Eesti ajalugu kui müüt: vaatenurga probleem

Keywords: müüt, rahvusajalugu, baltisakslased, Hans Kruus, Carl Robert Jakobson, isamaa-ajalugu, Õpetatud Eesti Selts, loomade ajalugu

Artiklis lahatakse küsimust, mida tähendab ajaloo jutustami ne kellegi vaatepunktist. Kuna baltisaksa ja eesti ajalookäsitlust on eristatud just niisuguses võtmes, siis antakse ülevaade eesti orientatsiooni tekkimisest revisionistliku programmina. Vaatepunkti mõiste mitmekihilisuse selgita miseks tuuakse esile mitmeid keskendamise (fokuseerimise) vorme ning uuritakse nende kasutamist Eesti ajaloo puhul. Pakutakse välja selline eesti rahvusajaloo käsitlus, mida võib kirjeldada ajaloo jutustamisena eestlaste vaatepunktist, kuid mis pole ei vaenulik rahvusülesele käsitlusele ega ka muidu teaduslikult iganenud. 

Tänapäeval paistab olevat üha vähem ajaloolasi, kes söandavad tunnis tada, et tegelevad rahvusajalooga. Uusi metodoloogilisi suundi on ajaloo teadusse ikka lisandunud. Need ei tarvitse varasemaid kõrvale tõrjuda ega üldse omavahel rivaalitseda. Seda enam aga tekib küsimus, miks käsitatakse rahvuslikku ja rahvusülest (transnatsionaalset) ajalugu tihtiet mitte öelda pea alati -konkurentidena. 1 Millega on õieti põhjendatud levinud arvamus, et rahvusajalugu tuleb ületada, et see on iganenud, et selle peab asendama mõni ajakohasem, teaduslikum paradigma? Tõsi, "rahvuslik ajalookirjutus" on mitmetähenduslik väljend. Enamasti eetakse selle all silmas iseäralikku suurt jutustust, niisugust, mis tõstab minevikus esile rahvuslikku ja eristab seda piirkondlikust või maailma ajaloost. 2 Pole tähtis, kas selline jutustus talletub mõnda suurteossesse või koondab tervikuks üksikuid uurimusi. Elukutseliste ajaloolaste silmis äratab rahvus ajalugu kahtlust, kuna seda peetakse loomuldasa müto logiseerivaks lähenemisviisiks. 3 Teaduslikku ajalugu on ikka vastandatud müüdile. 4 Tihti kirjeldab ajaloolane oma tegevust mõne müüdi kummu tamisena. Sellises kasutuses tähendab "müüt" minevikukirjeldust, mis ei vasta tõele. 5 Ent müüt võib saada ka teistsuguse sisu -ja siis ei lange etteheide enam üheleteisele käibetõelekujutlusele, vaid rahvuslikule ajalookirjutusele üldse, milline ka poleks selle täpsem sisu. See on nii, kui müüdina käsitatakse rahvust kui sellist. 6 Rahvusajaloole pannakse süüks suunatust üksusele, mida pole suuremal osal vaadeldavast aja järgust olemaski olnud. "Metodoloogilise rahvuslusena" on kirjeldatud veendumust, et "rahvus kujutab endast pidevat vaatlusüksust läbi kõigi ajaloo vältel toimuvate muutuste, [et] see on "asi", mille muutumist ajalugu peaks kirjeldama." 7 Tõnu Õnnepalu sõnul on rahvusajalugu fiktsioon nagu romaan, sest mõlema keskne kangelane on fiktiivne. 8 Artikli eesmärk on näidata, et rahvuspõhine ajalookirjutus ei tarvitse olla ei anakronistlik, teleoloogiline ega fiktiivne. See pole mõeldud rahvusajaloo apoloogiana, vaid katsena selgitada, mida õigu poolest tähendab rahvuslik käsitlusviis ja kuivõrd see ikkagi vastandub rahvus ülesusele. Loomulikult ei seondu see probleem üksnes Eesti ajalooga. Ometi pakub siinne taust selle lahkamiseks hea lähtekoha. 19. sajandi teisel poolel tekkinud eesti rahvuslikku ajalookirjutust tavat setakse kokkuvõtlikult iseloomustada väitega, et Carl Robert Jakobson, Jakob Hurt, Villem Reiman ja nende järeltulijad kirjutasid ajalugu -või hindasid varasema baltisaksa ajalookirjutuse ümber -"eestlaste vaate punktist". 9 Juba 1920. aastatel väljendati mõtet, et Reimani ajaloolise vaatenurga eripära on "Eesti orientatsioon". 10 Hurda jälgedes olevat ta valgustanud ajalugu "Eesti rahva seisukohalt". 11 Teatavasti tõstis Hans Kruus sellise käsitlusviisi hiljem lausa kategooriliseks imperatiiviks. Kodumaa mineviku uurimisel pidi seisma keskmes eesti rahva ajalugu, senine käsitlus aga tuli ümber hinnata "eesti rahva mineviku orientat sioonis". 12 Nõnda on rahvuslikkus siinmail (mitte ainult Eestis, vaid ka Lätis) historiograafiliseks teemaks kerkinud eripärasel viisil: vaatenurga või seisukoha probleemina. 13 See on väärtuslik pärand, mis sünnitab tänapäevalgi olulisi küsimusi. Sest mis on õieti vaatenurk ajalookirjutuse puhul? Kas rahvusajalugu seondub ainesega (sellega, mida uuritakse), esitusviisiga (sellega, kuidas uuritut esitatakse), hinnangutega või nende kõigiga lahutamatus tervikus? Hoolimata üldisemat sorti vaidlustest rahvusajaloo üle pole need küsimused Eestis eriti tähelepanu pälvinud. 
Ühe käsitluse sellest, mis võiks olla eestipärane orientatsioon, on pakkunud Jaan Undusk. Ta on eristanud baltisaksa ja eesti paradigmat, tähistades nendega kaht vastuokslikku, lahknevaid moraalseid hinnan guid kätkevat lugu siinse maa ajaloost. Ehkki Undusk viitab võimalusele leida maiskondlikku üksmeelt, esitab ta vastuolu kahe paradigma vahel nii sügavana, et nähtavasti pole võimalik võtta omaks mõlemat. 14 Allpool näitan, et baltisaksa ajalookäsitlused ja "eesti orientatsioon" ei olnud läbinisti ühitamatud. 15 Ometi pole kahtlust -ja siin ongi vaatenurga probleemi lähtekoht: eestlaste kirjutisi lahutab baltisaksa autorite omadest mingi sügav erinevus. Selle mitmetahulisus jääb tabamata, kui rahulduda üldistusega, et eestlased kirjutasid ajalugu "eesti rahva seisukohalt". See väljend väärib hoolikat lahtipakkimist. Ma ei tee seda abstraktselt, vaid näitlikult, püüdes kirjeldada muutusi, mis kaasnesid "Eesti orientat siooni" kui revisionistliku uurimissuunaga. Sel moel kujuneb siinne ajalooteaduslik konflikt paradigmaks millelegi, mis ulatub kaugemale rahvusajaloo problemaatikast -teisendusele, mille tingib katse jutus tada ajalugu mõne seni eiratud subjekti vaatenurgast. Tõuseb küsimus, kas see, kellele või millele jutustus keskendatakse (fokuseeritakse), peab tingimata olema tajumisvõimeline subjekt. Kas ajalugu pole võimalik kirjutada ka loomade või keskkonna, sh eluta keskkonna seisukohalt? Kui nii, siis miks mitte eestlaste seisukohalt? Rahvusajalugu kiputakse samastama rahvusliku orientatsiooni kui kobarnähtusega, kus on ühen datud iselaadne vaatlusaines (rahvus), metodoloogia (metodoloogiline rahvuslus), moraalsed hinnangud ja rahvustunnet õhutav kangelaslik esitusviis. Tihti on ajalookirjutus esinenud just niisuguse kirju koba rana. Siiski pole nende osiste vahel paratamatut seost. Artikli siht on pakkuda toetust teistlaadsele käsitlusele rahvusajaloost, mida võib samuti kirjeldada ajaloo jutustamisena eestlaste vaatepunktist, kuid mis pole ei vaenulik rahvusülesele käsitlusele ega ka muidu teaduslikult iganenud. 

