Într-o epocă a atomizării, a polarizării și a noilor tehnologii puternice de inteligență artificială, trebuie să recuperăm o viziune a prieteniei inte
Într-o epocă a atomizării, a polarizării și a noilor tehnologii puternice de inteligență artificială, trebuie să recuperăm o viziune a prieteniei intelectuale în care ne împărtășim viețile și iubirile unii cu alții, contemplând împreună cele mai înalte adevăruri și cultivând virtuțile neglijate ale umilinței, generozității și carității.
"Cea mai bună reflecție a fost făcută în solitudine". În epoca noastră tehnologică, a izolării și a anxietății, viziunea lui Thomas Edison asupra vieții intelectuale persistă. Două dintre cele mai mari figuri din istoria științei, Isaac Newton și Albert Einstein, au fost amândoi introvertiți care au asociat solitudinea cu gândirea clară. Imaginea academicianului retras în turnul său de fildeș sau a omului de știință sechestrat în laboratorul său se profilează în imaginația noastră culturală. Odată cu izolarea forțată a COVID-19, cu creșterea numărului de locuri de muncă la distanță și cu apariția unor instrumente puternice de inteligență artificială precum ChatGPT, reducem din ce în ce mai mult activitățile intelectuale la puțin mai mult decât proiecte private, analizează The Public Discourse.
Nu a fost întotdeauna așa. Prietenia intelectuală – ideea că cel mai bun mod de a gândi clar este de a gândi împreună – a fost fundamentală de-a lungul istoriei filosofiei. Lucrările lui Platon sunt prezentate sub formă de dialog, sugerând că căutarea adevărului este comună, cooperantă și cel mai bine practicată în cadrul unor relații de prietenie și iubire. (După cum ne amintește rădăcina sa grecească philosophia, filozofia este iubirea de înțelepciune. Aristotel a observat că toți oamenii doresc să cunoască).
Pentru Aquino, deschiderea față de ceilalți este o condiție prealabilă pentru a ne deschide față de adevăr: "Pentru ca omul să poată face bine, fie în lucrările vieții active, fie în cele ale vieții contemplative, are nevoie de părtășia prietenilor".
Astăzi, câți oameni se gândesc la viața intelectuală în primul rând în termeni de părtășie, prietenie și iubire? Cumva, aceasta a ajuns să fie văzută în termeni de ceea ce știm mai degrabă decât de cine sau ce suntem – sau, cum ar putea spune un filosof, în termeni de epistemologie mai degrabă decât de ontologie.
Între timp, pentru cei care nu resping pur și simplu "prietenia intelectuală" ca pe o contradicție în termeni, ar putea rămâne alte îndoieli: este vorba doar de conversații bine intenționate, lipsite de obiectivitate? Și mai rău, ar putea fi oare ideologic de interes propriu să se facă legătura între intelectual și relațional?
Pentru a răspunde la aceste întrebări, nu este suficient să descriem cum ar putea arăta prietenia intelectuală: o conversație robustă, întrebări caritabile și dezacorduri civilizate între prieteni care sunt dedicați căutării adevărului. Trebuie să explicăm, de asemenea, de ce este importantă și, prin urmare, de ce oferă o alternativă convingătoare la accentul nostru cultural și individualist pus pe dobândirea de competențe și avansarea în carieră. Prietenia intelectuală este esențială pentru a fi om, deoarece înseamnă să ne împărtășim viețile și iubirile cu prietenii noștri, precum și să împărtășim cele mai înalte adevăruri.
Împărtășindu-ne viețile
Potrivit lui Aristotel, prietenii se iubesc pentru bunătatea lor și pentru că își doresc să trăiască o viață bună împreună. Aceasta exprimă ambele aspecte ale prieteniei intelectuale: căutarea adevărului, desfășurată între prieteni ca expresie a iubirii. A contempla cele mai mari întrebări ale vieții în spiritul prieteniei intelectuale nu înseamnă pur și simplu a raporta ideile sau descoperirile noastre: înseamnă, de asemenea, a împărtăși ceva din propriile noastre vieți și iubiri.
