Așa cum Moș Crăciun a devenit sinonim cu Crăciunul, sărbătoarea nașterii lui Isus, iepurașul de Paște a devenit unul dintre cele mai recunoscute simboluri ale Paștelui, sărbătoarea Învierii. Cum a ajuns iepurele, un animal asociat cu mai multe zeități antice, să devină un simbol al sărbătorii pascale.
Enciclopedia Britanică publică un eseu în care încearcă să lămurească legătura dintre iepurașul de Paște și Isus.
„Iepurașul de Paște este un personaj ciudat de asociat cu sărbătoarea creștină a Învierii lui Isus Hristos. Așa cum Moș Crăciun a devenit sinonim cu Crăciunul, sărbătoarea nașterii lui Isus, iepurașul de Paște a devenit unul dintre cele mai recunoscute simboluri ale Paștelui. Dar ce legătură are un iepure mitic care lasă coșuri pline cu bunătăți în dimineața de Paște cu creștinismul?”, arată sursa citată.
Sărbătorile pascale creștine au fost documentate încă din secolul al II-lea dHr.
Tradiția unui iepure care aduce sau ascunde ouă și bomboane decorate pentru copii își are rădăcinile în societățile mult mai vechi. Încă din timpurile neolitice (aproximativ 10.000–3.000 î.Hr.), iepurele a fost legat de diferite rituri religioase.
„În Europa, animalul a fost găsit în înmormântări rituale lângă rămășițe umane din Neolitic. Arheologii cred că acești iepuri au reprezentat renașterea. În Marea Britanie, unde iepurele brun a ajuns probabil la sfârșitul epocii bronzului sau la începutul - spre mijlocul epocii fierului, animalul a avut evident o semnificație religioasă; în „Comentarii la Războiul Galic”, care descrie cucerirea Marii Britanii de către Iulius Caesar în 55 sau 54 î.Hr., se arată că în timpul războaielor galice, Cezar a remarcat că era interzisă din punct de vedere religios consumarea iepurilor de câmp în Galia. Gropile de gunoi excavate din aceeași perioadă confirmă faptul că consumul uman de iepuri a fost rar”, se arată în Enciclopedia Britanică.
Iepurele de câmp, asociat cu zeițe războinice și cu Eros
Boudicca, regina anticului trib britanic Iceni, se spune că a eliberat un iepure în scop de divinație înainte de a conduce o revoltă împotriva romanilor în anul 60 e.n. După ce a primit vești bune, ea a oferit mulțumiri lui Andraste, zeița războiului.
Andraste a fost una dintre mai multe zeități feminine antice care au fost asociate cu iepurele. O alta a fost o zeiță hibridă, o combinație între Andraste și Diana, zeița romană a vânătorii. Afilierea acestor zeițe războinice cu iepurele poate să fi apărut din cauza comportamentului agresiv de împerechere al iepurilor de câmp primăvara, care stă la baza expresiei „a fi nebun ca un iepure de martie”.
În această perioadă, masculii și femelele manifestă o înclinație pentru lupte care seamănă foarte mult cu „boxul”. Între masculii rivali, aceste lupte au motive teritoriale.
„În Grecia antică, iepurii de câmp erau asociați cu Afrodita, zeița iubirii, și cu fiul ei Eros, pentru care iepurele era un simbol al poftei de nestins, probabil din cauza obiceiurilor de reproducere faimoase ale animalului”, arată sursa citată.
Zeița Eostre sau expresia latină „albis”
Una dintre ipoteze spune că zeița anglo-saxonă Eostre, care era asociată cu primăvara și fertilitatea, ar fi dat numele sărbătorii creștine a Învierii lui Isus Hristos, cunoscută sub numele de Paște - Easter în engleză.
Sărbătorile dedicate Învierii lui Hristos datează din secolul al II-lea d.Hr. și, posibil, chiar mai devreme. Potrivit teologului și istoricului din secolul al VIII-lea Sfântul Beda Venerabilul, sărbătoarea Paștelui și numele său provin din Eosturmonath, o sărbătoare a primăverii care o onora pe zeița anglo-saxonă a fertilităţii Eostre.
În epoca modernă, legătura dintre Eostre, primăvară și iepure a fost contestată; s-ar putea să fi fost mai degrabă o divinitate protectoare locală decât o figură a fertilităţii. Mai mult, în ciuda teoriei lui Bede și a similitudinii dintre cuvintele Eostre și Paște (Easter în engleză-nr), acestea nu au rădăcini etimologice comune.
„De fapt, există acum un consens larg că Paștele provine de la denumirea creștină a Săptămânii Paștilor - albis, o expresie latină care a fost înțeleasă ca pluralul lui alba („zori”). În germană veche, această expresie a devenit eostarum, care a devenit termenul modern german și englezesc de Paște - (Easter)”, artă Enciclopedia Britanică.
Indiferent de conotațiile religioase originale ale animalului, în calitate de creatură cu reproducere rapidă care se împerechează primăvara, iepurele este un simbol ideal al unei noi vieți și al fertilității. Până în secolul al XIII-lea, obiceiurile populare, cum ar fi împodobirea ouălor, care simbolizează o nouă viață care iese din coaja de ou, așa cum Învierea lui Isus simbolizează renașterea, au fost încorporate în sărbătorile de Paște.
Tradițiile populare engleze și germane au fost însă cele care au reunit Paștele și iepurele.
Povestirile engleze din secolul al XVII-lea raportează că vânarea iepurilor și consumarea cărnii acestora făceau parte din sărbătoarea zilei sfinte de Paște. Relatările germane din aceeași epocă descriu copii care vânează ouă ascunse de iepurele de Paște (Osterhase).
Cum a ajuns iepurele de Paște în SUA
Imigranții germani care au ajuns în Pennsylvania în secolul al XVIII-lea sunt cei care au adus în Statele Unite tradiția unui iepure de Paște care ascunde ouă. Copiii germani făceau și cuiburi pentru ca iepurele de Paște să-și depună ouăle.
Personajul mitic a devenit în cele din urmă cunoscut în toată țara ca iepurele sau iepurașul de Paște.
Iepurii de Paște au devenit parte a cursei de rostogolit ouă de la Casa Albă, care se desfășoară, anual, cu ocazia sărbătorilor pascale. Activitatea a început în 1878 când președintele Rutherford B. Hayes a invitat copiii la o cursă de rostogolit ouă colorate cu linguri de lemn pe peluza de sud a Casei Albe.
Unii copii care au participat la eveniment s-au îmbrăcat în costume de iepuraș de Paște sau și-au adus iepurii de companie.
În 1969, iepurașul oficial de Paște de la Casa Albă și-a făcut prima apariție la cursa de rostogolit ouă, când un angajat al primei doamne Pat Nixon a îmbrăcat un costum uriaș de iepure alb pentru a distra participanții. Tradiția a fost păstrată de atunci.