text: «Sigade» lõpp oli banaalne. Nagu neid lõppe nii palju on nähtud, midagi peaaegu nõukogude plakatlikust dramaturgiast. Vabanemine, ümberkasvamine, väljamurdmine. Halleluuja! Aga halleluujat ei tulnud. Ei pisaraid, naeru, kergendust, ei midagi. Sest see lõpp oli võlts. Autor polnud julgenud lahendada oma lugu kasvõi selles võtmes, mille tõsilugu ette andis: sigade seast pääsetakse mitte enam omal jõul, vaid surma kaudu. Antud juhul naise, mitte enda surma kaudu. Naises oleks võinud olla võti. Tema vagaduses, mis nüüd jäi niisama «usklikuks» palvepominaks. Praskovja vagaduses oleks võinud olla nii selle õudse vangistuse kui ka õudse pääsemise võti. Nojah, harva näeb teatris usutavat vagadust. Vagadus jääb teatrist ja üldse kunstist, sellest edevuse laadast, nii kaugele kui veel saab. Mungad-nunnad-kirikuõpetajad on laval enamasti kas igavad või naljakad.