Statisticile europene arată că, în 2023, 7,1% dintre persoanele angajate în UE au lucrat peste program la locul de muncă, în medie. La extreme stau Grecia, Cipru și Franța, cu cei mai mulți angajați care muncesc suplimentar, și Bulgaria, alături de Lituania și Letonia, unde se muncește cel mai puțin în plus.
România se află mai degrabă în rândul ultimului grup de țări, angajații români muncind peste program într-un procent infim.
Contextul însă poate fi înțeles prin două aspecte importante: pe de o parte lungimea medie a unei norme de muncă săptămânale, care este mai ridicată în România mult peste marja țărilor unde se efectuează în general ore în plus de muncă, precum și prin lipsa unui sistem robust și bine monitorizat de recompensare echitabilă a orelor suplimentare
În termeni statistici, Eurostat a definit munca peste program drept depășirea unei marje de 49 de ore sau mai mult pe săptămână la locul de muncă. Astfel, în țările UE, Grecia a avut cea mai mare pondere de lucrători cu care au muncit peste programul normal de muncă (11,6%), urmată de Cipru (10,4%) și Franța (10,1%). În contrapunct, cele mai scăzute rate au fost înregistrate în Bulgaria (0,4%), Lituania și Letonia (1,1% fiecare).
O distincție importantă făcută de statisticienii Eurostat se referă la tipul de contract al angajaților. Mai exact, un procent mai ridicat de persoane care lucrează ca freelanceri au muncit mai mult (aproape o treime din lucrătorii care prestează activități independente) față de angajații cu contract de muncă (3,6% din total, în acest caz).
Din punct de vedere al repartizării sectoriale ale acestei statistici, Eurostat a arătat faptul că cele mai multe cazuri de muncă peste program au loc în rândul lucrătorilor calificați din agricultură, silvicultură și pescuit (27,5% din totalul lucrătorilor calificați din aceste domenii) și manageri (21,9%). Toate celelalte grupuri ocupaționale, așa cum sunt definite de clasificarea standard internațională a ocupațiilor (ISCO), au avut o medie de până la 7,3%, arată sursa citată.
Angajatorii din Marea Britanie au beneficiat de 26 de miliarde de lire sterline de muncă gratuită anul trecut din cauza orelor suplimentare neplătite efectuate de lucrători, conform unei noi analize publicate pe 1 mai de Trades Union Congress (TUC), o federație națională a sindicatelor din Regatul Unit, care reprezintă majoritatea sindicatelor din această țară.
Practic, în Marea Britanie, orele suplimentare neplătite sunt o problemă pentru milioane de lucrători: 3,8 milioane de persoane au efectuat ore suplimentare neplătite în 2023, lucrând în medie 7,2 ore suplimentare neplătite pe săptămână. Pentru acești angajați, munca peste program înseamnă în medie 7.200 de lire sterline pe an neplătite pentru munca efectuată.
Statistica britanică a relevat faptul că profesorii se află în fruntea listei atât în ceea ce privește proporția de personal care efectuează ore suplimentare neplătite (40%), cât și media orelor suplimentare săptămânale pentru toți angajații (4,4 ore). Directorii executivi, managerii și directorii sunt, de asemenea, prezenți în mod semnificativ, ceea ce sugerează că responsabilitățile suplimentare ale personalului superior nu sunt gestionate corespunzător de către angajatori.
Orele suplimentare neplătite sunt mai frecvente în sectorul public: 1 din 6 lucrători din sectorul public (16,7%) a efectuat ore suplimentare neplătite în 2023, comparativ cu 1 din 9 (11,9%) în sectorul privat. Personalul din sectorul public a oferit 11 miliarde de lire sterline sub formă de ore suplimentare neplătite pentru a satisface nevoile utilizatorilor de servicii. Cifra reprezintă în medie peste 10 milioane de ore de muncă suplimentară neplătită în fiecare săptămână în serviciile publice ale noastre.
În statistica publicată pe 1 mai 2024 de Eurostat, România ocupă locul imediat următor celor două țări baltice și Bulgariei în topul ponderii muncii peste program în Europa. Practic, la noi în țară nu se lucrează foarte mult peste programul alocat, media statistică arătând că doar 1,8% dintre angajații români au muncit în plus în 2023.
