel gyakorolja;
6. "tüzelőanyag": bármilyen, a tüzelőberendezésben tüzelésre használt szilárd, folyékony vagy gáz-halmazállapotú éghető anyag, az új településihulladék-égető művek által okozott levegőszennyezés megelőzéséről szóló, 1989. június 8-i 89/369/EGK tanácsi irányelv [8], a meglévő településihulladék-égető művek által okozott levegőszennyezés csökkentéséről szóló, 1989. június 21-i 89/429/EGK tanácsi irányelv [9] és a veszélyes hulladékok égetéséről szóló, 1994. december 16-i 94/67/EK tanácsi irányelv [10] által vagy az ezeket az irányelveket a későbbiekben hatályon kívül helyező vagy módosító közösségi jogszabályok által meghatározott hulladékok kivételével;
7. "tüzelőberendezés": bármely olyan technikai berendezés, amelyben tüzelőanyagot égetnek el az így keletkező hő hasznosítása céljából.
Ezen irányelv kizárólag energia termelésére létrehozott tüzelőberendezésekre vonatkozik, az égéstermékeket közvetlen gyártási folyamatokban felhasználó tüzelőberendezések kivételével. Ezen irányelvet nem kell alkalmazni különösen az alábbi tüzelőberendezésekre:
a) tüzelőberendezésekre, amelyekben az égéstermékeket közvetlen hevítésre, szárításra, illetve tárgyak vagy anyagok bármilyen más kezelésére használják, például újrahevítő kemencék, hőkezelésre szolgáló kemencék;
b) utóégető művek, azaz bármilyen, független tüzelőberendezésként nem üzemeltetett, a füstgázok égetés útján történő tisztítására tervezett műszaki berendezés;
c) a katalitikus krakkolásra használt katalizátorok regenerálására szolgáló létesítmények;
d) a kén-hidrogént kénné alakító létesítmények;
e) a vegyiparban használt reaktorkemencék;
f) kokszoló kemencesor;
g) léghevítők;
h) valamely jármű, hajó vagy repülőgép meghajtására szolgáló bármilyen műszaki berendezés;
i) a part menti platformokon használt gázturbinák;
j) 2002. november 27-ét megelőzően engedélyezett gázturbinák vagy az eljárni jogosult hatóság szerint 2002. november 27. előtti teljes engedélykérelem tárgyát képező gázturbinák, amennyiben a létesítményt legkésőbb 2003. november 27-ig üzembe helyezik, a 7. cikk (1) bekezdésének és a VIII. melléklet A. és B. részének sérelme nélkül.
A dízel-, benzin- és gázüzemű motorokkal hajtott létesítmények nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá.
Amennyiben két vagy annál több különálló új tüzelőberendezést létesítenek úgy, hogy műszaki és gazdasági tényezők figyelembevételével az eljárni jogosult hatóságok megítélése szerint füstgázaik közös kéményen keresztül kiengedhetők, e létesítmények által így létrehozott kombinát egyetlen létesítménynek tekintendő;
8. "vegyes tüzelésű egység": bármilyen olyan tüzelőberendezés, amely egyidejűleg vagy felváltva két- vagy többféle tüzelőanyaggal fűthető;
9. "új létesítmény": bármilyen tüzelőberendezés, amely tekintetében az eredeti építési engedély vagy ilyen eljárás hiányában az eredeti működési engedély kiadása 1987. július 1-jén vagy azt követően történt;
10. "meglévő létesítmény": bármilyen olyan tüzelőberendezés, amely tekintetében az eredeti építési engedély vagy ilyen eljárás hiányában az eredeti működési engedély kiadása 1987. július 1-jét megelőzően történt;
11. "biomassza": bármely, teljesen vagy részben mezőgazdaságból vagy erdőgazdaságból származó növényi anyagot tartalmazó termék, amely energiatartalmának felhasználása céljából tüzelőanyagként használható, valamint az alábbi, tüzelőanyagként használt termékek:
a) mezőgazdasági és erdészeti eredetű növényi hulladék;
b) az élelmiszer-feldolgozó iparból származó hulladék, amennyiben a termelt hőt hasznosítják;
c) cellulózgyártásból, valamint cellulózból történő papírgyártásból származó rostos növényi hulladék, amennyiben a gyártás helyén együtt égetik, és a termelt hőt hasznosítják;
d) parafahulladék;
e) fahulladék, kivéve a fakonzerválókkal vagy bevonatokkal történő kezelésből származó halogénezett szerves vegyületeket vagy nehézfémeket esetlegesen tartalmazó fahulladékot, valamint különösen az építési és bontási hulladékból származó fahulladékot;
12. "gázturbina": olyan forgó gép, amely a termikus energiát mechanikai munkává alakítja át, és elsősorban az alábbi egységekből áll: kompresszor, egy hőberendezés, amelyben a tüzelőanyag égetése történik a munkaközeg felmelegítése céljából, illetve turbina.
