text: Isegi kui tükkide traagika jätab mõnikord külmaks, teatripubliku oma liigutab alati. See üksik kortsus intelligentse näoga daam mu kõrval, võib-olla endine õpetaja, teatritöötaja, raamatukoguhoidja, lumivalged juuksed kaunilt soenguks säetud, hästihoitud kostüüm seljas, pross, ja see mõistev, peaaegu õnnelik naeratus näol vist terve etenduse aja, vähemalt lõpus, või mis õnnelik, õndsalik: taas kord teatri võlumaailmas, ära elust, mis isegi temataolisel daamil pole olnud küllalt pikk, et harjuda – sest lõppude lõpuks, elu, mida muud see on, kui vaid koht sigade seas. Ükski jakk ei säili seal plekituna, iga kostüüm saab ropuks, aga siin me oleme kaitstud, meil on nummerdatud kohad, samettoolid, puhvet oma repertuaariga, mis meenutab täpselt noorusaegu: kohv, konjak, võileib, salat, kook; ja enne kui eesriie avaneb, nojah, kahju, et ta tänapäeval avaneb ja sulgub nii harva ja juba enne on kõik näha, kole lavakujundus (aga see ongi moodne, me pole mingid sigade seast tulnud harimatud, kes ootavad teatrist veel ilu), igal juhul, sel magusal tulede kustumise hetkel, ta võib-olla suleb hekteks silmad, et avada need puhtalt, teise maailma.