Ființele umane vulnerabile aflate în primele etape ale vieții sunt deosebit de expuse riscului în aceste zile. Din ce în ce mai mult, pe ambele maluri
Ființele umane vulnerabile aflate în primele etape ale vieții sunt deosebit de expuse riscului în aceste zile. Din ce în ce mai mult, pe ambele maluri ale Atlanticului, ne inducem chimic avorturi în confortul propriilor case, astfel încât procesul de întrerupere a vieții unui embrion este invizibil din punct de vedere social.
Complexul industrial al fertilității a stocat milioane de embrioni "de rezervă" în congelatoare, deoarece oamenii urmăresc fertilizarea in vitro pentru a-și atinge scopurile reproductive. Unii dintre acești embrioni au fost folosiți pentru cercetare medicală și științifică; cei mai mulți vor fi păstrați pe termen nelimitat. Aceste practici sugerează o criză profundă în modul în care înțelegem semnificația vieții umane. Pentru mulți dintre noi, embrionii sunt doar "ambiguu umani": deși sunt membri ai propriei noastre specii, sunt tratați ca "obiecte îndoielnic de potrivite pentru compasiune și dragoste", analizează First Things.
Ființele umane merită respect și iubire pentru că sunt făcute după chipul și asemănarea lui Dumnezeu. Dar utilizarea acestui concept pentru a explica modul în care ar trebui să ne tratăm unii pe alții este mai precară decât ar putea părea. Biblia oferă mai puțin conținut moral decât s-ar putea crede, având în vedere proeminența Imago Dei în retorica creștină.
Semnificația Imago Dei trebuie să fie specificată canonic pentru a se asigura că nu este folosită pentru a subordona în mod nedrept alte ființe umane – șa cum s-a întâmplat prea des. De exemplu, reducerea Imago Dei la "raționalitate" riscă să creeze un context în care cei cu facultăți cognitive deficitare sunt văzuți ca având mai puțină demnitate intrinsecă și, prin urmare, ca fiind mai puțin demni de protecție. Dacă nu ne extragem conținutul doctrinei imaginii lui Dumnezeu din întregul sfat al Bibliei, vom fi predispuși să îl umplem cu propriile noastre presupoziții despre ceea ce conferă ființelor umane o demnitate specială care impune un respect suprem.
Trebuie să începem cu forma de viață a lui Hristos ca imagine a lui Dumnezeu – așa cum îl numește Pavel în Coloseni 1:15. După cum subliniază John Kilner, Scriptura tinde să îi atribuie lui Hristos Imago Dei fără prepoziții, în timp ce noi suntem creați după chipul și asemănarea lui Dumnezeu Gen. 1:26-27, 5:1, 9:6; Iacov 3:9; Col. 3:10). Isus este în același timp pe deplin uman și pe deplin divin și, astfel, natura Sa umană se află în relație cu Dumnezeu într-un mod unic și imediat.
Revelarea lui Hristos ca Imago Dei are o dublă semnificație etică. În primul rând, din moment ce suntem creați după chipul lui Dumnezeu, viețile noastre ar trebui să corespundă cu cea a lui Hristos: trebuie să trăim după imaginea lui Dumnezeu.
În al doilea rând, această revelație subînțelege sfințenia unică a ființelor umane, a căror creație în Imago Dei cere o reverență și o considerație precum cea pe care i-am acorda-o imaginii înseși. A doua poruncă, aceea de a iubi pe aproapele nostru ca pe noi înșine, este asemănătoare cu prima, care este de a-L iubi pe Dumnezeu cu toată inima, sufletul și puterea noastră. Iacov 3:9-10, de exemplu, ne pedepsește pentru că Îl binecuvântăm pe Dumnezeu în timp ce îi vorbim de rău pe vecinii noștri care sunt făcuți după chipul și asemănarea Sa. Ceea ce datorăm lui Dumnezeu datorăm și aproapelui nostru, deși într-un mod derivat.
Cum să raționăm teologic pornind de la Hristos, Imago Dei, pentru a răspunde la întrebările etice privind tratamentul ființelor umane la începutul vieții? Putem începe cu Cuvântul făcut trup la începuturile sale.
