În anii 1970, scriitorul de science-fiction JG Ballard a fost intrigat de capacitățile tot mai mari ale computerelor și a folosit unul pentru a compune poezii. Acestea au reprezentat un prim pas pe drumul către ChatGPT, scrie BBC.
Romancierul și scriitorul de povestiri JG Ballard, este cunoscut pentru că a evocat versiuni deformate și reimaginate ale lumii. Tratând exagerări ciudate ale realităților și detaliind adesea destrămarea normelor sociale, operele sale neconvenționale sunt greu de catalogat.
Aflate la limita realității, aceste viziuni tulburătoare au provocat adesea controverse. Evitând o science-fiction a unui viitor îndepărtat, Ballard și-a descris propria operă ca fiind plasată într-un "fel de prezent vizionar".
Astăzi, când ne gândim la inteligența artificială generativă care scrie texte, compune muzică și creează artă, prezentul vizionar al lui Ballard are din nou ceva previzibil și proaspăt de spus.
Într-un interviu din 2004, scriitoarea Vanora Bennett i-a sugerat lui Ballard că el scrie despre "ceea ce este pe cale să se întâmple într-o anumită comunitate". Întrebat despre ce "fel de eveniment din viața reală" a inspirat ideile din ficțiunea sa, Ballard a răspuns: Pur și simplu am un sentiment în oase: se întâmplă ceva ciudat, iar eu explorez asta scriind un roman, încercând să găsesc logica inconștientă care se află sub suprafață și căutând cablajul ascuns. Este ca și cum ar exista toate aceste lumini ciudate, iar eu caut cablajul și cutia de siguranțe.
Subiectele din ficțiunea lui Ballard dezvăluie frecvent cât de atent era la subtilitățile schimbărilor tehnologice și sociale emergente care se aflau, după cum spune el, chiar sub suprafață. Cutia de siguranțe a societății a fost adesea recablată în ideile sale.
Iar în cazul inteligenței artificiale generative se întâmplă, fără îndoială, ceva ciudat, asupra căruia atenția lui Ballard pare să fi fost atrasă cu mult timp înainte de a se întâmpla.
În afară de diferitele ediții ale deja infamului ChatGPT al OpenAI, care produce texte personalizate ca răspuns la scurte indicații, există o serie de alte aplicații care creează automat forme culturale. Google's Verse by Verse este o "muză cu inteligență artificială", în care se alege un poet împreună cu o serie de criterii, cum ar fi numărul de silabe și tipul de poem, iar acesta îl ajută pe utilizator să completeze un poem prin producerea de versuri ca răspuns la cuvintele de început introduse în sistem. Se spune că Sora vă permite să creați videoclipuri pornind de la instrucțiuni text. Diferite versiuni ale Dall-E pot transforma sugestii de text în imagini artistice vizuale. În domeniul muzicii, aplicații precum Aiva, Loudly și MuseNet pot compune în mod activ muzică în numele dumneavoastră.
Acesta este doar un exemplu al unei game de astfel de sisteme care se extinde rapid și în mod constant. Ele au adus cu ele, în mod inevitabil, întrebări adânc înrădăcinate despre creativitatea umană și despre ceea ce înțelegem prin cultură. Binecunoscutul răspuns al lui Nick Cave la versurile cântecelor scrise de inteligența artificială în stilul său de scriere a fost o reacție puternică și larg împărtășită la lipsa percepută de "ființă interioară" din spatele cuvintelor. Cave a crezut că era, pur și simplu, mimarea gândirii creative. Alții se întreabă acum dacă IA înseamnă sfârșitul scriitorului uman.
În timp ce aceste dezbateri continuau, am găsit altele similare luând formă cu peste 50 de ani în urmă. Răsfoind arhiva unei vechi reviste de artă pe care Ballard a editat-o, am descoperit că el a scris despre acest concept futurist încă din anii 1960, înainte de a experimenta cea mai veche formă de poezie generată de calculator în anii 1970.
Ceea ce am găsit a făcut mai mult decât să dezvăluie pur și simplu ecouri în trecut: Viziunea lui Ballard ne dezvăluie, de fapt, ceva nou în legătură cu aceste evoluții recente în domeniul inteligenței artificiale generative.
