În cetatea Licopolis din țara Egiptului, era un bărbat cu numele Ioan, fiind dat din tinerețe la meșteșugul de teslărie. Ajungând la vârstă de douăzeci și cinci de ani, s-a lepădat de lume și a petrecut cincisprezece ani prin felurite mănăstiri, deprinzându-se la viața monahicească în multe osteneli.
După aceea s-a dus singur la muntele ce se chema "al Lupului", care era aproape de Licopolis, unde, zidindu-și o chilie cu trei încăperi, s-a încuiat într-însa. Deci într-o încăpere se ruga, într-alta făcea lucrul mâinilor, iar a treia îi era pentru alte trebuință ale vieții lui.
Și a petrecut cincizeci de ani, până la sfârșitul său, fără să iasă deloc din chilie. Și primea pe fereastră cele trebuincioase lui de la cei ce-l slujeau; iar celor ce veneau la el, le vorbea despre cele folositoare. Dar, după ce a împlinit într-acea zăvorâre treizeci de ani, s-a învrednicit prorocescului dar de la Dumnezeu.
A adormit în Domnul la vârsta de nouăzeci de ani, aflându-se cu genunchii plecați la rugăciune.
Vedenia femeii tribunului
Odată, venind la dânsul un tribun, se ruga pentru femeia sa, ca să-i dea voie să vină înaintea feței sale, fiindcă aceasta dorea și stăruia să-l vadă pe sfinția sa.
Iar sfântul se lepăda în tot chipul, nevrând nicidecum să fie văzut de față femeiască, el care și către bărbați vorbea prin fereastră.
Iar după ce mult timp și cu dinadinsul a fost rugat, văzând credința lor, a făgăduit să se arate femeii în vedenia somnului.
"În această noapte", zise el, " mă voi arăta ei, însă să nu poftească mai mult ca să mă vadă, în trup fiind".
Și a spus bărbatul acela soției sale cuvintele cuviosului. Iar ea a văzut în noaptea aceea în vis pe sfântul, venind la dânsa și zicându-i:
"Ce este mie și ție, femeie? Pentru ce ai voit să-mi vezi fața mea?
Au doar eu sunt prooroc sau am sfințenie de bărbat drept? Sunt om păcătos, asemenea pătimaș ca voi; însă am rugat pe Dumnezeu pentru tine și pentru bărbatul tău, ca să fie vouă după credința voastră".
Acestea zicând, s-a dus.
Iar femeia, deșteptându-se din somn, a spus bărbatului său asemănarea sfântului, îmbrăcămintea și cuvintele lui și multă mulțumire a trimis cuviosului prin bărbatul său.
Și mergând bărbatul la chilia bătrânului, sfântul i-a apucat înainte cu cuvântul, zicându-i:
"Iată, am împlinit cererea voastră, cercetând pe soția ta; deci de acum mai mult să nu mai poftească să mă vadă pe mine".
Pildă despre înălțarea minții
A fost un oarecare monah, care petrecea în pustia cea de aproape, bine nevoindu-se în peșteră, mâncând pâine din osteneala mâinilor sale, se rugându-se neîncetat și sporind în fapte bune.
Deci, văzându-și viața sa curată și cinstită, a început a se înălța în sine cu părerea, socotindu-se că este îmbunătățit și sfânt și nădăjduind că niciodată nu va aluneca.
Dar într-o seară târziu, cu voia lui Dumnezeu, a venit la dânsul ispititorul într-o nălucire de femeie preafrumoasă, ca rătăcită prin pustie, și, găsind ușa deschisă, a intrat în peșteră și, căzând la picioarele monahului, l-a rugat s-o lase să se odihnească în peșteră, deoarece o apucase noaptea.
Iar el, făcându-i-se milă de dânsa, a primit-o, netemându-se de cădere, pentru că nădăjduia în sine. Și a întrebat-o de unde vine și cum a rătăcit în acea pustie.
Iar ispititorul, cel cu chip de femeie, mințind multe, a întins către el vorbă lungă, prin cuvinte înșelătoare. Și monahul ascultând cu luare-aminte, a început a se porni spre pofta păcatului.
Apoi, spunând amândoi cuvinte desfrânate, (…) monahul se tulbura cu gândurile și, aprinzându-se într-însul văpaia de pofta desfrânării, s-au învoit la păcat, și acum se începea fărădelegea.
Dar deodată femeia aceea, chiuind cu mare glas, s-a stins ca o umbră din mâinile lui și s-a făcut nevăzută.
Atunci, îndată s-a auzit în văzduh glas de diavoli mulți, care rădeau, hohoteau, îl ocărau și-i ziceau:
"Cel ce se înalță, se va smeri! Deci tu te-ai înălțat până la ceruri, iar acum ai căzut până la iad".
Acel monah, văzându-se așa batjocorit, a căzut în deznădejde și, lăsându-și chilia și pustia, a ieșit în lume. Într-o cădere ca aceasta l-a pogorât cea mai înainte înălțare de minte a lui.
Lupta cu discernământ
Aceasta Cuviosul Ioan o spunea ca despre altul, dar însuși el era acela:
Mai știu – zicea el – și aceasta, că la acel om, într-o nălucire, s-au dus diavolii, arătându-i cete de îngeri și căruțe de foc și mulți purtători de arme, ca și cum ar fi venit un împărat, ce-i zicea:
"Întru toate cu dreptate și cu bunătate ai petrecut, o, omule. Deci de acum închină-te mie și ca pe Ilie te voi înălța pe tine".
Iar monahul acela a zis în sine:
"Eu în toate zilele mă închin Împăratului meu Iisus Hristos și, de ar fi fost El, nu de aceasta ar fi avut trebuință de la mine".
Și a răspuns diavolului:
"Eu pe Dumnezeu Îl am Împărat și Stăpân, Căruia totdeauna mă închin, iar tu nu ești împăratul meu!"
Și îndată s-au stins diavolii.
(Extras din "Viețile Sfinților", ed. Episcopiei Romanului, 2001)
Sinaxarul video: