Există o mulțime de paralele între Roma Antică și America modernă – și o mare, importantă diferență, scrie revista americană Time.
Pe 10 ianuarie 49 î.Hr., Iulius Cezar a traversat râul Rubicon în Italia, declanșând un război civil împotriva Republicii Romane. Renumita sa exclamație — iacta alea est, zarul a fost aruncat — este celebră. Motivele lui de a lupta sunt mai obscure. Deși Cezar era cu siguranță ambițios, nu dorința de putere l-a forțat să treacă râul. Era pericol legal.
La începutul carierei sale, Cezar nu a arătat prea mult respect pentru lege și pentru normele constituționale, dar nici adversarii săi conservatori. Corupția și violența politică deveniseră frecvente, în timp ce sistemul de justiție servea din ce în ce mai mult drept instrument politic. Cezar devenise guvernator al Galiției (Franța de astăzi) datorită sprijinului generalului în vârstă Pompei și, în timp ce era guvernator, era imun la urmărirea penală. Dar, în timp ce mandatul de guvernator al lui Caesar expira, Pompei s-a întors împotriva lui. Bătrânul general și-a dedicat armata apărării Republicii, sprijinind oficialii care plănuiau să-l acuze pe Cezar de crime grave. Alianța lui Pompei cu conservatorii l-a împins pe Cezar într-un colț politic. Avea o singură cale de ieșire.
Este greu să nu vezi asemănarea din zilele lui Cezar și ale noastre. Ambele au prezentat conflicte între politicieni populiști și un establishment conservator, care au trecut de la blocajul legislativ la politizarea sistemului de justiție penală. Resentimentul a generat măsuri extreme, iar aceste măsuri au cerut răspunsuri și mai ascuțite. În timp ce armata americană rămâne în mod fericit apolitică, armatele romane au escaladat conflictul de la tribunale la câmpul de luptă. Oficialii care au depus acuzații au stârnit indignarea și au accentuat diviziunile care aveau să conducă Roma spre autocrație în deceniile următoare, un risc cu care Statele Unite s-ar putea confrunta astăzi.
La sfârșitul Republicii romane, aristocrația pretindea că susține tradiția constituțională, în mod repetat în conflict cu populiștii care militau pentru cei săraci. Aristocrații îi vedeau pe adversarii lor ca pe niște autocrați în devenire care susțineau reforma agrară și distribuția gratuită de cereale doar pentru a se bucura de favorurile maselor. Ca dovadă, ei puteau indica populistul Catilina care, după ce a pierdut o serie de alegeri, a încercat să răstoarne Republica în anul 63 î.Hr. Patru ani mai târziu, aristocrații și-au justificat și mai mult sentimentele atunci când o gloată l-a expulzat violent pe unul dintre oponenții lui Cezar dintr-o adunare publică pentru a asigura adoptarea uneia dintre legile sale de reformă agrară.
Scriind la aproximativ un secol după războiul civil dintre Cezar și Republică, poetul Lucan l-a comparat pe Pompei cu un stejar bătrân. Înalt și mândru, dar străvechi, cu ramuri fără frunze. Lucan, un aristocrat cu sânge albastru, îl detesta pe Cezar pentru că a precipitat războaie civile care au înlocuit Republica cu autocrație. Dar în timp ce l-a blestemat pe Cezar, a trebuit să explice victoria finală a populiștilor. Armatele lui Pompei și lui Cezar s-au întâlnit în cele din urmă la Pharsalus, în Grecia, pe 9 august 48 î.Hr. Când aliații săi de elită, turbați de ura față de Cezar, l-au împins pe bătrânul Pompei să lupte prea devreme, mai tânărul său rival a eviscerat armata lui Pompei.
În cele din urmă, strălucirea lui Cezar nu a durat mult. Senatorii conservatori l-au înjunghiat până la moarte la o ședință a Senatului cinci ani mai târziu. Conflictul dintre succesorii și oponenții săi a crescut în spirală timp de mai bine de un deceniu înainte ca fiul său adoptiv și moștenitorul Augustus să devină primul împărat. El a permis ca alegerile să continue în nume, astfel încât nimeni să nu-și dea seama că a pus capăt Republicii până nu a fost prea târziu.
Deși Republica Romană este un precedent îngrijorător, există o diferență esențială între ea și America modernă. Pompei, Cezar și rivalii lor erau aproape toți generali experimentați care au răscolit Mediterana, câștigând loialitatea personală a armatelor prin distribuirea de pământ și pradă. Dimpotrivă, în timp ce armata americană se confruntă cu critici bipartizane, soldații nu manifestă nicio înclinație de a transforma generalii în dictatori. De fapt, este tot mai puțin probabil ca politicienii să aibă vreo experiență militară.
Dar epoca lui Caesar oferă lecții pentru americanii contemporani. Puțini romani din acea vreme ar fi putut ghici cum se vor sfârși războaiele civile. După mai mulți dictatori, o monarhie autoritară nu ar fi reprezentat o surpriză. Dar modul în care s-a întâmplat a fost mai puțin previzibil.
La fel ca americanii de astăzi, romanii erau epuizați de conflicte și provocări perpetue. Ambele tabere au devenit dispuse să accepte un ordin care să pună capăt conflictului, atâta timp cât acesta făcea o demonstrație de respectare a valorilor lor. Augustus și-a dat seama de acest lucru. În calitate de fiu adoptiv al lui Cezar, el putea pretinde loialitatea populiștilor și a păstrat măsurile existente, cum ar fi grânele gratuite. Dar, de asemenea, el a vorbit neîncetat despre amabilități corecte din punct de vedere politic despre respectul pentru Republică, pozând în apărătorul ei conservator.