Ajaloo mõtebaltisaksa ja eesti vaade

Kui metodoloogiline rahvuslus tähendab minevikule vaatamist läbi ise enda rahvusriigi prisma, siis sai see Eestis võimalikuks alles pärast Esimest maailmasõda. Teisalt kujunes riikluse algete otsimine minevikust kiiresti programmiks, sest tunti vajadust tõendada, et Eesti ei sündinud hetke ajel. "Meil tuleb kõige pealt iseendale selgeks teha ning jõudu ja võimalust mööda ka muudele seda käsitust tutvustada," kirjutas Hendrik Prants, "et Eesti ajaloo näitelaval pole mitte äkisti ilmunud tõusik, juhtumisi sinna sattunud isik, vaid et temal juba on olemas ammune endapärane pikk ja väärtusline arenemise käik, omakohane ajalugu, kuid vastikutel asjaoludel, õnnetu saatuse mõjul on ta hulgaks ajaks nagu varjusurma uinutatud või magama pandud". 16 Eduard Laaman võttis 1925. aastal kaitseväelastele peetud loengus arvustamisele väite, et Eesti on sesoon riik, "mis tekkis, kui ajalugu oli purjus, ja mis võib kaduda, kui ajalugu kaineks saab". Selliste ütluste puhul tulevat nähtavale üldisem juhuslik kuse paradoks: "Öeldakse, kui Kleopatra ninajoon oleks teistviisi olnud, siis oleks ka Rooma riigi ajalugu teistviisi läinud." 17 Tegelikult olevat Eesti iseseisvus rajatud kindlamale alusele -see olevat seletatav "ajaloo suure tendentsiga", Prantsuse revolutsioonist saati valitsenud rahvus liku printsiibiga. 1919. aastal oligi Asutav Kogu tuginenud rahvusliku enese määramise printsiibile, et põhjendada eestlaste õigust luua iseseisev riik. Maailma avalikkusele suunatud seletuses kinnitati, et eesti rahvas ei raja oma iseseisvust esmakordselt, vaid on taastamas kunagist olukorda, mil vabalt ja iseseisvalt elati Läänemere kallastel. Tähtis oli näidata, et 13. sajandil ikestatud kollektiivne subjekt on pidevalt alles püsinud. Asutava Kogu seletuses kirjeldatigi, kuidas "surve ja alandamise kiuste elas salajas edasi kindel lootus ja julge soov, et peab tulema ja kindlasti tuleb aeg, mil Eesti rahvas jälle oma saatuse määramist võib võtta enese kätte". 18 Küll mitte nii luulelisel kujul, aga põhijoontes säilis sama skeem hiljemgi, kui 1920. aastatel hakati seadma sihte Eesti ajaloo uurimiseks. Tartu ülikooli Eesti ajaloo professoriks kutsutud Arno Rafael Cederberg ootas terviklikku käsitlust eesti rahva ajaloost, "mis näitab selle rahva rasket kõrverändamist ja jutustab ta võitlemisest vabaduse ja iseseisvuse saavutamiseks". 19 Baltisakslaste ellu tõid maailmasõja tagajärjed samuti murrangu. Aastasadadega loodud korraldus näis olevat hetkega kokku kukkunud. 20 Paljud olid uskunud, et eesti rahvuslik liikumine on venestamise kõrval nähtus, mis kaob koos sellega. 21 Isegi pärast iseseisvumist kõheldi kaua, kas uus olukord jääb püsima. Alles pikkamisi kasvas arusaam, et "poliitiline seisund, millesse saatus oli [baltisakslased] asetanud, polnud ülemineku vorm, vaid midagi jäädavat -midagi, mille suhtes tuli jõuda sisemiselt põhjendatud hoiakuni". 22 Varem oli maa uute valitsejatega ikka suudetud kohaneda: rootslastega, hiljem venelastega. Hermann von Keyserling ennustas, et seepärast pole põhjust kahelda baltisakslaste lojaalsuses ka nüüd. 23 Eestlastest isandatega oli siiski raskem leppida. Nagu Keyserling kirjutas, ei nähtud neid kõigest kümmekond aastat tagasi isegi mitte rahva, vaid paljalt alamklassina. 24 Vahekord eestlastega oli pöördunud pea peale, tõdes ajaloolane ja gümnaasiumiõpetaja Heinrich Laakmann, meenutades nostalgiaga kunagist Dorpati seltskonnaelu: "Seal, kus me enne juhtisime ja korraldasime, ei soovita meid nüüd kuskil isegi kaas töölistena meelsasti näha." Polevat ime, et Tartu meeleolus annab tooni sügav kibestumine. "Meie kõrval areneb vaimne elu ettekannete, teatri, kontsertide, konverentsidega -kõik see, mis varem läks peamiselt korda saksa seltskonnale -ja me tunneme end sellest väljajäätuna." 25 Tartu ülikool, mis varem liitis kolme Balti provintsi, seisis Laakmanni väitel nüüd üheainsa rahva teenistuses. Baltisaksa Kultuuriameti juht Roderich von Engelhardt pani samuti vähe lootusi asutusele, mis polevat oma küpsust rahvusülikoolina mõistnud kuulutada teisiti kui demonstratiivse seljapööramisega baltisaksa pärandile. 26 Alternatiivi loomiseks hakati Tartus ja Tallinnas korraldama saksakeelseid loengusarju. Nende sihi üle pidas Engelhardt nõu Leipzigist saabunud filosoofi ja pedagoogi Theodor Littiga. Võeti juhiseks, et kursused peavad pakkuma mitte kitsalt erialast, vaid üldist, maailmavaatelist haridust. Nõnda suudetavat paremini võis telda eestlastega, kellel selline haridus puudub ja kes ei saavat seda ka eestistatud Tartu ülikoolist. 27 Ühe esimestest kursustest -pealkirjaga "Ajalugu ja maailmavaade"pidas 1926. aasta kevadel Tartus Theodor Litt ise. Ta võttis ette kaasaegset kultuuri ümbritsevad relativistlikud kahtlused, mida maailmasõda olevat veelgi süvendanud. Üldine kultuurikriis olevat viinud nii kaugele, et isegi teaduselt ei oodatud enam tõepärasust (maalikunstis ilmestavat sama suundumust ekspressionistide nõue, et jäljendamine taandugu tundeväljenduse ees). 28 Litt rääkis, et ajaloofilosoofias on relativismi talumatu äärmuseni viinud Theodor Lessing oma teesiga, mille järgi ajaloolase roll on mõtestada mõttetut (Sinngebung des Sinnlosen). Litt oli valmis möönma, et ajaloolase roll ei ole võrreldav kroonikuga, kes loetleb sündmusi. Kuid see ei tähendavat, et tõsiasju võib tagantjärele sättida nii, nagu parasjagu kõige kasulikum tundub. See olevat ajaloost loobumine müüdi kasuks. 29 Tallinnas kõneles Litt teemal "Ajaloo mõte". Küsimus, kas ajalool on mõte, pälvis toona laia tähelepanu ning oli ka ajaloofilosoofias taas arutlemisväärseks tunnistatud. 19. sajandi teisel poolel valitsenud empiristliku hoiakuga polnud see hästi sobinud. Kujutlus ajaloo mõttest seostus halba kuulsusse sattunud ideega, nagu juhiks maailmaajalugu mõni kava või suur eesmärk. 30 Pealegi võis väita, et kui "mõte" on midagi, mis on sündmuste taga või kohal (ega muuda juhtunu sisu), siis pole ajaloolase asi selle üle spekuleerida. 31 Teisalt ei tahetud leppida ka järeldusega, et ajalugu pole muud kui üksiksündmuste "mõttetu virvarr". 32 Litti sõnul oli maailmasõda jälle tõuganud ajaloo tähenduse otsingutele, seda enam, et nüüd aduti selgemini, kui palju sõltub vaatleja positsioonist (eelnenud sajand paistvat hoopis isemoodi, kui sellele vaadata 1900. või 1919. aasta lävelt). Siiski polevat vaatenurga mõju ka nii suur, et iga ajalootõlgendus kujundab mineviku omatahtsi. Litt pakkus lõpetuseks omamoodi kompromissi: jäädagu rankeliku tõepärasuseideaali juurde, kuid sisendatagu karmi saatusega saksa rahvale optimismi tõdemusega, et ajaloo tekst ei ole valmis kirjutatud. "Meie ajaloo mõte pole kindlaks määratud. Pigem tekib küsimus, kas meie ülesanne polegi mõttetuse teisendamine mõtteks." 33 Need sõnad langesid Tallinnas vastuvõtlikule pinnale. Engelhardt nentis pärast Litti loenguid, et nüüd jõudis baltisakslastegi teadvusse võitlus ajaloo mõtte pärast. 34 Puhkes elav arutelu teemal, milline on Balti ajaloo mõte. 35 Baltische Monatsschrifti toimetaja Wolfgang Wulffius mainis sagedast kurtmist, et kodumaa ajalugu ei õnnestu hoomata tervikuna: 
Parun Georg Wrangel söandas väita, et baltisakslastel polegi veel ajalugu. Leiduvat küll rida üksikuid uurimusi agraarprobleemide, rüütelkondade, linnade ja muu sellise kohta, ent puuduvat terviklik käsitlus, mis võtab kogu materjali kokku ühtsest vaatepunktist, "st vastamaks ammendavalt küsimusele, kuidas ja miks üks väike saksa grupp on seitse aastasada vastu pidanud ning miks tal on edasigi võimalus ja kohus vastu panna". 37 Niisiis peeti "ajaloo mõtte" all silmas midagi üsna erilaadset -mõnd kandvat, minevikku arusaadavaks muutvat ideed, iseäranis niisugust, mis innus taks, sisendaks kogukonnatunnet ja laseks baltisakslastel paista millegi kaalukamana kui pelk vähemusrahvus. Siiski polnud ajaloo mõtestamise katsed tingimata suunatud baltisakslaste esiletõstmisele ülejäänud elanik konnast. Vastupidi, osalt oli nende siht just ühendussideme loomine Balti ajaloo ning Eesti ja Läti riigi vahele. Selline ettevõtmine oli üsna veenev, kui siinse ajaloo tähendusena esitati lääne kultuuri kaitset või midagi sarnast, mida eestlased ja lätlased paistsid jätkavat. 38 "Eestimaa iseseisvus rajaneb Idast eristumise mõttele," kirjutas ajalehe Revaler Bote toimetaja Axel de Vries. 39 Ajalooline järjepidevus ja saatusühtsus olid mõttefiguurid, mille abil sai meenutada, et Eesti ei kuulu ainult eestlastele, vaid "kõigile rahvastele, kes on teeninud suurt ülesannet püs titada kindel kaitsevall Ida vaimu vastu". 40 Reinhard Wittram kirjutas manitsevalt Läti kohta: "Ei tohi unustada, et maa ajalugu on vanem kui sellel tekkinud Läti riigi ajalugu." 41 Nõnda said baltisakslaste varasemad võitlused uue tähenduse. Tagantjärele võis neid näha eelloona Eesti ja Läti riigi sünnile. De Vries rõhutas, et just Balti pataljon oli 1918. aasta novembris asunud kodumaa kaitsele, erinevalt eestlastest, kellele olevat mõte iseseisvast riigist selle ajani pea täiesti võõras olnud. 42 Juurdlemised Balti ajaloo mõtte üle lähtusid eeldusest, et mine vikus sündinu on laias laastus teada. Oli vaid tarvis otsustada, mida see kõik mingil kõrgemal, aatelisel tasandil tähendab. Jäädi väga kaugele tundmisest, kui teravalt lõikas tegelikult vaatepunktifilosoofia à la Theodor Lessing. Nähtavasti ei tulnud baltisaksa haritlastele pähegi, et eestlaste või lätlaste rahvuslik ajalookäsitlus on samuti üks idee siinse mineviku mõtestamiseks. Keyserling iseloomustas eestlaste sotsiaal rahvuslikku revolutsiooni katsena annulleerida ajalugu. Temagi mee nutas, et maailmasõja ajal sõltus palju hindamisasendist. Sõjakeerises olevat ümbritsevat ja isegi minevikku tajutud vägede liikumisel kord üht, kord teistviisi. Saksa okupatsiooni ajal olevat paistnud, nagu oleks Eesti kogu aeg olnud sakslaste oma. Kui Saksa väed sunniti 1918. aasta sügisel lahkuma, siis tekkis aga mulje, et Eesti on ühemõtteliselt "eestlaste jagu ja ei midagi muud". 43 Asi oli korraga nii, "nagu poleks meid, baltlasi kui tegelikke pärismaalasi, 700 aasta jooksul olnudki". 44 Mõistagi ei tahtnud Keyserling öelda, et ajalugu saab päriselt nii hõlpsasti tühistada. Eesti rahvas oli tema väitel tekkinud alles hiljuti. Jätta mulje, et siinse maa ajalugu on eesti rahva ajalugu -see olnuks tema silmis täielik fiktsioon. Tõsi, Keyserling oli teoretiseerinud, et sündmused saavad mõtte alles siis, kui need paigutatakse vaimsesse seosetervikkuse, mille ajaloolane "tagasi vaatavalt kujundab [konstruiert]". 45 Ka maailmasõja tähendus olevat avanenud alles nüüd, pärast revolutsioone ja rahvuslikke liikumisi, mida see valla päästis. 46 Just noored, sõja läbi iseseisvunud rahvad olevat eriti hästi adunud ajaloo suunda. 47 Ajaloo mõte oli Keyserlingi meelest aga midagi objektiivset, midagi tarkusega tabatavat -tulevik määras mine vikule üheainsa õige tähenduse. 48 Baltisaksaliku enesekuvandi osa oli kujutlus iseenda juurdumisest kodupinda (Bodenständigkeit). 49 Küllap viitas Keyserling millelegi sarnasele, kui nimetas baltisakslasi tegelikeks pärismaalasteks. Tema arvates võis baltisakslaste maiskondlikkust maa reformiga küll õõnestada, kuid ajaloo annaalidesse oli nende kunagine pearoll talletunud jääva, kummutamatu objektiivsusega. 
Lessingu käsitlus oli sootuks teistsugune. Temagi väitis, et ajalugu saab mõtte tagantjärele, kui tõsiasjad sätitakse mõne väärtusvaatepunkti järgi korraldatud aegjadaks. 50 Et jutustada riigi, rahvuse või mõne muu kollektiivi ajalugu, selleks olevat vaja, et juba eksisteerib subjekt, "millega me seostame kogu ajaloo kui tema ajaloo". 51 Midagi müüdilaadset olevat selles, kui minevikku vormitakse olevikust lähtuvalt. Lessing väitis aga, et iga ajalooversioon võlgneb oma terviklikkuse mõnele hiljem raken datud korrastuspõhimõttele. Selline arusaam muudab hoopis läbi tungivamaks Litti tõdemuse, et ajaloo mõte pole kindlaks määratud. 
Engelhardt võrdles vaatepunkti mõju ajalookirjutuses maalikunstiga: meie ees oleks justkui erinevate kunstnike pilt samast inimesest, kelle juures üks rõhutab iseloomulikuna üht, teine teist tahku. 52 Eestlased tahtsid kodumaa minevikust aga pakkuda sootuks teist pilti, mitte rikastada baltisakslaste töödest tuntud pilti uute tahkudevarjunditega (rääkimata sellest, et baltisaksa Heimat ja eesti "kodumaa" ei tähistanud sedasama). 53 Eesti rahvuslik ajalooteadus käivitas niisuguse tagasivaatava korrastus põhimõte, mis lasi küll hõlmata suurt osa Balti ajaloo tavapära sest ainesest, kuid omistas selle kuulsusrikkamatele episoodidele parimal juhul vaid taustatähenduse. Hans Kruus selgitas, et Eesti ajaloo uurimisel ei tule piirduda olukordadega, "kus esineb talupoeg ja eestlane", kuid teised tegurid peavad olema "teeniva tähendusega meie peaülesandeletundma õppida just eesti rahva ajalugu". 54 Lessingu käsitluse järgi polnud see müütilisem, ebaajaloolisem kui tõsta esile baltisakslaste osa. Ajaloo mõte oli vaataja silmades. Teisisõnu: Eesti rahvusriigi sünniga ning selle eelloo visandamisega minevikku oli üks ajalugu (see, kus mängisid tähtsat rolli baltisakslased) tõesti mingis mõttes tühistatud. 
Hans Kruusi revisionistliku programmi lähtepunkt oligi veen dumus, et baltisaksa ajaloolased jätsid eesti rahva tähelepanuta neile iseloomuliku vaatenurga tõttu, mitte eestlaste objektiivse vähetähtsuse tõttu minevikus. Seni valitsenud ajalookäsitlus oli tema väitel kallutatud, kuna "Eesti maaala mineviku uurijatena teotsesid esikohal sakslased, seega kohalikule pärisrahvale võõrasse rahvasse ja antipoodsete huvidega ühiskondlikku koorekihti kuuluv element". 55 Tendentslikkus väljendus juba esemetes, millele keskenduti. "Saksa ajaloolaste lemmikaineteks on olnud eeskätt baltisaksa ühiskondlikrahvusliku koorekihi enese avalduste ja tema juhitud institutsioonide mineviku jälgimine. Seevastu on kohalikkude pärisrahvaste eluolu ja tema saatuse kujunemise käsitlus jäänud hoopis tahaplaanile." Kruusi sõnul iseloomustas baltisaksa aja loolasi ka apologeetiline käsitlusviis, "püüd õigustada olukorda, mis Baltimail tekkis saksluse valitsuse mõjul". Nõnda kujutati "eesti rahva kultuurilist tasapinda enne tema iseseisvuse lõplikku kaotust XIII sajandi Mida see siis ikkagi tähendas? Vaevalt soovis Kruus baltisakslaste omale seada vastu alternatiivset apologeetilist käsitlust. Ta nõudis pühen dumist teaduslikkusele, rõhutades, et uurimistöö peab "toimuma moodsa ajalooteaduse nõuete seisukohalt, maha kiskudes sihilikult tekitatud väärarvamusi ja teisest küljest illusioone ning idealiseeringuid, käsitledes oma ainet kainelt ja rahulikult". 58 Kruus oli ühte meelt kollee gidega, kes kinnitasid, et eesti orientatsioon ei õigusta ei pateetilist rahvuslust ega hälbimist teaduslikust rangusest. 59 Teisalt pidi kodumaa ajalugu olema rahvale kasvatajaks -selline oli kolmanda imperatiivi sisu. Kruus mitte ainult ei keelanud, vaid lausa ootas ajaloolaselt soojust ja armastust "oma väikese heroilise, kuid sajandite kestes kurva saatuse osaliseks olnud rahva vastu." 60 Mineviku tundmaõppimine pidi olema "oma eluõiguse eest võitlevale rahvale ka kaitse ja ründamisrelvaks". 61 Oletatavasti ei tahtnud ta öelda, et minevikku tuleb kujutada nii, nagu parajasti nõuavad eesti rahva huvid. Küllap pidas Kruus eestlaste ajalugu piisavalt innustavaks, ilma et seda peaks kuidagi ilustama. Rahvast võis julgustada juba see, et tal üldse on ajalugu. Niisugune hoiak muutub mõistetavaks, kui mee nutame arvamust, mis Kruusi meelest tuli kummutada: et eestlased on "ajaloota rahvas". Selles väljendis kajastus Hegeli käsitlus, mille järgi riikluseni mitte jõudnud rahvad on ajaloota -mitte seepärast, et neid pole olemas, vaid kuna ajalugu algab siis, kui sünnivad üldtähtsad teod ja ajaloo kirjutus, mis need talletab. 62 Marksistlikus võtmes käsitati seda nõnda, et vaid üksikutel rahvastel on kutsumus etendada maailma arengus eesrindlikku osa. Ülejäänud olevat määratud suurematega kokku sulama. 63 Arutleti nii: kui mõni rahvas pole ilmutanud jõudu luua ise seisvat ajalugu, siis pole talt tulevikuski iseseisvust oodata. 64 Ka eestlaste kohta oli Leo von Keyserling (Hermanni isa) 1881. aastal kirjutanud, et sel rahval pole iseseisvat ajalugu. Balti ajalugu olevat kolonistide oma, kuhu algne rahvastik on nii tihedalt põimitud, et kogu tema olemus (keel, kombed, usk, perekonnaelu) on kujunenud immigrantide mõjul. 65 Niisiis polnud see tormamine tuuleveskitele, kui Villem Reiman asus 1912. aastal ümber lükkama väidet, et "Eesti rahval ülepää ajalugu ei olevat". Reimani meelest ei tähendanud ajalugu sugugi ainult suuri tegusid ja võidukaid lahinguid, "vaid palju enam seda tasast ja vagust tööd ja selle tähelepanemist ja ülesmärkimist, mida meie kulturaks hüüame. Niisugust vaikist, ülesehitavat tööd on meil igal ajal tehtud, isegi kõige tumedamate piksepilvede ähvardaval käigul. Ajalookirjutajad on puudunud, aga mitte ei ole puudunud see töö". 66 Kruus väitis 1916. aastal, et mõned rahvad paistavad olevat ajaloota pelgalt seetõttu, et neil ei õnnestunud ilmuda õigel ajal maailma jagamisele. Mitte sisemine jõuetus, vaid ajaloo võõrasemalik käsi olevat neil lasknud hingitseda "olemattuse hämaruses". 67 Hiljem kirjutas Kruus, et Moora raamat "Eesti esiajalugu". 75 Rahvuslik käsitlus ei tohtivat viia liialdusteni, nagu väide, justkui poleks sakslaste ittatung toonud midagi uut. 76 Varasema ajalookirjutuse revideerimine oli vastuvõetav, kui see ei sünni baltisakslaste mõju vähendamisega "teadusliku objektiivsuse arvel". 77 Torkab silma, et Taube hinnang eesti ajaloolaste töödele oli justkui peegelpilt Kruusi arutlusele baltisakslaste kallutatusest: keskendumine eestlaste aktiivsusele oli mõistetav, selles polnud midagi ebateaduslikku, kuid laiduväärt oli tendentslikkus, mis seisneb ajaloo moonutamises rahvapedagoogilistes huvides. Kruusi marksistlikule klassianalüüsile (baltisaksa ajaloolased kui valitseva koorekihi kaitsjad) seadis parun Taube vastu psühholoogilise spekulatsiooni Friedrich Nietzsche vaimus. Eesti ajaloolaste püüdlustes varasemat käsitlust "ümber hinnata" tungivat esile allaheidetu kibedus (Ressentiment), mis sunnib enda osa tagantjärele kõikjal suurendama. 78 Mida me kummastki kriitikast ka ei arva (mõlemad on leidlikud), on vägagi tähelepanuväärne, et teoreetilisemat sorti vastas seis tekkis alles siis, kui oldi juba vastamisi rivaaliseeriva suunaga. Vaatenurga probleemi ei toonud baltisakslaste teadvusse teraval kujul mitte abstraktsed arutlused, vaid tõsiasi, et ilmus ametlikult soositud rahvuslik historiograafia, mis oli palja poleemikana mahakandmiseks liiga teadusliku ilmega, ent ometi häirivalt ümberväärtustav nii ainese kui ka hinnangute poolest. Teisisõnu ilmus see probleem esiotsa silme ette lihtsa tõdemusena, et eri rahvusest autorid vaatavad minevikule erinevalt. Sai selgeks, et "vastavalt autori hoiakule on saksa, eesti, läti ja vene arusaam Balti ajaloost". 79 Tõik, et arusaamad lahknesid järjekindlalt rahvuse liinis, ajendas pakkuma laiska seletust, mille järgi rahvus ongi pea tegur. "Balti saksa ja eestipärane ajalookäsitlus on muidugi mõnes suhtes erineva ilmega," kirjutas Georg von Rauch. 

