Poveste de vară cu o mică… sanie în portbagaj
Un francez gentilom, pe nume Paul Valery, spunea odată că realitatea e doar un caz particular al ficțiunii. În clasa lor de-a ”doișpea” erau 36 de elevi, între care se nimeriseră să fie 18 băieți și 18 fete. În liceul acela de mate-fizică unde totul era ordonat, asta nici măcar nu constituia o știre. Și chiar și eu aș fi trecut peste acest amănunt dacă imediat după examenul de bacalaureat nu s-ar fi organizat banchetul de absolvire.
La banchet fiecare băiat trebuie să conducă o fată, așa erau regulile atunci. Încă nu se inventaseră rânduielile astea noi. Și atunci în pragul banchetului chiar și tocilarii clasei și-au scos pentru câteva zile nasul din cărțile de matematică ori din culegerile de fizică și au început să-și privească colegele cu oarece interes. Știau ei că fetele bune se dau repede. Și cele rele, la fel. Dar ei rușinoși erau. Căci despre felul cum să abordezi o fată nu scria în manuale.
Iustin pusese ochii pe Iulia. Erau și apropiați la catalog și din asta dedusese că ar putea fi apropiați și sufletește. Un fel de zodiac pe litere. Iulia avea de toate. Era și frumoasă, și premiantă, o combinație care ar putea îndepărta băieții însă nu în cazul Iuliei, căci ea avea o inteligență calmă și neamenințătoare. Chiar și profa de chimie, care mereu îi bășcălea pe toți și nu-i mai scotea din 2 sau 3, de-i punea la corigență să-i doteze laboratorul, se purta deosebit cu Iulia. Era cea mai bună la chimie din clasă, poate chiar din toată școala. Nu era de mirare căci se pregătea de Medicină.
Iustin își făcuse un plan. O să o invite la cofetăria aceea cu nume de floare din orașul lor și acolo între o lămâiță și un doboș îi va pune întrebarea capitală – Vrei să fii perechea mea la banchet? Dacă îl va refuza va rămâne cu gustul acru de lămâiță. Dar dacă va accepta va simți la plecare gustul dulce al glazurii de la Doboș.
Amânase invitația până spre sfârșitul zilei căci încă se lupta cu sine însuși . Iar din toate luptele pe care e nevoit să le poarte omul, lupta cu sinele e cea mai grea. Doar că atunci în ultima pauză, de dinainte de ora de tehnologie, când tocmai crezuse că se biruise, îl auzi pe Narcis – craiul clasei – lăudându-se că a invitat-o la banchet pe Iulia și că ea acceptase. Însă banchetul va fi doar preludiul – zise Narcis șmecherește.
Și spunând asta, scoase din buzunarul de la uniformă niște chestii din alea împachetate în celofan și pe care le vindeau sârbii în piață doar atunci când erau siguri că nu-i niciun milițian prin preajmă. Iustin nu știa exact ce sunt chestiile alea rotunde dar simți cum i se urcă sângele la creier. Dacă nu ar fi fost oameni în jur l-ar fi luat pe Narcis ăsta și l-ar fi izbit de zid. Iustin s-a dus singur la banchet. Din cauza lui, de partea cealaltă, o fată a trebuit să meargă și ea singură, dar Iustin nu se mai simțea răspunzător pentru simetria școlii.
Era de-acum absolvent, cu bacul luat, deci putea să se elibereze de reguli . De cum a ajuns la petrecere s-a așezat pe un scaun cât mai aproape de perete, asta îi dădea siguranță. Lângă el nu s-a mai așezat nimeni. Câțva se bâțâiau haotic pe ringul de dans, alții explorau sticlele la bufet. Tibi Drăgan – băiatul cu stația și cu geamantane pline de muzică, avea experiență. Când vedea că se cam golește ringu , punea un Boney M săltăreț, ceva cu – Hurrah, Hurrah- It’s a holliday. Când vedea că s-a făcut prea plin și stă să se reverse, băga un Ti Amo languros, numai bun pentru perechi și atunci ăștia singuratici se retrăgeau cuminți în ungherele lor.
Iustin nu participa la tot acest flux și reflux. În lumea lui interioară el nici nu era acolo. Se vedea undeva la mare într-un sat de pescari scriind poezii pe care i le dedica Iuliei. Era tare frumoasă Iulia în iulie. Ea era frumoasă și în august ori în ianuarie dar cea mai frumoasă era în iulie, probabil că de aia i-au și pus părinții numele ăsta. Iustin avea pasiunea poeziei, publicase deja la un cenaclu. Dar în sinea lui el știa că e doar un poet mediocru.
Poeții buni sunt duri. Bacovia a fost un dur, Baudelaire a fost un dur, Eminescu a fost nemuritor și rece. Iar el era blând, iar un blând nu va deveni niciodată un mare poet. Cel mult va deveni un poet nefericit, din aceia de care e plină lumea. Iar ele, fetele dintr-a 12-a, nu aveau loc pentru nefericire. Acum dansau cu foc cu toți fericiții clasei.
Iustin știa că altă ocazie de a mai fi împreună cu Iulia nu va mai avea, căci ea va fi de-acum prinsă în caznele admiterii. Pe atunci se intra greu la orice facultate, dar la Medicină se pătrundea cel mai greu. Norma de petreceri a Iuliei era foarte limitată. De fapt era banchetul și… atât. Voia deja să se dea bătut și să meargă acasă.
