Esența scientismului este convingerea că știința poate explica aproape totul. Dacă nu există o explicație științifică validă pentru un eveniment sau o
Esența scientismului este convingerea că știința poate explica aproape totul. Dacă nu există o explicație științifică validă pentru un eveniment sau o stare, atunci acel eveniment sau acea stare nu este în mod corespunzător un obiect al cunoașterii noastre. În realitate, însă, există multe lucruri pe care știința nu le poate explica.
Iar problema nu este că nu avem suficiente date – problema este că acestea sunt genul de lucruri pe care știința nu le poate explica, nici măcar în principiu. Mai mult, aceste lucruri sunt elemente pe care le știm ca fiind adevărate. Ceea ce face ca toate acestea să fie deosebit de interesante este faptul că teismul le poate explica, analizează J. P. Moreland (PhD, University of Southern California) profesor distins de filosofie la Biola University, autor, colaborator sau editor a peste nouăzeci de cărți, pentru Crossway.
5 lucruri pe care Creștinismul le poate explica, dar nu și știința.
- Știința nu poate explica originea Universului
Din cel puțin trei motive, știința nu poate – nici măcar de principiu – să explice originea universului.
În primul rând, știința explică un aspect al universului prin apelarea la un alt aspect al universului, adesea prin conectarea celor două prin subsumarea lor sub o lege a naturii. De exemplu, explicăm formarea apei prin apelarea la proprietățile chimice ale hidrogenului și oxigenului, împreună cu un eveniment care a eliberat energie și care a făcut ca cei doi să se unească în conformitate cu aceste proprietăți chimice. Explicăm moartea dinozaurilor prin apelarea la diferite evenimente catastrofale.
În toate cazurile de explicație științifică, trebuie să existe deja un univers înainte ca explicația științifică, condițiile inițiale, legile naturii și așa mai departe să aibă ceva la care să se poată aplica. Explicațiile științifice presupun existența universului pentru ca aceste explicații să poată fi folosite în primul rând. Prin urmare, o explicație științifică nu poate fi folosită pentru a explica tocmai lucrul (universul) care trebuie să existe înainte ca explicația științifică să poată porni la drum.
În al doilea rând, explicațiile științifice se aplică la stări temporale sau la schimbări de stări (ambele sunt evenimente) în curs de desfășurare ale diferitelor lucruri, în conformitate cu legile relevante. Mișcarea continentelor, formarea sistemului solar, dezvoltarea vieții, descompunerea uraniului în plumb sunt toate evenimente sau schimbări de stare care sunt explicate prin alte evenimente și legi care leagă evenimentele între ele. Evenimentul continuu al unui gaz care își păstrează presiunea la volum constant este explicat prin faptul că gazul își păstrează temperatura conform legii gazului ideal.
Așadar, explicația științifică presupune timpul (evenimentele sunt episoade temporale și nu se poate da un sens ideii de eveniment atemporal) și realitatea evenimentelor. De aici rezultă două lucruri. În primul rând, știința nu va putea niciodată să explice primul eveniment (începutul universului), pentru că, pentru a face acest lucru, ar trebui să facă apel la un eveniment anterior și la o lege care să le lege. Dar, în acest caz, originea universului nu ar mai fi primul eveniment, ci evenimentul explicativ anterior. Dar atunci, pentru a explica acest prim eveniment, ar trebui să se postuleze un alt eveniment anterior, ceea ce duce la o regresie vicioasă.
Pe de altă parte, deoarece explicațiile științifice leagă un eveniment de altul prin intermediul unei legi, aceste explicații presupun timp pentru ca legile respective să fie aplicabile. Astfel, din nou, știința nu poate explica originea aceluiași lucru (timpul) care trebuie să existe înainte ca explicațiile științifice să poată fi oferite în primul rând.
În al treilea rând, venirea la existență nu este un proces, ci un eveniment instantaneu. Luați în considerare procesul de intrare într-o cameră. Se începe complet în afara camerei, apoi se intră în cameră cu 20%, apoi cu 30% și așa mai departe, pe măsură ce se trece prin intrare. În cele din urmă, se intră 100% în cameră. Dar apariția din nimic nu este un proces. Nu este ca și cum entitatea în cauză începe prin a fi 100% inexistentă, apoi este 90% inexistentă și așa mai departe până când este 100% existentă.