Asemenea duhului care plutește deasupra apelor în Geneza 1, îngerul o anunță pe Maria că "Duhul Sfânt va veni peste tine și puterea Celui Preaînalt te va umbri". Nașterea lui Hristos semnalează începutul noii creații, inaugurarea domniei lui Hristos asupra întregului cosmos.
Hristos se naște pentru a ne salva – și se naște într-un mod care dezvăluie puterea care va triumfa în cele din urmă asupra morții. Duhul care "l-a înviat pe Hristos Isus din morți", așa cum scrie Pavel în Romani 8:11, este cel care o umbrește pe Maria și îl concepe pe Mântuitor.
În timp ce statutul unic al lui Hristos ca Fiu al lui Dumnezeu este dezvăluit de anunțul făcut Mariei, concepția și nașterea sa virginală au implicații asupra modului în care ne gândim la părinții săi. Iosif nu este absent. În relatarea lui Luca, el o însoțește pe Maria însărcinată la Betleem pentru a fi înregistrată și rămâne cu ea în peșteră în timp ce naște.
În Matei, rolul său este și mai pronunțat. Luca o arată pe Maria primind vestea, în timp ce în Matei, Iosif este cel care este vizitat în vis și căruia i se spune că copilul nenăscut al Mariei a fost conceput de Duhul Sfânt. Iosif o însoțește pe Maria în călătoria lor în Egipt și înapoi, întruchipând și recapitulând grija protectoare a lui Dumnezeu pentru Israel prin coborârea lui Avraam în Egipt în Geneza și eliberarea lui Israel în Exod. Iosif îi oferă Mariei o protecție și o grijă remarcabile: el rămâne logodit cu ea, deși nu a avut niciun rol în conceperea copilului ei.
Hristos se naște din Fecioara Maria, care răspunde cu credință la cuvântul Domnului. Dacă protestanții nu o pot venera pe Maria la fel ca și catolicii pentru rolul ei de "mamă a Domnului", nici nu pot ezita să îi atribuie acest titlu – dacă nu pentru alt motiv decât acela că afirmă deplina umanitate a lui Hristos. Nu ar trebui să negăm nici faptul că sfințenia embrionului Cuvântului întrupat consacră pântecele care îl poartă. Pavel spune în 1 Corinteni 7:14 că "copiii credincioșilor sunt sfinți". Întruparea Domnului întoarce această sfințenie vicariantă în cealaltă direcție: Sfințenia Domnului întrupat sfințește pântecele Mariei, făcându-l un vas potrivit și adecvat pentru a-L purta pe Regele Gloriei.
Întruparea arată că firea umană se poate uni cu Dumnezeu fără a fi distrusă. Demnitatea naturii umane nu rezultă doar din înălțarea noastră deasupra animalelor în planul orizontal al existenței noastre – raționalitatea noastră, limbajul, fabricarea de unelte, creația artistică și așa mai departe – ci mai degrabă din modul în care Hristos a luat trup uman pentru a trăi, a muri și a învia.
În Întrupare învățăm că orientarea cărnii umane către Dumnezeu nu este limitată de capacități sau de conștiință. Copilul Hristos este venerat, deși nu are limbaj și nu-și exercită încă rațiunea. După ce moare pe cruce, trupul lui Hristos este lipsit de viața însăși. Cu toate acestea, ucenicii săi îi iau cu venerație trupul și îl așează în mormânt pentru a aștepta Învierea sa. Ca și la naștere, în moartea sa, trupul care îl poartă pe Domnul întrupat este onorat.
Carnea noastră nu este unită cu Dumnezeu printr-o uniune ipostatică. Dar și ea este capabilă să poarte în ea prezența împuternicitoare a lui Dumnezeu însuși. Duhul Sfânt, care a fost revărsat în inimile noastre, ne conformează lui Hristos și dă viață trupurilor noastre muritoare (Romani 5:5, 6:14, 8:11, 12:1-2). Astfel, așa cum ucenicii au cinstit trupul lui Hristos, tot așa suntem chemați să cinstim trupurile aproapelui nostru – chiar și atunci când acesta nu are capacitatea de a vorbi sau de a acționa pentru el însuși. Reverența care i se cuvine lui Hristos se cuvine în mod analog aproapelui nostru: Venerația pe care o datorăm celui care este Chipul întrupat generează un respect pentru cei creați după chipul lui Dumnezeu.
