Definit ca "limbaj convenţional folosit mai ales de vagabonzi, răufăcători, pentru a nu fi înţeleşi de restul societăţii", argoul (fr. argot) este un limbaj de tip neconvenţional, ce apelează la un reper lingvistic formal, căruia îi spulberă sensurile – aceasta pentru că impune o metaforizare instabilă de la un loc la altul, de la vorbitori la vorbitori.
În măsura în care este definit ca aspect al limbii vii, argoul există – exclusiv! – sub forma variantelor. Unele dintre ele au aparenţe domestice, tolerabile, pitoreşti: a. şcolăresc, a. studenţesc, a. soldăţesc, a. călugăresc, a. familial etc.
Partea atrăgătoare a argoului – acea surpriză conferită de observaţia nesupusă vreunei prejudecăţi – câştigă tot mai mulţi consumatori.
Aceştia sunt gata să susţină că argoul este o formă de limbaj metaforizant, făcând abstracţie de aspectele atitudinale degradante, jignitoare, subversive, pe care le presupune. În general, se consideră că în categoria argoului intră cuvinte utilizate de persoane din lumea interlopă, cum ar fi: mangoţi, biştari, mălai (bani), a ciripi (a spune o taină), hogeac (ascunzătoare, loc de întâlnire), a spăla putina (a fugi), sticlete, curcan (poliţist), a da ţeapă (a înşela), pripon (închisoare) etc.
Apelul la argou este sesizabil şi în presă (titluri care se vor şocante, relatări senzaţionale din spaţii concentraţionare), în discursul politic de câştigare a bunăvoinţei publicului, pentru imaginea de "om popular" ("adică să fim noi luaţi de fraieri?!…"), în dezbaterile televizate care se vor pe înţelesul tuturor, cu scopul obţinerii unor efecte (simpatie, voturi, sprijin, înţelegere etc.). Este regretabil faptul că persoane stimabile se străduiesc să articuleze graseiat ori intenţionat, grosolan şi vulgar, cuvinte cum sunt: gagiu, gagică, nasol, mişto, bestial, babaci, păpică, a se da mare, gaşcă, a fi pe bune, beton, marfă, a fi ca lumea, a lua (da) în freză, meserie, a da gaură etc.