Țineți minte, prin „90% inexistentă” nu vreau să spun că 10% din entitate există pe deplin, iar 90% este complet inexistentă. Mai degrabă, vreau să spun că întreaga entitate este 10% reală. Este greu de evitat concluzia că noțiuni precum 90% inexistent sunt incoerente.
Ceva fie există, fie nu există. Punct. Rezultă că, în afară de activitatea creatoare a lui Dumnezeu, nu poate exista în principiu niciun motiv, nicio explicație pentru care un lucru – de exemplu, universul – a apărut spre deosebire de un alt lucru – o Honda Civic, o coloană vertebrală de biban, o jumătate din Muntele Everest sau o pereche de aripi de pui.
Știința poate fi aplicată doar tranzițiilor unui lucru în altul, dar venirea la existență nu este o tranziție; este, ca să spunem așa, o acțiune punctuală sau un eveniment instantaneu. Așadar, în principiu, știința nu poate explica apariția universului din nimic.
- Știința nu poate explica originea legilor fundamentale ale naturii
Nu toate legile naturii sunt la fel de fundamentale.
Unele pot fi derivate din altele. De exemplu, prima lege a mișcării a lui Newton (un obiect în repaus rămâne în repaus, iar un obiect în mișcare rămâne în mișcare cu aceeași viteză și în aceeași direcție, cu excepția cazului în care este acționat de o forță dezechilibrată) se bazează pe conceptul de inerție al lui Galileo (tendința materiei de a rezista la schimbarea vitezei; obiectele nu-și schimbă în mod spontan viteza, care va rămâne constantă, cu excepția cazului în care sunt acționate de frecare).
Cu toate acestea, astfel de derivări nu pot continua la nesfârșit. Trebuie să existe – și este unanim acceptat faptul că există – legi fundamentale sau de bază ale naturii. Dar existența și natura precisă a acestor legi nu pot fi explicate de știință, deoarece orice explicație științifică le presupune. În ceea ce privește explicația științifică, aceste legi fundamentale sunt pur și simplu date brute care trebuie folosite pentru a explica științific alte lucruri, dar care, în sine, nu pot fi explicate științific.
Deci, cum putem explica existența și natura acestor legi? De unde provin ele? Există două opțiuni majore în acest caz:
(1) să le luăm ca entități brute, inexplicabile, sau (2) să oferim o explicație teistă. Pentru mulți gânditori opțiunea „entitate brută inexplicabilă” nu este una bună. Deoarece entitatea brută reală ar putea să nu fi existat, căutăm în mod natural o explicație pentru a afla de ce entitatea contingentă există în loc să nu existe. Iar legile fundamentale ale naturii sunt realități contingente – la urma urmei, este ușor de conceput lumi care au legi fundamentale ale naturii diferite. Așadar, de ce lumea noastră conține anumite legi fundamentale în loc de altele?
Aceasta pare a fi o întrebare perfect permisă, dar unii atei resping întrebarea pe motiv că aceasta presupune principiul rațiunii suficiente, care fie ridică întrebarea (singurul motiv pentru a o crede este dacă cineva crede deja în Dumnezeu), fie este doar un principiu brut pe care ateii sunt liberi să îl respingă. Principiul are diferite formulări, dar una dintre ele este aceasta: Pentru fiecare existent contingent, există o explicație suficientă pentru motivul pentru care există, spre deosebire de inexistență.
Teiștii au răspuns că principiul rațiunii suficiente nu presupune, de fapt, existența lui Dumnezeu și insistă asupra faptului că acesta este un principiu rațional care stă la baza și justifică căutarea umană a explicațiilor de ce anumite lucruri există și sunt ceea ce sunt.
Ateul pare să comită eroarea taxiului informal. Această eroare are loc atunci când cineva intră într-un principiu sau sistem de rațiune și folosește acel principiu până când nu-i mai place implicația principiului (sau sistemului), după care iese din principiu (sau sistem) și încetează să-l mai folosească.
