De când te știi tu pe lume, cetățean model, sistemul a fost cel care ți-a controlat viața în cel mai mic detaliu, pentru că, indiferent ce faci în viața asta, te lovești de el, sistemul: fie că vorbim de sistemul de sănătate, de sistemul de învățământ, de sistemul de salarii și pensii, peste tot sistemul îți dovedește că fără el nu se poate.
Și, de fiecare dată când te vei lovi de sistem, tu, având mai mult de o pereche de neuroni rătăciți în cutia craniană, vei descoperi cât de inept e, cât de defect e, trezind în tine dorința de a-l face bine. Tentativele tale de remediere/vindecare a sistemului bolnav sunt sortite eșecului, de cele mai multe ori, căci el, sistemul, nu se dă bătut cu una cu doua: iți va pune piedici la fiecare pas, te va faulta în cel mai josnic mod, și în general îți va demonstra ca nu ai nicio șansă în fata lui.
A se înțelege ca nu vorbim de sistem ca și noțiune abstractă ci de oameni care îl formează, oameni care îl fac defect, inept și ineficient. Nu ca vreunuia dintre bipezii care îl reprezintă ar fi pasionat de faptul ca este asa cum este, ei doar îi dau glas și chip în fiecare dintre situații, într-o reprezentare magistrală a prostiei, indolenței și incompetenței.
Orice luptă cu sistemul și cei care îl reprezintă reprezintă, deci, pierdere inutilă de energie, fără o finalitate, căci tu, cetățeanul obișnuit, nu vei schimba metehnele instalate de zeci de ani. Îți rămâne să îl eviți pe cât poți, să fugi de el cât te țin picioarele și să îți concentrezi energia pe lucruri pe care le poți controla.