Cel mai adesea, în materialele mele de presă legate de politică (dar nu numai) am vorbit despre acei decidenți care, prin greșelile lor, nu ne merită. Și nu afirm că nu ne-ar merita raportat la vreun standard (înalt, poate ideal) de moralitate dezirabilă (stabilit de cine, și cu o ștachetă pusă cât de sus?) - pentru că asta e o altă capcană în care mulți moraliști de serviciu, care s-au dat voluntari pentru a-i judeca pe cei din jur (de obicei cam pe toți, cu excepția lor și a apropiaților) cad, voit sau nu. Și anume aceea de a le pretinde politicienilor și celor care iau decizii care ne afectează o integritate și o competență model, ca și cum ar proveni din sau ar trăi într-o societate populată de îngeri - când știm toți că nu e așa. Acești tâmplari/dulgheri ai măsurătorilor etice stabilesc ei, după propriile pofte, adesea cu un aplomb de invidiat întru ipocrizie, dimensiunile unui pat al lui Procust "custom made" al vredniciei/mișeliei, după care incită ca toți cei care nu intră "la fix" în tiparul meșterit de mintea lor să fie aruncați la lei. Fără ca, nu de puține dăți, nivelul la care evoluează/planează înșiși acești arbitri improvizați ai virtuții să nu fie cu mult deasupra mocirlei pe care o înfierează mânios.
Nici vorbă de așa ceva, în ceea ce mă privește. Pentru mine măsura la este dată ce ceea ce am putea estima reprezentând o medie nivelului ansamblului societății/sectoarelor acesteia. Cu un eventual plus necesar dat de faptul că cei despre care scriu iau decizii cu impact asupra noastră, ba uneori și în numele/pe banii noștri, deci ne-am putea aștepta ca în rândurile lor să ajungă, prin mecanismele de selecție, unii cel puțin cu ceva peste medie.
Nu despre ei vom discuta însă în această a doua (și ultimă) parte a articolului. Și nici despre o altă categorie pe care am identificat-o în prima parte, legat de care ne-am dori să devină regula - cea a celor pe care i-am indicat ca reprezentând excepții meritorii de la "norma statistică". Vom vorbi în continuare despre o categorie de indivizi care se remarcă tocmai prin natura lor atipică, și de aceea i-am numit - convențional și nu foarte specific, personalități de excepție, excepționale sau model. Unul dintre cei care a vorbit despre ei inclusiv la nivel teoretic, care face parte dintre ei și în a cărui existență principiile/teoria și practica s-au întrepătruns și influențat reciproc pe tot parcursul acesteia va face obiectul rândurilor următoare. Să ne amintim, așadar, împreună de Mahatma.
PARTEA A II-A:
Secțiunea 1:
Teoria. Nevoia de personalități excepționale
În cel mai concret sens, Mohandas Karamchand Gandhi (1869-1948), cunoscut ca "Mahatma" ("Suflet mare", în sanscrită) a fost una din cele mai influente personaje ale secolului XX. Pe de o parte parte M. K. Gandhi e cel care a pus conturat în teorie și a pus în practică un corpus de acțiuni care a ajuns să fie cunoscut drept "luptă/rezistență non-violentă" (în zona căreia s-au afirmat alte două personalități de impact și anvergură ale aceluiași secol, Martin Luther King Jr. și Nelson Mandela) și, dezvoltând ideile americanului Henry David Thoreau, a elaborat ceea ce înțelegem prin "nesupunere/rezistență civică" * (spre deosebire de nesupunerea criminală). Mai mult (și mai palpabil) decât atât, Gandhi a fost unul din părinții independenței Indiei contemporane. Un întreg subcontinent, în prezent cel mai populat stat al lumii (1,4 miliarde de locuitori, depășind China), cea mai de seamă posesiune a celui mai mare și puternic imperiu colonial (considerată "perla Coroanei britanice") și-a dobândit suveranitatea, în 1947/1950, în urma luptei politice de decenii a acestuia (numit de indieni cu afecțiune și "Bapu" - "tată", în gujarati, limbă vorbită în statul din India în care M. K. G s-a născut), alături de Jawaharlal Nehru și alți lideri ai Congresului Național/Partidului (Indian al) Congresului.
