text: Kui olime vestelnud nende inimestega diakooniahaiglast, kelle hoolde usaldasime oma kõige ainsama ja kallima – ema –, siis valdas meid müstiline rahu. Sai selgeks, et seal haiglas ei saa töötada ÜKSKÕIKSED, tavalised ja lihtsalt tööd tegevad inimesed. Sa võid teadlikult tahta olla hea ja hooliv, aga sellist tööd tehes peab su hing olema eriline, sinna peab mahtuma palju valutavaid südameid. Seda koormat ei suuda igaüks kanda…Ükskõik mis ajal me seal ei käinud, ükskõik mis ajal me ei helistanud, alati olid nad sõbralikud ja toetavad, seletasid peensusteni lahti hetkeolukorra, tajusid südamevalu ja leidsid lohutavaid sõnu. Nii palju kindlustunnet ja olukordade lahtiseletamisi ei ole minu elus varem olnud. Räägiti küll rohkem vennaga, kes oli seal iga päev, aga meie jällegi omavahel rääkisime kõik mitu korda läbi, muretsesime koos ja tunnetasime, et meie suurt ning valusat muret jagasid terve osakonna töötajad. Samuti suhtlesime iga päev emaga, kes ei osanud kuidagi viimase minutini välja mõelda, kuidas ta saaks kõiki oma abilisi tänada. Selline oli lihtsalt tema kodune kasvatus, et tänulikkus on elus oluline, ja tänulikkust on õpetanud ta ka meile. Nüüd kanname meie tema elutuld uhkelt ja väärikalt edasi.