text: Ütlen ausal, mind see saade vihastas. Kohe väga. Ajada kõik ainult naise haiguse süüks on ikka äärmiselt küüniline. See laga, miks seal valitses, räägib iseenda eest. Mina saan ka varsti 70, aga prügimäge ma enda koju pole tekitanud ja kui keegi oleks tahtnudki seda teha, siis ma poleks seda lasknud. Selline suur maja ja seest nagu prügisorteerimise jaam. See mees ei hoolinud üldse oma lastest. Kui lapsed magavad kõõgis ja pesema peavad keldris, siis see näitab ainult seda, et mehel pole mingit kohusetunnet. Vihane olen ka KOV-i peale, kes ei ole märganud, millises olukorras lapsed on. Mina kasvasin alates 5 eluaastast lastekodus. Kui lastekodu aeg otsa sai, polnud mul mitte midagi. Läksin tehasesse tööle, kus sain ühika koha ja astusin kaugõppesse. Alustasin lukksepa õpilasena ja viimane töökoht, enne pensionile jäämist, oli asutuse direktor. Vahepeale jäid kõik astmed. Ehitasin kaks maja. Esimese müüsin maha, kui tagastati vanemate koduvaremed, et hakata neid taastama. Olen üles kasvatanud neli last ja mul on kuus lastelast. Miks mulle kodutunne appi ei tule? Mul on praegu kohe väga abi vaja. Ehitame väimehega neile oma maja ja mulle kuluks kohe väga ära nii mõnigi meistrimees ja nii mõndagi ehitusmaterjali. Tulevikus veel mõõblit vaja ja kõõgitehnikat ja küll ma veel midagi välja mõtlen. Või pean valmivasse majja paar koormat sodi tooma, et kodutunde südamlikud naised mulle ka appi tõttaks.