Isamaa-ajalugu

Tänapäevalgi võiksime piirduda tõdemusega, et oli baltisaksalik ja eesti pärane ajalookäsitlus, et baltisakslased kippusid pooldama esimest, eest lased teist -jättes kõrvale küsimuse, miks see nii oli. Kuid sel juhul jääb lahkamata ka küsimus, mida üks ja teine endast üldse kujutas. Kas tegu oli teadusliku lõhega? Eesti ja baltisaksa ajaloolased kasutasid suuresti samu allikaid ja jagasid ka metodoloogiat (sel pinnal vastasseisu polnud), ometi jõuti mingi lisateguri tõttu hoopis erinevatele seisukohtadele. Olgu selle kohta vaid üks näide. 1939. aastal ilmus kogukas saksakeelne kollektiivteos "Ida-Baltikumi varaaeg", mille eessõnas kinnitati, et "iseenesestmõistetavalt" on arvesse võetud ja hõlmatud [eingebaut] ka eestlaste, lätlaste ja leedulaste värsked uurimistulemused. 82 Rudolf Kenkmaa juhtis raamatu arvustuses tähelepanu Heinrich Laakmanni väitele, et Riia asutamisel ei mänginud rolli ükski varasem kohalik asula, "vaid sakslased rajanud kõik algusest peale". 83 Kenkmaa arvates ei saanud Henriku Liivimaa kroonika vaikimise põhjal nii kindlat järeldust teha, rääkimata muudest argumentidest, mis kinnitavat pigem vastupidist. Miks tegi Laakmann Liivimaa kroonikast ühe, Kenkmaa teise järelduse? Pangem tähele: mõlemad tarvitasid teadusliku iseloomuga (ja sellistena toona üldtunnustatud) argumente. Nüüdseks on teada, millised olid raamatu "Ida-Baltikumi varaaeg" väljaandmise asjaolud. Idee pärines Reinhard Wittramilt, kes oli ärevusega jälginud, kuidas Riias asutatud riiklik ajalooinstituut püüab levitada lätipärast ajalookäsitlust. Wittrami sõnul oli eestlaste ja lätlaste "tendentslik, kvaasiteaduslik kirjandus" järsult paisunud. Et vastata kohaliku saksluse vastu suunatud rünnaku tele (mille üks osa olevat katse "sakslaste panus Baltikumis maha vaikida või esitada seda negatiivse tegurina"), tehtigi NSDAP Välispoliitilisele Ametile "teaduspoliitilist laadi ettepanek" (nagu Wittram seda nimetas) ilmutada kiiresti alternatiivne ülevaade. 84 Kui asetada argumendid Riia linna asutamise kohta sellele taustale, siis paistab erimeelsuse teaduslik iseloom üsna tinglikuna. 
Üks võimalus eelnevat kokku võtta on täheldada, et ajalooteadus like nõuete kohal lasus välja ütlemata poliitiline imperatiiv, mis kirjutas Peab täpsustama, et isamaaajalugu (Vaterlandsgeschichte) polnud 19. sajandil pelgalt ajalooteaduslik suund. See kujutas endast laiemat ühiskondlikku nähtust, mille oluline tahk oli rahvapedagoogika. Sama võib öelda rahvusajaloo kohta. Kuid viimase lätete selgitamisel ongi kõnekas tõik, et kõik kolm Hans Kruusi imperatiivi käisid "kodumaa ajaloo" kohta ning hõlmasid justkui loomuldasa rahva kasvatamist. Mee nutagem, et eesti orientatsiooni esimese taganttõukajana mainis Kruus kirja, mille Johan Köler saatis 1863. aasta lõpus Jakob Hurdale. "Et rahva vaimu natuke äratada," kirjutas Köler, "on neli meest (Karell, Russow, Berendhoff ja mina) arvamisele jõudnud, et isamaa ajalugu kõige rohkem tarvis läheb." 86 Võimaliku autori või teksti rahvapärastajana mõlkus Köleril meeles Johann Voldemar Jannsen. Seega pidi tegu olema eest lastest lihtrahvale suunatud isamaaajalooga, mis oleks lühike ja kõigile arusaadav. Miks oli just sellist raamatut "kõige rohkem tarvis"? Algatus lähtus ringkonnast, mille kohta Köler kasutas väljendit "Peterburi isamaalased". 87 See oli osalt eesti päritolu haritlaste rühm, mille liikmed väljendasid oma hoiakut "patrioodina" (või "rahvasõbrana") kaheti: tege ledes eesti keele ja kirjandusega ning julgustades hariduslikkeäratavaid ettevõtmisi. 88 Isamaalisus oli nende kahe ühendus lüli, sest haritud pat rioot pidi sisendama isamaaarmastust lihtrahvassegi. Jannsen tajus seda ülesannet iseäranis pakilisena. 1860. aastal hõikas ta järele saksa luuletajale Ernst Moritz Arndtile, kes olevat oma rahvast ja isamaad nagu peig mees pruuti armastanud. "Agga mo südda lähhäb kurvaks: kus on mo Eesti rahva Arndtid? Millal sünnivad need mailma? Millal tullevad, kes Eesti rahvast ka eht issamalaulus õppetavad omma issamaad ja seisust armastama?" 89 Hiljem avaldas Jannsen ühe laulukese, mis jutustas välja- rändavatest talupoegadest ("Lähme ärra siit! / Vennemale vörutagem, / seal meil issama! / Samarale sirrutagem, / seal saab hingema!"). 90 Isamaa-armastus pidi lahkujaid paigal hoidma. "Igga lammas armastab ja otsib kül parremat rohhomaad, kui sedda öigel kombel leida on," kirjutas Jannsen 1863. aastal, "agga igga lammas armastab ka omma lauta ja pörab sinna jälle taggasi." Ka eestlastele tuli õpetada, "et issama keigist madest se kallim ma on". 91 Jannsen viitas ühes ja samas tekstis isamaana nii suurele Venemaale (mida tuli kaitsta prantslaste ja poolakate eest) kui ka eestlaste maale (kust ei tohtinud välja rännata Venemaale). Kaasaegsete silmis polnud see sugugi imelik, sest patriotism oli kontsentriline, väikelinnast keisririigini ulatuv kodumaaarmastus. Sakslane võis tähistada Heimat'i või Vaterland'ina vaheldumisi kodulinna, seda hõlmavat riiki (nt Preisi maad) ja viimaks ka saksa rahva asuala, hoolimata sellest, et viimane ei moodus tanud juriidilises mõttes üldse poliitilist üksust. 92 See on üks põhjus, miks mõistepaar "patrioot" ja "isamaa-armastus" tungisid 18. sajandi teisel poolel saksa keeleruumis nii külluslikult esile. 93 Ilma vastuoluta sai näha end samaaegselt maailmakodaniku ja lokaalpatrioodina -üldise rahvasõbrana, kelle kohus on edendada kodupaiga heaolu: asutada üld kasulikke seltse, uurida kohalikku maastikku ja loodust, ratsio naliseerida põllumajandust, anda välja rahvalikke ajalehti, virgutada muul moel lihtrahva vaimu. 94 "Rahva" eest hoolitsemise nihutas tähtsale kohale kujutlus, et käsitöölised ja talupojad on maa sool, millest toituvad teised seisused. 95 Nõnda on lihtne mõista, miks osutus isamaaajalugu patriootilise hoiaku tuumaks. Haritlasele tähendas kohaliku minevikuga tegelemine iseenda kultiveerimist, kodumaa tundmaõppimist, ent ühtlasi astumist rahvusvahelise publiku ette teaduse edendaja ja isamaa kuulsuse suurendajana. Rahvale pakutuna evis lihtne ja õilistav ajalooülevaade aga suurt kasvatuslikku väärtust. 96 Kui vajalikuks ka ei peetud muud sorti õpetust, mida tavapäraselt jagasid kool ja kirik, see ei sobinud sama hästi isamaaarmastuse sisendamiseks. Üldisemal tasandil oli isamaaajaloo ja usuõpetuse vahel aga sarnasus, sest mõlemad panid teadmiste kõrval rõhku tunnete äratamisele. Lastelegi mõistetava katekismuse täienduseks otsiti rahvapärast (volks-fähig) ajalookirjandust, mis ei mõjuks "mitte ainult mälule, vaid ka südamele". 97 19. sajandi esimestel kümnenditel tekkis Saksamaal patriootlike ühingute kõrvale rohkelt isamaaajaloole või teadusele (Vaterlandskunde) pühenduvaid provintsiaalseltse. Neis sõnades kuuldub järelkaja arutlusele, kas eestlasi ja lätlasi tuleks maa ja nende endi hüvanguks saksastada. 108 Schultz kuulus nende hulka, kes arvasid, et maarahva harimiseks tuleb teda aidata iseseisvalt saavutada rahvustunde näol "kõrgendatud eneseteadvus". 109 Tekkis lootus, et kui tutvustada hiljuti pärisorjusest vabanenud eestlasi nende muistse ise seisvuse õnnepäevadega (millest Schultzi väitel andsid veel tunnistust rahvalaulud 110 ), siis juhatataks nad kõige tõhusamalt eneseparandusele. 
Esmapilgul paistab, et Köleri algatus rahvapärase isamaaajaloo ilmutamiseks oli tehtud samas vaimus. 1863. aasta novembris oli ta saanud kirja Kreutzwaldilt, kes jutustas kavast maarahvast saksastada, "nii et kõik eestiline maa pealt hävitatud oleks". 111 Ka Köleri puhul võib oletada soovi õhutada ajaloo abil rahvustunnet, et pärssida maarahva pöördumist sakslusse. Selleks ajaks oli aga mõndagi teisiti. Nagu Kreutzwald Oleme jõudnud punkti, kus saab selgemini vastata küsimusele, millist laadi uudsus väljendus Jakobsoni 1868. aastal peetud esimeses isamaakõnes. Ettekande alguses öeldi kohe, mida autor loodab: et eest lased saaks lahti mujale tikkumise soovist ja õpiks hindama oma maad. Kui järgnenud oleks eestlaste sangarliku muinasaja kujutus ja üleskutse sellest innustuda, siis polnuks ettekanne eriti poleemiline. Ometi ütles Jakobson: "Aga et minu sõnad eesti südamest tulevad ja ka jälle eesti süda metesse peavad tungima, siis palun kohe ete, mite imeks panna, kui siin mõne asja peale tõise silmaga vaatame, kui seda seiemaani on tehtud." 118 Ennekõike avaldus ümberhindamine väites, et sakslased ei toonud eest lastele üldse väärtuslikku kultuuri, vaid ainult viletsust. Et 13. sajandi vallutus sündis vägivallaga, ebaõilsatel motiividel ja kohalike rahvaste kannatustega, seda olid möönnud juba mitmed baltisaksa haritlasedki (1830. aastatel oli kirjutatud, et häbiplekkide kõrval leidub isamaa ajaloos ka palju väärikat). 119 Siiski oli peetud täiesti iseenesestmõistetavaks, et hoolimata karmusest pani vallutus ikkagi aluse maa kultuurilisele aren gule. 120 Veel 1867. aastal oli seda esile toonud ka Jakobson ise. Ta kirjutas, et muinasajal "meie maaga oli ka hoopis teine lugu kui nüüd. Seal ei olnud veel seesugusid linnasid, nagu Tartu ehk Tallinna, oma uhke maja ja kiriku tornidega; seal ei olnud veel igal pool Jumala kodasid ja koolisid, nagu nüüd, kus kiriku kellad helisevad ja lapsed tulusaid õppetuisi saavad; seal ei olnud ka veel siledaid kruusaga kaetud maanteesid, kus uhke tõldades sinna ja tänna sõidetakse". 121 Aasta hiljem pühendas . Ta alustas meenutamisega, et ÕES-i siht on uurida eestlaste rahvast ja maad. Seega polevat seltsile tähtis, kuidas kulgevad Venemaa kubermangude piirid. "Meie tööpõld on määratletud eestlaste järgi ning aine suhtes ei või olla muid piire. Olgu see ajalugu või puudu tagu kombeid, tavasid või mütoloogilisi mälestusi või keelt, või siis puhtalt geograafiat või miskit muud; kui see seostub eestlastega, siis on see meie jagu." 136 Just etnograafiliselt teravate piiride ja sellest tingitud omapära tõttu olevat eestlaste asuala teaduslikult põnev (ein ganz eigenthümlich interessantes Gebiet). Meyer tunnistas otsekui kahetsusega, et ka sellele alale on tunginud kõrgem lääne kultuur, et kokkupuutumine toimus isegi karmi kokkupõrkega, kuid tema sõnul oli see möödapääsmatu. "Aga kus on midagi suurt ja head sündinud ilma võitluseta? On's teadust ilma võitluse ja lahkarvamusteta? Kas teaduslikud vaenud pole need kõige kurikuulsamad? Võitluseta rahus ei edene elu, ei õitse progress, ei arene kultuur. Ühtki rahvast pole säästetud veristest võitlustest." 137 Tõsiasi, et Meyer andis vallutusele inimkonna progressi seisukohast heakskiitva hinnangu, ei takistanud teda esile tõsta muistsete eestlaste vaprust ja teisi häid omadusi, kui allikad seda tema meelest kinnitasid. Hiljem kõneles Meyer sellest, kuidas eestlasi on kujutatud Henriku kroonikas. Ta loetles hoolega üles kõik tekstilõigud, kus leidus midagi eestlaste kunagise eluolu kohta, lisades vahel kommentaariks mitte niivõrd hinnangu, vaid pigem meeliskluse ("Kõlab suurepäraselt, kui Eestimaale saadetud vaimulik Theoderich satub suurde ohtu, kuna talle pannakse päikesevarjutuse puhul süüks, justkui oleks ta päikese alla neelanud"). Jakobson katsus näidata, et eestlased polnud sugugi nii rumalad ja toored kui Henriku kroonika põhjal võis arvata. Äsja välismaalt saabunud Meyer ei ilmu tanud aga soovi kedagi kaitsta või üldse mingil moel poolt valida. Nagu ta ise toonitas, pidi valitsema teaduslik vaatepunkt, mitte siht eestlasi harida. "Oma väljaannetega pöördume alati laiema teadusmaailma poole. Üksnes siis, kui me seda seisukohta alati selgelt silmas peame, on meie publikatsioonidel kõrgem ja püsivam väärtus." 138 Jakobsoni ettekanne tekitas vapustuse ja põrkas teravale vastu seisule, kuna selles liitusid kaks koostisosa -üks sisuline, teine stilistiline -, mis eraldi võetuna ei paistnud ohtlikud: antibaltisaksalik ajaloo versioon ja rahvapärasus (omadus, mille kohta 18. sajandil öeldi volks-fähig). Väide, et eestlased ja lätlased kannatasid sajandeid röövrüütlite ikke all, kerkis esile juba 1860. aastate alguses, kui lahvatas vaidlus talupoegade seisundi üle. Krišjānis Valdemārs võrdles sakslaste vallutust mongolite omaga. 139 See kutsus baltisakslaste seas esile nördimust ja meelepaha, kuid saksakeelsetes tekstides esitatud ajalookäsitlust ei peetud vajalikuks üksikasjalikult arvustama hakata. 140 Jakobson lisas varasemale teravust ja esitas 13. sajandil juhtunut ainult röövimise, laastamise ja anastami sena, aastasadu kestnud pimeduse algusena, millest eestlastele ei tõusnud mingit tulu. See oli liig isegi Kreutzwaldile, kelle sõnul oli muistsete eest laste vaimuannete kiitmises "palju luuletamist ja väga vähe tõsidust". 141 Ka Leo von Keyserling Teda häiris asjaolu, et sellist müüti pakuti rahvale isamaa ajaloonaet see oli hakanud mürgitama rahvaharidust. Maakoole revideerides ja eesti keelse kirjandusega tutvudes märkas Keyserling, et isamaa aja lugu ei saanud seal üldse tähelepanu: räägiti küll "Kalevipojast", aga ei midagi lossivaremete kohta (mis olevat ometi "meie maa ehe"), Saksa ordu kohta mainiti vaid seda, et see valitses jne. Tekkinud vaakumit ähvardavatki täita kujutlus saksa pimedusest ja peatsest koidust. Veel enam: nooreestlaste õpetus viivat selleni, et püütakse eitada maa senist arengut ja "luua uus eestisoome ühendus puhtrahvuslikul alusel". Juba olidki eesti seltsid taotlenud, et Liivimaa põhjaosa liidetaks halduslikult Eestimaa kubermanguga. Tõepoolest, "miks peaks lätlased kuuluma soome ühendusse?" küsis Keyserling irooniliselt. "Nemadki on ju võõrad nagu sakslased." 142 Jutt polnud seega üksnes ajalootõest, vaid ka mineviku tarvitamisest, "ajaloo kasust", nagu ütles Jakobsoni poolehoidja Andres Dido 1882. aastal peetud ettekandes, milles kutsus üles andma eestlastele ajalooraamatuid, mis kasvataks isamaa, rahvuse ja vabadusearmastust. Nähtagu, millise võitluse, millise surmavaluga kadus kunagi eesti rahva priius! "Võtkem oma ajaloo küünlake kätte ja katsugem selle valgusel sellest pikast pimeduse ööst läbi käia!" 143 Need, kes nõnda kõnelesid, ei seletanud avalikult, milline priius ootas teisel pool pimedust (Dido rääkis "vaimupriiusest", mis pidi esivanemate verise vabadusvõitluse kirjeldamise järel tunduma õige vagusa nõudmisena). Baltisaksa pressis ja Liivimaa maanõuniku märgukirjas kahtlustati, et siht polnud tõesti midagi vähemat kui iseseisev rahvusriik. 144 Keyserlingi kirjeldus nooreestlaste ajalookäsitlusest on huvitav muuseas selle poolest, et sunnib kahtlema, kas on ikka põhjust rääkida ühtsest eesti orientatsioonist, mida esindavad nii Carl Robert Jakobson kui ka Jakob Hurt. Vaevalt soovinuks keegi Hurda kohta kasutada sõna "rahvaärritaja". 145 Pole kahtlust, et ka Hurt proovis ajaloo abil rahvast ära tada. Tema "Pildid isamaa sündinud asjust" olid mõeldud peeglina, milles eestlane tunneb ära, kui palju ta oma esivanemastest isamaaarmastuses maha jääb. 146 Isamaa samastus Hurdal valdavalt Eestimaaga (eestlaste maaga), mitte Balti kubermangudega, rääkimata Venemaast. Nagu ta ise ütles, tahtis ta jutustada eesti rahva, aga ühtlasi ka Eestimaa ajaloost. 147 Siiski ei paista tõenäoline, et Hurt oli nende hulgas, kellele pandi süüks iseseisva riigi loomise sepitsusi. 148 Tema vaatenurga eripära selgitamiseks tasub seda võrrelda ühelt poolt Leo Meyeri, teisalt Jakobsoni omaga. Nagu öeldud, tundis ka Meyer suurt huvi eesti rahva ja tema maa ajaloo vastu. Ent see rahvas ei olnud talle "meie esivanemad". Kas see muutis midagi käsitlusviisis? Mõlemad korjasid Henrikult teateid eestlaste eluolu kohta. Hurta köitis lahingute ja muu välise kära kõrval muistsete eestlaste sisemaailm, ent samamoodi oli Meyeriga. 149 Vähe sellest, et ta katsus allikatest võimalikult palju ammutada rahvausundi kohta, ta esitas ka küsimuse, kas eestlased ise nägid end 13. sajandil ühtse rahvana. Seega paistab, et Meyer uuris eestlaste vaimuelu mõneti isegi hoolikamalt. Hurt tõi eeskujuks muistsete suguvendade üksmeelt: "Oli siin ehk sääl kihel konnas mõni mõnus nõu võetud, saadeti ruttu saadikuid ja sõnumid teise kihelkonda ja niisama ruttu olivad teise kihelkonna mehed platsis, vendi sõna ja teuga avitama." 150 Meyer aga nentis, et koostöö oli lühiajaline ja asendus kiiresti vaenuga ning et Henriku kroonika ei täpsusta, kas eest lastel oli enda kohta kollektiivne nimi (Henrik ise kasutab sõna estones). 151 Erinevus Hurda ja Meyeri vahel oli see, et viimasele oli muistsete eestlaste ühistunne pelgalt teaduslikult huvitav küsimus, mitte võimalik innustus kaasajaks. Ehkki Meyerile oli eestlaste ajalugu samuti oluline, ei läinud see talle korda, ei kõnetanud teda nii nagu Hurta. Relevantsuse osas tuleb aga esile erinevus Hurda ja Jakobsoni vahel. Ka Hurt ärgitas kohut mõistma "nende Sakslaste üle, kes seitsesada aastat tagasi meie maale tulivad ja meie esivanemate maa omale osaks võtsivad". 152 Kuid järeltulijate käest ei tohtivat nõuda vastust selle eest, "mis nende esivanemad omal ajal kurja ja kahju teinud". Pealegi: "Meie kaebamine, nurisemine ja hukkamõistmine vana aja kohta ei maksa tänapäev midagi." 153 Kõnetamise küsimus ongi keskse tähtsusega, kui püüame leida ühist joont Jakobsoni, Hurda ja Reimani juures ning iseloomustada eesti orientatsiooni rahvusajaloona. Juba 19. sajandi algupoolel muutus tavaliseks üksikute rahvaste ajaloo kirjutamine. Selline ettevõtmine ei vastandunud sugugi maailmaajaloole (Weltgeschichte), sest inimkonda nähtigi rahvasteks jagunenuna ning suurt pilti prooviti haarata rahvus like arenguliinide põimumises. 154 Meenutagem, et Leopold von Ranke kuulus wie es eigentlich gewesen sisaldus 1824. aastal ilmunud raamatus, mis oli pühendatud romaani ja germaani rahvaste ajaloole. Juhtunu kujutamine sellisena, nagu see tegelikult oli -see oli taotlus jätta kõrvale ühelt poolt kohtumõistmine, teiselt poolt õppetundide ammutamine ajaloost. Hiljem hakati Ranke kreedos nägema ahtameelset tõsiasjade kultust. 155 Kuid Ranke kirjutas jätkuks: "Tõsiasjade täpne esitus, kui piirav ja ilmetu see ka poleks, on kahtlemata kõrgeim seadus. Teiseks seaduseks oli mulle sündmuste arengu ühtsuse kirjeldamine." 156 Need sõnad pärinevad miljööst, kus arengu ühtsust kandvate üksustena (aja looliste uurimisesemetena par excellence) käsitati indiviide -mõiste, mille alla hõlmati analoogidena nii üksikisikud, näiteks Aleksander Suur, kui ka rahvused, kellele omistati samamoodi karakter. 157 Ranke kolleeg Berliinis Wilhelm von Humboldt selgitas, mil moel peab ajaloolane rahvusindiviidi mõistma ideena. See polnud teoloogiline printsiip või mõni filosoofiline teooria, millesse ajaloolised tõsiasjad kunstlikult suru takse. Teisalt polnud rahvuslik individuaalsus kui "vaimne printsiip" ka midagi, mida üksikutes sündmustes empiiriliselt tuvastatakse. Ajaloolase ülesanne oli luua laiali pillutatud ainesest idee abil mõttekas tervik. 158 Iga rahvus oli tervik, mistõttu pidi ühe rahvuse ajaloo uurimisel vaat lema ka tema vahekorda teistega "rahvuste kogukonnas". 159 Kruse oligi seda eestlaste puhul teinud, lausa sedavõrd, et eesti rahvas taandus tema raamatus üheks tegelaseks paljude kõrval. Ka Jakobson, Hurt ja Reiman keskendusid rahvusindiviidile kui üksusele, kuid nemad kirjutasid oma rahva ajalugu. Võiks öelda nii, et kui 19. sajandil kujunes rahvuste ajaloo käsitlemisel valitsevaks psühhologiseeriv kollektiivse biograafia mall, siis nemad kirjutasid kollektiivset autobiograafiat. 160 Hurda algatatud vanavara korjamine ilmestab suurepäraselt seda, kuidas rahvus kui idee toimis ajaloolise ainese korrastuspõhimõttena. 1888. aasta pöördumises loetles ta täpselt, mida oodati: rahvalaule, enne muistseid jutte, vanasõnu, mõistatusi, vanu kombeid, rahvausku. 161 Korjajaid oli nii palju, et poole tosina aastaga kogunes 85 raamatu jagu materjali, mille Hurt pani hoiule suurde tammepuust kappi. 162 Ees seisis korrastaminetõlgendamine. Kui kappi oleks vaadanud võhik, oleks ta ehk näinud tekstimassiivi, kus segunes kõik see, mida keegi oli arvanud heaks jutustada vanavara pähe. Hurda meeles mõlkus aga kujutlus, et siin on tallel ühe rahvuse sajanditepikkune looming, justkui oleks leitud mõne inimese lapsepõlvest peale peetud arhiiv. Kuna materjal oli kronoloogiliselt jadastamata, tuli otsustada, mis kuulub varasemasse, mis hilisemasse ikka. Hurt paigutas etteotsa ennemuistsed jutud ja muu sellise, mis olevat sündinud rahva lapsepõlves. 163 Järgnes noorusele ja siis meheeale sobiv looming. Vaimset vanavara täiendas aineline, mille korjamisele Hurt samuti üles kutsus: riided, ehted, majariistad, töönõud jm. 164 Sel puhul oli ärgitaja Õpetatud Eesti Selts, kes asus oma muististe kogu ümber korraldama. 165 1894. aastal otsustati seltsi muuseumi juurde luua eesti etnograafiline osakond. 166 Etnograafiamuuseume tekkis toona Euroopas rohkelt. Nende eripära oli see, et üksikuna ei paistnud välja pandud esemed omavat pea mingit väärtust. 167 Kas näiteks võinuks kujutleda tavapärases kunstimuuseumis seda, mida esitleti 1884. aastal Miitavi (Jelgava) kultuuriajaloolise näituse läti osakonnas? Eksponaatide hulka kuulusid villased sokid, voodriga tanu, kangasteljed, pildid läti rahvarõivastest, läti rahvalaulud ja mõistatused, läti keelepiirkonna kaart, Läänemere provintside kaart enne sakslaste saabumist. 168 Eesti Üliõpi laste Seltsis hoiti samal ajal vanavarana üht supikulpi, paari viiskusid ja piipu, mille kohta polnud teada, kas see oli osa kollektsioonist või oli mõni külaline selle maha unustanud. 169 Hurt mainis, et rahvamälestusi kiputi pidama tühjaks loriks. 170 Väärtus sõltus aga sellest, mida asjades nähti. Rahvusliku eripära idee valguses paistsid tanu, piip, kõnekäänud ja muu selline millegi hoopis suuremana -need esinesid ühe ja sama kollektiivse subjekti loominguna. 