Într-o serie de articole publicate în presa timpului, în multiple declarații și în vasta sa "Autobiografie" (apărută postum), Gandhi explică, într-un mod captivant și cu o puzderie de exemple concrete, în ce constă parcursul pe care a apucat-o, sau propria luptă, numită de el satyagraha (satya - adevăr, agraha - persistență, perseverență în sanscrită). Numită de el și calea (sau puterea) adevărului, a sufletului sau a iubirii, pentru că lupta presupunea să fie făcută în numele celui dintâi, și cu puterea celorlalte două, aceasta - spune Gandhi, demontând multe percepții simplificatoare care persistă până astăzi - nu este egală cu, sau nu se reduce nici la boicot, la renunțarea la a coopera nu niște autorități care se manifestă abuziv sau tiranic sau (nici măcar la) nesupunerea civică. Satyagraha este un demers care poate și trebuie să fie asumat doar de către cei care acceptă toate riscurile care decurg din acțiunile pe care le presupune, inclusiv riscul suprem. Aceștia sunt numiți de către Mahatma Gandhi satyagrahi, el considerându-se (și în mod evident fiind) unul dintre ei
Ajunși aici trebuie să punctăm două aspecte, care unora le-ar putea părea surprinzătoare. Gandhi subliniază că satyagraha presupune în primul rând curaj, un curaj robust, deplin (pe cât se poate) și asumat - iar cineva care evită lupta de frică nu va putea ajunge niciodată un satyagrahi. Pentru că (aceasta este a doua precizare), avocatul, omul politic și activistul civic care a fost M. K. Gandhi afirmă în mod explicit (și nu o dată) că singurul lucru față de care violența e/poate fi preferabilă e lașitatea. Pornind de la aceste precizări, să vedem care este rolul adevărului, al sufletului, iubirii și non-violenței în cadrul modalității de a acționa (și chiar de a-ți trăi viața) cunoscută ca satyagraha.
Mai întâi, ca motivație, satyagraha, în viziunea gandhiană, nu se va putea baza niciodată pe altceva decât pe adevăr. Existența unui scop mai puțin demn decât acesta ar duce în derizoriu întregul demers. Apoi, în ceea ce privește mijloacele, intervine rolul, deloc mai puțin important, al sufletului, iubirii și non-violenței. Gandhi spune în felul următor: noi toți (și cu atât mai mult un satyagrahi), în măsura în care suntem convinși că adevărul e de partea noastră, fiind pătrunși de importanța lui (pentru noi și pentru cauza noastră) trebuie să fim gata să ne sacrificăm pentru el. Noi înșine, și nu oponenții sau adversarii noștri. Dacă ei (britanicii, în cazul luptei pentru independența Indiei) sunt gata să se delegitimeze apelând la violență, în ceea ce ne privește noi nu trebuie niciodată să cedăm aceste tentații, să le urmăm exemplul și să alegem această cale, ci să luptăm, protejând adevărul atât de scump nouă suportând efectele violenței lor, sau cu alte cuvinte asumându-ne noi costurile (violenței altora) pentru apărarea sau promovarea lui, reapelând niciodată noi înșine la violență (și astfel periclitând legitimitatea propriului adevăr).
Gandhi face aceste precizări pentru că pentru el legătura dintre scop și mijloace este una indisolubilă. Nu vom putea promova niciodată un scop bun prin mijloace discutabile, spune înțeleptul gânditor indian, pentru că acestea în vor corupe iremediabil. Culegem ceea ce sădim, și nu vom putea obține niciodată floarea unui trandafir dacă plantăm o buruiană otrăvitoare. Acesta reprezintă primul motiv invocat de el pentru promovarea non-violenței. Al doilea e unul de ordin pragmatic, exemplificat în mod fascinant de Gandhi în contextul vieții dintr-o mică comunitate din India, și se referă la faptul (dificil de contestat) că recursul la violență tinde să provoace de fiecare dată o serie de răspunsuri și contra-răspunsuri în același registru care duc la o spirală a violenței în societate. În sfârșit, cel de-al treilea motiv a unul care ne duce într-o zonă și mai profundă și subtilă. Un satygrahi trebuie să fie convins de adevărul propriei cauze, altfel acțiunea sa va fi invalidată din start. Dar nimeni, nicio ființă umană imperfectă prin natura sa, nu se află în posesia adevărului absolut. Contraoponenții/adversarii ar putea să dețină și ei partea/părțile lor de adevăr (sau "adevărul lor"), si să fie convinși de viabilitatea acestuia. Prin urmare cei care au îmbrățișat satyagraha trebuie să-și convingă oponenții de propriul adevăr, și să lupte pentru izbânda acestuia cu mijloace legitime, non-violente.
