text: Eneses kahtlemine ja ebakindlus viitab eestlase puhul eelkõige eetilist laadi probleemidele. Aga mitte tavatähenduses, nt kas me oleme külalislahked, töökad, ausad jne või ümberpöördult. Vastavate hinnangute suhtes pole eestlane ülearu tundlik. Küsimus on pigem kollektiivses eneseteostuses ja -tõestuses, selle väärikuses või selgrootuses. Kas ollakse «tõelised» või «pseudo-»? See kummitab alateadvuses. Mis tekitab sääraseid paineid? Võiks vastata ühe sõnaga – ajalugu. Ja mitte nn 700-aastane orjaöö, vaid uuem. Kahel korral eelmise sajandi jooksul on eestlane käitunud nii, et ei oska ka ise öelda, kas see on olnud õige või mitte. Esimene on nn hääletu alistumine, teine on okupatsioon ja selle järelmid. Kas kollaboratsionismi tase oli hädatarvilik või liiga agar? Ja kuidas suhtuda «endistesse» uues ühiskonnas? Eestlasel ei ole olnud oma ajalooga «silmitsi seismist» nagu sakslastel. Hääletu alistumise suhtes valitseb küll enam-vähem konsensus, et vastuhakk olnuks enesetapjalik, ja pigem õhatakse paari sümboolse paugu järele, mis muutnuks hääletu häälekaks. (Vahemärkusena: õppigem prantslastelt, kuidas nad on oma resistance’i- müüdi suureks töötanud, nii et enamik peab seda tohutuks aktsiooniks. Metsavendlus oli suhteliselt suurem vastuhakk.)