Surpriza poeziei generate de calculator
Ascultând recent versiunea audiobook a autobiografiei lui Ballard, Miracles of Life, un pasaj foarte scurt părea să vorbească direct despre aceste dezbateri contemporane despre inteligența artificială generativă și despre puterea percepută a așa-numitelor modele de limbaj mare care creează conținut ca răspuns la indicații. Ballard, care s-a născut în 1930 și a murit în 2009, a reflectat asupra modului în care, la începutul anilor 1970, când era editor de proză la Ambit (o revistă literară trimestrială care a apărut din 1959 până în aprilie 2023), a devenit interesat de computerele care puteau scrie:
Am vrut mai multă știință în Ambit, întrucât știința remodelează lumea, și mai puțină poezie. După ce l-am cunoscut pe Dr. Christopher Evans, un psiholog care lucra la National Physical Laboratories, l-am rugat să contribuie la Ambit. Am publicat o serie remarcabilă de poezii generate pe calculator, despre care Martin a spus că sunt la fel de bune ca cele reale. Eu am mers mai departe: erau adevărate.
Căutând printre numerele vechi ale revistei Ambit din anii 1970 am reușit să localizez patru articole care păreau să facă parte din seria la care se referea Ballard
Ballard nu a mai spus nimic despre aceste poezii în carte și nici nu reflectă asupra modului în care au fost primite la vremea respectivă. Căutând printre numerele vechi ale revistei Ambit din anii 1970 am reușit să localizez patru articole care păreau să facă parte din seria la care Ballard făcea referire. Se pare că toate au fost produse pe calculator și publicate între 1972 și 1977.
Primele două sunt colecții de ceea ce ar putea fi descris ca fiind poezie. În ambele cazuri, fiecare dintre aceste mici poezii adunate laolaltă are un autor cu nume propriu (mai multe despre acest lucru mai jos), dar întreaga colecție poartă numele autorilor: Christopher Evans și Jackie Wilson (1972 și 1974). Ballard l-a descris pe Evans ca pe un "om de știință golan" cu "părul lung și negru și profilul zgrunțuros", care "alerga prin laboratorul său într-o pereche de adidași americani, blugi și cămașă din denim deschisă pentru a dezvălui o cruce de fier pe un lanț de aur".
Colecția din 1972 este etichetată cu titlul general "The Yellow Back Novels", un joc de cuvinte cu un termen informal folosit pentru romanele de ficțiune populară, iar colecția din 1974 este intitulată Machine Gun City. Ambele cuprind scurte note care oferă informații suplimentare despre modul în care aceste poeme au fost generate pe calculator și despre gândurile lui Ballard cu privire la ele.
Poemele în sine sunt, trebuie spus, o lectură dificilă. Nu aș vrea să vorbesc în numele lui, dar citind piesele devine greu de crezut că Ballard a fost cu adevărat de acord cu aprecierea că erau "la fel de bune ca cele reale" sau, într-adevăr, că erau "reale" - este posibil să fi existat un element de provocare în astfel de afirmații. Totuși, lăsând la o parte calitatea, există ceva intrigant în modul în care dezbaterile de astăzi în jurul generării de conținut - care ne împing spre întrebări legate de ce este creativitatea și chiar ce înseamnă să fii om - au un precursor în aceste piese generate pe calculator din anii 1970.
Complotul lui Ballard
Opinia lui Ballard despre poeme în 1974 pare să fie în concordanță cu comentariul mai recent inclus în autobiografia sa. O scurtă notă introductivă la cea de-a doua colecție de piese se deschide cu ceea ce se spune a fi "textul unei scrisori de la editorul de proză JG Ballard care sfătuia respingerea exemplarului unui scriitor cunoscut". Aparent, Ballard a scris următoarele, care sunt citate între paranteze înainte de piesele scurte:
Lucrurile lui Ballard sunt cu adevărat groaznice - este o fundătură absolută și nu pare să realizeze acest lucru... Mult mai interesant este acest material generat pe calculator de Chris, din care cred cu tărie că ar trebui să folosim o secțiune. Ceea ce este interesant în legătură cu aceste romane polițiste este că au fost compuse în timpul unei prelegeri pe care Chris a ținut-o la o mare conferință de psihologie la Kyoto, Japonia, poveștile fiind generate de un terminal de pe scenă conectat prin satelit cu computerul din Cleveland, Ohio. Iată ceva la care ar trebui să se gândească acești așa-ziși scriitori englezi experimentali.
