text: Teater on pimedus. See musta laega ja musta põrandaga ja mustade seintega must auk. Juba tänaval hakkab ta kasvama, juba su südames ja kõigi südametes, kes vastu tulevad selles linnas, parfüümipahvakuid maha jättes, sest nemadki on teel sinnasamasse, veel pimedamasse pimedusse kui see siin. Sest on aeg. On õhtu, kell hakkab saama seitse, on november, aasta 2013. Teaater! Nagu vanasti öeldi. See vana logu. Labaseim kõigist kunstidest ja koledalt ligitõmbav, nagu ainult labasus võib olla, ja tõde. Kuigi tänapäeva teatrikülastaja ei pruugi ülearu karta kumbagi. See on ju vaid riiklik mugavusluule riiklikus mugavusteatris, või kuidas? Mis see mulle ikka teha saab? Kergemeelse muretusega lülitab ta välja oma mobiiltelefoni ja suunab oma kultuurse pilgu sinna, lavakuristikku, pimeduse pimedusse, iseenda südame põhja. Mismoodi seal on?