Baltisaksa ajalooseltside vaatenurgast oli läti ja eesti etnograafi line materjal samuti vanavara, kuid osana kodumaa teistest muististest. Just Balti kodumaa armastus oli tiivustanud Leopold von Schroederit, kes pakkus välja eesti etnograafilise muuseumi mõtte. 171 Harukordne võimalus esitleda Baltikumi ajaloolist rikkust avanes 1896. aastal, kui Riias toimus X arheoloogia kongress. Venemaa Läänemere-provint side Ajaloo ja Muinasteaduse Selts asus varakult ette valmistama suurt kultuurinäitust, mis laseks hinnata seitsme sajandi jooksul saavutatut ja kinnitaks kohaliku saksluse elujõudu. 172 Kaasa tõmmati ka Riia Läti Selts, kelle osaks jäi läti rahvusliku näituse korraldamine. Näitus kujunes väga suurejooneliseks. Mahukas näitusehoones ja seda ümbritsevas aias sai külastaja ülevaate läti rahva eluolust ja panusest kultuuriajalikku, alates vanadest põllutööriistadest kuni läti kunstnike kaasaegsete maalideni. Ajalooosakonnas kirjeldati läti rahva muinasaega, orjusesajandeid ja viimaks vabanemist, mille juures oli esile toodud ka Garlieb Merkeli tähtis roll. 173 Baltisakslastega ei tekitanud näitus üldse hõõrumist. Vastu pidi, see jäi meelde rahvuste üksmeele ilminguna. 174 Õpetatud Eesti Selts hoolitses selle eest, et külastajad saaks tutvuda ka tema värske etnograa filise muuseumi kollektsiooniga. 175 Välja oli pandud rohkelt eestlastelt kiiruga korjatud riideid: särke, mütse, pastlaid, seelikuid, vammuseid jm. 176 Jakob Hurt tõi Riiga oma vanavarakasti ja esitles seda Suurgildi saalis kongressist osavõtjatele. 177 Oleks ekslik arvata, et baltisakslastele ei pakkunud eesti rahvuskultuur huvi. Baltimaade ajalooga tegelevates seltsides peeti seda väärtuslikuks kultuuriliseks pärandiks, mis rikastas kodumaa linnade kõrgkultuuri talupoeglik-etnograafilise eripäraga. 178 Lausa kurdeti, et eestlased ja lätlased ise ei oska oma rahvuskultuuri hinnata ja lasevad kaotsi minna "maarahva eripära mälestistel". Seetõttu lasuvat baltisakslastel ülesanne uurida kodumaa minevikuna ka põlis rahva ajalugu. 179 Eesti rahva ajaloo tõstmist käsitluse keskpunkti saab seega üksnes väga tinglikult pidada vastandumiseks baltisaksa ajalooteadusega. 1896. aastal Riias toimunud näitus -koos hierarhiaga eri osakondade vahelpakub meile mudeli Baltimaade ajaloost, nii nagu seda toona kujutleti. Läti etnograafiline kõrvalnäitus andis pildi sellest, milline oli olnud läti rahva osa ajaloos ning milleks oldi võimelised tänapäeval. Jakob Hurt tegi pingutusi, et eestlased ei jääks oma kultuuripärandi esitlemisel lätlastele alla. "Eestlased saavad, nagu nende läti naabridki, oma määratud osa maailmaajaloo näitelaval rahvuslikus rõivastuses edasi mängima," kirjutas Hurt. "See osa võib olla üks alamat liiki kõrvalosa, me jääme sellega heameelega nõusse, aga sellest hoolimata on tal oma ülesanne, mida ise loomukindlalt täita tuleb." 180 Baltimaade ajaloo tervikus oligi eestlaste ülesanne oma rahva ajaloo valgustamine. Hurda ja Reimani uurimistöö oli suuremalt jaolt niisugune, mis pälvis heatahtlikku tähelepanu ka balti saksa ajaloolaste seas. 181 Reimani kirjutistest võib aga leida midagi uut. Ajaloo jutusta mine eestlaste vaatenurgast kasvas laiemaks taotluseks kui keskendumine eestlaste omakultuurile (ühe osakonna täitmine Baltikumi tervikus). Reimani puhul kujutas see endast ideed, mille abil esitada kogu maa ajalugu. Iga sündmuse puhul sai küsida, mida see tähendas eestlastele. Näiteks väitis Reiman, et kuigi linnad olid tähtsad kultuurikeskused, ei saanud maarahvas sellest mingit kasu: Ta nägi, kuidas peremehed külluses elasivad, mis tema pidi kokku kandma; ilusates majades lõbutsesivad, mis tema pidi ehitama; säravais sõjariistus uhkustas, mis tema pidi kohendama; ristiusu pääle suurelised olivad, kelle väljalaotamisel tema palju muud ei olnud saanud maitsta, kui mõõka ja tuld, kelle edasikestvust tema ainult maksude sissenõudmisel tunda sai. 182 Nüüd kaasnes eestlaste vaatepunkti omaksvõtuga mitte lihtsalt uue ainese lisamine -ühe kõrvalise tegelase elu kirjeldamine -, vaid ka lähte koht kõige muu hindamiseks ja ümbermääratlemiseks. Kui eestlastele tähendas ristiusk mõõka, tuld ja makse, siis kas ei tulnudki just nii ise loomustada ristiusu levitamist? Või täpsemini, kas üks ja sama tegevus polnud ühest vaatenurgast ristiusu levitamine, teisest pelk vägivald? Reimani käsitluses visandus uus printsiip Balti ajaloo ainese korraldami seks -mitte etno graafilisel alusel, kõige värvimisega rahvuslikuks, vaid puutumuse põhimõttel, ajalooliste muististe paigutamisega rahvusliku keskme ümber. Keskendused 1930. aastate teise poole suur süntees, Hans Kruusi ja tema kaastööliste toimetatud mitmeköiteline "Eesti ajalugu" oligi ettevõtmiselt paljuski ümberpaigutamine, millesse hõlmati suur osa baltisaksa historiograafia tulemustest. Eesti piiresse sattunud baltisaksa muistised tunnistati kodumaa ajaloo osaks. Linnad omastati nõnda, et neid esitati muinas aegse arengu loomuliku jätkuna ning rõhutati nende rahvuslikku täht sust. Nende üle sai nüüd uhkustki tunda. Raamatus kirjutati: Ka linnade arvult ja suuruselt oli Eesti täiesti võrreldav oma lähemate naab ritega, neid mõnes suhtes tunduvalt ületadeski. Läti 10 linna vastu oli Eestil küll ainult 9, kuid selle eest leidusid tema territooriumil ühe Riia asemel kaks suurt hansalinna -Tallinn ja Tartu, mis Riiast kumbki palju taha ei jäänud. 183 
Isegi sakslaste vallutusega kaasnenud eeliseid võis möönda. "On ju muidugi tõsiasi," nentis Kruus tagasivaates keskajale, et võõras võim tõi maale õhtumaised poliitilised, kiriklikud ja sotsiaalsed eluvormid, samuti ka linnanduse ja ehituskunsti saavutiste rakenduse. Et aga kõigi nende kultuurielementide ülekande põhisihiks oli ülimuskihtide huvide teenimine, mis tavaliselt käis just vastu maa põlisrahva hüvele, ja et seejuures koloonia rahvalik alaehitis oli teissuguse rahvusliku päritoluga, siis ei tekkinud sellest eestlaste seisukohalt kuigi suurel määral positiivselt viljas tavat kontakti. 184 Just selline hinnangute suhteliseks muutmine võimaldas lepitust balti saksa ajaloolastega, kelle seas kutsus "Eesti ajalugu" esile lausa vaimustust. Paul Johansen märkis arvustuses, et hoolimata paljudest üksikuurimus test polnud baltisakslastel enestel õnnestunud luua nii põhjalikku ja terviklikku maaajalugu. 185 Sama meelt oli Arved von Taube: 
Meie ees pole tõesti mitte üksnes eesti rahva ajalugu, vaid Baltikumi maaajalugu eestlaste seisukohalt, koos ammendava ja erakordselt põhjaliku üle vaatega kõigist ajaloolise elu valdkondadest, mille juures saab teenitud tähele panu ka baltisakslaste ja nende seisuslike asutuste ajalugu. 186 Kui rahvuspõhimõttele rajatud ajalugu suudab olla nii hõlmav ja pälvida tunnustust erapooletu teadusena, siis tekib küsimus, mis takistab täna päevalgi ajalugu kirjutada eestlaste seisukohalt. Tõsi, eelnev annab aimu, kui mitmepalgelised püüdlused on varjunud sellise programmi taha. Hans Kruusi kolm imperatiivi paistavad hoopis teisiti, kui paigutada need 19. sajandi pärandi taustale. Mida Kruus ka ei mõelnud eestipärase käsitlusviisi all teoreetiliselt, vaidluses baltisaksa autoritega pidas ta selle all silmas (nagu Jakobsongi) eestlaste saavutuste suurendamist. Kruus ootas eesti ajaloolaselt isamaaajalugu tavapärasel innustaval kujul. Kesk ja Ida-Euroopas seadsid paljud ajaloolased endale sihiks anda mõnele "ajaloota rahvusele" väärikas minevik. Sellised katsed allusid tüüpilis tele tingimustele ning tulemus vastas järjekindlalt skeemile: raske olevik oli muistse kuldaja hävinemise ja võõra ikke tagajärg. 187 Nõnda polegi üllatav, et rahvusajalugu on hakanud lahutamatult seostuma suure müü tilise jutustusega. Eesti rahvusliku ajaloonarratiivi sisu on Marek Tamme sõnul "eestlaste suur vabadusvõitlus", mis algab muistse priiuse kaotami sega ning jutustab kõike järgnevat ühe suure heitlusena vabaduse eest. 188 Ometi ei kirjuta vaatenurk vormilise lähtekohana ette jutustuse sisu. Mõelgem hetkeks sellele, mida tähendab "vaatenurk" romaani puhul. Gérard Genette on osutanud vajadusele eristada sel puhul jutustajat ja tegelaskuju, kelle vaatenurk annab jutustusele suuna. Need kaks suhes tuvad mitmeti. Vahel on tegelaskuju ise jutustaja ning teksti esitatakse otsekõnena. Teine võimalus on, et jutustaja esitab sündmusi nii, nagu need paistavad tegelaskujule. Mõlemal juhul kirjeldatakse toimuvat nö seestpoolt. On ka kaks võimalust kirjeldada sündmusi väljastpoolt. Tegelaskuju käitumist võib kirjeldada mõni teine tegelaskuju. Samuti võib autor kirjeldada tegelaskujuga juhtuvat nagu kõrvaline inimene. Kahel esimesel juhul on tegu sisekeskendamisega -jutustus keskendub tegelaskujule ning sündmusi kirjeldatakse nii, nagu tema neid tajub. Teisel juhul on tegu väliskeskendamisega. 189 Kui rakendada sellist jaotust ajalookirjutusele, siis võib jutustajana näha ajaloolast. Ent kes võiks Eesti ajaloo puhul olla tegelaskuju? Kas eesti rahvas? Vaevalt saab tänapäeval võtta tõsiselt kujutlust rahvusest kui kollektiivsest indiviidist. Esmapilgul pole aga üldsegi ilmne, miks ei võiks ajaloo jutustamisel keskenduda eestlastele kui kollektiivile. Ei tarvitse eeldada, et eestlased moodustasid ükskõik mis sorti kogukonna juba minevikus. Oluline on vaid see, kas ajaloolane saab valida mõne inimrühma ja keskenduda selle liikmetelenii väliselt kui ka sisemiselt, kui allikad lubavad. 
Sellist võimalust aitab vaagida viimastel aastatel poolehoidu võitnud uurimissuund: loomade ajalugu. Siingi esitatakse taotlus kirju tada ajalugu "loomade vaatenurgast"; inimkesksele ajalooteadusele heidetakse ette kallutatust, loomade eluavalduste eiramist, üsna sama moodi nagu Kruus arvustas baltisakslasi. 190 Eesmärk on tuua käsitluse keskmesse ja näidata aktiivsete tegutsejatena neid, kes seni on ilmunud vilamisi ajaloo äärealadel. Väljend "looma vaatenurgast" on kohanud ka kriitikat. Mitmetähenduslikkuse tõttu juhatavat see samasugustele eksimustele nagu antropoloogide püüdlused võtta omaks pärismaalaste vaatenurk. See kätkevat eeldust, et me oleme võimelised kujutama maa ilma nii, nagu seda tajuvad loomad. 191 On tõesti ajaloolasi, kes käsitavad loomi, justkui oleks tegu mõne rõhutud inimrühmaga, kellel pole seni lastud rääkida oma lugu. aga kas sellepärast kaob tema kandev idee -kas raugeb võitlus? Mina arvan, et koguni mitte. Kui Sina aga selle ajajärgu oled valinud, kus hängeldab ja rühmeldab Vargamäel inimeneeestlane, siis ainult sel lihtsal põhjusel, et Sina oled inimeneeestlane ja egoistina tunned Sa iseenda ja oma tõu vastu kõige suuremat huvi. Pealegi on tõenäolik, et teisigi eestlasiinimesi huvitab rohkem inimese kui sauruse võitlus Vargamäega, nagu ta suuremagi innuga vaatab härja ja inimese kui kahe härja võitlust. 