Rămânând cu ochii în patru pentru evoluții ciudate, a fost intrigat de noile tipuri de compoziție
Nu este clar dacă aceste mici texte generate pe calculator sunt povestiri, romane sau poezii și probabil că este o chestiune secundară față de producția automată de cultură afișată aici. Ballard pare să fi fost captivat de noile posibilități și, de asemenea, pare să-i placă provocarea pe care o reprezintă pentru alți scriitori.
Imaginea terminalului de pe scenă care face poezii în timp ce creatorul său este ocupat să vorbească publicului este una puternică, evocată aici de Ballard. Acesta a fost în mod clar impresionat de inovație și de ceea ce sugerează despre creativitate. Rămânând cu ochii în patru pentru evoluții ciudate, a fost intrigat de noile tipuri de compoziție.
Cu toate acestea, poate că nu ar trebui să luăm nota sa ca atare. Încadrarea jucăușă și tonul anarhic ne avertizează să nu fim prea literali. Și mai există un alt motiv pentru care trebuie să fim atenți. Interesul lui Ballard a fost probabil stârnit de aceste evenimente, deoarece scrisese o povestire scurtă în care prezenta mașini care puteau îndeplini exact sarcina de a scrie poezie cu 11 ani înainte. Nuvela în sine pare să prezinte o perspectivă mai îndoielnică asupra a ceea ce ar însemna ca un computer să scrie și să creeze proză.
Viața imită arta
Scrisă în 1961, povestirea lui Ballard Studio 5, The Stars prezintă un editor al "unei reviste avangardiste de poezie" care lucrează la următorul număr. Sună familiar. Poeții pe care îi editează în mod regulat folosesc cu toții "Verse-Transcribers" automatizate, pe care toți le numesc cu familiaritate consacrată VT-uri. Aceste mașini VT produc automat poezii ca răspuns la criterii stabilite. Poezia a fost perfecționată de aceste mașini, astfel încât poeții nu văd prea multe motive pentru a scrie independent de VT-urile lor. Când i se transmite un poem, fierbinte de la un VT, editorul din poveste nici măcar nu simte nevoia să îl citească. El știe deja că va fi potrivit.
Poeții s-au obișnuit să lucreze cu mașinile lor VT, dar încrederea lor în mașinile pentru inspirație creativă începe să fie tulburată de evenimente. La un moment dat, editorul este întrebat ce crede că este în neregulă cu poezia modernă. În ciuda faptului că pare a fi un entuziast convins al automatizării creativității, el se întreabă dacă problemele sunt "în principal o chestiune de inspirație". Recunoaște că "obișnuia să scrie destul de mult... cu ani în urmă, dar impulsul a dispărut imediat ce mi-am putut permite un set de VT".
Povestea lui Ballard prezice că, odată ce crearea poeziei devine o chestiune tehnică, nevoia de a se angaja în practica scrisului se evaporă. În locul creativității, sugerează editorul, se află o "măiestrie tehnică" care este "pur și simplu o chestiune de apăsare a unui buton, de selectare a metrului, rimei, asonanței pe un cadran, nu este nevoie de sacrificiu, nu trebuie inventat niciun ideal care să facă ca sacrificiul să merite". Nu prea departe, așadar, de tipurile de indicații pe care se bazează inteligența artificială generativă de astăzi pentru a-și declanșa rezultatele. Adesea, așa cum am văzut cu exemplele de aplicații menționate anterior, un set de criterii, o frază sau orice tip de instrucțiuni scrise sunt folosite pentru a direcționa inițial ieșirile AI generative.