Aplicat la discuția noastră, folosim principiul rațiunii suficiente tot timpul (de exemplu, atunci când mașina ta se strică, mecanicul tău presupune că există un motiv pentru care motorul există într-un mod rău, spre deosebire de a exista așa cum ar trebui, așa că încearcă să găsească acel motiv), iar acesta s-a dovedit de nenumărate ori. Dar atunci când aplicăm principiul rațiunii suficiente la existența legilor fundamentale ale naturii (sau, de fapt, la contingența universului în care trăim), ateul încetează mai degrabă în mod arbitrar să mai folosească acest principiu, deoarece acesta produce în mod natural o explicație teistă. El sau ea sare apoi din taxi.
- Știința nu poate explica reglajul fin al Universului
Ce înțelegem prin reglaj fin? Universul nostru conține diverse constante (cum ar fi constanta gravitațională G din legea gravitației a lui Newton: F=G(m1m2/r2) și anumite mărimi fizice arbitrare (cum ar fi nivelul specific scăzut de entropie R2 din univers – cantitatea de dezordine sau de energie utilă pentru a efectua muncă în univers) care nu sunt determinate de legile naturii, ci, în ceea ce privește știința, sunt fapte brute care există pur și simplu.
Având în vedere aceste informații, filozoful William Lane Craig definește „fine-tuning” după cum urmează:
„Prin „reglaj fin” se înțelege că mici abateri de la valorile reale ale constantelor și mărimilor în cauză fac ca universul să nu permită viața sau, alternativ, că intervalul de valori care permit viața este extrem de îngust în comparație cu intervalul de valori asumabile”.
Acești factori sunt în principiu incapabili de a fi explicați de știință, deoarece sunt ultimatumuri – date brute introduse în legi științifice. Cu toate acestea, ei pot fi explicați în mod destul de convingător printr-o explicație teistă. Pentru a vedea acest lucru, luați în considerare următoarele.
William Dembski a analizat cazurile în care este legitim să se deducă că un anumit fenomen este rezultatul unui act intenționat, inteligent al unui agent. Printre altele, Dembski analizează cazurile în care angajații de la asigurări, poliția și criminaliștii trebuie să stabilească dacă un deces a fost un accident (fără o cauză inteligentă) sau a fost provocat intenționat (provocat în mod intenționat de un agent inteligent).
Potrivit lui Dembski, ori de câte ori sunt prezenți trei factori, anchetatorii sunt obligați în mod rațional să tragă concluzia că evenimentul a fost provocat în mod intenționat:
- Evenimentul a fost contingent, adică, chiar dacă a avut loc, nu trebuia să se întâmple. Nicio lege a naturii nu a impus ca evenimentul să aibă loc (spre deosebire de cazul apei, care, date fiind legile naturii, trebuie să înghețe la o anumită temperatură).
- Evenimentul avea o probabilitate mică de a se întâmpla.
- Evenimentul este capabil de specificitate independentă (capabil să fie identificat ca un eveniment special în afară de simplul fapt că, de fapt, s-a întâmplat).
Acești trei factori constituie ceea ce Dembski și alții au numit filtrul de proiectare, care este folosit în diferite domenii ale științei (de exemplu, în știința criminalistică).
În ultimii ani, oamenii de știință au făcut o descoperire atât de șocantă încât a jucat un rol important în convertirea gânditorului ateu Antony Flew la credința în Dumnezeu. De fapt, în lumina acestei descoperiri, Flew a început să se întrebe dacă universul știa că vom veni? El a fost constrâns de dovezi să răspundă afirmativ. Desigur, universul este materie moartă și, prin urmare, nu poate ști nimic, așa că Flew afirmă de fapt că Dumnezeu a fost cel care a știut că vom veni.