La urma urmei, noi contemplăm adevărurile ca persoane, aducând propria noastră perspectivă ca urmare a faptului că ne aflăm într-o relație unică cu fiecare problemă. În practică, acest lucru ar putea însemna să ne inspirăm din viața de familie pentru a ajuta la iluminarea unui text, să aducem un sentiment de preocupare existențială urgentă la o problemă filosofică, să împărtășim cea mai profundă înțelepciune a propriilor noastre tradiții religioase sau etice, sau pur și simplu să dăm un model despre cum să trăim bine și să creștem în virtute cu ceilalți.
Prietenia intelectuală, înțeleasă ca o împărtășire a vieților noastre unul cu celălalt, este mai importantă ca niciodată în lumina noilor tehnologii de inteligență artificială. Papa Francisc a identificat recent "simțul limitei" – recunoașterea limitelor noastre umane și a capacității noastre de a controla lumea din jurul nostru – ca fiind esențial pentru a naviga printre provocările IA. În acest sens, el a sugerat că educația privind utilizarea AI ar trebui să promoveze "gândirea critică".
Acesta este un obiectiv demn de luat în seamă și indică ceva mai fundamental în ceea ce privește oportunitatea intelectuală: tocmai pentru că profesorii și studenții sunt persoane (nu doar minți sau mașini), în lumina instrumentelor de AI, ar trebui să acordăm prioritate împărtășirii cunoștințelor, modelării înțelepciunii și formării caracterului. Ar trebui să restabilim dimensiunea umană în sala de clasă și în viața noastră intelectuală în sens mai larg.
În timp ce instrumentele de inteligență artificială, precum ChatGPT, pot genera o mulțime de fapte și de texte, ele nu pot produce o înțelegere umană a unei probleme sau o lectură a unui text, bazată pe experiențe dezordonate și contingente de libertate, credință și finitudine.
Cereți-i lui ChatGPT să definească "familie" și va genera o formă de cuvinte din surse online care vor fi generice și poate chiar inacceptabile. Dar nu va fi – nu poate fi – nimic care să încapsuleze experiența mea de familie: ce înseamnă soția și copiii mei pentru mine și cum viața de familie mi-a format caracterul, mi-a modelat valorile și m-a învățat adevăruri profunde despre dragoste, grijă și demnitate.
De asemenea, instrumentele de inteligență artificială nu pot împărtăși trasee despre ce trebuie să facă și cum să trăiască cu anumiți studenți care au nevoie de îndrumare și sprijin personal. A forma pe cineva înseamnă a împărtăși modul în care se face ceva. Acest lucru implică un principiu călăuzitor și un curs de acțiune, ambele dincolo de domeniul de aplicare al tehnologiilor AI.
De fapt, limitările acestora demonstrează că producerea de eseuri sau organizarea faptelor – oricât de eficient ar fi realizate – nu pot reproduce modelele de împărtășire și formare prin intermediul discuțiilor cu persoane care țin la noi și ne doresc tot ce este mai bun pentru noi.
În acest sens, prietenia intelectuală este profund reciprocă. Așa cum ne împărtășim propriul nostru mod de a aborda o problemă sau de a investiga o întrebare, tot așa ne simțim îmbogățiți de cei din jurul nostru care ne împărtășesc și ei perspectivele lor. Pentru a reveni la conceptul de limită al Papei Francisc, beneficiem de împărtășirea înțelepciunii altora, fie și numai pentru că propria noastră înțelegere a lumii este atât de limitată.
În multe cazuri, partenerii noștri de dialog vor vedea lucrurile mai clar decât noi, la fel cum prietenii noștri sunt adesea cei mai buni judecători despre cine suntem, deoarece ne cunosc bine. Dacă ne luptăm să ne vedem pe noi înșine cu acuratețe, atunci instrumentele de inteligență artificială fără corp vor fi și mai inadecvate fără speranță. Prietenia intelectuală ne permite să descoperim adevăruri nu doar despre lume, ci și despre propriile noastre identități și aspirații, așa cum ne sunt ele reprezentate în relațiile cu ceilalți. Așa cum a observat Aristotel, un prieten este ca un "alt sine".