Un personaj misterios numit Aurora, antagonistul poveștii, proclamă cu dispreț că "nu sunt poeți, ci simpli mecanici". Atunci când toate seturile de VT din zona locală sunt distruse de Aurora pentru a "conserva o artă pe cale de dispariție", absența creativității umane este expusă. Nici măcar un aparat nu este lăsat întreg, chiar și "IBM-ul de 50 de wați al lui Tony Sapphire fusese făcut bucăți cu ciocanul, iar cele patru Philco Versomatics noi ale lui Raymond Mayo fuseseră distruse dincolo de orice speranță de reparare".
În povestea lui Ballard din 1961, doar absența bruscă a mașinilor funcționale îi determină pe poeți să înceapă din nou să scrie creativ
Editorul a rămas cu următorul număr al revistei de completat și fără niciun exemplar automatizat care să-l umple. Este șocată de sugestia Aurorei de a "Scrie tu însuți!". Tony, asociatul editorului, îi oferă puțină consolare, amintindu-i arhicunoscător că "Acum cincizeci de ani, câțiva oameni scriau poezie, dar nimeni nu o citea. Acum nici nu mai scrie nimeni. Setul VT nu face decât să simplifice întregul proces."
În povestea lui Ballard din 1961, doar absența bruscă a mașinilor funcționale îi determină pe poeți să înceapă din nou să scrie creativ. Dependența de VT este întreruptă. Povestea se încheie cu ruperea unei comenzi pe hârtie pentru trei noi seturi VT. Povestirea pare a fi un avertisment împotriva automatizării creativității și a implicațiilor pe care aceasta le-ar putea avea, dacă ar apărea. În anii 1970, acesta a sosit în formă rudimentară, iar Ballard pare, cel puțin la suprafață, să fi avut o reacție cu totul diferită la prezența sa.
Cum a scris computerul poemele?
Fiecare bucățică inclusă în colecțiile din 1972 și 1974 include un titlu, un autor și șase rânduri de text. Aceste șase rânduri sunt extrem de formulaice. O parte din acest tipar poate fi discernut pur și simplu aruncând o privire peste numeroasele rânduri de început. Printre acestea se numără jocuri de cuvinte precum "tunetul motoarelor a fracturat lacul", "vuietul avioanelor a zguduit casa", evocatorul "furia turbosuflantelor a fracturat mulțimea" și "Dr. Zozoloenda a meditat în timp ce avionul se clătina".
Deși piesele din 1974 par ceva mai variate decât versiunile din 1972, ele păstrează aceleași tipuri de formule. O parte din motivul pentru aparenta consecvență a formei se găsește în scurta notă de final a lui Evans și Wilson care închide prima colecție. Aceștia încep cu afirmația că:
Aceste mini romane SF au fost generate de un computer programat să le scrie, pentru eternitate dacă este nevoie, dată fiind comanda RUN JWSF.
RUN este o comandă clasică de calculator pentru inițierea unui program. Nu este clar ce înseamnă JWSF, dar viziunea este aceea a unei mașini de scris perpetue care nu se oprește niciodată și care funcționează la nesfârșit. Ei recunosc că acest program în sine este, după cum spun ei, "extrem de simplu". Apoi, ei continuă să prezinte foarte pe scurt modul în care funcționează, indicând că "computerul selectează la întâmplare dintr-un grup de cuvinte sau fraze cheie special alese". Așadar, este vorba de un text generat aleatoriu dintr-un grup de cuvinte selectate.
Există, de asemenea, structuri în care sunt plasate cuvintele selectate aleatoriu. Aceștia explică faptul că "prima linie a poveștii constă, în esență, în completarea de către computer a frazei: THE (BLANK) OF THE (BLANK) (BLANKED) THE (BLANK) (BLANKED) THE (BLANK)".
Utilizarea structurii alături de aleatoriu este prezentată ca oferind o sursă aproape nesfârșită de conținut nou
Potrivit lui Evans și Wilson, în cadrul acestei structuri de deschidere a liniei, "spațiile goale fiind completate prin căutări prin bazine de cuvinte, ajungându-se astfel la THE WINE OF THE MOTORS FRACTURED THE HOUSE sau THE RUSH OF THE HELIOS SCORCHED THE DESERT". Cele două exemple pe care le oferă surprind senzația multor versuri de început din piesele scurte. Ieșirile sunt repetitive și previzibile, rămânând în același timp stranii. Un mister care rămâne este modul în care au fost create bazinele de cuvinte.