Să aprofundăm puțin acest al treilea motiv, în cazul concret al Indiei coloniale din secolu XX (înainte de 1947), context la care se referea în primul rând Gandhi. Adepții independenței statului indian invocau o plenitudine de argumente, și erau ferm convinși de veridicitatea lor: de la vechimea și bogăția culturii autohtone la nedreptatea ca milioane de oameni de pe acest sub-continent asiatic să fie conduși de la Londra, fără a fi reprezentași și fără a avea un cuvânt suficient de puternic de spus în privința deciziilor care îi afectau. În același timp, și Gandhi are acest aspect în vedere, deși nu se referă direct la ei, englezii/britanici invocau faptul că administrația colonială a scos India din Evul Mediu, a contribuit la o modernizare rapidă, a interzis unele practici tradiționale dezumanizante sau abuzive, a construit căi ferate, spitale și scoli pentru localnici.
Din cele de mai sus nu trebuie să înțelegem în mod inadecvat cu Gandhi ar fi anticipat, sau ar fi fost un partizan al relativismului moral. Dimpotrivă, gânditorul indian era un adept al filosofiei morale kantiene, și al imperativelor absolute formulate de gânditorul din Königsberg (azi Kaliningrad). Pe scurt: acționează în așa fel încât să dorești ca maximul acțiunii tale să fie lege universală (sau, și mai simplificat, tratează-i pe ceilalți în felul în care ai dori să fii tu însuti tratat de ei) și raportează-te la ființele umane ca la unele care țin întotdeauna de "împărăția scopurilor", niciodată ca la niște mijloace (demnitatea inerentă oricărei ființe umane). Nuanțarea extrem de importantă a lui Gandhi de mai sus, privind dificultatea/imposibilitatea de a ajunge la deținerea adevărului absolut are în vedere, pe lângă imperfecțiunea naturii umane, mai degrabă considerații legate de condiționarea istorico-politică a unui adevăr (dependent, măcar în parte, de contextul spațial și temporal în care acesta este formulat), precum și accentul pus de al doilea imperativ categoric kantian (formula umanității) pe umanitatea inerentă a fiecărui individ (fie acesta prieten, compatriot, aliat sau adversar).
Nu mă voi pronunța despre cât de luminată a fost mintea lui M. K. "Mahatma" Gandhi, dar îmi voi asuma afirmația că a fost una dintre cele mai luminoase minți ale persoanelor care au întreprins acțiuni publice în decursul întregii istorii. Dacă doriți/sunteți interesați să vă pun la dispoziție o selecție relevantă (în format electronic și în original, în limba engleză) a opiniilor acestuia (realizată de John Somerville și Ronald E. Santoni) - desigur, pentru uz personal/educațional și nu comercial, cu respectarea legislației internaționale privind drepturile de autor - puteți să-mi solicitați acest lucru pe mesageria contului personal de Facebook. Consider că această parte (aparent) teoretică, cu un decupaj din fundamentele gândirii lui Gandhi, este foarte potrivită pentru a introduce secțiunea următoare a articolului. Pentru că vom vorbi despre două figuri istorice care au luminat o realitate sumbră cu acțiunile lor.
Secțiunea a 2-a:
Practica. Incredibilele cazuri Navalnîi și Pilecki
Vladimir Vladimirovici Putin este la putere în Rusia, sub formă de prim-ministru sau președinte, din anul 1999. Anul asta se vor împlini 25 de ani, detaliu care face "domnia" sa mai lungă decât cea a lui Nicolae Ceaușescu (la putere între 1965-1989), unul dintre cei mai cunoscuți, controversați și detestați dictatori ai secolului trecut. Cu timpul regimul dictatorial al lui Putin s-a consolidat din ce în ce mai mult, devenind un regim de tip totalitar (mai exact, eu l-aș numi regim neo-totalitar - dar nu voi elabora aici mai mult legat de terminologie, poate o voi face cu un alt prilej) corupt, cleptocrat, criminal și acționând în primul rând împotriva intereselor propriilor cetățeni. În urma unui Referendum constituțional din 2020, Legea fundamentală a Rusiei a fost anume modificată pentru a-i permite acestuia încă două mandate de președinte (de câte 6 ani fiecare) la Kremlin. Mai exact rămânerea la putere până în 2036, an în care cel în cauză ar împlini vârsta de 84 de ani; în același an durata propriului regim (37 de ani) ar depăși-o pe cea în care I. V. Stalin a condus destinele URSS (formal din 1922 până în 1953, 31 de ani). Pentru primul mandat V. V. Putin tocmai a fost reales. Și cred că în acest moment nimeni din lumea în care trăim nu-și mai imaginează că Putin va renunța (între altele, și pentru că nu mai poate să o facă) la putere decât silit/înlăturat cu forța, sau chiar cu prețul pierderii propriei vieți.
