Deși Marea Caspică deține titlul de cea mai vastă întindere de apă interioară de pe glob, particularitățile sale unice au stârnit dezbateri asupra clasificării corecte ca mare sau ca un lac uriaș. Această distincție, care ar putea părea la prima vedere lipsită de importanță, are de fapt consecințe geopolitice profunde, transformând-o într-o problemă de mare sensibilitate.
Marea Caspică este situată într-un punct dintre Europa și Asia și este traversată de mai multe state, printre care Azerbaidjan, Iran, Kazahstan, Rusia și Turkmenistan. Aceasta se întinde pe o distanță de 1.200 km și are o suprafață de aproximativ 370.886 km pătrați. Acest lucru îi conferă o suprafață care este aproape la fel de mare ca și Japonia (377,973 km pătrați). Conform surselor antice grecești și persane, mărimea mare a corpului de apă sugera că era un ocean, ceea ce a contribuit la numele său. Acest argument este întărit și de faptul că are o salinitate ridicată (conținut de sare), deși mai mult în sud decât în nord, unde apa dulce intră dinspre râul Volga, conform iflscience.com. În plus, apa devine mai adâncă pe măsură ce vă deplasați spre sud. Și acesta este un contrast destul de puternic. În partea de nord a apei se poate ajunge la adâncimi de aproximativ 5-6 metri, dar în sud, se poate coborî până la o adâncime uluitoare de 1.000 de metri.
Putem vorbi despre Lacul Caspic? Toate aceste caracteristici vă pot face să credeți că descriem cu siguranță o mare, dar este într-adevăr un caz complicat. Marea Caspică are câteva caracteristici unice care ne pun puțin în încurcătură. În primul rând, este vorba de simplul fapt că este complet fără ieșire la o mare/ocean și se află foarte mult în interiorul țării. Singura cale de acces, prin apă, este râul Volga, care traversează Rusia, precum și câteva canale care o leagă de Marea Neagră, Marea Baltică și Marea Azov. Deși are un conținut ridicat de sare, acesta nu provine din largul mării și, de fapt, Marea Caspică este alimentată cu apă dulce din mai multe râuri, altele decât Volga, inclusiv Ural și Kura. Dar, din nou, în ciuda acestui flux constant de apă dulce, marea menține un nivel mediu de salinitate de aproximativ 12 părți pe mie (ppt). Acest lucru înseamnă că apa din Marea Caspică este mai sărată decât apa dulce, dar mult mai puțin sărată decât o mare obișnuită (care are de obicei un nivel de salinitate de aproximativ 35 ppt).
Aceste calități unice au făcut din Marea Caspică un adăpost pentru diverse specii care s-au adaptat la condițiile sale salmastre. Printre acestea se numără sturionul caspic, ale cărui icre formează mult căutatul caviar. Apoi, mai există și foca caspică, cu aspect adorabil, care se găsește doar în jurul acestor ape și este cel mai mic membru al familiei focilor fără urechi. Cu toate acestea, Marea Caspică este amenințată de poluare și de pescuitul excesiv. Și aici intervine problema. Resursele bogat, o problemă geopolitică cheie pentru statele din jur De la căderea Uniunii Sovietice, în 1991, Marea Caspică a devenit o problemă geopolitică cheie pentru statele din jur, datorită prezenței resurselor de petrol și gaze naturale în interiorul și în jurul apelor. Fiecare stat a fost implicat în diverse dispute în curs de desfășurare privind apele teritoriale și stabilirea zonelor de excludere, toate acestea desfășurându-se în detrimentul mediului. Fiecare țară a investit sume importante de bani în exploatarea resurselor naturale din zonă în scopuri economice proprii. În orice moment, navele de patrulare ale diferitelor state pândesc de-a lungul granițelor convenite ale porțiunilor de apă care le-au fost alocate pentru a-și proteja interesele. În același timp, comunitățile locale de pescari și industria turistică continuă să facă comerț și să opereze în apele care le asigură mijloacele de trai. Acesta este motivul pentru care problema complicată a clasificării, dacă Marea Caspică este de fapt o mare sau un lac, este semnificativă. În lipsa unui acord oficial recunoscut la nivel internațional în această privință, problemele geopolitice au fost lăsate să se desfășoare în linii geopolitice mai tradiționale, inclusiv prin coerciție și negocieri conduse de politica de putere, mai degrabă decât de legile internaționale. Cu toate acestea, dacă statul s-ar implica mai mult în cadrul comunității internaționale, o definiție a Mării Caspice ca fiind o mare legitimă ar permite ca apele să fie protejate în temeiul acelorași instrumente internaționale care protejează oceanele lumii, precum și împărțirea drepturilor și responsabilităților pentru protecția și gestionarea ecosistemelor marine. Din nefericire, statele riverane apelor s-au retras din ce în ce mai mult de la convențiile internaționale în ultimii ani, de fapt chiar mai mult decât au făcut-o imediat după căderea Uniunii Sovietice.