13. "legkülső régiók": Franciaország tekintetében a francia tengerentúli megyék, Portugália tekintetében az Azori-szigetek és Madeira, Spanyolország tekintetében pedig a Kanári-szigetek.
3. cikk
(1) A tagállamok legkésőbb 1990. július 1-jéig megfelelő programokat állítanak össze a meglévő létesítményekből származó teljes éves kibocsátás csökkentésére. A programok a határidők mellett a végrehajtás módját is megállapítják.
(2) A tagállamok a 4. cikk meglévő létesítményekre vonatkozó rendelkezéseinek bevezetéséig az (1) bekezdésben említett programokkal összhangban továbbra is betartják a kibocsátási határértékeket és a vonatkozó százalékos csökkentéseket, amelyeket a kén-dioxid tekintetében az I. melléklet 1-6. oszlopa, a nitrogén-oxidok tekintetében a II. melléklet 1-4. oszlopa állapít meg, a mellékletekben meghatározott határidőknek megfelelően.
(3) A programok végrehajtása során a tagállamok a VIII. melléklet C. részének megfelelően a teljes éves kibocsátást is meghatározzák.
(4) Amennyiben valamely tagállam számára az (1) bekezdés alapján megállapított program végrehajtásában súlyos technikai problémát okoz az energiaigény, illetve az egyes tüzelőanyagok vagy elektromos áramtermelő létesítmények rendelkezésre állásának jelentős és váratlan megváltozása, az érintett tagállam kérésére a Bizottság a kérés feltételeit figyelembe véve határoz a szóban forgó tagállam számára előírt kibocsátási határértékek és/vagy az I. és II. mellékletben előírt határidők módosításáról, és határozatát közli a Tanáccsal és a tagállamokkal. A Bizottság határozatával kapcsolatban három hónapon belül bármely tagállam a Tanácshoz fordulhat. A Tanács három hónapon belül minősített többséggel eltérő határozatot hozhat.
4. cikk
(1) A 17. cikk sérelme nélkül a tagállamok megfelelő intézkedéseket hoznak annak biztosítására, hogy az építési engedélyek vagy ilyen eljárás hiányában az új létesítményekre vonatkozó működési engedélyek, amelyek az eljárni jogosult hatóságok megítélése szerint 2002. november 27. előtti teljes értékű engedélykérelem hatálya alá tartoznak feltéve, hogy a létesítményt legkésőbb 2003. november 27-ig üzembe állítják, tartalmazzák a III-VII. melléklet A. szakaszában meghatározott, a kén-dioxidra, nitrogén-oxidokra és porra vonatkozó kibocsátási határértékek betartására vonatkozó feltételeket.
(2) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy az (1) bekezdés hatálya alá tartozó új létesítményektől eltérő új létesítményekre vonatkozó építési engedélyek vagy ilyen eljárás hiányában a működési engedélyek tartalmazzák a III-VII. melléklet B. szakaszában meghatározott, a kén-dioxidra, nitrogén-oxidokra és porra vonatkozó kibocsátási határértékek betartására vonatkozó feltételeket.