Utilizarea structurii alături de aleatoriu este prezentată ca oferind o sursă aproape nesfârșită de conținut nou care poate fi produs la cerere. Evans și Wilson susțin că abordarea lor "produce 10.000 de propoziții unice posibile". După propoziția de deschidere, ei explică faptul că "linia doi este o selecție aleatorie de 10 propoziții complete. Linia trei revine la strategia de la linia unu. Al patrulea rând este din nou o alegere aleatorie a zece propoziții complete și așa mai departe".
Această structură alternantă a liniilor se află în centrul tuturor pieselor generate și publicate în 1972 și 1974. Al doilea mister este modul în care au fost produse și selectate propozițiile complete care sunt alese aleatoriu pentru liniile alternative. Nu pare să existe alte urme, așa că aceste detalii vor rămâne probabil necunoscute.
Generarea perpetuă de material este mai întâi încadrată în termenii numărului de propoziții posibile. Cu toate acestea, este introdus și ceva mai reflexiv, și anume generarea de idei. Evans și Wilson se întreabă: "Câte mini romane SF originale și unice poate genera computerul înainte de a rămâne fără idei?".
Răspunsul lor, aparent speculativ, având în vedere că nu știm câte cuvinte sunt incluse în acele bazine, este pur și simplu că "tastând la o rată de 10 caractere pe secundă, acest lucru ar dura (destul de aproximativ) 10.000.000.000.000.000.000.000.000 [o sută de chintilioane, sau 10 la puterea 20] de ani, ceea ce ar vedea probabil Universul să apară și să dispară de câteva ori". Cu alte cuvinte, generarea de poeme de către această mașină este, cu alte cuvinte, fără limite reale. În mod evident, ne putem întreba dacă are într-adevăr "idei" în primul rând.
Ca și în cazul conținutului, numele autorilor atașate fiecărei piese de șase rânduri sunt, de asemenea, generate de calculator. Numele autorilor sunt, din nou, "alese dintr-un grup de nume adecvate de tip SF, împerecheate în același mod aleatoriu". Ce constituie un nume de tip SF nu este clar, dar unele dintre numele de autor generate sunt lucruri precum ZQ Johnson, Blade Sinatra, Frank Archer, Marsha Fantoni, Blade Van Vargon și chiar Tagon "X".
Adăugarea de nume umanizează într-un fel scrisul, chiar dacă numele în sine par a fi în mare parte destul de evident inventate. Acordarea de nume de autori acestor piese atrage de fapt atenția asupra chestiunilor legate de paternitate și de intersecția dintre creatorii umani și tehnologie.
Poeme generate pe calculator sau o farsă?
Articolele ulterioare publicate în Ambit în 1976 și 1977 nu par să urmeze promisiunea făcută în 1974 că aceste mici piese vor apărea într-un "flux nesfârșit în Ambit". În schimb, acestea și-au schimbat oarecum direcția, trecând de la computerele care creează texte la interacțiunea cu oamenii. Piesa din 1976 intitulată Hallo, computerul te cheamă, din nou creditată lui Chris Evans și Jackie Wilson, a oferit o interacțiune ciudată, deși profetică, prezentată ca "un experiment pentru a vedea dacă computerele pot ajuta doctorii să diagnosticheze boli".
O piesă din 1977, "The Invisible Years" (Anii invizibili), este și mai derutantă. De data aceasta, creditată de Tim Bax, JG Ballard, Chris Evans și Ronald Sandford, piesa este prezentată în cutii unghiulare ciudate și este descrisă prin declarația de deschidere: "În acest an, Ballard răspunde la întrebarea lui Chris Evans și a unui computer. La desenele concepute de domnul Ronald Sandford". Această intervenție bizară pare să fi fost ultima tranșă din această serie de contribuții generate de calculator.
