ИЗВЕСТИЯ АКАДЕМИИ НАУК ЭСТОНСКОЙ ССР. ТОМ VII


Kuigi eelmise sajandi keskel, tänu Tartu ülikooli tolleaegse professori G. Flori tege- vusele, võis pidada Eestit tsikaadide suhtes üheks parimini uuritud alaks terves maa- ilmas, on nimetatud putukaterühm meil viimasel ajal väga vähe uurijate tähelepanu köitnud. Pärast Flori monograafiat «Die Rhynchoten Livlands» (1861) on ilmunud selle kohta rida väiksemaid märkusi mitmetes vastavates regionaalsetes töödes ja vaid üks suurem töö rootsi entomoloogilt Ossiannilssonilt (1951), kes töötas läbi prof. H. Habermani poolt määramiseks saadetud materjali. 
Selletõttu osutusid paljud Eesti madalsoodest kogutud tsikaadide liigid meile uuteks. Kuna tsikaadide süstemaatika on eriti viimastel aastakümnetel tugevasti arenenud, on mitmed vanemate autorite liigid osutunud liikide rühmadeks, millest on kirjeldatud suur hulk uusi liike. Eesti madalsoodest ja soode kuivendatud aladelt kogutud 99-st tsikaadi- liigist osutusid 35 liiki ja üks vorm uuteks Eesti NSV-s ning neist 9 liiki ja üks vorm uuteks kogu Nõukogude Liidus. Alljärgnevalt esitatakse üksikud liigid süstemaatilises järjekorras koos märkustega liigi ökoloogia ja leviku kohta. 1 Kõik toodud liigid, välja arvatud Aphrodes striatus (F.), on uuteks Eesti NSV-s. Uued liigid Nõukogude Liidus on tekstis märgitud tärnikesega liigi nimetuse ees. 
1. Oliarus leporinus (L.), 1761. Leitud mitmest madalsoost (Patsu-Laiküla soo, Suursoo ja Epu soo). Näib Eesti NSV oludes toituvat pilliroost. Kirjanduse andmeil toituvat peale selle ka jäneslillest ja lugadest. 
Levinud peaaegu üle kogu Euroopa, tungides põhjas Louna-Soomeni, ja üle Lääne- Siberi. 
2. Kelisia ribauti (W. Wagn.), 1938. Eestis esineb umbes pooltes madalsoodes. Kohati on üsna arvukas. Nii esines Saaremaal Järise soos pruuni sepsika ja lubikaniidul sajalöögilises kahapüügis 248 isendit. 
Varem on segi aetud liigiga Д'. guttula Germ. Ka Flori kogus on rida isendeid vii- mase nimetuse all. (Leiukohti ei ole kahjuks võimalik kindlaks teha, sest osa kataloogist on kadunud.) K. ribauti levik on ebaselge. Kindlaks on ta tehtud Soomest, Rootsist, Poolast ja Tšehhoslovakkiast. 
Nõukogude Liidu teistest osadest on autoril teada rida leide vaid Karjala ANSV-st (Lindberg, 1947). Veel mainib teda Zahvatkin oma avaldamata Moskva oblasti tsikaadide nimekirjas. Arvatavasti on liik Nõukogude Liidus üsna laia levikuga. 2 3. Kelisia vittipennis (J. Shlb.), 1871. Esineb koos eelmise liigiga paljudes madalsoodes, kus elab (kirjanduse andmeil) villpeal või tarnadel. 
Esineb Flori kogus samuti K. guttula nimetuse all. Levik Nõukogude Liidus on ebaselge, sellepärast et teda on varem segi aetud teiste sama perekonna liikidega. 
*4. Delphacodes pilosus (Hpt.), 1935. Eestist leitud Avaste ja Patsu-Lai- küla soost ning Suursoost ja Emajõe suudmeala soodest. Arvestades liigi varjatud eluviisi on tõenäoline, et teda esineb veel mitmes teiseski soos. 
Levik ebaselge. Seni leitud Rootsist, Põhja-Saksamaalt, Poolast, Inglismaalt. Nõukogude Liidust pole peale Eesti NSV teada ühtki leidu; küll aga esines ZlN'i kogus Tad- žikistanist üksik eksemplar, mis väliselt sarnanes täiesti selle Higiga. Kuna selle liigi genitaalide jooniseid pole varem avaldatud, siis esitame need joo- nistel I-4. 
1 Nimestik leitud liikide kohta on ilmunud autori ühes varasemas, peamiselt soo- nokaliste ökoloogiat käsitlevas töös (1955). Käesolev kirjutis on mõeldud viimase täien- duseks. 
2 Läbi vaadanud NSV Liidu TA Zooloogia Instituudi kogudes K. guttula isendid, ei leidunud nende hulgas ühtki õiget guttula' t, vaid kõik olid musta joonega esisäärtel, s. o. kuulusid kas ribauti, monoceros Rib. või mõne kirjeldamata liigi hulka. 
EESTI NSV TEADUSTE AKADEEMIA TOIMETISED. VII KÖIDE BIOLOOGILINE SEERIA. 1958, NR. 1 