(3) A 96/61/EK irányelv és a környezeti levegő minőségének vizsgálatáról és ellenőrzéséről szóló, 1996. szeptember 27-i 96/62/EK tanácsi irányelv [11] sérelme nélkül a tagállamok legkésőbb 2008. január 1-jéig jelentős kibocsátáscsökkentést valósítanak meg az alábbiak révén:
a) megfelelő intézkedéseket vezetnek be annak biztosítására, hogy a meglévő létesítmények működési engedélye tartalmazzon az (1) bekezdésben szereplő, új létesítményekre megállapított kibocsátási határértékek betartására vonatkozó feltételeket; vagy
b) biztosítják, hogy a meglévő létesítményekre is vonatkozzon a (6) bekezdésben említett nemzeti kibocsátáscsökkentési terv;
és amennyiben szükséges, az 5., 7. és 8. cikk alkalmazása által.
(4) A 96/61/EK és a 96/62/EK irányelv sérelme nélkül a meglévő létesítmények az alábbi feltételekkel mentesülhetnek a (3) bekezdésben említett kibocsátási határértékeknek való megfelelési, illetve a nemzeti kibocsátáscsökkentési tervben történő részvételi kötelezettség alól:
a) a meglévő létesítmény üzemeltetője az eljárni jogosult hatósághoz legkésőbb 2004. június 30-ig benyújtott írásos nyilatkozatban vállalja, hogy 2008. január 1-jétől kezdődően és 2015. december 31-ig bezárólag nem üzemelteti a létesítményt 20000 üzemórát meghaladó időtartamban;
b) az üzemeltetőnek minden évben nyilvántartást kell benyújtania az eljárni jogosult hatósághoz a létesítmény engedélyezett élettartamából felhasznált, illetve még hátralévő üzemidőről.
(5) A tagállamok a 10. cikk (1), (2), (3) és (4) bekezdésében szereplőknél szigorúbb kibocsátási határértékek és határidők betartását is előírhatják. Ezek kiterjedhetnek más szennyező anyagokra is, további követelményeket írhatnak elő, illetve megkövetelhetik a létesítmény műszaki fejlődéshez való igazítását.
(6) A tagállamok a 96/61/EK irányelv sérelme nélkül és figyelembe véve a költségeket és hasznokat, valamint az egyes légszennyező anyagok nemzeti kibocsátási határértékeiről szóló, 2001. október 23-i 2001/81/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [12], illetve a 96/62/EK irányelv alapján fennálló kötelezettségeiket, kidolgozhatnak és végrehajthatnak egy, a meglévő létesítményekre vonatkozó nemzeti kibocsátáscsökkentési tervet, figyelembe véve többek között az I. és II. mellékletben meghatározott határértékeknek való megfelelést.
A nemzeti kibocsátáscsökkentési terv a meglévő létesítmények teljes éves nitrogén-oxid- (NOx), kén-dioxid- (SO2) és porkibocsátását olyan szintre csökkenti, mint ami az egyes létesítmények tényleges üzemidejének, felhasznált tüzelőanyagának és hőteljesítményének működésük utolsó öt évének 2000-rel bezárólag történő átlagolásával való figyelembevételével a (3) bekezdés szerinti kibocsátási határértékeknek a 2000-ben meglévő, működő létesítményekre (beleértve a 2000-ben az eljárni jogosult hatóság által jóváhagyott, a nemzeti jogszabályok által előírt kibocsátási határértékek teljesítését célzó, felújításon áteső meglévő létesítményeket is) történő alkalmazásával valósulna meg.
Egy, a nemzeti kibocsátáscsökkentési tervben szereplő létesítmény bezárása nem vezethet a terv hatálya alá tartozó többi létesítmény teljes éves kibocsátásának emelkedéséhez.
A nemzeti kibocsátáscsökkentési terv semmilyen körülmények között sem mentesíti a létesítményt a vonatkozó közösségi jogszabályokban - beleértve többek között a 96/61/EK irányelvet - megállapított rendelkezések alól.