Unul dintre colegii mei de facultate, David Horner, și-a luat doctoratul în filosofie la Universitatea Oxford. Într-o zi, în timp ce trecea pe lângă o sală de curs, l-a auzit pe unul dintre cei mai importanți atei din lume vorbind despre această descoperire. Horner l-a auzit recunoscând cu franchețe că aceasta oferă dovezi semnificative pentru existența lui Dumnezeu și chiar nu știa cum să răspundă la aceste noi dovezi ca ateu.
Atunci, care este descoperirea? Este că universul este reglat cu precizie pentru ca viața să poată apărea. Au fost descoperite peste o sută de fapte concrete și independente despre univers, sub forma unor constante de bază ale naturii sau a unor mărimi fizice arbitrare care sunt, din punct de vedere științific, fapte brute și pentru care nu există nicio altă explicație științifică (de exemplu, forța de gravitație în univers, sarcina unui electron, masa de repaus a unui proton, rata de expansiune rezultată în urma Big Bang-ului).
Ceea ce îi uimește pe atât de mulți este faptul că, dacă oricare dintre acestea – cu atât mai puțin toate cele o sută!- ar fi fost puțin mai mare sau mai mică de ordinul unei miliardimi de punct procentual sau mai mult, atunci nu ar fi putut apărea viața în univers. Universul este un fir de lama de ras cu condiții care permit viața, echilibrate cu precizie:
- Dacă forța gravitațională ar fi infinitezimal mai puternică, toate stelele ar arde prea repede pentru a susține viața; dacă ar fi puțin mai slabă, toate stelele ar fi prea reci pentru a susține planete purtătoare de viață.
- Dacă raportul dintre masa electronului și cea a protonului ar fi fost puțin mai mare sau mai mic, nu s-ar fi putut obține tipul de legătură chimică necesar pentru a produce molecule autoreplicante. Același lucru este valabil și pentru forța electromagnetică din univers.
- Dacă forța nucleară puternică ar fi fost puțin mai puternică, atunci nucleele esențiale pentru viață ar fi fost prea instabile; dacă ar fi fost puțin mai slabă, nu s-ar fi format niciun element în afară de hidrogen.
- Dacă rata de expansiune a universului ar fi fost mai mică cu o parte la o sută de mii de milioane de milioane, universul s-ar fi recolapsat și nu ar fi putut forma sau susține viața.
- Legile cuantice sunt exact ceea ce trebuie să fie pentru a împiedica electronii să intre în spirală în nucleele atomice.
- Dacă Pământul ar avea nevoie de mai mult de 24 de ore pentru a se roti, temperaturile de pe planeta noastră ar fi prea ridicate între răsăritul și apusul soarelui. Dacă rotația Pământului ar fi puțin mai scurtă, vântul s-ar deplasa cu o viteză periculoasă.
- Dacă nivelul de oxigen de pe planeta noastră ar fi puțin mai mic, ne-am sufoca; dacă ar fi puțin mai mare, ar izbucni incendii spontane.
Aș putea continua la nesfârșit cu fapte suplimentare. Ar trebui să fie clar de ce aceste descoperiri au șocat oamenii de știință și filosofii. Acești factori precis echilibrați sunt (1) contingenți (este ușor de conceput că ar putea fi diferiți, de exemplu, că masa unui proton sau expansiunea universului ar fi putut fi foarte diferite de ceea ce sunt în realitate); (2) extraordinar de improbabili și echilibrați la un nivel infinitezimal de mic; și (3) specificabili independent (sunt exact ceea ce este necesar pentru ca viața să existe).
În ceea ce privește acest ultim punct, pentru cea mai lungă perioadă de timp, oamenii de știință au crezut că aceste numere pot varia semnificativ fără a avea vreun impact asupra apariției sau nu a vieții. Dar nu mai este așa. Ei știu acum că universurile care permit viața au caracteristici care sunt formulate cu precizie într-un interval de câteva miliardimi de punct procentual față de ceea ce sunt în realitate în lumea reală. Astfel, valorile reale se încadrează în intervalele foarte mici care sunt necesare pentru ca viața să apară. Aceste valori sunt speciale în mod independent de faptul că valorile reale ale universului corespund acestora.
