4 argumente împotriva eutanasiei Pe lângă argumentele care pot fi aduse din Biblie împotriva sinuciderii asistate de un medic (Exod 20:13, „Să nu u
4 argumente împotriva eutanasiei
Pe lângă argumentele care pot fi aduse din Biblie împotriva sinuciderii asistate de un medic (Exod 20:13, „Să nu ucizi”), pot fi aduse patru argumente suplimentare împotriva eutanasiei, analizează Crossway.
- Instinctul moral uman că uciderea este un lucru greșit
Majoritatea oamenilor au convingerea că este greșit să ucizi o altă ființă umană. De la această convingere generală se poate pleca pentru a argumenta că este greșit să ucizi persoane în vârstă sau bolnave în fază terminală. Nu este crima o crimă, indiferent dacă victima este tânără sau bătrână, puternică sau slabă, sănătoasă sau suferindă? Niciuna dintre aceste considerații nu ar trebui să afecteze statutul moral al persoanei ca ființă umană.
- Panta alunecoasă de la eutanasie la „obligația” de a muri
Preocupările legate de o „pantă alunecoasă” în politica publică au o anumită forță persuasivă. Dacă eutanasia este permisă pentru unii pacienți care suferă, atunci cum putem împiedica aplicarea ei la tot mai mulți pacienți care suferă? Și, având în vedere costul tot mai mare al îngrijirii medicale pentru pacienții vârstnici și extrem de bolnavi, este posibil să existe o presiune tot mai mare asupra oamenilor pentru a cere să li se ia viața.
Mai mult, „națiunile care au permis sinuciderea asistată de medic constată că o societate poate trece rapid de la simpla permisiune a «dreptului de a muri» la convingerea că există «obligația de a muri» din partea persoanelor în vârstă și a celor foarte bolnave care «drenează resursele» societății. În astfel de situații, devine probabil ca un număr de persoane în vârstă să fie executate împotriva voinței lor.
- Oroarea eutanasiei involuntare
Situația din Olanda a devenit deosebit de notorie – un număr mare de persoane în vârstă au fost eutanasiate împotriva voinței lor. În 2012, 4.188 de persoane au fost eutanasiate în Țările de Jos printr-un amestec de sedative și o doză letală de relaxant muscular. Wesley Smith, un avocat al International Anti-Euthanasia Task Force, a scris că acest număr este de fapt mult mai mare:
„Dovezile de zeci de ani demonstrează că această eutanasie involuntară este generalizată. Într-adevăr, în hotărârea sa din 1997 prin care a refuzat să creeze un drept constituțional la sinucidere asistată (Washington vs Glucksberg), Curtea Supremă a Statelor Unite a citat un studiu al guvernului olandez din 1991 care a constatat că, în 1990, medicii au comis „mai mult de 1.000 de cazuri de eutanasie fără o cerere explicită” și „alte 4 941 de cazuri în care medicii au administrat supradoze letale de morfină fără consimțământul explicit al pacienților”. Aceasta înseamnă că, în 1990, aproape 6.000 din cele aproximativ 130.000 de persoane care au murit în Olanda în acel an au fost eutanasiate involuntar – aproximativ 4% din totalul deceselor olandeze. Cam atât despre „alegere”.
Susținătorul eutanasiei, Philip Nitschke, a inventat așa-numita „pastilă păcii” pentru a induce sinuciderea și a organizat, de asemenea, clinici de „cum să te sinucizi”. El a declarat că poziția sa personală este că „dacă credem că există un drept la viață, atunci trebuie să acceptăm că oamenii au dreptul de a dispune de această viață oricând doresc”. El a continuat:
„Mulți oameni pe care îi întâlnesc și cu care mă cert cred că viața umană este sacră. Eu nu cred asta. . . . Dacă crezi că trupul tău aparține lui Dumnezeu și că a scurta o viață este o crimă împotriva lui Dumnezeu, atunci este clar că nu vei fi de acord cu gândurile mele pe această temă. Nu mă deranjează ca oamenii să aibă aceste convingeri și să sufere cât de mult doresc în timp ce mor. Pentru ei, suferința răscumpărătoare ar putea deschide ușa raiului un pic mai larg, iar dacă aceasta este credința lor, sunt bineveniți, dar eu mă opun cu tărie ca aceste opinii să mi se bage pe gât. Vreau să mi se acorde același respect și credinței mele – că viața umană nu este sacră”.