Implicațiile etice ale acestei descrieri a Imago Dei sunt multe, dar puține sunt mai clare sau mai explicite decât interdicția absolută de a ucide ființe umane nevinovate. Într-adevăr, una dintre puținele utilizări explicit morale ale Imago Dei în Scriptură apare după ce Dumnezeu îi scoate pe Noe și familia sa din potop. Dumnezeu reafirmă demnitatea unică a persoanei umane, pe care o apără printr-o poruncă absolută împotriva uciderii intenționate a unei ființe umane nevinovate.
"Oricine va vărsa sângele omului", spune Geneza 9:6, "de către om va fi vărsat sângele lui, căci Dumnezeu l-a făcut pe om după chipul Său". Crearea umanității în Imago Dei face ca uciderea să fie greșită și ne autorizează să folosim forța mortală pentru a o judeca. Propria moarte a lui Hristos confirmă și adâncește interdicția de a ucide. Fiecare ucidere a unei ființe umane nevinovate, care este creată după acest chip, este o participare indirectă la uciderea Domnului nostru.
Deoarece avortul a fost consacrat în societate ca o realitate socială și politică, este ușor să se minimalizeze importanța sa. Uciderea unui adult nevinovat ne șochează: pentru că este vizibilă, îi simțim cu ușurință oroarea. Dar caracterul ascuns și acceptarea pe scară largă a avortului ne încețoșează conștiința. Nașterii lui Hristos i s-a răspuns prin uciderea inocenților de către Irod, o încercare de a pune capăt domniei lui Dumnezeu înainte de a începe. În mod similar, societățile noastre au acceptat avortul pentru a fi eliberate de sarcina de a crea condițiile personale și sociale necesare pentru a primi o nouă ființă umană pe lume.
Concepția lui Hristos, nașterea Sa și condițiile vulnerabile ale copilăriei Sale oferă motive biblice pentru a considera avortul ca fiind un act rău în mod unic. Ființa umană nevinovată este lipsită de voce și este în întregime dependentă de mama sa pentru viață și întreținere. Orice avort, chiar și unul chimic, trebuie să invadeze pântecele mamei pentru a pune capăt vieții celui dinăuntru.
Această invazie și atac este o parodie demonică a umbririi Mariei de către Duhul Sfânt și a darului vieții adus ei. În timp ce prezența Duhului Sfânt consacră pântecele Mariei, distrugerea deliberată a vieții urmărește să o profaneze. Avortul desfigurează relația dintre mame și copii. Ca act, acesta inversează și distruge relația de îngrijire și hrănire care se află în centrul maternității. Iar ca practică socială, lasă deoparte obligațiile nealese ale părinților – obligații care apar în cadrul relațiilor de dependență și interdependență – și permite doar legături strict voluntare și intenționate.
De asemenea, avortul ne deformează înțelegerea paternității. Așa cum a fost cazul lui Iosif, tații sunt meniți să însoțească, să asigure și să protejeze mama și copilul în drumul lor spre naștere. Avortul le permite taților să scape de aceste responsabilități. Mulți oameni susțin că tații nu ar trebui să aibă niciun cuvânt de spus în decizia de avort. Nu este clar de ce ar trebui să se aplice un astfel de principiu.
Dacă mama își poate dizolva obligațiile părintești de a susține și de a întreține embrionul prin întreruperea sarcinii, se pare că și tatăl ar trebui să fie la fel de capabil să își dizolve obligațiile prin oferirea de a plăti pentru avort – chiar dacă mama refuză. Concepția este începutul paternității și, la fel ca în cazul căsătoriei, nimeni nu poate anula paternitatea în afară de Dumnezeu.
Deformarea parentalității este o consecință inevitabilă a regimului social pe care avortul îl face posibil. Odată ce permitem profanarea Imago Dei la începutul vieții, această profanare va restructura imaginația noastră morală și va afecta normele sociale. Ceea ce se întâmplă la conceperea și nașterea copilului făcut după chipul lui Dumnezeu este un moment de acțiune divină. Fiecare cultură recunoaște acest lucru în ritualuri care celebrează noua viață.