Împărtășind cele mai înalte adevăruri
Prietenia intelectuală, bazată pe respect și dragoste reciprocă, ne motivează să gândim cât mai bine, să ne supunem reciproc ideile spre critică și să împărtășim ceva din noi înșine, împreună. Dar mai există încă o parte a poveștii. Împărtășim unii cu alții nu doar pentru a ne aprofunda relațiile sau pentru a ne îmbunătăți viața intelectuală, deși acestea sunt motive demne de luat în seamă. În cele din urmă, practicăm prietenia intelectuală pentru a putea împărtăși cele mai înalte adevăruri.
Personajele din dialogurile lui Platon se deschid la discuții intense nu doar de dragul convivialității, ci cu speranța de a se înălța spre o viziune mai clară a realității. În Fedru, Platon înfățișează sufletul uman sub forma unui căruțaș, reprezentând rațiunea, și a doi cai înaripați, reprezentând părțile bune și rele ale naturii noastre. Scopul cărăușului este de a dirija caii și de a ghida sufletul spre adevăr.
Dacă prietenia intelectuală este în cele din urmă preocupată de a ne deschide către cele mai înalte adevăruri – căutând să întrezărească bunătatea și frumusețea așa cum sunt ele cu adevărat – ea va fi utilă și formativă într-un mod în care sistemele de inteligență artificială nu pot fi niciodată.
Ea indică o călătorie de explorare și de semnificație, mai degrabă decât o prezentare fără chip de fapte și cifre aleatorii. De asemenea, are în vedere un proces de formare și de trezire prin care dezvoltăm discernământul, înțelepciunea și agenția pentru a urmări cele mai înalte obiecte, mai degrabă decât să ne zbatem ca receptori pasivi de "conținut".
Din perspectivă creștină, împărtășirea adevărului suprem va însemna împărtășirea adevărului divin. Prietenia intelectuală, cu dinamica sa de împărtășire, modelare și imitare, oferă un fel de pregătire pentru a ajunge să îl cunoaștem și să îl iubim pe Dumnezeu.
Apostolul Pavel identifică legătura dintre prietenia cu ceilalți și ceea ce am putea numi prietenia divină: "Fiți imitatori ai mei, așa cum și eu sunt al lui Hristos". În timp ce schimbul intelectual cu prietenii poate fi formativ, Confesiunile lui Augustin ne amintește că o minte neliniștită și curioasă își poate găsi împlinirea în dialogul cu Dumnezeu.
Dar nu este acest model de prietenie intelectuală susceptibil de a fi acuzat de conformism ideologic? În această privință, aș dori să remarc faptul că prietenia intelectuală, ca orice altă relație sănătoasă, necesită umilință, deschidere și "simțul limitei" menționat mai devreme.
În primul rând, atunci când împărtășim ceva din noi înșine cu interlocutorii noștri, le oferim în dar înțelepciunea, tradițiile și intuițiile noastre. Ca toate darurile, acesta este oferit în mod liber, dar nu impune obligații sau angajamente specifice din partea destinatarului. El sugerează posibile moduri de gândire și moduri de comportament, cu recunoașterea faptului că aceste posibilități sunt limitate de imperfecțiunea umană.
În al doilea rând, un adevărat căutător de adevăr va înțelege că adevărul este evaziv, surprinzător și nu este ușor de înțeles. M-am referit mai devreme la sclipirile de bunătate și frumusețe: în analogia carului lui Platon, un suflet călător poate zări pentru scurt timp lucruri adevărate, dar el observă că toate sufletele cad în cele din urmă înapoi pe pământ.
Cu mult înainte de ChatGPT, cineva care a scris cu o pană ne-a sfătuit să nu "admitem impedimente" în "căsătoria minților adevărate". Astăzi, impedimentele sunt stilurile de viață atomizate, sferele publice polarizate, campusurile politizate și utilizarea abuzivă a tehnologiilor puternice.
Pentru ca mințile adevărate să înflorească, trebuie să recuperăm o viziune a prieteniei intelectuale în care să ne împărtășim viețile și iubirile unii cu alții, să contemplăm împreună cele mai înalte adevăruri și să cultivăm virtuțile neglijate ale umilinței, generozității și carității.
Tribuna.US
Foto: Sincerely Media/Unplashs