Vladimir Putin tocmai a câștigat cel de-al cincilea mandat de președinte al Rusiei (sau primul, conform referendumului din 2020). El se află la cârma țării fără întrerupere de 25 de ani, chiar și în timp ce Dmitri Medvedev era nominal șef de stat, ceea ce îl face unul dintre cei mai longevivi lideri din istoria Rusiei. La fel ca toți acești lideri, mandatul său îndelungat include perioade de reformă, dezvoltare rapidă, stagnare și război.
Cea ce face ca longevitatea politică a lui Putin să fie din ce în ce mai derutantă este absența oricăror caracteristici distinctive, personale sau politice, care i-au învins pe contracandidații săi la tronul rusesc. Răspunsul se află în modul în care, deși liderul Rusiei a fost determinat de întâmplare, sistemul s-a reconstruit în jurul său, scrie în Moscow Times Konstantin Sonin, profesor la Universitatea din Chicago.
Putin nu posedă nicio calitate care să îl deosebească de alți politicieni ruși, în afară de funcția pe care o deține. Este un orator neinspirat, expresiile sale sunt de-a dreptul primitive. Este lent în a absorbi informații noi și se străduiește să rețină nume și numere. Se străduiește să înțeleagă starea de spirit a audienței sale și are un simț al umorului mediocru, în cel mai bun caz mediocru și ticălos.
Deloc surprinzător, nu a făcut niciodată o impresie asupra nimănui până când a câștigat puterea. Odată ce a făcut-o, farmecul lui aparent era produsul respectului impus de biroul său, nu al personalității sale. În schimb, Aleksei Navalnîi, liderul opoziției ruse ucis la ordinul lui Putin, a făcut impresie oriunde s-a dus. Dacă Putin ar intra neanunțat într-o cameră, nimeni nu l-ar observa.
Putin nu este singura persoană lipsită de inspirație care a condus Rusia - altul este țarul Nicolae al II-lea. Dar, în timp ce puterea sa supremă a fost moștenită, ascensiunea lui Putin a fost foarte diferită. În 1999, puterea obținută prin numirea în funcția de prim-ministru a trebuit să fie câștigată și apărată, nu doar moștenită.
Este clar ce l-a făcut pe Putin președinte. În lipsa unui program politic distinct de predecesorul său, el a fost perceput ca un om al poporului. Pentru că așa era el, un om obișnuit. După 10 ani plini de criză, când elita ocupa invariabil pozițiile de vârf, cineva care semăna cu opiniile, abordările și manierele majorității părea atractiv.
După un sfert de secol la putere, Putin nu mai seamănă cu rusul obișnuit. În 2024, opiniile sale cu privire la majoritatea problemelor se aliniază cu cele ale unei minorități mici. Combinația dintre vârsta sa înaintată (într-o țară cu o speranță de viață relativ scăzută) și inflexibilitatea mentală care îl împiedică să se adapteze la o lume în schimbare, a făcut ca opiniile lui Putin să devină îndepărtate de cele ale majorității rușilor.
Creșterea bruscă a cenzurii și represiunii persoanelor care se abat de la liniile oficiale despre război și pace, autoritate, relații de gen etc. este un rezultat direct al acestei divergențe. Putin nu mai poate pretinde a fi un om din clasa medie, pentru că nu mai este obișnuit. Cetăţenii Rusiei s-au schimbat, dar el nu - pentru că nu a trebuit.
Analiza criminalistică instantanee după alegerile din martie 2024 a arătat că guvernul a trebuit să adauge zeci de milioane de voturi la scorul final al lui Putin pentru ca așa-zisa sa victorie să pară mai decisivă. Putin nu avea nicio șansă de a câștiga niște alegeri competitive. Pentru ca acest lucru să se întâmple, a trebuit să aresteze și să trimită în exil opozanții și - în cele din urmă - să își ucidă adversarii politici, alături de închiderea ziarelor și interzicerea organizațiilor civile, și să se asigure că singurii săi adversari erau candidați marionetă.