Spre dimineață îl văzu însă pe Narcis prăbușit peste o sticlă pe trei sferturi goală. Atunci a înțeles Iustin că misiunea lui încă nu se încheiase. I s-a părut cumva firesc să-i propună Iuliei să o conducă până acasă. Au ieșit împreună fără să-și mai ia rămas bun de la ceilalți. Iustin mergea la câțva pași în urma Iuliei și îi privea taiorul roșu, elegant, comandă specială de la Casa de Mode.
Pe drum ar fi vrut să-i spună că dacă nu i-ar fi fost teamă de gustul de lămâiță, poate ar fi mers împreună la banchet. Dar în loc de asta a întrebat-o ce regretă cel mai mult din toți anii ăștia de liceu. Și ea i-a spus că din tot liceul ăsta cel mai mult regretă două lucruri: că n-a învățat să patineze și că nu cunoscuse iubirea. Iustin i-a răspuns că nici el nu știe să patineze dar că ar plimbă-o bucuros cu sania odată. Iulia l-a privit destul de mirată.
Ce-i veni acum, sanie în plină vară, dar Iustin, poetul, ar fi vrut să-i spună cu asta că el speră că prietenia lor să țină măcar până la iarnă. Au ajuns acasă. Iulia l-a invitat să intre în locuință. Domnul profesor i-a întins o mână ca unui om mare și i-a mulțumit că a protejat-o. Nici nu i-a întrebat nimic despre Narcis .
Apoi peste ei doi a trecut viața. Uneori cu evantaiul, alteori cu buldozerul. Iustin a plecat din țară și s-a stabilit tocmai la Paris. Destinul sălășuiește doar în marile orașe – credea el. Cu diploma lui de economist a devenit consultant în sistemul bancar. O slujbă bine plătită. A schimbat poezia literelor cu proza cifrelor, spre bucuria familiei.
Iulia a rămas mai departe în țară să îngrijească de domnul profesor și de zecile de pacienți care-i frecventau cabinetul pe care îl deschisese după absolvire. Ambii au cunoscut iubirea. Ambii au cunoscut despărțirea. Amândoi au pierdut pe cineva drag, aproape în același timp. La întâlnirile de absolvire nu a mai venit niciunul. Iustin s-a refugiat în fotbal, căci locuia aproape de stadionul lui Paris Saint Germain care avea să-i devină marea iubire. Iulia s-a refugiat în muncă.
Și a venit anul pandemiei. Întâlnirea aniversară din acel an s-a organizat pe zoom. Statul prea îndelungat în casă l-a făcut pe Iustin să vrea să-și reîntâlnească colegii. Printre cubulețe a căutat-o pe Iulia. Nu era. După întâlnire a sunat-o pe Dana, fosta ei colegă de bancă din liceu, care i-a spus că Iulia nu are încredere în tehnologia asta de la distanță.
Pe om trebuie să-l vezi la față, să-i asculți inima, să-i citești sufletul, așa e în meserie și așa trebuie să fie și în viață. Atunci Iustin a decis că trebuie neapărat să o vadă. Și-au dat întâlnire la o cofetărie din oraș. Cofetăria nu mai avea nume de floare și de fapt nici nu era chiar cofetărie, ci o cafenea cu nume italienesc. Nu au mai comandat Doboș că erau amândoi la dietă, iar în loc de lămâiță au luat un capucino latte și un nectar de piersici.
S-au așezat la o masă mai la stradă și au început să alunece în trecut. Și cum se adânceau mai mult în vorbe simțeau că anii ăștia mulți care trecuseră între ei nu-i depărtaseră, ci dimpotrivă. Amândoi lăsaseră în urmă niște ani netrăiți, în care se chinuiseră cu părinții bolnavi, ani în care-și făcuseră datoria de copii dar acum după ce părinții le plecaseră într-o lume mai bună venise și timpul lor.
Iar când Iulia l-a întrebat ce regretă cel mai mult din anii ăștia care au trecut, Iustin i-a răspuns că regretă două lucruri: că nu a învățat să patineze și că nu a îmbrățisat niciodată o doctoriță. Iulia i-a spus că nu-l poate ajuta cu patinajul dar i-a spus asta într-un anume fel așa ca el să înțeleagă nespusul. Și el a înțeles. Când s-au dezbrățișat, Iustin și-a amintit că fusese poet odată și i-a recitat o poezie pe care o scrisese special pentru ea, despre timpul care ne-a mai rămas. Iulia a oftat. De atunci s-au așezat la mese mai retrase ca să vorbească în liniște și despre viitor.
La una dintre întâlniri, chelnerul le-a recomandat să se mute mai aproape de televizor că tocmai joacă Paris Saint Germain în finală Cupei, dar Iustin a zis că Paris Saint Germain nu-l mai interesează. Căci în ochii adânci și negri ai Iuliei se oglindesc atât Mbappe cât și Neymar. Iar Iulia – deși nu știa cine sunt ăștia – a înțeles pe loc că așa arată dragostea adevărată.
CITEŞTE ŞI: În Timișoara a fost fain, acum e ”cool”
Așa se face că în serile călduroase de iulie, în orașul unde s-a mutat destinul, o pereche trecută binișor de prima tinerețe și poate chiar și de a doua, două insule izolate devenite arhipelag, își trăiesc prezentul. Iar în vremuri de weekend pleacă să colinde țara în lat și în lung ca doi tinerei. Lista o face ea, bagajul îl face el. Pantofi de mers, bețe de cățărat, pelerine de ploaie, lanterne, o haină mai groasă, multe tricouri subțiri de bumbac că e cald la sfârșit de iulie. Niște perechi de șlapi și costumele de baie. Iar vecinii care l-au urmărit în timp ce ducea toate astea la mașină pot să jure că văzuseră acolo în portbagaj și o sanie…
GEORGE SCHIMMERLING