O poveste frumoasă de dragoste curată în Hristos. Aflați din mărturiile doamnei Constanța Ianolide, care se află în căminul pentru persoane vârstnice din cadrul mănăstirii Paltin. CUM S-AU CĂSĂTORIT IOAN ȘI CONSTANȚA IANOLIDE
Cum ne-am cunoscut
Cum l-ați cunoscut pe Ioan Ianolide?
El a fost o perioadă în care a venit trimis la Spitalul nr. 9 ca să facă tratament acolo. Era anchilozat, și după vreo lună de tratament i-au prescris să facă și kinetoterapie, gimnastică medicală. Eram într-o vilă vreo cinci, șase familii. Și una din femei, Mioara, ne povestea încântată: „Vai, e un domn deosebit, care a fost închis și e bolnav. Da’ ce blând e! Da’ ce bun e! Și întreabă de una de alta, că de 23 de ani dacă nu a mai avut legătura cu nimeni”. Ne tot povestea, așa, de el.
A trecut vreo lună, două, trei și el a dat un telefon la această domnișoară Mioara să-i facă o vizită de mulțumire că a avut grijă de el și l-a tratat. Eu eram la serviciu când a venit el. Mihaela și mama l-au ascultat însă. Și când am venit eu acasă, îmi povestește mama: „Vai, dacă ai vedea ce blând e, da’ ce bun e și nu-i urăște pe cei care l-au chinuit”. Stând de vorbă cu mama – mama fiind de origine greacă, Penelope, tatăl lui fiind grec, Nicolache, din aceeași regiune din Grecia din munții Epir, ei născuți în România, dar cu părinții proveniți din Grecia – s-a creat o legătură între mama și el, și a întrebat-o: „Pot să mai vin să mai stau de vorbă cu dumneavoastră?”. Și mama: „Da, când vreți, poftiți”. După vreo două luni, dă un telefon și răspund eu. Și zice: „Aș vrea să vin să mai vorbesc cu doamna Penelope”. Eu întreb: „Cine sunteți?”. Zic: „A, da, mi-a spus de dvs., eu sunt fiica dânsei”. Zice: „Mâine pot să vin?”. Zic: „Da, poftiți mai pe seară când vin de la serviciu”. Zice: „Vin pe la șase”.
„Am simțit o voce în spate care mi-a spus: asta e”
A venit pe la ora șase, a venit și Mioara cu prietenul ei, eu, mama și am tot stat de vorbă. Se făcuse unsprezece noaptea și nu mai pleca. A doua zi îmi dă telefon și-mi zice: „Vreau să stau de vorbă cu tine”. Eu zic: „Da, dar când ies de la serviciu” și îi dau adresa să vină să mă aștepte. Vine, mă așteaptă de la serviciu, plecăm și ne plimbăm în Herăstrău. Zice: „Eu vreau să mă căsătoresc cu tine”. Eu am început să mă bâlbâi, n-am știut ce să spun. Eu am crezut că e vorba de serviciu, că nu avea serviciu și de aceea vrea să apeleze la mine. Dar el îmi spune: „Atunci când am intrat pe ușă seara, am simțit o voce în spate care mi-a spus: asta e”. M-a condus înapoi acasă.
Într-o zi a venit să mă aștepte la birou, să mergem să ne comandăm verighete. În timpul acesta se întâlnește cu Bartolomeu Anania pe drum. Bucuroși că se întâlnesc, îi spune: „Ne ducem să ne facem verighete că mă căsătoresc”. Anania, bucuros, zice: „Nu se putea astăzi de ziua mea (18 martie), un cadou mai frumos decât vestea aceasta pe care mi-ai dat-o”. A fost o bucurie extraordinară, s-au sărutat și s-au îmbrățișat.
A vrut să intre în mănăstire
Pe cine avea duhovnic Ioan Ianolide?
Mergeam la un părinte de la Cernica, părintele Benedict Ghiuș.
Ioan își dorea foarte mult să intre în mănăstire. Dar nu se primea pe atunci în mănăstiri. Peste ani, așa după vreo cinci, șase ani după ce ne căsătorisem, iar s-a auzit că se dă drumul la intrat în mănăstire. Și el a zis că s-ar duce la mănăstire. Eu însă am reacționat: „Dar cum poți să mergi dacă ești căsătorit?”. El zice: „Dacă tu îmi dai consimțământul, pot să merg”. Eu am crezut că mă prăbușesc, că mă fac praf, că îl iubeam foarte mult. Dar am stat câteva minute și i-am zis: „Dacă tu vrei să te duci, eu îți dau consimțământul. Dar cine o să te îngrijească acolo?”. Noi toți îl îngrijeam ca pe un copil. De exemplu, eu îi tăiam unghiile și el zicea: „Tu mi le tai și ei mi le smulgeau”. Ulterior am aflat de la alți foști colegi de închisoare care spuneau că atunci când îl băteau cu fierul la talpă, nu scotea niciun sunet.
E foarte mult de când a murit Ionel… 21 de ani am fost căsătoriți.
(Extras din Revista Atitudini Nr. 48)