Alexei Anatolievici Navalnîi (tată ucrainean, mamă rusoaică), avocat (absolvent al "Universității internaționale a prietenie între popoare" Patrice Lumumba- cunoscută și ca Universitatea "Patrice Lumumba" din 2023), cu studii în domeniul financiar la Moscova și de științe politice și relații internaționale la Yale University (New Haven, Connecticut, SUA) a fost arestat pentru prima oară în decembrie 2011, ca urmare a unor proteste privind fraudele la alegerile legislative care avuseseră loc în Rusia în aceeași lună. De atunci până în prezent a mai fost arestat de 5 ori, incluzând ultima perioadă de detenție și o condamnare de arest la domiciliu. De la începutul activității sale politice, în anul 2000, Navalnîi a fost în mai multe rânduri (aflându-se în libertate sau în închisoare) atacat, supus unor încercări de otrăvire (de către persoane rămase necunoscute - după una dintre ele pierzându-și 80% din vedere a ochiului drept, iar ultima, cea din august 2020, confirmată de autoritățile medicale germane și dată drept probabilă inclusiv de către medicii ruși, aproape de-ai fi fatală), intimidat și hărțuit repetat și continuu de autoritățile, organele de ordine/securitate, aliații politici ai lui Vladimir Putin și justiția din Federația Rusă.
Inclusiv ca urmare a dedicării aproape întregii sale activități de jurist, activist și om politic investigării abuzurilor, ilegalităților, corupției și crimelor regimului politic din Rusia, fiecare din procesele în care Navalnîi a fost acuzat (capetele de acuzare fiind de o diversitate bulversantă - de la extremism ori sfidarea autorității la deturnare de fonduri și calomnierea unui veteran de război - pe care, dacă n-ar fi fost la mijloc viața unui om, am putea-o considera năstrușnică), judecat (unele dintre ele având loc cu ușile închise) și condamnat au fost analizate atent de organizațiile internaționale a căror activitate este dedicată protejării și promovării drepturilor omului, de la unele neguvernamentale precum Amnesty International la cele guvernamentale precum Curtea Europeană a Drepturilor Omului (CEDO). Deciziile de condamnare la adresa sa ale justiției ruse - în integralitatea lor - au fost considerate, cu utilizarea unei bogate argumentații juridice, ca fiind neîntemeiate și abuzive. Calificativele folosite de organizațiile pomenite pentru acestea au mers de la unele mai sobre, dar extrem de categorice - "arbitrare", "în mod vădit nerezonabile" (aparținând CEDO - care a și cerut, imperativ și în repetate rânduri, eliberarea din închisoare a celui condamnat) - la "o mascaradă judiciară" (Amnesty International).
Ca încununare vă prezint o concluzie pe care o formulează însuși "condamnatul" - care caracterizează procesele în care a fost acuzat drept unele administrate de o "justiție de tip stalinist" ca urmare a unei decizii de-a dreptul halucinante (chiar și pentru Rusia lui Putin) din 13 octombrie 2023, prin care trei din avocații săi au fost reținuți pentru "participare la un grup extremist". Cu ani înainte, un alt avocat al său fusese arestat
Nu intenționez să fac, în acest material, o descriere (nici măcar parțială) a vieții și activității lui Alexei Navalnîi, și nici a celui de-al doilea personaj despre care vom discuta în această secțiune, și a cărui identitate v-am sugerat-o deja. Dimpotrivă, chiar îmi permit să vă sugerez domniilor voastre să vă documentați mai mult în legătură cu cei doi (un punct bun de plecare este Wikipedia în limba engleză), ca un modest omagiu care s-ar cuveni adus pentru faptele fiecăruia. Doresc doar să ne concentrăm - pe scurt -asupra acelei înșiruiri de acțiuni care au confirmat rolul lui Navalnîi de personalitate cu totul excepțională a istoriei prezente. Mai exact otrăvirea (în 20 august 2020, cu substanța cunoscută ca novikov, descoperită de investigațiile autorităților medicale germane) și tratamentul în Germania - revenirea in Rusia pe 17 ianuarie 2021 (și reținerea sa imediată pe aeroport, aruncarea în închisoare și sentințele de condamnare cumulative care au urmat) - și decesul/lichidarea sa, la 16 februarie 2024.