Panta alunecoasă s-a extins și la eutanasia infantilă. În septembrie 2005, guvernul olandez și-a anunțat intenția de a extinde politica de eutanasie pentru a permite medicilor să pună capăt vieții sugarilor cu acordul părinților. Conform „Protocolului Gronican”, eutanasia este permisă atunci când se decide că un copil este bolnav în fază terminală, fără perspective de recuperare și suferă dureri mari.
Christine Rosen, autoarea cărții Preaching Eugenics, spune:
„Adoptarea eutanasiei de către Olanda a fost un proces treptat, ajutat de acceptarea tot mai mare (într-o Europă mult mai secularizată) a faptului că unele vieți sunt „nedemne de viață”. Într-adevăr, Europa face exact acest lucru. Potrivit Associated Press, 73% dintre medicii francezi au recunoscut că au folosit medicamente pentru a pune capăt vieții unui copil, iar între 2 și 4% dintre medicii din Regatul Unit, Italia, Spania, Germania și Suedia au mărturisit același lucru”.
Belgia a adoptat, de asemenea, o lege care permite eutanasierea copiilor, iar primul copil a fost ucis în septembrie 2016.9 În conformitate cu legea belgiană, copiii de orice vârstă pot cere să fie eutanasiați dacă se consideră că suferă de o boală în fază terminală. Fostul avocat al Alliance Defending Freedom (ADF) International, Roger Kiska, care a condus lupta juridică împotriva legii, a declarat după adoptarea acesteia:
„Nicio societate civilizată nu permite copiilor să se sinucidă. Departe de a fi o lege plină de compasiune, această lege oferă echivalentul unui pistol încărcat unui copil, cu convingerea uimitoare că acesta ar trebui să fie liber să apese pe trăgaci dacă dorește acest lucru. Decizia Belgiei de a permite acest lucru este grotesc de detestabilă și inumană. După cum a explicat analiza juridică pe care am furnizat-o membrilor Parlamentului belgian, premisa care stă la baza legii este că viața nu merită trăită și că copiii sunt cumva suficient de maturi pentru a lua decizii atât de grave cu privire la propria viață. Dimpotrivă, această lege îi exploatează pe copiii vulnerabili, oferindu-le o „libertate” pe care sunt complet nepregătiți să o suporte”.
- Exemple de persoane care și-au revenit în mod surprinzător
Un ultim argument împotriva eutanasiei provine din relatările și mărturiile personale ale unor persoane care au fost aparent bolnave în fază terminală sau care au suferit leziuni care le puneau viața în pericol, dar care, cu toate acestea, și-au revenit, precum și ale unor persoane în vârstă care încă duc o viață fericită și productivă.
Un exemplu al acestui fenomen este Jesse Ramirez din Mesa, Arizona. În mai 2007, Jesse, în vârstă de 36 de ani, a avut un accident de mașină îngrozitor în timp ce el și soția sa se certau. A suferit o fractură de gât și un traumatism cranian și a intrat în comă. La doar zece zile după accident, lui Jesse i s-au retras hrana, apa și antibioticele la cererea soției sale, care a suferit doar răni minore în accident. Apoi a fost transferat la un centru de îngrijire pentru bolnavi, unde ar fi murit, dar avocații ADF, la cererea surorii lui Jesse, au reușit să restabilească hrana, apa și tratamentul.
Câteva zile mai târziu, Jesse a ieșit din comă. Deși a stat fără apă și mâncare timp de șase zile, Jesse și-a revenit și a ieșit din spital în octombrie 2007, continuându-și recuperarea la domiciliu. În 2008, statul Arizona a adoptat „Legea lui Jesse”, care a eliminat o lacună în procesul de luare a deciziilor pentru pacienții care sunt în imposibilitatea fizică de a-și comunica dorințele privind îngrijirea medicală.
3 obiecții formulate de susținătorii sinuciderii asistate de medic
Există trei obiecții principale față de poziția care se opune eutanasiei prezentată mai sus.
- „Trebuie să susținem valoarea libertății umane”
Susținătorii eutanasiei subliniază adesea importanța libertății umane, chiar și a libertății unui individ de a alege să-și pună capăt vieții.