A nemzeti kibocsátáscsökkentési tervekre az alábbi feltételeket kell alkalmazni:
a) a terv célkitűzésekből és azokhoz tartozó célokból, ezen célkitűzéseknek és céloknak a megvalósítására vonatkozó ütemtervekből és ellenőrzési (monitoring) rendszerből áll;
b) a tagállamok legkésőbb 2003. november 27-ig közlik a Bizottsággal nemzeti kibocsátáscsökkentési tervüket;
c) a Bizottság a b) pontban említett közléstől számított hat hónapon belül értékeli, hogy a terv e bekezdés követelményeinek megfelel-e. Amennyiben a Bizottság azt nem tartja megfelelőnek, erről értesíti a tagállamot, amely a következő három hónapon belül közli a Bizottsággal azokat az intézkedéseket, amelyeket e bekezdés rendelkezéseinek való megfelelés céljából hozott;
d) a Bizottság legkésőbb 2002. november 27-ig iránymutatást dolgoz ki a tagállamok támogatására programjaik kialakításában.
(7) Legkésőbb 2004. december 31-ig az emberi egészség védelmének fejlődése, valamint a Közösség savasodással és levegőminőséggel kapcsolatos környezetvédelmi céljainak a 96/62/EK irányelv szerinti megvalósításának figyelembevételével a Bizottság jelentést készít az Európai Parlament és a Tanács számára, amelyben értékeli az alábbiakat:
a) a további intézkedések szükségessége;
b) a nagy tüzelőberendezések által kibocsátott nehézfémek mennyisége;
c) a tagállamok tüzelőberendezés-ágazatai további kibocsátáscsökkentésének költséghatékonysága, költségei és hasznai más ágazatokkal összehasonlítva;
d) a fenti kibocsátáscsökkentés technikai és gazdasági megvalósíthatósága;
e) a nagy tüzelőberendezések ágazatában előírt szabványok, beleértve a hazai szilárd tüzelőanyagokra vonatkozó rendelkezéseket, valamint az energiapiac, a környezet és a belső piac versenyhelyzetének hatása;
f) a tagállamok által a 6. cikknek megfelelően előírt nemzeti kibocsátáscsökkentési tervek.
A Bizottság jelentésében megfelelő javaslatot tesz a VI. melléklet A. szakaszának 2. lábjegyzetében szereplő eltéréshez a lehetséges határidőkre vagy alacsonyabb határértékekre.
(8) A (7) bekezdésben említett jelentéshez annak tárgyára vonatkozó javaslatok mellékelhetők, tekintettel a 96/61/EK irányelvre.
5. cikk
A III. melléklettől való eltérés esetén:
1. azokra a létesítményekre, amelyek névleges hőteljesítménye legalább 400 MW, és amelyek évente nem üzemelnek többet az alábbiakban meghatározott számú üzemóránál (mozgó átlag az elmúlt öt év folyamán):
- 2015. december 31-ig 2000 óra,
- 2016. január 1-jétől 1500 óra,
800 mg/Nm3 kén-dioxid-kibocsátási határérték vonatkozik.
E rendelkezés nem vonatkozik azokra az új létesítményekre, amelyeket a 4. cikk (2) bekezdése alapján engedélyeztek.
2. 1999. december 31-ig a Spanyol Királyság engedélyezheti olyan, legalább 500 MW névleges hőteljesítményű, hazai vagy importált szilárd tüzelőanyaggal üzemelő, 2005 végét megelőzően üzembe állított új erőművek létesítését, amelyek megfelelnek az alábbi feltételeknek:
a) importált szilárd tüzelőanyag esetén a kén-dioxid-kibocsátási határérték 800 mg/Nm3;
b) hazai szilárd tüzelőanyag esetén legalább 60 %-os kéntelenítés;
amennyiben az olyan erőművek, amelyekre az eltérés vonatkozik, teljes engedélyezett kapacitása nem haladja meg:
- hazai szilárd tüzelőanyaggal üzemelő létesítmények esetén a 2000 MWe-t,
- importált szilárd tüzelőanyaggal üzemelő létesítmények esetén vagy a 7500 vagy az 1999. december 31-ig engedélyezett összes, szilárd tüzelőanyaggal üzemelő létesítmény teljes kapacitásának 50 %-a közül az alacsonyabb értéket.