Voi începe discuția despre sensul tuturor acestor întâmplări și acțiuni printr-un detur (dumneavoastră fiind deja obișnuiți, din partea mea, și cu așa ceva). Pentru că asemenea evenimente, care se petrec, la pachet cu altele, în sfera convenționalului și cotidianului, trebuie scoase acolo și aduse la nivelul de excepționalitate la care de fapt au loc. Prima întrebare legată de noima a cea ce s-a petrecut a venit din partea unui vechi și bun prieten, cu care discutam despre moartea lui Navalnîi, și care se întreba în mod legitim de e a revenit din Germania, când era aproape evident ce-l va aștepta în Rusia.
A doua interogație - care ar fi fost bine să rămână doar în acest stadiu - aparține unui comentator (politic și nu numai), un om cu școală multă și minte așijderea (deși legat de ultima ar pute fi făcută poate o precizare sub forma unei vorbe ardelenești - "minte multă, da' nu tătă bună"). Acesta, chestionând motivele revenirii lui Navalnîi acasă, în loc de, citez "a continua lupta din Occident", iar concluzia provizorie pe care socotea potrivit să o formuleze e "probabil e vorba de o chestie/de ceva specific rusesc". Spunând acestea, cel în cauză neglija probabil că lupta celui din urmă nu a avut nimic în comun cu propria sa "luptă" - una, din păcate, adesea cu un iz puternic de Cațavencu (ca să nu zic psihotic), și dusă de "corifeul" nostru împotriva tuturor, cam în funcție de felul în care s-a trezit cu fața la cearceaf în dimineața respectivă. Desigur, nimic din toate acestea nu fac "lupta" respectivului mai puțin "eroică".: )
Să revenim așadar la Navalnîi, cel despre care presa internațională a scris cu era singurul om din Rusia (sau unul dintre foarte puținii) de care Putin se temea cu adevărat. După cele petrecute în august 2020 (ultima și cea mai gravă încercare de suprimare prin otrăvire), la aceasta adăugându-se modul în care a fost hărțuit în trecut de puterea de la Kremlin și subordonații, servitorii și auxiliari acesteia și faptul că toate intervențiile internaționale în sprijinul său au fost ignorate în Federația Rusă, pentru Alexei Navalnîi era nu doar clar sau de așteptat, ci devenise cred o certitudine faptul că Vladimir Putin nu se va mulțumi cu încarcerarea sa (pe o perioadă cât mai lungă) ci îi va dori, plănui și probabil obține suprimarea fizică.
Așadar, de ce a revenit, benevol/voluntar, Navalnîi în Rusia? În niciun caz pentru că asta ar fi "o chestie rusească", indiferent ce ar însemna asta. Singurele răspunsuri pe care vi le pot da și care sa califică, în opinia mea, din punctul de vedere al adecvării - cam laconice și eliptice, deocamdată - sunt următoarele: pentru că, pe tot parcursul activității sale, Alexey Navalnîi a fost un adevărat satyagrahi, și a rămas asa până în ultimele momente ale vieții (fie că a cunoscut sau nu scrierile și gândirea lui Gandhi) și pentru că, înaintea lui, au trăit alți oameni de excepție ("așa ceva nu există!") precum Witold Pilecki. Care, de pildă, s-a lăsat capturat în mod voluntar în scopul de a fi internat la Auschwitz, în 1940 (!) pentru a le putea raporta autorităților poloneze din exil ce se petrece acolo.
