Petre Grigoras este exact tipul de antrenor urat de confratii mai lenesi sau mai putin inzestrati, urat de "patronii" de cluburi care isi fac veacul in fotbalul romanesc, insa iubit, daca nu chiar idolatrizat, de spectatorii care platesc an de an bani pe bilete sau abonamente.
La Pandurii Targu Jiu, "Grig" a gasit, poate, singurul mediu in care putea sa "explodeze" ca antrenor. O echipa nu foarte mica, a carei singura pretentie este ramanerea in Liga 1, cu un lot decent de jucatori si cu suficienti bani pentru a nu rata oportunitatile de pe piata transferurilor, atunci cand ele se ivesc.
Nu trebuie scosi din ecuatie nici cei doi conducatori ai gorjenilor, presedintele Consiliului de Administratie, Marin Condescu, si presedintele executiv, Eugen Pirvulescu, ambii adoptand rapid si fara multe discutii metodele lui Grigoras.
Astfel am ajuns in situatia de a avea in Liga 1 o Barcelona in miniatura. Nu atat ca statura sau ca si cromatica, cum fals se mandreau odinioara anumiti latifundiari prin Ghencea, ci prin calitatea jocului!
Petre Grigoras a reusit, la Targu Jiu, sa puna pe picioare o formatie fara nici o vedeta, dar care practica un 4-3-3 veritabil, care sta in teren pana in minutul 90, care poate face un presing serios in jumatatea adversa, care iubeste fotbalul ofensiv si lista poate continua inca mult.
Cine isi imagina ca vom vedea in Liga 1 o echipa care sa reuseasca o posesie de aproape de 70% pe meci, o echipa care sa reuseasca peste 20 de actiuni ofensive pe partida, o echipa care sa incante atat de mult incat peste 7.000 de oameni din Targu Jiu sa isi faca abonamente? 7.000 de spectatori! Mai in gluma, mai in serios, cam atat strange Dinamo la toate meciurile de "acasa" intr-un tur de campionat!
Secretul acestei simbioze gorjene este, fara indoiala, Petre Grigoras, un antrenor despre care s-a scris si s-a comentat nedrept de putin, comparativ cu altii, in ultimii ani.
Tind sa cred ca numai un Grigoras putea sa faca treaba la Pandurii fara a solicita transferuri importante sau salarii considerabile. Numai un Grigoras putea sa accepte despartirea de jucatori ca Martinovici, Gabi Matei, Chiriches, Pintilii sau Stanca, asta ca sa ii enumar numai pe cei luati de Steaua in perioada recenta. Numai un Grigoras putea sa isi inlocuiasca starurile crescute pe plan local cu un Alexandru Maxim, trimis la nationala la 22 de ani, un Mihai Radut, reinviat dupa sezoanele nefaste din Ghencea, sau Karim Boutadjine, un francez cu origini algeriene ce a lasat pe toata lumea cu gura cascata cu executiile ce aduc mult daca nu a Zidane, macar a Wesley Lopes.
Spuneam, la inceput, ca Petre Grigoras este un antrenor urat de confratii mai lenesi sau mai putin inzestrati. De ce? Pentru ca Grig a demontat un mit perpetuat si intretinut ca o religie in fotbalul romanesc, anume cel ca rezultatele bune se pot obtine numai in conditii ideale de lot, buget, noroc si orice altceva. Acest mit le permite tehnicienilor sa gaseasca de fiecare data scuze, incepand cu "mi-a plecat cutare jucator", continuand cu "arbitrul ne-a furat, n-am avut nici noroc" si terminand cu clasicul "n-am facut eu pregatirea fizica, am nevoie de minim 6 luni".
Iata ca exista un antrenor roman care nu se plange nici de arbitraj, nici de campaniile de presa, nici de plecarile jucatorilor. Avem un antrenor serios, ajuns la o varsta, 47 de ani, suficient de matura si care nu isi pierde timpul sau energia cu altceva in afara de propria echipa. Pe scurt, un exemplu!
Marele ghinion al lui Petre Grigoras este ca munceste in Romania, ceea ce inseamna fie ca Pandurii va fi maximul de echipa pe care il va putea atinge, fie ca va risca sa plece la unul dintre "granzi", acolo unde va avea sanse reale sa dea gres din cauza renumitilor finantatori care isi imagineaza ca se pricep la acest sport.