Pentru creștini, acest moment natural de acțiune divină formează un model pentru Crucea și Învierea lui Hristos, care inaugurează triumful vieții veșnice asupra morții. În zilele noastre, acceptarea socială a avortului este o contra-evanghelie, care se opune luminii și vieții Cuvântului lui Dumnezeu prin distrugerea celor care sunt creați după chipul lui Dumnezeu. Prezența umbrită a Duhului Sfânt asupra Mariei este întâmpinată de contraatacul lui Irod, în timp ce moartea încearcă să înghită viața.
Evanghelicii și alți protestanți au ajuns la o claritate morală cu privire la răul avortului. Dar rămânem confuzi în ceea ce privește etica fertilizării in vitro, o tehnologie care extrage ovulul unei femei și îl fertilizează cu sperma unui bărbat într-un mediu de laborator, apoi reintroduce embrionul, acum viu, în uterul femeii pentru gestație.
Pentru majoritatea evanghelicilor, pare suficientă aplicarea logicii morale a poziției pro-viață. Faptul că embrionii sunt formați în conformitate cu Imago Dei înseamnă că merită respect. Acest lucru exclude un tratament insensibil și instrumentalizant al acestora, așa cum se întâmplă atunci când sunt distruși în scopul cercetării științifice.
Statutul moral unic al embrionului interzice provocarea intenționată a morții acestuia. Wayne Grudem aplică acest principiu la practica fertilizării in vitro. Orice utilizare a acestei tehnici care "distruge mai mulți embrioni umani", scrie el, "este greșită din punct de vedere moral, deoarece duce la distrugerea ilicită a vieții umane".
Evanghelicii insistă, de asemenea, asupra faptului că importanța centrală a căsătoriei ca context pentru reproducere înseamnă că mijloacele tehnologice ar trebui să fie folosite doar pentru a ajuta la conceperea de copii din și în cadrul relației dintre o mamă și un tată, ceea ce exclude tratamentele de fertilitate care folosesc un donator de spermă sau de ovule.
Pe scurt, pentru majoritatea evanghelicilor, etica fertilizării in vitro trebuie să îndeplinească două criterii: embrionii și sperma trebuie să provină de la un cuplu căsătorit și niciun embrion nu poate fi ucis. Dacă aceste limite sunt acceptate, practica este permisă. Implicațiile etice ale Imago Dei la începutul vieții sunt astfel limitate aproape exclusiv la problema morții și a uciderii. O învățătură atât de fundamentală pentru demnitatea umană nu se aplică la întrebarea dacă există mijloace nepermise de a crea un embrion.
Cred că aceasta este o greșeală. Doctrina Imago Dei ilustrează problema creației greșite, nu doar a uciderii greșite. Conceperea lui Hristos de către Duhul Sfânt în pântecele Mariei este o irumpere radicală în ordinea naturală. Dar este una care confirmă și întărește această ordine, în loc să o ocolească. Hristos trăiește ca cel care vine imediat de la Dumnezeu. Dar trăiește într-un mod care desăvârșește legăturile naturale care îl înconjoară. Fiul întrupat nu este singur în concepția și nașterea sa. Umanitatea sa este înconjurată de vecini, apropiați și îndepărtați. Părinții săi îl îngrijesc și îl protejează și, fără ei, nu ar fi omul care ne descoperă dragostea lui Dumnezeu. El le datorează onoarea cerută de cea de-a cincea poruncă și le-o oferă cu bucurie.
În cazurile obișnuite de concepție, se poate spune ceva similar – chiar dacă imaginea este mai complicată. Conceperea unui embrion de către tată și mamă se întâmplă sub grija providențială a lui Dumnezeu. După cum știu cuplurile care se luptă cu fertilitatea, concepția reușită este un dar. Dumnezeu binecuvântează bucuria și dragostea cuplului unul pentru celălalt cu noutatea vieții. În acest sens, embrionul vine de la Dumnezeu. Dacă vrem să onorăm acest dar, atunci mijloacele pe care le folosim pentru a crea o viață nouă contează.
Primul lucru pe care l-am putea spune despre tehnicile in vitro este că acestea multiplică părțile și indivizii implicați. Copiii concepuți în mod natural pot indica părinții lor ca presupoziții pentru viața lor. Să ne întrebăm dacă am fi existat dacă părinții noștri s-ar fi căsătorit cu alte persoane sau dacă ne-ar fi conceput într-o altă lună sau chiar într-o altă oră nu este doar un joc de copii. În cursul firesc al lucrurilor, suntem concepuți într-un act de iubire unic și irepetabil între un bărbat și o femeie.