195 Küllap tahaksime siia tänapäeval lisada mõnegi korrektiivi. Põhilisega pole aga raske nõustuda: üldhuvitavat ei pea uurima abstraktselt, vaid seda saab teha mitmesuguste tegelaskujude abil, kelle hulgast uurijal on õigus valida. Et valik langeks eestlastele, selleks ei pea ise olema eestlane. Eespool mainitud Leo Meyer on üks näide. Tema puhul ajendas huvi eest laste vastu nende keele eripära ja ÕES-i ülesanne. Tallinnas sündinud Paul Johanseni tõi eestlaste uurimise juurde estofiilia, mis tärkas omamoodi vastureaktsioonina keskkonnas, kus eestlusele vaadati põlgusega ülalt alla. 196 Ajal, mil eesti päritolu peeti häbiväärseks, oli kindlasti omajagu poleemilisust Johanseni väidetes, et vallutusele järgnevatel sajanditel oli eestlasi arvatust palju rohkem nii vasallide kui ka Tallinna elanike hulgas, tihti sakslastega samas seisundis. 197 Ehkki Johansen oli taanlane, seadis ta eesmärgiks tõsta esile eestlaste aktiivset osa keskaegses asustuses. 198 Samuti püüdis ta kirjeldada keskaegse Tallinna elu "eestlaste seisukohalt": kuidas paistis talupojale võõra ehitusstiili, kommete ja keelega "kiviküla", kus ta ostis, müüs ja laenu võttis, mille elanikele ta ammesid ja teenijaid muretses jne. 199 Eestlastest ajaloolastele muutus oma rahva aktiivsuse tõendamine minevikus iseseisvaks ideeks. Vabadussõja ajal toodi innustuseks ette tõika, et 1502. aastal Pihkva peale läinud Wolter von Plettenbergi väes oli "väga palju eestlasi". 200 Hendrik Tuleb rõhutada, et pole sama asi, kas ajaloolane kasutab mõistet mingi inimrühma piiritlemiseks uurimisainesena või omistab selle minevikus elanud inimestele. Uurimisainese piiritlemisel pole tähtsust, kas käsitletavat inimrühma nähti tervikuna ka minevikus või lõikasid toonased kategooriad tegelikkust hoopis teisiti -ajaloos esinevate mõiste kategooriate kirjeldamine võib olla osa käsitlusest, mitte lähtepunkt. Samamoodi on eestlastega. Selgitagem seda näitega Henriku Liivimaa kroonikast. Jüri Kivimäe on juhtinud tähelepanu seigale, et Henrik kasutab Saaremaa elanike kohta valdavalt sõna Osiliani, mitte Estones Osilienses või midagi sellist, mis kinnitaks saarlaste arvamist eestlaste hulka. 206 See ei takista meid aga vaatlemast praegusest lähtekohast mandriasukaid ja saarlasi koos, ehkki "koos" vaid selles mõttes, et kesken dume mõlema rühma tegevusele ning jätame uurimiseks lahti küsimuse, milliseid ühendussidemeid 13. sajandi alguses täheldada võis. Selleski pole midagi vastuolulist, kui kasutada (ajas kohanevat) kategooriat "eestlane" mingi 13. sajandi inimrühma piiritlemiseks, ent jõuda viimaks -just sellise piiritlemise abil -järeldusele, et sinna kuuluvad inimesed ei käsitanud end tervikliku rühmana. Hilisemad jaotused ja kategooriad annavad võimaluse uurida, kuivõrd varasemad neist lahknevad. "Eestlane" oleks huvikategooria, mitte kirjeldus, mis välistab teisi, nt "mittesakslase" vms. Niisiis peab ka mõistete sobivuse hindamisel eristama vaatepunkte. Tõsiasi, et eestlase mõiste kasutamine pole kohane sisekeskendamisel, ei tähenda, et ajaloolane ei võiks seda kasutada. 207 Nagu romaangi, hõlmab ajalookirjutus enamasti mitut vaatepunti. Romaanis võib autor lüli tuda tegelaskuju kogemuste kirjelduselt äkki sündmuste kirjeldamisele autori vaatepunktist (sisekeskenduselt väliskeskendusele) ning mainida midagi, mida tegelaskuju ei saanud kuidagi sel hetkel tajuda, näiteks loetleda tema tegude hilisemaid tagajärgi. Sageli on tegelaskujude valik mõjutatud sellest, mis juhtub romaanis hiljem. Ka "eestlase" kategooriat saab käsitada keskendusvahendina, mis pole anakronistlik, kui ollakse teadlik, millise vaatepuntiga on parajasti tegu. 
Liiati pole meil lootustki pakkuda ajalugu järjekindlalt kaasaegsete taju vaatenurgast. See on historistlik utoopia. Parimal juhul õnnestub selgitada arusaamasid, mille abil või kaudu tajuti. 208 Just seda võimaldab minevikus kasutatud sõnade tähenduse uurimine. Eesti ajaloo puhul vaevleme pahatihti olukorras, kus me ei tea ega saagi kunagi teada, kuidas sündmused kaasaegsetele paistsid. Nagu tõdes üks ajaloolane, kes soovis kirjeldada 16. sajandil elanud lätlaste vaatenurka toonastele sõdadele: peab kasutama võimsaid optilisi vahendeid, et leida allikatest midagigi kohaliku rahva kohta, rääkimata nende arvamustest või kogemisviisist. 209 13. sajandi puhul kehtib see veelgi enam. Ameerika-vallutuse kohta leidub niisuguseid allikaid, mille põhjal on proovitud taastada ka allajäänute vaadet sündmustele. Maiade ja inkade silmis oli saabunud suur katastr oof, sest jumalad osutusid surelikuks. Hispaanlaste tulekule eelnev aeg värvus kiiresti kuldajastuks, mille korrapära hiilgas aastatega aina säravamalt järgnenud "hullu aja" taustal. 210 Siinset ajalugu puudutavaid allikaid on Juhan Kahk aga tabavalt võrrelnud varjuteatriga. Isegi siis, kui algab kroonikate ja ürikute periood, jäävad eestlased ikka varjudeks, kes ilmuvad nähtavale "ettureina, keda sõjakäikude ja rüüsteretkede ajal maha notitakse". Eestlastele suhu pandud sõnadki tekitavad kahtlust, sest "need on suuresti kas varastatud pühakirjast või pärit kroonikute peast". 211 Kahk tõdeb, et alles 17. sajandi alguses hakkab eestlane viimaks ise rääkima -ja üksnes seepärast, et 1630. aastal loodi Liivi-ja Eestimaal uus kohtusüsteem, mille dokumendid on säilinud. Saame teada, et üks talumees süüdistas teist oma naise sõimamises ning hüüdis tekkinud kakluses vennapojale: "Anna talle nii, et tal soolikad väljas on ja jalgade ette kukuvad." 212 Kui üks talupoeg tegi teisele ettepanku piiripeenar kindlaks määrata ning too vastas, et las mõisahärra jagab maid, siis ütles esimene: "Kurat võtku sind ja su härrat, mina võtan põllu sealt, kus ma vao sisse kündsin." 213 Tunnistagem, et saab üksnes oletada, mida sellised lausekillud väljendavad. Järjest enam lööb läbi mõte, et ka emotsioonidel on ajalugu, või vähemalt arusaamadel, mis emotsioone vormivad. 214 Ometi ei välista sisekeskendamise võimatus ajaloo kirjutamist eest laste seisukohalt, kui selle all peetakse silmas uurimist, mida sündmused tähendasid neile tagajärjena. Kuidas paistab 13. sajand selles valguses? Terminit "muistne vabadusvõitlus" (mille pühitses sisse just eespool mainitud "Eesti ajaloo" esimene köide) ei peeta vallutuse tähistajana enam sobivaks, kuna see ütlevat meile palju selle kohta, mida taotlesid Jakobson, Reiman, Kruus ja nende kaasaegsed, ent ei midagi 13. sajandi inimeste sihtide kohta, sest "siin on silmas peetud poliitilist vabadust moodsas mõttes, mitte keskaja ühiskonna arusaama vabadustest kui isikute ja rühmade ühiskonnas ebavõrselt jagunevate eesõiguste ja kohustuste süsteemist". 215 Eeldus, et keskajal oli mingi ühtne arusaam vabadusest, mis iseloomustas nii rooma õiguse kommentaatoreid Bolognas, Pariisis kuningakojas toimetanud legiste, Läänemereäärsete linnade ametimehi, paavsti kuuria vaimulikke, talupoegi, käsitöölisi kui ka kristliku maailma piiridel elavaid paganaid, ei tundu väga veenev. Juba a priori võib öelda, et see pole tõsi. Kuid kelle vaatenurk -ja milline vabaduse mõiste -peab siis olema ajaloolasele määrav? Kas vallutajate oma? Kui tahame teada, mis toimus meid huvitava tegelaskujuga, siis peame arvestama kõigi osaliste vaatenurgaga, sest sündmused ise on mitmetahulise tähendusega. Raske on aga jagada veendumust, et on teada, millised mõisted on ajakohased, kirjeldamaks seda, kuidas erinevad pooled kogesid 13. sajandi sündmusi. Ajaloolane satub valiku ette, kui sündmusel on kaks osalist ning teada on vaid see, millise tähenduse omistas sellele üks, teise puhul on aga tuvas tatav vaid tagajärg. Oletame, et keegi ohverdab hobuse mõttega, et saadab ta teise ilma isandat teenima. Kas saame öelda, et niisugune ongi selle sündmuse objektiivne ja ajakohane tähendus? Mõneti küll. Siiski ei usuta tänapäeval sellisesse hauatagususse ning ilmselt tuleb tõdeda, et hobusele tähendas see lihtsalt tapmist. Isegi kui leida sündmuse kirjeldus, mis on kogemusekohane ühele osalisele, ei tarvitse see olla kogemuse kohane teisele osalisele. Teiselt poolelt vaadates võib iseenesest ajastukohane kirjeldus olla läbinisti moonutav. 216 Väljend "vabadusvõitlus" ei tundu sugugi ebatäpse või anakronistlikuna, kui oleme teadlikud selle hilisemast kasutusest -ning kui meil pole asemele pakkuda midagi muud, mis tooks sama hästi esile allajäänute vaatepunkti. 217 Keskendumine eestlastele ei mõista meid juba ettehaaravalt teleo loogia, anakronismi või "metodoloogilise rahvusluse" kütkeisse. See ei vastandu rahvusülesele käsitlusele, vaid pigem loob pinna selle raken damiseks. Rahvuslik ärkamine, Eesti ajaloo vahest rahvuslikem teema pakub selle kohta hea näite. Nagu teada, käivitus rahvuslik liikumine kõige elavamalt Viljandimaal. Jaan Tõnisson märkis, et just seal tuli allaheitliku meele asemele korraga suuruse tunne. Viljandimaa mehed olevat ostnud õlut ainult kuue pudeli kaupa. Toonast aega meenutavale Tõnissonile kerkis silme ette tugeva mehe kuju, "kes kord Nuia kõrtsis, kuhu hobust puhates tarvis sisse oli astuda, suure iseteadvusega viina klaasi vastu sirutas, kuna ta ise käskivalt hüüdis: "Saks, joo!"" Kui tulija ei tahtnud juua, käratanud mees vihaga: "Tead, meie oleme Eesti mehed, ja sina ei taha meiega juua?!" 218 Nõnda ei pidanud Carl Robert Jakobson nähtavasti eriti pingutama, kui ta proovis Viljandi Põllumeeste Seltsis mulkide enesetunnet ajalooga veelgi paisutada. Jakobson tõstis eeskujuks kunagist sakalaste vaimu, mis "nagu lõvi puurist põlates välja vaatas, kunni ta lahti peasis ja siis jälle omas vallas peremees oli". 219 Mööndavasti paistab Eesti ajalugu ettevõtmisena hoopis vähem problemaatiline kui eestlaste ajalugu. Esimese puhul saab keskenduda sellele, mis on toimunud praeguse Eesti alal. Selline lahendus, ehkki era pooletu ilmega, on üksjagu kõrvalepõiklev. Kunagi ei keskenduta kõigele, mis mõnel maa-alal aset on leidnud. Ikka kiputakse pöörama rohkem tähelepanu inimestele, iseäranis neile, keda peetakse mingil põhjusel olu liseks. Kui tunnistatakse, et keskendutakse eestlastele, siis on sel vähemalt otsekohesuse eelis. Et valik ei tunduks liiga kitsarinnaliselt rahvuslik, siis tasubki täpsustada, mida üldse tähendab keskendumine ajalookirjutuses. Vast polegi selleks paremat viisi kui öelda, et keskendumine on ajaloo jutustamine kellegi vaatepunktist. Eespool näitasin, et see on mitme kihiline programm, mis ei lülita välja ajaloolase enda vaatepunkti ega nõua, et ajaloolane ise oleks eestlane. Mine tea, ehk on mitteeestlasel isegi paremad väljavaated kirjutada ajalugu eestlaste vaatepunktist. Teda ei kammitse samal määral vajadus esitada ajalugu nii, et see kirgastaks tema minapilti. 1930. aastatel väljendatud mõte, et ajalookirjutuse sisu sõltub autori rahvusest, tabab ikkagi midagi olulist, ehkki palja üldistusena ei paku see veel mingit seletust. Tänapäeval ei juhata see enam rahva, vaid pigem sotsiaalpsühholoogia valdkonda, kus kesksel kohal on kollektiivse identiteedi teooria. Selle järgi on minapildi osaks ka kollektiivsed müüdid, nii enda kui ka võõra grupiga haakuvad kujutelmad. 229 Seejuures on minagrupp ise kujutelm, mis võib ulatuda kaugele ajalukku (nt "eesti rahvas"). Kui Kruus nõudis ajaloolaselt armastust "oma väikese heroilise, Estonian History as a Myth: The Problem of Viewpoint in Historical Writing 