Dar dacă este moral greșit să ucizi în mod activ o altă persoană, atunci faptul că o persoană ar alege să fie ucisă nu anulează această concluzie morală. Există multe cazuri în care cineva ar putea fi atât de disperat de viață încât să spună: „Vreau să mor”. Dar ar trebui să spunem atunci că este corect să ucidem o astfel de persoană? Dacă uciderea este moral greșită, nici măcar dorința persoanei care dorește să fie ucisă nu poate face ca această crimă să fie corectă din punct de vedere moral, pentru că tot este vorba de luarea unei vieți umane. Dreptul la viață al unei persoane nu depinde de faptul că persoana în sine dorește să trăiască.
- „Uneori trebuie să atenuăm durerea”
O altă obiecție este că unii oameni se confruntă cu dureri insuportabile, nesfârșite, iar aceștia sunt adesea la doar câteva luni sau ani de moarte în orice caz.
Cu toate acestea, durerea și suferința nu sunt motive suficiente pentru a depăși interdicția morală împotriva crimei. O soluție mai bună este de a atenua durerea (ceea ce este aproape întotdeauna posibil cu ajutorul medicinei moderne) și de a face orice altceva poate fi făcut pentru a depăși suferința persoanei respective.
- „Resursele medicale și banii sunt limitați”
Un ultim argument este acela că banii și resursele medicale sunt limitate și, prin urmare, ar trebui să omorâm persoanele în vârstă sau foarte bolnave, pentru a nu irosi aceste resurse pe ele. Nu este vorba de alocarea unei resurse limitate (de exemplu, un transplant de rinichi) unei persoane mai tinere sau mai sănătoase. Mai degrabă, este vorba de argumentul că persoanele în vârstă sau foarte bolnave nu ar trebui să folosească atât de multă asistență medicală.
Dar acest argument, formulat într-un alt mod, spune în esență că este corect să omorâm oamenii a căror îngrijire ne costă prea mult. Acest argument este pur și simplu un mod de a spune: „Nu avem suficienți bani pentru a îngriji aceste persoane în vârstă și bolnave în fază terminală”. Dar este aceasta o justificare pentru a lua viața unei alte persoane? Acest lucru ar transforma porunca „Să nu ucizi” într-o altă poruncă: „Să nu ucizi decât dacă o faci pentru a-ți cheltui banii pe altceva”. Această obiecție este greu de acceptat din punct de vedere moral.
Trebuie să subliniez că aceasta nu este o discuție despre „a lăsa să moară”, care poate fi decizia corectă în cazul pacienților în fază terminală care nu au nicio speranță umană rezonabilă de recuperare. În astfel de cazuri, dorințele pacientului și resursele financiare disponibile pentru îngrijirea acestuia devin considerații reale. Dar aici nu este vorba despre a lăsa să moară. Vorbim despre dacă este corect să ucidem în mod activ o altă persoană pentru că noi credem că societatea ar trebui să cheltuiască mai puțin pentru îngrijirea persoanelor bătrâne și bolnave și să direcționeze mai mult din cheltuielile sale către alte scopuri medicale. Vorbim despre dacă este corect să ucidem.
Este important să ne dăm seama că toate aceste trei obiecții se bazează pe un punct de vedere care este contrar unei viziuni creștine asupra lumii. Aceste trei obiecții nu apreciază viața umană ca fiind ceva sacru, ceva care poartă în mod unic imaginea lui Dumnezeu în această lume. Și nu dau întreaga greutate forței morale a poruncii lui Dumnezeu: „Să nu ucizi”.
Importanța acestui subiect
Direcția pe care o ia o societate în problema eutanasiei reflectă cât de mult prețuiește viața umană și cât de mult prețuiește porunca lui Dumnezeu de a nu ucide. În societățile în care sinuciderea asistată de medic devine legală, aceasta pregătește terenul pentru o erodare suplimentară a protecției vieții umane. Unii oameni vor fi considerați „prea bătrâni” pentru a merita tratament medical. Compasiunea și grija față de persoanele în vârstă vor scădea, iar acestea vor fi considerate din ce în ce mai mult ca niște poveri de care trebuie să fie îngrijite, mai degrabă decât ca membri valoroși ai societății.
Și, dacă nu vom avea parte de o moarte prematură, toți cei care citim aceste rânduri vom fi într-o zi acele persoane „în vârstă” care au nevoie de îngrijire și sprijin din partea altora.
Tribuna.US
Foto: vitalworks/pixabay