Jocurile video pot avea urmări grave în viața copiilor și adolescenților, mai ales atunci când se transformă în dependență și le afectează viața socială, nemaifiind capabili să-și facă prieteni, să se concentreze la școală sau să fie prezenți în conversațiile cu oamenii din jurul lor.
Dependența de jocurile video este cel mai des întâlnită în rândul copiilor și adolescenților, pentru că ei sunt considerați a fi cei mai vulnerabili în fața acestei lumi ce promite satisfacție rapidă, deconectare de realitate și eliminarea plictiselii.
Ca să înțelegem mai bine ce este dependența de jocurile video, care sunt factorii ce duc la dependență și cum sunt afectați copiii, Ziare.com a vorbit cu psihoterapeutul Lavinia Gana.
Întrebată ce este dependența de jocurile video la copii și adolescenți, psihoterapeutul spune că este vorba despre „o altă formă a adicției, alături de dependența pentru cafea, tutun, zahăr. Jocurile de noroc, la fel și jocurile video intră în aceeași categorie. Circuitele neuronale sunt asemănătoare în toate formele de dependență și e un fenomen cu care ne confruntăm de ceva vreme deja și ale cărui efecte le vedem la copiii noștri”.
În ceea ce privește factorii care îi duc pe minori la această izolare, în fața telefoanelor și calculatoarelor, psihoterapeutul Lavinia Gana e de părere că „ritmul vieții față de modul în care noi am fost crescuți, generațiile ’60, ’80, chiar și ’90 are diferențe foarte mari față de ce se întâmplă acum în viața de familie față de ce se întâmpla mai demult.
Primul factor ar fi accesibilitatea tehnologiei, adică oricine poate să aibă un telefon mobil, cu o cartelă și acces la internet sau un televizor, ori consolă de jocuri cu acces la internet. Noi mai demult nu aveam, iar generațiile de acum au acces la internet. Copiii sunt de multe ori și "uitați" cu un telefon sau o tabletă în mână, pentru că e mult mai ușor după o zi de muncă, ca și părinte obosit să-l lași pe copil în fața unor device-uri până îți mai rezolvi una alta prin casă. Cei mici nu au capacitatea de a discerne cât trebuie să stea, cât le face bine și treaba noastră, a adulților este să le impunem limite, deci lipsa de limite ar fi un alt factor.
Poate chiar și modul în care socializează pe jocurile respective, pentru că am întâlnit în practica mea mulți adolescenți care spuneau că le este greu să-și facă prieteni în afara mediului virtual și mai degrabă povesteau despre prietenii din mediul online cu care vorbeau pe jocuri. Și în clasă, în grupurile de prieteni, dacă au, sunt destul de mici sau sunt destul de izolați”.
Despre cum sunt afectați copiii de jocurile video, psihoterapeutul mai spune că „ e clar că e o fascinație acolo pentru că e o lume nouă, colorată, cu aventură, o lume care îi ajută să se deconecteze din realitate, realitate care de multe ori poate să fie plictisitoare, poate să fie urâtă pentru ei sau poate să fie chiar seacă, iar jocurile video le dă ceva mai interesant de făcut. Faptul că jocurile le aduc cumva o satisfacție rapidă și de moment, la fel ca scrollingul pe rețelele de socializare sau pe internet la modul general, ei se obișnuiesc foarte repede cu gratificarea asta rapidă și atunci se creează dependența. În momentul în care copilul primește rapid tot ce are nevoie, nu va mai avea răbdare să caute mai mult, astfel încât să ajungă să nu mai aibă răbdare nici să citească, nici să investească într-o relație de prietenie, fiindcă e obișnuit că scrollând sau dând o comandă la un joc obține totul foarte repede”.
Cât despre simptomele acestei dependențe și cum pot fi identificați minorii dependenți, Lavinia Gana spune că principalul semn este „faptul că petrec extrem de mult timp pe jocuri sau pe device-uri. Pot să fie copii dependenți de jocuri pe calculator sau copii dependenți de telefon, de stat pe rețelele de socializare. Ca și părinte în momentul în care copilul stă mai mult de, să zicem, o oră și jumătate, maximum 2 ore, este deja o problemă, trebuie să-ți pui un semn de întrebare. Ideea e că părintele ar trebui să limiteze acest timp, ceea ce de multe ori nu se întâmplă. Mulți copii nu sunt supravegheați și părinții nu au habar cât stau copiii pe ecrane. Nu le place să mai iasă afară, să citească, nu le mai plac activitățile legate de socializare, cu greu sunt rupți din fața ecranelor ca să facă alte activități și uneori chiar se pot enerva și pot reacționa agresiv în momentul în care părintele intervine și întrerupe momentele în care ei stau la jocuri”.