Hent Kalmo

National history is often opposed to transnational history and considered an outdated approach to studying the past. Yet it is unclear why this should be so, especially if national history is defined merely by a concern with what is perceived as national and not wedded to any particular methodology. The article sets out to analyse the various meanings of national history by exploring one of its manifestations in action: the 'Estonian orientation' that arose in the 19th century and came into conflict with existing Baltic German historiography. The 'Estonian paradigm', as Jaan Undusk has characterised it, is interesting not only as an example of national history (of which there are, of course, many) but also because of the way its exponents described their own intervention. They claimed to 'write history from the point of view of Estonians'. It can thus be seen as a predecessor of later attempts to change the viewpoint from which history is written (for example 'history from below', animal or environmental history). In order to examine more closely the role of viewpoint in history writing, the article begins by setting out the differences between the Estonian and Baltic German orientations as they had developed by the 1930s. The Estonian historian Hans Kruus deserved particular attention since he was the first to offer a theoretical account of the effects of an historian's social position upon the work produced. Whilst his analysis was a rather crude application of Marxism, it led him to distinguish between various forms of bias: a tendency to privilege certain subject matter and a tendency to treat it in a manner most favourable to one's social group. The emergence of a rival body of work, strongly revisionist in character, also prompted a few Baltic Germans (for example Arved von Taube) to appreciate the importance of viewpoint in history writing. After following this parallel development (it can hardly be seen as an exchange, since Estonians and Baltic Germans never engaged with each other on such theoretical matters), the article moves on to ask if the two orientations were really as dissimilar as they were made out to be. I suggest that the two, although starkly contrasted in their depiction of historical events, were representative of a shared tradition of homeland history (Vaterlandsgeschichte). The Estonian version of history eventually managed to incorporate much of the stuff of former Baltic history (events, protagonists, objects such as cities) by presenting it, not as an expression of Estonian nationality, but rather as connected to Estonians one way or another. Its ability to accommodate the results of former research -to the satisfaction of Baltic historians themselves -again raises the question of the alleged narrowmindedness of national history if it is no more than a way of choosing a viewpoint to study and present the past. The last part of the article draws on an analogy with the role of viewpoint in fiction to distinguish between internal focus (the world as seen by the character) and external focus (the character and the world as seen by others, including the author). 
It is argued with the aid of this distinction that we do not fall prey to teleology and anachronism merely by deciding to focus our historical narrative on Estonians (or some other national group) despite the fact that 'Estonian' is a category which might not have been available in the period we study. 