6. cikk
A 4. cikk (2) bekezdése alapján engedélyezett új létesítmények vagy a 10. cikk hatálya alá tartozó létesítmények esetén a tagállamok biztosítják, hogy a hő és az elektromos áram együttes termelésének technikai és gazdasági megvalósíthatóságát megvizsgálják. Amennyiben a megvalósíthatóságot megerősítik, a piaci és elosztási körülmények figyelembevétele mellett a létesítményt annak megfelelően fejlesztik.
7. cikk
(1) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a 4. cikkben szereplő engedélyekben rendelkeznek a kibocsátáscsökkentő berendezések működési hibáira és meghibásodásaira vonatkozó eljárásokról. Meghibásodás esetén, amennyiben a normál üzem nem áll vissza 24 órán belül, az eljárni jogosult hatóság az üzemeltető számára különösen előírja az üzemeltetés korlátozását vagy leállítását, vagy kevésbé szennyező tüzelőanyag használatát. Az eljárni jogosult hatóságot minden esetben 48 órán belül értesíteni kell. A kibocsátáscsökkentés nélküli üzemelés összes időtartama semmilyen körülmények között nem haladhatja meg bármely 12 hónapos időszakban a 120 órát. Az eljárni jogosult hatóság a fenti 24 órás és 120 órás határértékek alól kivételeket engedélyezhet, amennyiben úgy ítéli meg, hogy:
a) elengedhetetlenül szükséges az energiaellátás fenntartása; vagy
b) a meghibásodott létesítmény helyére korlátozott időre olyan létesítmény állna üzembe, amely általános kibocsátásemelkedést okozna.
(2) Az eljárni jogosult hatóság kén-dioxid tekintetében engedélyezheti a 4. cikkben előírt határértékeknek való megfelelési kötelezettség legfeljebb hat hónapra történő felfüggesztését olyan létesítmények számára, amelyek a fenti határértékeknek való megfelelés céljára rendes körülmények között alacsony kéntartalmú tüzelőanyagot használnak, amennyiben az üzemeltető a határértékeket az alacsony kéntartalmú tüzelőanyag ellátásának súlyos hiányból eredő megszakadása miatt nem tudja betartani. Ezekről az esetekről haladéktalanul tájékoztatja a Bizottságot.
(3) Az eljárni jogosult hatóság engedélyezhet a 4. cikkben előírt határértékeknek való megfelelési kötelezettségtől való eltérést abban az esetben, ha egy olyan létesítménynek, amely rendes körülmények között gáz-halmazállapotú tüzelőanyagot használ, és amelyet egyébként füstgáztisztító berendezéssel kellene felszerelni, kivételesen és 10 napot meg nem haladó időtartamra - kivéve, ha az energiaellátás fenntartásának szükségessége fontosabb érdeknek minősül - a gázellátás hirtelen megszakadása miatt más tüzelőanyagot kell igénybe vennie. Az eljárni jogosult hatóságot az egyes esetekről haladéktalanul tájékoztatni kell. A tagállamok haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot az e bekezdésben említett esetekről.
8. cikk
(1) A vegyes tüzelésű egységgel rendelkező létesítmények esetében, beleértve két vagy több tüzelőanyag egyidejű használatát is, a 4. cikk (1) bekezdésében vagy a 4. cikk (2) bekezdésében említett engedély megadásakor, valamint a 4. cikk (3) bekezdése, illetve a 10. cikkel érintett létesítmények esetében az eljárni jogosult hatóság a következőképpen állapítja meg a kibocsátási határértékeket:
a) először az egyes különböző tüzelőanyagokra vonatkozó kibocsátási határértékek és a III-VII. mellékletben meghatározott, a tüzelőberendezés névleges hőteljesítményének megfelelő szennyezők megállapításával;
b) másodszor az egyes tüzelőanyagok szerint súlyozott kibocsátási határérték meghatározásával, amely a fenti különálló kibocsátási határértékek és az egyes tüzelőanyagok által szolgáltatott hőteljesítmény összeszorzásával, majd a szorzás eredményének a tüzelőanyagok által szolgáltatott hőteljesítmények összegével történő elosztásával adódik;
c) végül a tüzelőanyagok szerint súlyozott kibocsátási határértékek összeadásával.