Am putea începe să ne întrebăm, mai ales cu încadrarea lor ciudată și conținutul din ce în ce mai bizar, dacă acestea sunt de fapt texte generate pe calculator sau, având în vedere tipul de publicație și cei implicați în ele, dacă nu cumva este vorba de o altă formă de exprimare, poate chiar o parodie sau o satiră. Capitolul din Miracles of Life al lui Ballard în care se vorbește despre Evans sugerează că colaborarea lor s-a extins și asupra ideilor ficționale. S-ar putea chiar să fie un fel de farsă, menită să propună întrebări despre ce înseamnă automatizarea pentru cultură și idei.
Entuziasmul față de posibilitatea ca computerele să scrie este evident încă de pe atunci
În prezent, este imposibil de verificat ce se întâmpla exact sau ce tehnologie era folosită, dacă era cazul. Pare probabil că un program de calculator a fost implicat într-un fel sau altul în produsul final, iar faptul că este vorba de bucăți de scris complet automatizate este de fapt o chestiune secundară atunci când se ia în considerare importanța acestor mici lucrări. Indiferent de ceea ce vedem în aceste poezii ciudate și automatizate, acest caz dezvăluie ceva despre tipul de interes pentru generarea computerizată de idei și cunoaștere care se manifestă astăzi într-o formă mai avansată. Acest caz din anii 1970 este un indicator al modului în care s-a dezvoltat această logică.
Entuziasmul față de posibilitatea ca computerele să scrie este evident încă de pe atunci. Cu toate acestea, entuziasmul aparent atașat acestor poeme Ambit ar fi putut fi, de asemenea, un răspuns sau chiar o reacție ironică și jucăușă la sistemele informatice emergente și chiar la inteligența artificială care se dezvoltau în anii 1960 și 1970. Întrebările legate de creativitate și de valoarea umană, care sunt implicite în povestirea lui Ballard, poate că fac aluzie la acest lucru. Dar tipurile de întrebări, rezultatele și implicațiile scrierii generate de calculator nu se solidificaseră încă în tipul de dezbateri pe care le vedem astăzi.
O sensibilitate față de creativitatea automatizată
Dacă luăm ca atare descrierea proceselor generative descrise în notele care însoțeau aceste poezii, precum și mențiunea din relatarea autobiografică mult mai târzie a lui Ballard, atunci diferența cheie dintre micile piese comandate de Ballard și întoarcerea populară de astăzi către inteligența artificială este trecerea de la aleatoriu la probabilitate. Generarea de poezii care se bazează la întâmplare pe rezerve de text curatoriale este foarte diferită de producerea de texte bazate pe calcule de probabilitate din seturi mari de date. Cu toate acestea, sensibilitatea și logica care stau la bază sunt aceleași, ambele sunt informate și motivate de o voință mutantă de a automatiza tot mai multe aspecte ale vieții sociale și culturale.
Indiferent dacă ceea ce vedem cu aceste poezii din anii 1970 este autentic sau dacă este un fel de performanță sau satiră jucăușă, totuși dezvăluie ceva din atitudinile emergente față de posibilitățile creativității computaționale în formele sale foarte timpurii.
Răspunsul entuziast al lui Ballard la noile posibilități sugerate de poemele din anii 1970 contrastează cu viziunea mai distopică din nuvela sa din 1961. Ballard pare să întruchipeze ceea ce eu am numit tensiunile gândirii algoritmice - prin aceasta înțeleg forțele nerezolvabile și concurente care împing simultan în direcții diferite atunci când ne confruntăm cu avansarea automatizării. Pe de o parte, avem problema îndepărtării omului din activitățile umane, iar pe de altă parte avem îndepărtarea cunoașterii din creația culturală. Atât povestirea scurtă, cât și poemele din Ambit surprind tensiunea care însoțește textele, arta și muzica generate de IA din zilele noastre.
Poate că ni se arată din perspective diferite, pentru a folosi formularea lui Ballard, cablajul și cutia de siguranțe a creativității. Atenția lui Ballard a fost atrasă de "ceva ciudat care se întâmpla". Această ciudățenie devine și mai profundă pe măsură ce utilizarea și aplicațiile inteligenței artificiale generative continuă să se extindă.
Acest articol a apărut inițial pe The Conversation și este republicat sub o licență Creative Commons.