Procesul de formare a unui embrion în laborator nu are această concentrare singulară. Este nevoie de alte persoane, ale căror acțiuni sunt mai apropiate de formarea vieții embrionului decât cele ale părinților. Actul tatălui de a dona gameți este suspect din punct de vedere moral. Aprobarea masturbării de dragul colectării de spermă este îndoielnică, iar așa cum se face în mod obișnuit este prezumtiv greșită. Mama nu acționează prin donarea ovulelor sale: asupra ei se intervine. În abordarea obișnuită, ea va fi supusă unui regim de hormoni care îi stimulează sistemul reproductiv și apoi se va supune unei proceduri invazive pentru a colecta ovulele.
După ce elementele biologice sunt colectate, medicii și tehnicienii de fertilitate preiau sarcina până când transferă embrionul sau embrionii în uterul femeii. În spatele vieții copilului se află astfel cel puțin o a treia parte, fără a cărei acțiune directă și imediată el nu ar exista. Acest fapt poate părea nesemnificativ, dar înseamnă că orice relatare reală a originilor copilului este difuză, spre deosebire de cea a unui copil conceput prin raport sexual. Atunci când viața merge prost, el s-ar putea plânge nu numai împotriva părinților săi – așa cum suntem cu toții tentați uneori să facem – ci și împotriva medicilor de fertilitate fără de care nu ar exista.
Există și alte diferențe, toate acestea făcând ca fertilizarea in vitro să fie suspectă din punct de vedere moral. Duhul Sfânt o "umbrește" pe Maria așa cum norul slavei lui Dumnezeu "umbrește" tabernacolul. Cuvântul lui Dumnezeu strălucește, da, dar o face prin "norii și întunericul gros" care protejează ochii muritorilor de a întrevedea viața interioară a lui Dumnezeu însuși. Întruparea este învăluită în mister. Putem să insistăm prea mult în cercetările noastre asupra naturii misterului Cuvântului făcut trup. El ne cheamă să spunem "da" vieții veșnice în El, nu să investigăm, să testăm și să cântărim oferta Sa.
Concepția naturală are o calitate la fel de misterioasă, una care ne cheamă să acceptăm viața nouă ca pe un dar și nu ca pe un proiect tehnic. În cursul obișnuit al lucrurilor, fiecare naștere este un miracol și fiecare act de concepție este un secret. Copilul nu vrea să audă detalii despre actul care l-a adus pe lume; cunoașterea acestor intimități ar fi nepotrivită. A da astfel de detalii ar însemna să dezonoreze actul de concepție, să îl transforme într-un spectacol pentru exaltarea altora sau să îl reducă la o descriere tehnică a unei performanțe care se aplică tuturor și nimănui.
Fertilizarea in vitro nu are acest element de mister. Este un proces științific efectuat de către terți care nu au niciun interes personal în rezultate, ca să nu mai vorbim de obligațiile părintești. Munca tehnicienilor de laborator nu este colorată de dragoste, nici măcar de poftă. Ea este ordonată la generarea eficientă de embrioni și copii. Este o practică standard în clinicile in vitro, de exemplu, să clasifice embrionii în funcție de "calitatea" lor – pentru a asigura cuplului plin de speranță cele mai bune șanse de implantare. În măsura în care este posibil, fiecare element al concepției unui copil este controlat științific.
Raționalitatea științifică care ghidează practica fertilizării in vitro contrastează puternic cu efortul intim și uneori emoțional implicat în conceperea prin procrearea obișnuită. Într-adevăr, este șocant cât de ineficientă poate fi concepția obișnuită, după cum vor atesta multe cupluri care s-au luptat să conceapă. Dar așa trebuie să fie. Dacă dorim să trăim după chipul lui Dumnezeu, trebuie să păstrăm misterul originilor noastre ca persoane umane distincte.
Onoarea acestui mister necesită limitarea concepției la secretul și izolarea patului conjugal. Numai așa se asigură pentru generațiile viitoare o origine în uniunea părinților lor, mai degrabă decât în agenția dispersată a tehnicienilor de laborator, o practică care se deschide spre o lume distopică în care viața nouă este produsă de birocrații, companii și agenții de servicii sociale. A trăi conform Imago Dei înseamnă a onora limitele care ne-au fost impuse: există o putere care nu ne aparține.