(2) A saját felhasználásra egyedül vagy más tüzelőanyagokkal együtt a kőolaj-finomításból származó lepárlási és átalakítási maradékokat használó, vegyes tüzelésű egységekre a fenti (1) bekezdés ellenére a legmagasabb kibocsátási határértékekkel rendelkező tüzelőanyagra (meghatározó tüzelőanyag) érvényes rendelkezések vonatkoznak, amennyiben a tüzelőberendezés üzemeltetése során e tüzelőanyag összes tüzelőanyag által szolgáltatott hőteljesítményhez való hozzájárulása legalább 50 %.
Amennyiben a meghatározó tüzelőanyag aránya 50 %-nál alacsonyabb, a kibocsátási határérték megállapítása az egyes tüzelőanyagok által szolgáltatott hőteljesítménynek az összes tüzelőanyag által szolgáltatott teljes hőteljesítményhez történő viszonyításával arányosan történik, a következőképpen:
a) először az egyes különböző tüzelőanyagokra vonatkozó kibocsátási határértékek és a III-VII. mellékletben meghatározott, a tüzelőberendezés névleges hőteljesítményének megfelelő szennyezők megállapításával;
b) másodszor a meghatározó tüzelőanyag (III-VII. melléklet szerint a legmagasabb kibocsátási határértékű tüzelőanyag, két azonos kibocsátási határértékű tüzelőanyag esetén a magasabb hőteljesítményű tüzelőanyag) kibocsátási határértékének kiszámításával; ez az érték a fenti tüzelőanyag III-VII. melléklet szerint meghatározott kibocsátási határértékének kétszerese a legalacsonyabb kibocsátási határértékkel csökkentve;
c) harmadszor az egyes tüzelőanyagok szerint súlyozott kibocsátási határértékek meghatározásával, amely a kiszámított kibocsátási határérték és a meghatározó tüzelőanyag által szolgáltatott hőteljesítmény szorzatából, valamint a többi különböző kibocsátási határérték és az általuk külön-külön szolgáltatott hőteljesítmény szorzatából, majd a szorzás eredményének a tüzelőanyagok által szolgáltatott hőteljesítmények összegével történő elosztásával adódik;
d) negyedszer az egyes tüzelőanyagok szerint súlyozott kibocsátási határértékek összeadásával.
(3) A (2) bekezdésben szereplő átlagos kibocsátási határértékek helyett alkalmazhatók kén-dioxid esetében (a használt tüzelőanyag-kombinációtól függetlenül):
a) a 4. cikk (1) és (3) bekezdésében említett létesítmények esetén 1000 mg/Nm3, a finomító összes ilyen létesítményének átlagát tekintve;
b) a 4. cikk (2) bekezdésében említett új létesítmények esetében: 600 mg/Nm3, a finomító összes ilyen létesítményének átlagát tekintve, a gázturbinák kivételével.
Az eljárni jogosult hatóságok biztosítják, hogy e rendelkezés alkalmazása ne vezessen a meglévő létesítményekből származó kibocsátás növekedéséhez.
(4) Vegyes tüzelésű egységgel rendelkező létesítmények esetén, beleértve két vagy több tüzelőanyag alternatív felhasználását is, a 4. cikk (1) és (2) bekezdésében szereplő engedély kiadásakor, amennyiben e létesítmények a 4. cikk (3) bekezdése vagy a 10. cikk hatálya alá tartoznak, a III-VII. mellékletben meghatározott, az egyes tüzelőanyagokhoz tartozó kibocsátási határértékeket kell alkalmazni.
9. cikk
A tüzelőberendezésekből származó füstgázok kilépése ellenőrzött módon, kéményen keresztül történik. A kilépés feltételeit a 4. cikkben szereplő engedély, valamint a 10. cikk hatálya alá tartozó létesítmények engedélyei állapítják meg. Az eljárni jogosult hatóság biztosítja, hogy a kémény magasságát az egészség és a környezet védelmére tekintettel állapítsák meg.