/. Viibaste Joon. 1. Delphacodes pilosus (Hpt.).1 isase genitaalsegment tagantvaates (suu- rendus ca lOX),2 aedeagus lateraalselt (200X), 3 aedeagus dorsaalselt (200X'), 4 stylus tagantvaates (200X)-5. Delphax pulchellus (Curt.), 1833. Üksik $ eksemplar leiti Kurtnast Nõmme küla lähedalt väikeselt soolt 27. VII 1954. Linnavuori (1952) järgi halobiont, kes Soomes elab vaid mererannikul. Elab pillirool. 
Laia levikuga Euroopast kuni Turkestanini. *6. Chloriona glaucescens (Fieb.), 1866 .2 2 eksemplari leitud koos eel- mise liigiga. Linnavuori (1952) järgi pillirool elav halofiil, keda on Soomes esinenud seni vaid mererannikul. 
Levinud peaaegu kogu Lääne-Euroopas. Nõukogude Liidust pole autoril peale Eesti NSV teada ühtki leidu. 7. Chloriona smaragdula (Stâl), 1853. Üksikud leiud Lääne-Eesti madalsoo- dest Avaste soost ja Suursoost. Linnavuori (1952) järgi tüüpiline sooliik, keda pole leitud mere äärest, kus samuti esineb tema toitetaim pilliroog. 
Kirjanduse andmeil levinud Lääne-Euroopast Turkestanini. 8. Stenocranus fuscovittatus (Stâl), 1858. Leitud Avaste soost, Tabria Suursoost ja Ulila luhasoost. Peale madalsoode on autor leidnud teda linaleoaugu ääres kasvavast osjastikust Meelva rabasaarelt. Iseloomulik soostunud aladele. Talvitub valmikuna. 
Väga laia levikuga Lääne-Euroopast Irkutskini. Huvitaval kombel puudub nii Soomes kui ka Rootsis. 9. Calligypona dubia (Kbm.), 1868. 3 isendit leitud Avaste soo kuivendatud aladelt. Niiskete niitude ja sooservade elanik. 
Levik on ebaselge, sest varem on teda segi aetud liigiga C. pellucida (F.). 10. Calligypona obscurella (Boh.), 1847. Leitud samuti Avaste soo kui- vendatud aladelt. Niiskete niitude elanik. Teda on samuti segi aetud liigiga C. pellu- cida (F.). 
11. Calligypona albocarinata (Stâl) , 1858. Üsna sage madalsoodes (leitud Ogerna, Adila, Paadremaa, Nedremaa ja Epu soos), siirdesoodes (Säiliku soos) ja luhasoodes (Emajõe suudmealal). Toitub villpeal ( Eriophorum vaginatum). 
C. albocarinata levik on üsna ebaselge, sest varem peeti teda liigi C. distincta (Fl.) sünonüümiks. Viimane on aga temast selgesti eristatav. 
12. Calligypona pullula (Boh.), 1852. ( Flori (1861) Delphax pullula on Calligypona stäli (Metc.), 1943 ( = Delphax bohemani Stâl 1858, пес Stâl 1854) (n. syn.)). 1 Leitud vähesel arvul mõningatest madalsoodest (Patsu-Laiküla soost, Suursoost ja väikselt Allikasoolt Otepää lähedal), luhasoodest (Järvesoo jõe luhalt, Emajõe suudme- alalt) ning ka siirdesoost (lisaku rajoonis). 
Kirjanduse andmeil on iseloomulik madalsoodele. Tuntud vaid Euroopa läänepoolsest osast. 13 . Calligypona fairmairei (Perr.), 1857. ( nec Delphax neglecta (Fl.) C. brevipennis (Boh.) (n. syn.)). 2 
Esineb vähesel arvul reas madalsoodes (Avaste soos, Järise soos) ja ka Emajõe suudmeala luhasoodes. Arvukamalt esineb Avaste soo kuivendatud aladel. 
Kirjanduse andmeil esineb madalsooaladel eriti mitmesugustel lugadel. Levinud Prantsusmaalt kiini Hiinani. 

Flori kogus esineb üks $ C. pullula (Boh.) nimetuse all Delphax angusta. Kuna viimast liiki pole kusagil kirjeldatud, tuleb teda käsitada kui nomennudum'it. 

Oshanin(1906) ja tema järgi ka Metcalf(1943) peavad Flori Delphax neglecta t C. fairmairei sünonüümiks. Flori kogus olevad $ $ olid aga kõik liigi C. brevipennis (Boh.) isendid. 

Flori kogus leidub rida eksemplare nimetuse all Jassus (Jassus) 4-notatus Fab. var, brevivertex m.(nomen nuduml).
Серия 1958 Биологическая, Märkmeid Eesti, Nsv Madalsoode, Tsikaadide Faunast, J Vilbaste
ИЗВЕСТИЯ АКАДЕМИИ НАУК ЭСТОНСКОЙ ССР. ТОМ VII