<s>[INST] Escriu un conte sobre un animal màgic que viu en un bosc encantat. [/INST] Hi havia una vegada, en una terra llunyana, un animal màgic vivia en un bosc encantat. L'animal era un cérvol majestuós amb unes cornamentes fetes d'or brillant i ulls que brillaven com diamants a la llum de la lluna.

El bosc encantat era un lloc de misteri i meravelles, on les criatures estranyes i místiques vagaven lliures. Els arbres eren alts i imponents, les branques arribaven fins al cel com si toquessin les estrelles. Al centre del bosc, hi havia un rierol lluent que fluïa amb aigua clara com el cristall.

El cérvol màgic vivia en un clar aïllat prop de la riera, i es deia que qui posava els ulls sobre el cérvol tindria sort i felicitat durant la resta dels seus dies. Molts viatgers van arribar al bosc encantat a la recerca del cérvol, amb l'esperança d'albirar la seva meravellosa bellesa.

Un dia, una noia anomenada Neus, es va ensopegar amb el bosc encantat. Feia dies que viatjava i estava perduda i cansada quan va veure el rierol lluent. La va seguir amb l'esperança de trobar el camí de tornada a casa, i aviat va arribar al clar on vivia el cérvol màgic.

Quan la Neus va veure el cérvol, va quedar fascinada per la seva bellesa. S'hi va acostar lentament i, a mesura que s'apropava, va veure que el cérvol no li tenia por. El cérvol la va mirar amb els seus ulls de diamant i després, per sorpresa de la Neus, va parlar amb ella.

"Hola, petit", va dir el cérvol. "Què et porta al bosc encantat?"

La Neus va explicar la seva història al cérvol, i el cérvol va escoltar amb simpatia. "Estàs d'enhorabona, petit", va dir el cérvol. "Soc el cérvol màgic del bosc encantat i puc ajudar-te a trobar el camí cap a casa".

El cérvol va conduir la Neus pel bosc, i quan finalment van sortir dels arbres, la Neus va veure el seu poble natal a la llunyania. Va agrair al cérvol la seva ajuda i es va girar per marxar, però el cérvol la va cridar.

"Espera, petit", va dir el cérvol. "Preneu això com un regal, per recordar-me". El cérvol va allargar una de les seves cornamentes daurades i la Neus se la va agafar, sentint la calor i la màgia del bosc encantat fluir per ella.

A partir d'aquell dia, la Neus no es va perdre mai més. Portava amb ella la cornamenta daurada allà on anava, i sempre sentia la presència del cérvol màgic, guiant-la i mantenint-la segura. I sempre que se sentia perduda o espantada, tancava els ulls i recordava el bosc encantat i el cérvol màgic que hi vivia. </s>