10. cikk
Amennyiben a tüzelőberendezést legalább 50 MW-tal bővítik, a III-VII. melléklet B. részében meghatározott kibocsátási határértékek a létesítmény új részére vonatkoznak, és az egész létesítmény hőteljesítménye arányában állapítják meg őket. E rendelkezés nem vonatkozik a 8. cikk (2) és (3) bekezdésében említett esetekre.
Amennyiben valamely tüzelőberendezés üzemeltetője a 96/61/EK irányelv 2. cikke (10) bekezdésének b) pontja és 12. cikkének (2) bekezdése szerinti módosítást tűz ki a kén-dioxid, nitrogén-oxidok és a por tekintetében, a III-VII. melléklet B. részében meghatározott kibocsátási határértékeket kell alkalmazni.
11. cikk
Olyan tüzelőberendezés építése esetén, amely jelentős környezeti hatást fejthet ki egy másik tagállam területén, a tagállamok biztosítják, hogy minden szükséges információ átadására, továbbá konzultációra kerül sor az egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27-i 85/337/EGK tanácsi irányelv [13] 7. cikkének megfelelően.
12. cikk
A tagállamok a VIII. melléklet A. szakaszának megfelelően megtesznek minden szükséges intézkedést az ezen irányelv hatálya alá tartozó tüzelőberendezésekből származó kibocsátások, valamint minden, az ezen irányelv végrehajtásához szükséges értékek ellenőrzésére. A tagállamok előírhatják, hogy ezen ellenőrzés költsége az üzemeltetőt terhelje.
13. cikk
A tagállamok megteszik a megfelelő intézkedéseket annak biztosítására, hogy az üzemeltető ésszerű határidőn belül értesítse az eljárni jogosult hatóságokat a folyamatos mérések, a mérőberendezések ellenőrzése, az egyedi mérések és minden egyéb, az ezen irányelvnek való megfelelés értékelése céljából végzett mérés eredményéről.
14. cikk
(1) Folyamatos mérés esetén a III-VII. melléklet A. szakaszában meghatározott kibocsátási határértékek abban az esetben tekintendők teljesítettnek, ha az eredmények értékelése az üzemórák számára vonatkoztatva egy naptári éven belül azt mutatja, hogy:
a) a naptári hónapokra vonatkozó átlagértékek közül egyik sem haladja meg a kibocsátási határértékeket; és
b) abban az esetben, ha:
i. kén-dioxid és por esetén az összes 48-órás középérték 97 %-a nem haladja meg a kibocsátási határértékek 110 %-át;
ii. nitrogén-oxidok esetén az összes 48 órás középérték 95 %-a nem haladja meg a kibocsátási határértékek 110 %-át.
A 7. cikkben említett időszakokat, valamint az indítási és leállási időszakokat figyelmen kívül kell hagyni.
(2) Amennyiben csak szakaszos mérésekre vagy egyéb megfelelő meghatározási eljárásokra van szükség, a III-VII. mellékletben meghatározott kibocsátási határértékek abban az esetben tekintendők teljesítettnek, ha az egyes méréssorozatok vagy az eljárni jogosult hatóságok által megállapított szabályoknak megfelelően meghatározott egyéb eljárások eredményei nem lépik túl a kibocsátási határértékeket.
(3) Az 5. cikk (2) pontjában említett esetekben a kéntelenítési arány akkor tekintendő teljesítettnek, ha a VIII. melléklet A. szakasza 3. pontjának megfelelően elvégzett mérések értékelése azt mutatja, hogy az összes naptári hónapra számított középérték vagy az összes mozgó, havi középérték elérte a kívánt kéntelenítési arányt.
A 7. cikkben szereplő időszakokat, valamint az indítási és leállási időszakokat figyelmen kívül kell hagyni.
(4) Az olyan új létesítmények esetében, amelyeknek az engedélyt a 4. cikk (2) bekezdése alapján adták meg, a kibocsátási határértékek a naptári év üzemóráinak számára vonatkoztatva abban az esetben tekintendők teljesítettnek, ha:
a) egyetlen érvényesített napi átlagérték sem haladja meg a III-VII. melléklet B. részében meghatározott értékeket; és
b) az érvényesített, órás átlagértékek az év folyamán nem haladják meg a III-VII. melléklet B. részében meghatározott értékeket.