Oricât de neimpresionant este Putin ca persoană, el este la fel de lipsit de individualitate ca politician. De-a lungul unui sfert de secol la putere, el a numit oameni în poziții cheie bazate pe relații personale. Calitățile lor profesionale au jucat în mod clar un rol secundar.
Bineînțeles, statul este format din multe instituții și mulți oameni. O parte semnificativă dintre cei aflați la putere și-au croit drum printr-un proces de selecție competitiv, deși nedemocratic. Stalin sau Hrușciov au numit în acest fel majoritatea covârșitoare a celor mai apropiați colaboratori ai lor - oameni cu minte rapidă, rezistenți, flexibili din punct de vedere moral, capabili să lucreze 20 de ore pe zi. În cazul lui Putin, pentru fiecare tehnocrat competent, precum Igor Șuvalov sau Elvira Nabiullina, există un Igor Secin sau Vladimir Iakunin, prieteni de altfel inutili.
Incapacitatea lui Putin de a lucra cu persoane puternice și independente a fost evidentă încă de la începutul domniei sale. Până în 2022, astfel de oameni erau practic inexistenți printre liderii Rusiei.
În teorie, incapacitatea de a selecta și promova tehnocrați, chiar și în propriile sale interese politice, ar fi trebuit să-l determine pe Putin să piardă puterea într-un stadiu incipient. Dar nu a făcut-o. Sistemul a funcționat de la premisa că cei mai competenți indivizi aveau posibilitatea de a deveni incredibil de bogați dacă activitățile lor asigurau și prosperitatea cercului interior al lui Putin. De exemplu, Igor Șuvalov a fost o mână competentă care a ghidat răspunsul guvernului la criza financiară din 2008-2009. El a câștigat miliarde de dolari în acest proces.
Se poate privi și la Căile Ferate Ruse sub Vladimir Iakunin sau Rosneft sub Igor Secin. Companiile au funcționat exact la fel cum ar fi făcut fără ei, în timp ce directorii lor au obținut salarii incredibile fără să facă nimic.
Acest sistem, în care statul funcționează permițând celor mai profesioniști indivizi să devină extraordinar de bogați în comparație cu alții din diferite țări, poate părea o schemă complexă. Cu toate acestea, nu este rezultatul niciunui plan deliberat. Mai degrabă, sistemul a gravitat în mod natural către acea stare în absența unei conduceri reale.
Rezultatul alunecării Rusiei în această stare naturală a fost atât de sumbru încât este firesc ca comentatorii să presupună că a fost intenționat. Este convenabil să credem că trilioanele de ruble cheltuite pentru securitatea militară și națională sunt rezultatul unui plan viclean, răutăcios. Este o provocare – și chiar una neplăcută – să înțelegem că cheltuielile militare sunt întotdeauna profitabile pentru elite și că furtul este cel mai ușor de justificat sub pretextul preocupărilor de securitate.
Militarizarea și corupția statului condus de Putin nu numai că se completau reciproc, dar depindeau și de existența celuilalt.
Triumful ideologiei arhaice, etatiste din ultimii ani ai lui Putin nu este o extensie a personalității sale. Războiul intern împotriva modernității, a reformelor și a relațiilor sociale contemporane nu este pur și simplu rezultatul numeroșilor ani de putere ai lui Putin și al incapacității sale de a ține pasul cu o lume în schimbare. Urmarea unei ideologii arhaice cere un efort minim și ajută la justificarea represiunii necesare pentru a menține puterea.
Originea "fenomenului Putin" rezidă în faptul că statul rus a fost construit și consolidat în jurul acestui individ mediu. Rezultatul nu a putut fi niciodată eficient și s-a dovedit a fi tragic.
Un deceniu și jumătate de stagnare, în care țara a rămas în fiecare an tot mai mult în urma lumii, a culminat cu un război care a făcut deja zeci de mii de victime, un val de represiune care a dus la sute de mii de refugiați, distrugerea științei și a educației și crearea unui nou model economic care pregătește terenul pentru o criză după ce războiul se va încheia.
Dar dacă această poveste va convinge țara că are nevoie de un model diferit pentru a trăi și a prospera este încă neclar, conchide în Moscow Times Konstantin Sonin, professor la Universitatea din Chicago.