text: Diakooniahaiglat süüdistava kirjatüki autorit silmas pidades ei mahu mu hinge, kuidas saab hukka mõista inimesi, kes hoolivad ja hoolitsevad sinu lähedase eest, kellega sa ise kodus enam kuidagi toime ei tule. Pigem püüame olla oma lähedaste juures ja koos nendega nii palju kui võimalik ja teeme koostööd ning oleme tänulikud neile, kes on sellistel hetkedel meist osavamad. Kuulame nende soovitusi ja usaldame, siis jääb süda rahule, et me kõik püüdsime koos. See raev ja viha on tingitud ju tegelikult iseenda nõrkusest, ehk ka trotsist ja kaotusvalust. Aga kas mitte hoopis mõistmine ja tänu ei too hinge rahu ja soojust nii iseendale kui ka neile, kes hoolisid ja kandsid tegelikult võõrast valu?