Voi mai face împreună cu dumneavoastră, încă un detur discursiv - sper să aveți răbdare cu mine și să nu abandonați lectura. Pe când mă documentam suplimentar pentru cele două materiale, am dat peste pozele celor doi (le puteți vedea mai sus, făcute aproximativ la aceeași vârstă) și m-a frapat asemănarea fizică care mi s-a părut izbitoare. Dar similitudinile la nivel de biografie nu se opresc aici. Dincolo de curajul nebun (mi-e greu să-l numesc altfel) dovedit. Fiecare a avut doi copii, amândoi au murit/au fost uciși la vârsta de 47 de ani, ambii au revenit voluntar în țara de baștină/propria țară (unde au fost considerați "inamici ai satului"), știind foarte bine că riscă suprimarea. Într-un final, și unul și celălalt (deși Pilecki a acționat și în vreme de război) pot fi considerați doi buni satyagrahi. Și, din păcate, ambii au fost condamnați (în cadrul unor procese rușinoase) și lichidați (într-un mod și mai dezonorant, pentru călăi) de proprii compatrioți.
Câteva date în plus despre personajul fabulos care a fost Witold Pilecki. Pentru că, într-o nație care numai de eroi nu a dus lipsă (patriotismul, bravura și spiritul de sacrificiu de care polonezii - vecini și prieteni - au dat repetat dovadă în istorie fiind cunoscute), a ajuns greu și să te distingi prin fapte excepționale. Cu toate acestea, o relativ scurtă enumerare a reperelor din existența acestuia iți cam taie răsuflarea. Mai ales că, foarte multă vreme, ele au fost ținute sub obroc de către regimul comunist (cel care l-a asasinat - nu germanii împotriva cărora a acționat în calitate de combatant).
De profesie agronom și cu studii de arte frumoase, Pilecki a luptat pentru Polonia ca ofițer de cavalerie. În două războaie, cel dintre 1918-1921 cu URSS și Al Doilea Război Mondial. Membru al armatei regulate a Republicii Polone în timpul invadării acesteia de către Germania Nazistă și URSS în 1939, urmând acelei campanii el se alătură formațiunilor clandestine care recunosc autoritatea și urmează instrucțiunile guvernului polonez în exil, și care vor deveni ceea ce s-a numit "Armia Krajowa"/"Home Army" (Armata Internă/Teritorială), constituind probabil cea mai formidabilă mișcare de rezistență din Europa ocupată de naziști. În această calitate, spre finalul lui 1940 Witold Pilecki se oferă voluntar pentru a se lăsa capturat și apoi internat în relativ nou-construitul lagăr de la Auschwitz (despre care pe atunci se credea că este doar un lagăr de muncă forțată în care condițiile de detenție sunt foarte dure), pentru a elucida ce se petrece acolo.
După ce trimite mai multe rapoarte despre natura activităților care au loc cu adevărat lagăr (acestea ajungând la guvernul polonez aflat la Londra, dar și la Aliați) - timp în care organizează și o mișcare internă de rezistență (da, la Auschwitz!) - iar în aprilie 1943 evadează împreună cu alți doi deținuți și se alătură, din nou Rezistenței poloneze. În august -octombrie 1944 participă la Insurecția de la Varșovia (organizată de Armia Krajowa) și scapă masacrului (și distrugerii orașului) care a urmat înăbușirii acesteia, fiind luat prizonier și transportat într-un lagăr din Germania. După capitularea Celui de-al Treilea Reich în mai, în iunie 1945 Pilecki se alătură Serviciilor de informații militare subordonate guvernului polonez care încă ființa în exil.
În această calitate, spre finalul aceluiași an acceptă să-și pună încă o dată viața la bătaie, înfruntând riscuri uriașe (colaboratorii autorităților poloneze din exil erau considerați trădători de către regimul politic comunist și pro-sovietic instalat în țară în 1945), și revine clandestin în Polonia. Încă din 1946 superiorii ierarhici îi transmit că acoperirea sa este compromisă, și solicită plecarea sa din Polonia în Occident. Pilecki refuză, invocând faptul că soția și copii lui nu sunt pregătiți să părăsească țara, în aceste condiții preferând să rămână alături de ei, dar și că nu are cine să-i la locul (în activitatea de informații). În 1947, cel care scăpase de două ori din mâinile naziștilor e judecat de justiția poloneză în cadrul unui proces-spectacol colectiv (în cea mai bună tradiție a farselor judiciare staliniste). În ceea ce-l privește acuzațiile, la fel ca în cazul mult mai recent al lui Navalnîi, sunt dispersate pe o paletă largă și la fel de diversă.
