Când Giorgia Meloni a venit pentru prima dată la putere în Italia, în 2022, elitele occidentale au avut îndoieli cu privire la o șefă a guvernului care era o admiratoare a fascismului.
Dar în mai puțin de doi ani, politicianul de extremă dreapta a reușit o performanță politică.
Ea i-a convins pe liderii occidentali de sprijinul său ferm pentru Ucraina în lupta acesteia împotriva Rusiei și, în același timp, și-a consolidat respectabilitatea într-o poziție de lider în rândul forțelor de dreapta din Europa, scrie Politico.
Meloni a fost cea care a pus presiune pe Bruxelles să renunțe la restricțiile pe care dorea să le impună asupra folosirii pesticidelor și să micșoreze pachetul de măsuri climatice. Tot Meloni a fost cea care a jucat un rol esențial în schimbarea poziției europene privind migrația, de la acordarea de azil politic și redistribuirea lor printre statele UE la plătirea altor țări care să îi țină pe imigranți cât mai departe de granițele Europei. Meloni continuă să influențeze din umbră deciziile luate de politicienii europeni de top, precum președintele Comisiei Europene, Ursula von der Leyen. La alegerile europene din iunie se așteaptă ca aripa de dreapta a Parlamentului European să fie extinsă, potrivit ultimelor sondaje Politico, iar prim-ministrul italian este pe cale să devină liderul spiritual al acestui grup.
Duminică, 17 martie, Meloni a zburat la Cairo pentru a fi alături de von der Leyen, în timp ce a semnat un acord privind migrația conform căruia UE va plăti Egiptului până la 7,4 miliarde de euro pentru a susține finanțele guvernamentale și pentru a reduce migrația.
În iunie, europenii votează într-un scrutin la nivelul întregului bloc comunitar care probabil va avea ca rezultat un Parlament European majoritar de dreapta, potrivit sondajului POLITICO . Prim-ministrul italian este pe cale să devină liderul spiritual al aceluiași bloc, împingând Bruxelles-ul spre dreapta cu privire la orice, de la politica de migrație la Green Deal, un pachet ambițios de legislație climatică care a devenit un sac de box pentru dreapta.
Criticii se grăbesc să contrazică influența lui Meloni pe scena mondială. În ciuda unor titluri optimiste, economia Italiei este blocată în viteza a doua, ceea ce slăbește credibilitatea Romei în ceea ce privește deciziile politice importante. Și, în ciuda stării actuale sumbre a relațiilor franco-germane, Parisul și Berlinul sunt încă, din punct de vedere structural, cei care stabilesc ritmul politicii europene, iar Polonia, sub conducerea premierului Donald Tusk, este un actor din ce în ce mai important.
În noiembrie, alegătorii americani vor avea de ales între actualul președinte Joe Biden și fostul președinte Donald Trump. Dacă primul va învinge, Meloni ar putea duce mai departe o relație pe care atât Casa Albă, cât și propriul birou o definesc ca fiind "pozitivă". Dacă va fi Trump, ea ar putea să încaseze dividendele după luni de eforturi discrete pentru a curta republicanii MAGA ("Make America Great Again" - sloganul lui Trump), devenind un aliat european mai puțin toxic decât Viktor Orbán din Ungaria - un fel de Margareth Thatcher pentru Ronald Reagan, pentru a folosi o analogie extrem de imperfectă, scrie Politico.
"Ea este de departe în Italia cel mai apropiat politician de Trump", a spus Marco Damilano, un analist politic italian. "Și la nivel european, guvernul ei ar fi cel mai bine poziționat" pentru a construi legături cu administrația Trump.
În ciuda unei recente înfrângeri electorale în Sardinia, rata de aprobare a lui Meloni - 41% - rămâne neașteptat de ridicată pentru un premier italian la doi ani de mandat. Întrebarea este acum: Ce va face cu capitalul ei politic și dacă va rămâne fidelă taberei pro-Ucraina și pro-NATO în cazul în care Trump se întoarce la Casa Albă și ea devine Marea Preoteasă a dreptei europene?
Deocamdată, Meloni se dovedește deosebit de pricepută în tradiția diplomatică italiană de a juca în ambele tabere. În loc să devină o bau-bau europeană à la Orbán, Meloni a rămas în interiorul clubului, exercitând în același timp o influență tot mai mare asupra politicii UE în ultimii doi ani.