Cu toate acestea, nuanța aici constă și în faptul că și fără ore suplimentare, românii sunt printre europenii cu cele mai lungi programe săptămânale de lucru. O statistică efectuată de Eurostat în septembrie 2023 arată că, în Uniunea Europeană, în 2022, persoanele cu vârste între 20 și 64 de ani, aflate în câmpul muncii, au lucrat în medie 37,5 ore pe săptămână. Media orelor de lucru pe săptămână diferă însă între țările UE. Țările cu săptămâna de lucru cea mai lungă au fost Grecia (41,0 ore), Polonia (40,4 ore), România și Bulgaria (40,2 ore pentru ambele).
În contrast, Țările de Jos au cea mai scurtă săptămână medie de lucru (33,2 ore), urmate de Germania (35,3 ore) și Danemarca (35,4 ore). De asemenea, Norvegia se remarcă cu o săptămână de lucru scurtă (35,5 ore).
În ceea ce privește programul persoanelor care lucrează cu jumătate de normă, în 2022, cea mai lungă săptămână de lucru pentru lucrătorii part-time a fost înregistrată în Suedia cu 26,4 ore și România, cu 26,2 ore, în timp ce cea mai scurtă a fost înregistrată în Portugalia, cu 18,6 ore.
Desigur, dezideratul ar trebui să tindă către cât mai puțină muncă suplimentară față de orele alocate în contractul de muncă și către o separare sănătoasă între slujbă și viața personală. Cu toate acestea, față de alte cadre legislative europene (precum Germania sau Spania care dețin reglementări clare cu privire la procentul de compensare financiară a muncii suplimentare față de norma fixă săptămânală), Codul Muncii din România prevede recompensarea prin timp liber corespunzător a orelor de muncă peste program. „Munca suplimentară se compensează prin ore libere plătite în următoarele 90 de zile calendaristice după efectuarea acesteia”. „Se compensează”, nu „se poate compensa”, conform art. 122 alin. (1) din cod, iar abia în art. 123 se vorbește de situația în care se acordă sporul: „În cazul în care compensarea prin ore libere plătite nu este posibilă în termenul prevăzut de art. 122 alin. (1) în luna următoare, munca suplimentară va fi plătită salariatului prin adăugarea unui spor la salariu corespunzător duratei acesteia”. Totodată, Codul muncii stabilește că maximul de ore suplimentare pe săptămână ar fi de opt în cazul unuia cu normă de 40 de ore.
Mai exact, cadrul normativ de la noi din țară indică faptul că, în cazul în care angajatul a muncit opt ore suplimentar într-o săptămână, atunci ar avea dreptul la o zi liberă într-o marjă de maximum trei luni, în caz contrar având dreptul la un spor salarial aferent.
Pentru munca suplimentară din noiembrie sau decembrie, angajatul are dreptul să-și ia liber corespunzător în prima parte a anului, maximum 90 de zile de la prestarea muncii suplimentare. O altă noutate introdusă în Codul Muncii prin OUG la finalul anului 2023 care vizează activitatea bugetarilor impune ca munca suplimentară efectuată peste durata normală a timpului de lucru, precum şi munca prestată în zilele de repaus săptămânal, de sărbători legale şi în celelalte zile în care nu se lucrează în cadrul schimbului normal de lucru se vor compensa numai cu timp liber corespunzător acestora. Sunt exceptați numai personalul militar, poliţişti, poliţiştii de penitenciare şi personalul civil din instituţiile publice de apărare, ordine publică şi securitate naţională care primesc o compensație în bani.
Cu toate acestea, chiar și în condițiile în care există un cadru legislativ care definește și îndrumă angajatorii și angajații cu privire la circumstanțele și procedurile specifice în care timpul de muncă suplimentar trebuie recompensat, fie cu timp liber, fie, în cazul excepțiilor menționate în lege, cu contravaloarea financiară a muncii prestate, rareori procesul chiar are loc conform Codului Muncii. O analiză realizată de reprezentanții unei firme de avocatură pentru HotNews din februarie 2024 validează realitatea aceasta: „În practică, nu puține sunt situațiile în care salariații care prestează muncă suplimentară nu primesc nici ore libere plătite și nici nu sunt remunerați suplimentar. În astfel de situații, se poate formula acțiune în justiție. Plata orelor suplimentare poate fi cerută atât pe perioada derulării relațiilor de muncă, cât și după încetarea acestora, însă acțiunea în justiție trebuie formulată în termenul de prescripție de 3 ani, care începe să curgă de la data la care drepturile sunt datorate.”