- Știința nu poate explica originea conștiinței
Diferite trăsături ale persoanelor umane, printre care se numără și conștiința, au creat probleme foarte serioase pentru naturalismul științific. Dar conștiința este ușor de explicat, având în vedere teismul. Luați în considerare următorul citat din Crispin Wright, unul dintre cei mai importanți susținători ai scientismului și naturalismului din lume:
„O dilemă centrală a metafizicii contemporane este aceea de a găsi un loc pentru anumite subiecte antropocentrice – de exemplu, semantice, morale și psihologice – într-o lume așa cum este ea concepută de naturalismul modern: o poziție care umflă conceptele și categoriile utilizate de știința fizică (finalizată) într-o metafizică a felului de lucru pe care lumea reală îl reprezintă în mod esențial și exhaustiv.
Pe de o parte, dacă îmbrățișăm acest naturalism, se pare că ne angajăm fie la reducționism: adică la o interpretare a referinței, de exemplu, a vocabularului semantic, moral și psihologic ca fiind cumva în domeniul fizic – fie la contestarea faptului că discursurile în cauză implică o referință la ceea ce este real.
Pe de altă parte, dacă respingem acest naturalism, atunci acceptăm că lumea este mai mult decât poate fi acceptată în cadrul unei ontologii fizicaliste – și astfel ne asumăm un angajament, se pare, față de un fel de supranaturalism straniu”.
Wright are dreptate (joc de cuvinte intenționat). Având în vedere naturalismul, pur și simplu nu există un loc unde să punem conștiința (el o numește „psihologică”), semnificațiile semantice și așa mai departe. Așadar, naturalistul fie (1) trebuie să spună că aceste lucruri (de exemplu, sentimentul de durere) nu sunt ceea ce par a fi din introspecția la persoana întâi și, în schimb, sunt de fapt lucruri fizice; fie (2) trebuie să nege că sunt reale în primul rând (de exemplu, conștiința nu există!). Dar dacă respingem naturalismul și ontologia (viziunea asupra realității) strict fizicistă pe care o implică și acceptăm viziunea de bun simț asupra acestor lucruri, ne apropiem periculos de mult de îmbrățișarea teismului.
De ce? Ei bine, la început fie a existat Logosul, fie au existat „particule”. Dacă începi cu materia brută (inconștientă) și apoi înțelegi istoria universului ca fiind modul în care acestea se adună în urma unor coliziuni aleatorii și a legilor naturii pentru a forma grupări mai mari și mai complexe de particule rearanjate, vei sfârși cu – ai ghicit – simple grupări de particule rearanjate. Dacă conștiința ar apărea în această relatare naturalistă a creației, ar fi un caz în care s-ar obține ceva din nimic. Dar dacă începeți cu Dumnezeu (Logosul), ființa fundamentală este conștientă și nu există nicio dificultate în a vedea cum Dumnezeu ar putea conferi conștiință diferitelor creaturi la alegerea sa. Iar acest lucru este ceea ce Crispin Wright înțelege corect.
- Știința nu poate explica existența legilor obiective morale, raționale și estetice și a proprietăților valoroase în mod intrinsec
Cei mai mulți oameni recunosc existența unor legi obiectiv adevărate în moralitate, raționalitate și estetică. Exemple în domeniul moralității sunt: „Este greșit să torturezi copii pentru distracție” și „Trebuie să urmărești dragostea și bunătatea și să eviți intoleranța rasistă”. Dacă încalci una dintre aceste legi, ai făcut ceva imoral. Exemple în domeniul raționalității sunt legile logicii, principiile de evaluare a probelor în procesele cu jurați și afirmații de genul „Dacă o credință se potrivește bine cu alte credințe rezonabile pe care le ai, acest lucru crește șansele ca ea să fie adevărată”.
Dacă încălcați una dintre aceste legi, ați făcut ceva irațional. În estetică, există principii ale frumuseții obiective; de exemplu, dacă doriți ca tabloul să fie frumos, acordați atenție simetriei și combinațiilor de culori. Dacă încălcați una dintre aceste legi, ați făcut ceva rău.