Întrebată cum putem preveni această dependență în rândul copiilor și adolescenților, psihoterapeutul Lavinia Gana afirmă că „timpul la device-uri trebuie limitat de către adult. Adultul este cel care setează limitele. Copiii au nevoie de limite atunci când cresc, sigur că limitele astea se negociază o dată cu creșterea copilului, dar când vorbim de un copil mic, poate chiar foarte mic, nu ar trebui să aibă acces la telefon deloc, iar la desene animate chiar numai când începe să înțeleagă câte ceva și să fie cu un conținut neutru. Ar trebui părintele să-i spună foarte clar copilului cât timp are la dispoziție chiar dacă micuțul nu înțelege încă conceptul de timp, poate să îi spună „uite ai jumătate de oră”, după 10 minute să-i spună „mai ai 20 de minute”, iar înainte cu 5 minute să se termine timpul să-l avertizeze.
Lucrurile pot fi făcute în acest mod dacă părintele are înclinația să facă asta, dacă are timp și disponibilitate să-l anunțe pe copil exact cât timp are și să se asigure că sunt respectate limitele, pentru că altfel copilul în momentul în care el negociază, părintele cedează teren și atunci limitele practic nu-și mai au funcția și copilul are nevoie de limite.
Dacă nu pot să facă asta live pot face asta și online, sunt programe de tot felul ce pot fi instalate pe telefoanele copiilor și părinților, ca părintele să știe exact la ce s-a uitat copilul pe telefon, cât timp a stat, cât timp a petrecut pe un anumit joc, inclusiv poate să-i oprească accesul la aplicațiile respective când s-a terminat timpul și să-i lase doar accesul la telefon pentru a suna sau pentru a fi sunat. Bineînțeles că asta nu înseamnă că ar trebui să lăsăm copilul cu „ochii în soare”. Atunci când părintele e acasă ar trebui să se ocupe cât mai mult, să petreacă timp de calitate copilul, să se joace împreună, să-l angajeze în activități extracurriculare, când e vorba de un copil mai mare, cum ar fi sportul. Am văzut că copiii care practică sport de 2-3 ori pe săptămână sunt multe mai puțin înclinați să stea pe rețele și pe jocuri, pentru că au timp în care să-și facă temele până ajung la antrenamente. Sau poate că unii copii nu fac sport și fac teatru, fac un cerc de artă decorativă, în momentul în care există activități extracurriculare e un factor protectiv”.
De asemenea, psihoterapeutul ne mai sfătuiește că ne uităm cu atenție la copii și să observăm ce fac în mediul online. „Să fim curioși pentru că știm că capcanele pot să fie peste tot și dacă aparent e un joc inofensiv, de multe ori sunt tot felul de personaje înfricoșătoare și copiii mici cad capcană unor astfel de jocuri și atunci ne putem trezi că au coșmaruri noaptea, au stări de anxietate, nu se mai contrează la școală și de fapt noi avem impresia că s-au jucat un joc nevinovat, când de fapt jocul pe care l-a jucat are conținut tulburător.
Trebuie să fim foarte atenți. Nu putem să nu-i lăsăm pentru că nu putem să evităm cu totul lucrul acesta, e normal, dacă avem tehnologia care s-a născut să ne ajute. Dar ideea e să fim părinți vigilenți și să intrăm în lumea copilului și să-l cunoaștem cu adevărat pentru că atunci n-o să-l pierdem la niciun fel de device”.
Copiii și adolescenții sunt foarte vulnerabili în fața tehnologiei care evoluează de la o zi la alta, fără să ne dăm seama. Ei pot deveni dependenți destul de repede dacă sunt lăsați singuri, fără să li se stabilească limite și mai ales dacă nu au și alte pasiuni după școală, cum ar fi practicarea unui sport, cititul, pictura, actoria, etc.
În această privință, părinții sunt persoanele care pot preveni această dependență, prin impunerea de limite, comunicare sinceră și prin petrecerea timpului de calitate împreună cu copilul, astfel încât el să nu-și dorească să mai petreacă mult timp în lumea virtuală.