Dintre toate sistemele din organism, doar sistemul nostru reproductiv are nevoie de o a doua persoană pentru a-și îndeplini funcția corectă. Sursele infertilității ar putea fi legionare și, uneori, se întâmplă fără niciun motiv aparent. Din acest punct de vedere, infertilitatea nu este o boală sau o patologie, ci o expresie a dependenței și vulnerabilității vieții noastre întrupate. Practica medicinei creștine ar trebui să afirme această dependență – care este inerentă darului de viață al lui Dumnezeu și necesară pentru filiația noastră față de El în Hristos – în loc să ne ajute să scăpăm de ea sau să o ocolim în urmărirea dorințelor noastre.
În cazul în care motivele infertilității sunt cunoscute, suntem liberi să dezvoltăm tratamente pentru a le vindeca. Dar chiar dacă intervenim în corpul unei persoane pentru a-i restabili funcția reproductivă, concepția tot nu poate avea loc. Intervențiile terapeutice de acest tip, care sunt cu siguranță admisibile pentru un creștin care dorește să fie părinte, nu urmăresc conceperea unui copil. Ele urmăresc să înlăture obstacolele cunoscute, astfel încât cuplul să poată încerca să conceapă un copil. Aceasta poate părea o diferență mică, dar nu este. Un tratament medical de acest fel urmărește să permită unui bărbat și unei femei să conceapă. Nu urmărește să le înlocuiască rolul lor în concepție.
Tratamentul medical necesită uneori înlocuirea funcționării organelor cu aparate, cum ar fi atunci când dializa înlocuiește funcționarea unui rinichi. Dar astfel de măsuri compensatorii rămân ordonate în vederea susținerii bunei funcționări a organismului.
Practica fertilizării in vitro este cu totul diferită. Formarea unui embrion în afara pântecelui nu duce la împlinirea puterilor noastre de reproducere; ea aduce concepția fără ca acestea să fie folosite deloc, tratând părinții ca pe niște donatori genetici pentru un proces desfășurat de alții. Și impune sarcini semnificative asupra cuplului, cu care nu s-ar confrunta altfel.
Bărbatul se confruntă cu povara conștiinței care rezultă din actul necesar pentru a contribui cu material seminal, iar femeia se confruntă cu încercările fizice ale unui regim hormonal pentru a induce ovulația și cu o procedură invazivă de recoltare a ovulelor.
Dacă vrem să trăim în conformitate cu Imago Dei, ar trebui să ne abținem de la a ne însuși puterea de a crea viață umană în afara mijloacelor pe care Dumnezeu ni le-a dat și, în schimb, să învățăm să acceptăm darul cărnii noastre și darurile puterilor noastre de procreare – chiar dacă aceste daruri nu se vor împlini niciodată datorită bunăvoinței suverane a lui Dumnezeu.
O sarcină nedorită nu este o problemă care trebuie "rezolvată". Iar lipsa de copii nu este o boală care trebuie învinsă. Ambele sunt dezvăluiri ale faptului fundamental că trăim, ne mișcăm și avem ființa noastră în Dumnezeu. Încercările femeilor care sunt surprinse de o nouă viață în pântecele lor și lamentările cuplurilor fără copii sunt foarte reale. Ele au nevoie de solidaritatea noastră și de tot sprijinul nostru.
Dar, în misterul bunătății lui Dumnezeu, aceste dificultăți întorc inimile și mințile comunității creștine spre speranța care nu dezamăgește, speranța vieții care este întotdeauna o binecuvântare și care nu poate fi pierdută, speranța găsită în învierea din morți.
Eșecul societății noastre de a onora imaginea lui Dumnezeu la începutul vieții provine din negarea Domniei și a iubirii lui Isus Hristos. Dar această negare este facilitată atunci când creștinii participă la sistemele și structurile care golesc originile vieții noastre de uimirea și minunea procreării, care vine uneori când nu o dorim, la fel cum poate să nu vină atunci când ne-o dorim foarte mult. Să căutăm fața lui Dumnezeu în Hristos – și, văzându-l astfel, să vedem cu adevărat modul în care cei care sunt creați după chipul său sunt datori să fie îngrijiți, compătimiți și iubiți de noi.
Tribuna.US
Foto: ThisIsEngineering/Pexels