Problema pentru scientism este că știința este descriptivă, nu prescriptivă; știința încearcă să descrie ceea ce este cazul, dar nu poate prescrie ceea ce ar trebui să fie cazul. Astfel, știința trebuie să rămână tăcută atunci când vine vorba de legi și principii normative. După cum spune unul dintre cei mai importanți filosofi ai biologiei evoluționiste, ateul Michael Ruse,
„Moralitatea este o adaptare biologică, la fel ca mâinile, picioarele și dinții. Privită ca un set de afirmații justificabile din punct de vedere rațional despre un lucru obiectiv, etica este iluzorie. Apreciez că atunci când cineva spune „Iubește-ți aproapele ca pe tine însuți”, crede că se referă mai presus de sine și dincolo de sine. Cu toate acestea, o astfel de referire este cu adevărat lipsită de fundament. Moralitatea este doar un ajutor pentru supraviețuire și reproducere … și orice semnificație mai profundă este iluzorie”.
Ideea lui Ruse se aplică cu aceeași forță la raționalitate și la estetică. Cu toate acestea, dacă există un Dumnezeu virtuos și bun, atunci îndatoririle morale, raționale și estetice pe care ni le impune vor fi obiectiv adevărate (adică adevărate independent de ceea ce gândesc sau cred oamenii), conducând la o înflorire umană bună din punct de vedere normativ și reale, indiferent dacă cineva crede sau nu în ele.
În afară de reguli și principii, există și stări de lucruri și lucruri în lume care sunt intrinsec bune și valoroase. O persoană umană are o valoare profundă, intrinsecă, iar toate persoanele umane au valoare și drepturi egale, intrinseci, tocmai ca persoane umane. Anumite stări ale minții sunt intrinsec raționale și sunt stări pe care cineva ar trebui să le caute dacă dorește să fie un gânditor rațional din punct de vedere normativ.
De exemplu, dacă mintea cuiva conține gândul complex „Dacă conștiința este ireductibilă și reală, atunci fizicalismul este fals; conștiința este ireductibilă și reală; prin urmare, fizicalismul este fals”, aceasta este o stare rațională în care se află o minte.
Din nou, dacă cineva ar avea convingerea adevărată că „dovezile fizice, circumstanțiale și ale martorilor oculari împotriva acuzatului sunt copleșitoare, deci îl găsesc vinovat”, acea persoană se află într-o stare de spirit intrinsec rațională. De asemenea, anumite lucruri sunt intrinsec frumoase, de exemplu, apusul de soare pe Maui sau munții acoperiți de zăpadă.
Acum, dacă universul a început cu o ființă care era ea însăși purtătoare a bunătății, raționalității și frumuseții intrinseci, atunci nu există nicio problemă cu privire la modul în care aceste lucruri ar putea exista sau de unde provin. Cu toate acestea, dacă scientismul este adevărat, întreaga istorie a universului este o poveste despre cum lucruri strict fizice (corzi, unde, particule etc.) cu proprietăți strict fizice (masă, sarcină, dimensiune, locație și așa mai departe) s-au combinat conform legilor naturii pentru a forma alte lucruri strict fizice cu proprietăți strict fizice.
Nu este nevoie sau nu există loc pentru ca proprietățile de valoare intrinsecă, normativă – fie că este vorba de proprietăți morale, raționale sau estetice – să se nască. După cum a recunoscut regretatul filosof ateu J. L. Mackie, apariția proprietăților morale ar constitui o infirmare a naturalismului și o dovadă a teismului: „Proprietățile morale constituie un grup atât de ciudat de proprietăți și relații încât este foarte puțin probabil ca ele să fi apărut în cursul obișnuit al evenimentelor fără ca un zeu atotputernic să le fi creat.”. Da, cu adevărat, și amin!
Concluzie
Avem aici cinci fenomene distincte pe care știința pur și simplu nu le poate explica, nici măcar de principiu. Cu toate acestea, ele se potrivesc destul de bine cu teismul. Ajung la concluzia că aceste caracteristici susțin creștinismul și oferă dovezi puternice împotriva scientismului.
Tribuna.US