În mod obișnuit, câinii se implică în jocuri sociale și jocuri solitare. Jocul social implică un partener, care ar putea fi un alt câine, un om sau o altă specie de animal. Jocul solitar implică adesea obiecte precum jucăriile.
Într-un studiu din 2015 realizat de Bradshaw, Pullen și Rooney, ei au examinat predispoziția la joc a câinilor adulți. Ei discută despre cum comportamentul de joc este de obicei alcătuit din modele motorii caracteristice comportamentului de pradă, de luptă și de curtare.
Ei afirmă că jocul solitar cu obiecte seamănă cu comportamentul de pradă, atât în formă, cât și în motivație, și că jucăriile preferate sunt cele care pot fi dezmembrate.
Sursa foto: https://www.freepik.com/, @pixel-shot.com
Atracția "scârțâitului"
În timp ce unii câini nu prea se interesează de jucăriile care scârțâie, majoritatea covârșitoare par să le iubească cu adevărat.
De ce sunt atât de atrași de aceste tipuri de jucării? Este sunetul care le amintește de prada speriată sau rănită, stimulându-și astfel latura "sălbatică"? Sunt ei recompensați pozitiv de noi pentru interacțiunea cu jucăriile care scârțâie? Sau pur și simplu este distractiv?
Iată trei teorii care vă pot ajuta să înțelegeți atracția pentru scârțâit.
Teoria instinctului de pradă
Lupii, strămoșii câinilor domestici, erau vânători care se bazau pe prinderea prăzii pentru a supraviețui. Astăzi, câinii încă mai au aceste instincte de pradă înnăscute, unii mai mult decât alții.
În timpul procesului de domesticire, diferite trăsături au fost îmbunătățite. Acest lucru afectează modul în care se joacă un câine?
Un studiu din 2017, realizat de Mehrkam, a analizat influența rasei asupra jocului social și solitar la câini. Au ales câini adulți din linii de lucru (retrieveri, ciobănești și câini de pază ai turmelor).
Dintre cele trei tipuri de rase, au constatat că, în ansamblu, retrieverii și ciobăneștii aveau o probabilitate semnificativ mai mare să se angajeze în joc solitar (adică cu jucării) decât câinii de pază ai turmelor.
Un alt studiu a constatat că patrupezii au un interes mai mare în a se juca cu jucării care pot fi ușor mestecate și/sau care fac zgomot.
Încă ne întrebăm, oare zgomotul scârțâitului stimulează câinii la un nivel instinctiv? Multe surse sugerează acest lucru, dar nu a fost dovedit prin studii până în prezent.
Sursa foto: https://www.freepik.com/, @freepik
Teoria recompenselor
O altă teorie este că stăpânii recompensează câinii jucăuși. Cu alte cuvinte, câinii observă că le acordăm mai multă atenție atunci când se joacă cu o jucărie care scârțâie. Câinii sunt maiștri în a descoperi ce atrage atenția noastră.
Studiul lui Mehrkam a constatat că, la toate rasele, s-a observat o dorința mai mare de joacă atunci când stăpânii le acordau atenție, precum și atunci când jucăria se mișca. Are sens că, prin interacțiunea cu câinele, în timpul jocului cu jucăriile, putem crește interesul lor pentru jucărie.
Cu toate acestea, cred că este vorba despre o recompensă reciprocă. Nu am întâlnit niciodată un om care să poată lua o jucărie care scârțâie fără să o strângă pentru a face zgomot. Pur și simplu nu putem rezista și ne place răspunsul pe care îl primim de la câini atunci când scârțâim jucăria, ceea ce întărește dorința de a o strânge.
Teoria "Simplă distracție"
A face ceva care provoacă o reacție amuzantă este pur și simplu distractiv și plăcut. Este de înțeles că patrupezii se bucură de jucăriile care scârțâie pentru că este distractiv să muști și să obții un sunet interesant.
Nu doar jucăriile care produc sunete scârțâitoare stârnesc plăcerea câinilor. Mulți câini iubesc și jucăriile care fac alte zgomote. Câinii se implică în comportamente care sunt recompensate, motiv pentru care repetăm lucrurile "distractive".
Miscarea, jocul și exercițiile fizice, atât cu o jucărie, cât și/sau cu noi, declanșează, de asemenea, eliberarea de hormoni ai fericirii (serotonină, dopamină, endorfine, oxitocină), potrivit Petmd.com.
Fiți la curent cu ultimele noutăți. Urmăriți DCNews și pe Google News