Az "érvényesített átlagérték" meghatározása a VIII. melléklet A. 6. pontjában meghatározott módon történik.
A 7. cikkben említett időszakokat, valamint az indítási és leállási időszakokat figyelmen kívül kell hagyni.
15. cikk
(1) A tagállamok legkésőbb 1990. december 31-ig tájékoztatják a Bizottságot a 3. cikk (1) bekezdésének megfelelően összeállított programokról.
A tagállamok legkésőbb a meglévő létesítmények kibocsátáscsökkentése egyes fázisainak vége után egy évvel összefoglaló jelentést küldenek a Bizottságnak a programok végrehajtásának eredményéről.
Az egyes fázisok közepén közbenső jelentést is kell készíteni.
(2) Az (1) bekezdésben említett jelentésekben átfogó képet kell adni a következőkről:
a) az ezen irányelv hatálya alá tartozó összes tüzelőberendezés;
b) a kén-dioxid és a nitrogén-oxidok tonna/év mértékegységben kifejezett kibocsátása, valamint a fenti anyagok füstgázokban található koncentrációja;
c) a kibocsátások csökkentésére elvégzett vagy előirányzott intézkedések és a felhasznált tüzelőanyag-választék módosítása;
d) az üzemeltetési mód elvégzett vagy előirányzott változtatásai;
e) a tüzelőberendezések tényleges vagy tervezett végleges lezárása; és
f) ahol alkalmazható, a meglévő létesítményekre vonatkozó programokban meghatározott kibocsátási határértékek.
Az éves kibocsátások, valamint a füstgázok szennyezőanyag-koncentrációjának meghatározása során a tagállamok figyelembe veszik a 12., 13. és 14. cikket.
(3) Az 5. cikk, a III. melléklet megjegyzésének vagy a VI. melléklet A. szakasza lábjegyzetének rendelkezéseit alkalmazó tagállamok évente jelentésben számolnak be erről a Bizottságnak.
16. cikk
A tagállamok megállapítják az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megszegése esetén alkalmazandó szankciókat. Az így előírt szankcióknak hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük.
17. cikk
(1) A 88/609/EGK irányelv 2002. november 27-től kezdődően hatályát veszti, a (2) bekezdés vagy a tagállamoknak az átvételre és a IX. mellékletben említett irányelv alkalmazásának határidőire vonatkozó kötelezettségének sérelme nélkül.
(2) A 2002. november 27. előtt engedélyezett új létesítmények esetében, ahogy ezt ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése meghatározza, a 94/66/EK irányelvvel módosított 88/609/EGK irányelv 4. cikkének (1) bekezdése, 5. cikkének (2) bekezdése, 6. cikke, 15. cikkének (3) bekezdése, III., VI., VIII. melléklete és a IX. melléklet A. szakaszának 2. pontja 2008. január 1-jéig hatályban marad, majd ezt követően hatályát veszti.
(3) A 88/609/EGK irányelvre történő hivatkozásokat erre az irányelvre történő hivatkozásként kell értelmezni, és a X. mellékletben található megfelelési táblázatnak megfelelően kell olvasni.
18. cikk
(1) A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2002. november 27. előtt megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
Amikor a tagállamok elfogadják ezeket az intézkedéseket, azokban hivatkozni kell erre az irányelvre, vagy azokhoz kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell fűzni. A hivatkozás módját a tagállamok határozzák meg.
(2) Meglévő létesítményekre és a 4. cikk (1) bekezdése alapján engedélyezett új létesítményekre a VIII. melléklet A. szakasza 2. pontjának rendelkezéseit 2004. november 27-től kell alkalmazni.
(3) A tagállamok közlik a Bizottsággal nemzeti joguknak azokat a rendelkezéseit, amelyeket az ezen irányelv által szabályozott területen fogadnak el.
19. cikk
Ez az irányelv az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lép hatályba.
20. cikk
Ennek az irányelvnek a tagállamok a címzettjei.
Kelt Luxembourgban, 2001. október 23-án.