Pilecki le respinge pe toate cele de natură criminală și contestă caracterul penal al celorlalte, dar aceasta nu-l ajută cu nimic. La 15 mai 1948 el este condamnat definitiv la moarte, iar peste 10 zile, pe 25 mai, este executat cu un glonte în ceafă. Aceasta este recompensa pe care "patria" (mai exact cei care dețineau un monopol temporar asupra destinelor acesteia) i-o rezervă pentru acțiunile eroice din timpul războiului abia terminat (cererile de grațiere sau clemență din partea unor supraviețuitori de la Auschwitz au fost ignorate în totalitate de instanță). Ce mai viață, ce mai fapte, nu-i așa, stimați cititori? Și ce mai vieți...
În ceea ce mă privește, nu cred că la cele de mai sus ar mai fi ceva de adăugat. În locul unor concluzii formulate convențional prefer să vă îndemn să reflectăm împreună la aceste lucruri și evenimente, și îmi permit permite să vă adresez o serie de întrebări cumva retorica - în sensul că nu am nici eu răspunsurile - care converg către o singură idee. Oare - făcând sau nu abstracție de dimensiunea temporală și de apartenența la o nație sau alta - i-au meritat pe acești oameni contemporanii lor (compatrioți sau nu), îi merităm noi astăzi? Să fie sacrificiul lor degeaba, e posibil așa ceva?
La-au meritat indienii pe Gandhi, ucis, la fel ca Navalnîi și Pilecki, tot de un compatriot (asasinat cu un pistol, la 30 ianuarie 1948, de un naționalist hindus nemulțumit de termenii partiției teritoriale din 1947 între ceea ce constituie astăzi statele India și Pakistan)? Au făcut cele trei războaie "oficiale" indo-pakistaneze (plus alte conflicte nedeclarate), sau faptul că cele două state (în care nici în prezent u este prea ușor pentru cetățeanul mediu să obțină prosperitatea) s-au înarmat nuclear mai ales unul împotriva altuia, cheltuind fiecare pentru asta echivalentul a miliarde de dolari, dreptate moștenirii de idei și valori transmise de Mahatma/Bapu?
În mai multe religii există credința că atâta timp cât în lume mai trăiesc (fie și în număr mic, minimal) oameni care respectă din suflet preceptele credinței adevărate și se roagă pentru binele celorlalți, aceasta va continua sa existe. Poate că am putea să suplimentăm această convingere cu aceea că, atâta timp cât printre noi există (și vor mai exista) oameni gata să facă binele și să se sacrifice (in cea mai proprie și completă accepțiune) pentru ceilalți, indiferent de faptul dacă aceștia îi merită sau nu și indiferent de costuri, mai există o speranță pentru UN VIITOR LUMINOS AL ACESTEI LUMI.
Și poate că n-ar strica să chibzuim puțin dacă noi, cei mulți și mai puțin excepționali, n-am putea investi în ceilalți, în binele public, măcar ceva - puțin, nedureros, dar care totuși să conteze cât de cât - ca să se vadă că ne pasă. Măcar pentru a nu ne mai simți atât de bulversați și stingheriți de exemplele celor care AU DAT TOT, și pe care noi cu greu îi putem înțelege.
La pomenirea religioasă de 40 de zile a morții cuiva, cei adunați îi urează/cântă, celui care a plecat, pomenire veșnică. Din respect pentru religie și/sau (doar) din respect pentru decedat. Veșnică pomenire, Alexei Anatolievici Navalnîi! VEȘNICĂ POMENIRE!
______________________________
*Protestele organizate în România de către Mișcarea #REZIST (pe parcursul multor luni, în numeroase orașe din tară) nu au fost doar simple proteste, ci adevărate mișcări de nesupunere civică. Respectând în ansamblu și riguros toate caracteristicile acestora, enunțate de H. D. Thoreau și M. K. Gandhi: distincție clară față de "nesupunere criminală" (prin abținerea de la afectarea proprietății sau distrugerea de bunuri), caracterul preponderent pașnic (excepțiile fiind, în opinia mea, aproape singulare și nereprezentative). Din acest punct de vedere, cu toate criticile care li s-ar putea aduce, caracterul lor a fost unul exemplar. Și nu doar la nivel național.
Autorii care semnează materialele din secțiunea Invitații – Ziare.Com își asumă în totalitate responsabilitatea pentru conținut.