  "Uurija rahvuskuuluvus [völkische Gebundenheit] paneb samu tõsiasju hindama eri moodi." 80 Nõnda olevat isegi ühisel teaduslikul pinnal oodata vaid osalist üksmeelt -teise poole uurimistulemused olevat küll kasulikud mõlemale, ent põhihoiakuna ei õnnestuvat kummalegi sisendada "muulasrahvuslikku" [anders völkischen] ajaloonägemust. 81 75 H. Moora. Die Vorzeit Estlands. Akadeemiline Kooperatiiv, Tartu, 1932. 76 A. von Taube. Die estnische Geschichtsschreibung an der Universität Dorpat (Tartu), 38. 77 A. von Taube. Die estnische Geschichtsschreibung an der Universität Dorpat (Tartu), 150. 



Taube väitel kinnitasid eestlaste uurimused, et juba enne 13. sajandit eristus Ida-Baltikum kultuuriliselt Narva-ja Peipsi-tagusest alast (A. von Taube. Estnische Geschichtsforschung und Geschichtsschreibung. -Jomsburg, 1937, 48). 78 Samas, 152. 79 W. M. Das letzte Wort eines baltischen Edelmannes. -Dorpater Zeitung, 27.01.1931, 2. 80 G. von Rauch. Estlands schwedische Zeit: Die Bestandaufnahme der Archive und die Geschichtsforschung. -Jomsburg, 1938, 264. 81 H. Bosse. Estnische politische Geschichtsschreibung. -Baltische Monatshefte, 1935, 583-584. 


  82 C. Engel. Vorwort. -Ostbaltische Frühzeit. Hrsg. von C. Engel. S. Hirzel, Leipzig, 1939, VIII. , kuidas esimesi peab rakendama. Imetlusväärse avameelsusega kõneles sellest baltisaksa ajaloolaste keskel Arved von Taube. Tema sõnul oldi olukorras, kus ajalookirjutus ei saa olla iseseisev eesmärk, vaid peab alati pidama silmas baltisakslaste kogukonna huve: tõendama, et nad on minevikus teeninud kodumaad ja et seetõttu on neil nüüdki "õigus kodumaale ja selle saatuses kaasarääkimisele". Nõnda sündivat dilemma apoloogia ja teadusliku objektiivsuse vahel. 85 Ehkki seda nii otsekoheselt ei tunnistatud, olid sama dilemmaga silmitsi ka eestlastest ajaloolased. Kummalisel kombel ei vaevunud Hans Kruus aga üldse arutama küsi must, kas eestlasedki ei kaldu tahes tahtmata apoloogiasse, kui neist saab koorekiht. Baltisakslaste vastu suunatud huvipõhisest kriitikast säästis ta täielikult nii iseennast kui ka oma eel käijaid: Carl Robert Jakobsoni, 



83 R. Kenkmaa. Arvustus raamatule: Ostbaltische Frühzeit. Hrsg. von C. Engel. -Ajalooline Ajakiri, 1939, 4, 231-232; H. Laakmann. Estland und Livland in frühgeschichtlicher Zeit. -Ostbaltische Frühzeit, 350. 84 Vt E. Mühle. Deutschbaltische Geschichtsschreibung zum livländischen Mittelalter im Kontext der politischen Entwicklungen der 1920er bis 1950er Jahre: Zwei Werkorientierte Fallstudien. -Journal of Baltic Studies, 1999, 30, 364. etteJakob Hurta, Villem Reimanit. Mõistagi ei takista see meid ärkamisaja pärandit revideerimisele võtta. Siiski ei tohiks vaatenurga probleemi taandada huvidele. Hoiduda tasuks ka ületarvitatud sõnast "poliitiline", kui jutt on üldisemalt kõigest sellest, kogu tegurite hulgast, mis kallutab eri ajaloolasi tegema sama allikateksti põhjal erinevaid järeldusi. Soov jutustada ajalugu eestlaste seisukohalt oli mitmekihiline juba 19. sajandil. Tõsi, ühtseks eestipäraseks suunaks koondati Jakobson, Hurt ja Reiman alles hiljem. Ent võimegi uurida seda, kas on õigustatud nende teoste käsi tamine traditsioonina, mis vastandus baltisaksa ajalookirjutusele. Mitut laadi imperatiivide eristamine pakub võimaluse väita -ja seda väidet järgnevalt kaitstaksegi -, et eesti orientat sioon oli samal ajal nii valitseva ajalookirjutusega kokkukuuluv kui ka sellele vastanduv. Jakobson, Hurt, Reiman ja Kruus ei esindanud ajalookirjutuses mitte revolutsiooni, vaid opositsiooni. Viimast iseloomustab reeglipärane, konventsioone järgiv vastupanu. Konventsioonina saame näha isamaaajaloo traditsiooni, mille raamesse paigutus nii eesti orientatsioon kui ka suur osa baltisaksa historiograafiast. 


  104ige pea jõudsid need ka Baltimaadesse.1834.aastalloodiRiias Venemaa Läänemere-provintside Ajaloo ja Muinasteaduse Selts.Tegelemine ühise Balti kodumaa minevikuga pidi asutajate kava järgi süvendama kokkukuuluvustunnet Eesti, Läti ja Kuramaal.99Kodumaaau kaitsja esimene ülesanne oli muidugi tõendada, et siinmail üldse leidub uurimisväärset ajalugu.1836.aastalproovisPeter August Poelchau kummutada hiljuti kõlanud väidet, et Baltimaade minevikust vaatab vastu igikestev üksluisus ("Kuskilt pole leida originaalsust, midagi oma, iseendast kujunenut ..." 100 ).Jah, ütles Poelchau, meie ajalugu ei tea jutustada suurtest lahingutest ega pärtliöödest.Ometi olevat sellelgi huvitav iselaad:Milline nägi välja meie isamaa enne, kui sakslased Läänemere rannale saa bu sid?Milline iseäralik kuju oli rahval, mis -puutumata Euroopa elavast rahvaste liiklemisest -oli seni arenenud iseseisvalt ja siiski erines karakterilt nii märgatavalt lõuna ja idapoolsetest slaavi hõimudest?[...] -Näete, mu härrad, milline lai uurimisala avaneb meie ees juba nende küsimuste juures.Kas keegi, kes ülepea teab, mida ajalugu taotleb ja otsib, võiks eirata seda rikkalikku kasu, mis siin on lõigata?101 Maiskondlik raamistus ei välistanud keskendumist üksikule rahvale, kui viimast peeti iseäranis uurimisväärseks.Ja vastupidi.1839.aastalsündinud Õpetatud Eesti Selts ühendas oma põhikirjas otsesõnu rahva ja maa, kui seadis eesmärgiks hankida teadmisi "eesti rahva esiajast ja olevikust, keelest ja kirjandusest ning tema asustatud maast".102Siin võibki näha üht isamaa-ajaloo eripära, nii nagu seda mõistis näiteks Friedrich Kruse, üks Õpetatud Eesti Seltsi asutajatest.Saksamaal mitmes patriootilises ühingus ajaloouurimist edendanud Kruse oli tulnud 1828.aastalTartusse ajalooprofessoriks ja hakanud siin juurutama üldist meetodit rahva ja maa mineviku uurimiseks: muististe kogumist ja tõlgendamist.Muistis oli lai mõiste.See hõlmas müüte, keelt, kombeid, relvastust, vanu hauakünkaid, relvi, kohanimesid jm.103 Kruse märkis, et millestki muust polegi võimalik kiirenes 1815.aastajärel, pärast nn vabadussõdu (Freiheitskriege), kui hakati iseäranis palju rõhutama patriootliku meelsuse kasvatamise vajadust ajaloo õpetamise abil (T.Adam.Rettung der Geschichte -Bewahrung der Natur: Ursprung und Entwicklung der Historischen Vereine und des Umweltschutzes in Deutschland von 1770 bis zur Gegenwart.-Blätterfür deutsche Landesgeschichte, 1997, 133, 243)., kui "ajalugu veel vaikib", st puuduvad kaasaegsed kirjalikud allikad.Muistisepõhise ajalooteaduse vaatevinklist oli eestlaste ja Balti kumi esiaja (Vorzeit) uurimine kõike muud kui perifeerne.Liiatigi oli iga muistis omamoodi aare.Kokku moodustasid need suure varanduse isamaa põues.Nõnda toitis baltisaksa patriotismi ka eesti rahva ajaloo uurimine.1846.aastalilmutas Kruse teose, mille pealkiri iseloomustab suurepäraselt toonast vaimu: "Eesti rahvasoo ja üldse Keiserliku Venemaa Läänemereprovintside Liivi, Eesti ja Kuramaa ürgajalugu kuni ristiusu toomiseni".104Kruse raamat oli Juhan Luiga väitel "Eesti orientatsiooni" esimene avaldus, põhjapanev "uue vaateviisi poolest". "Fr. Kruse hulljulge aja looline tõde seisis selles, et ta Eesti ajalugu nägi sarnasena teiste rahvaste ajaloole ning muinaseestlastes nägi harilikka inimesi, oma loomu poolest sarnastena ümbrusrahvale, tugedes selle juures ajaloo andmile." 105 Nii mahukat teost polnud tõesti keegi eestlaste ajaloole pühendanud. Kruse käsitluslaad oli aga selline, et vaevalt võinuks see mõjuda eestlaste tunne tele. Eestlased esinesid raamatus ühe rahvasoona teiste seas, üldsegi mitte läbiva peategelasena, pigem vilksamisi ühesteises mainitud allikas. Selline raamat ei tõotanud maarahvast kasvatada. Patriootliku rahvavalgustuse suuna jätkajana soovis Õpetatud Eesti Selts aga saavutada sedagi. 106 Just rahvapedagoogika oli see, millele viitas Georg von Schultz, kui juhtis seltsikaaslaste tähelepanu määratule potentsiaalile Kalevisaagas, millest Friedrich Faehlmann oli ühel koosolekul lugenud ette rea katkendeid. "Mõelge," olevat Schultz öelnud, mõelge, milline tõstev mõju rahvasse peaks olema ärganud teadvusel tema ajaloolisest olemisest ja suurusest! Kas ei oleks temaga mitte nagu kerjusega, kellele öeldakse: sa oled kuningapoeg! Sest kas tõestab veel miski nii vastu rääkimatult ühe rahva ajaloolist tähtsust kui eepose omamine? [...] Seeläbi oleks ehk võimalik rahvast teha teadlikuks, temale sisendada enesetunnet ja, talle tagasi andes tema suure mineviku päranduse, teda ära pöörata ta viletsast püüdest välja areneda kopeeritud värdjastõuks. 107 


	99 H. Weiss. Die historischen Gesellschaften. -Geschichte der deutschbaltischen
	Geschichtsschreibung. Hrsg. von G. von Rauch. Böhlau Verlag, Köln, 1986, 124.
	100 Livländische Briefe. -Der Refraktor, 1836, 20, 160.
	101 P. A. Poelchau. Ueber den Gewinn und Genuss, welchen das Studium der Geschichte
	unsers Vaterlandes verspricht. -Mittheilungen aus dem Gebiete der Geschichte Liv-,
	Ehst-und Kurland's, Erster Band. Eduard Frantzen's Buchhandlung, Riga, Leipzig, 1840,
	331-332.

102 Statut der gelehrten Estnischen Gesellschaft zu Dorpat ( § 1). -Verhandlungen der Gelehrten Estnischen Gesellschaft zu Dorpat, Erster Band. Dorpat, 1846, 11. 103 Selle kohta, kuidas Kruse soovitas juba varem Saksamaal haarata isamaa muististe hulka arheoloogiliste leidude kõrval ka rahvalaule, murdeid ja kombeid: F. Schlette. Die Anfänge einer Ur-und Frühgeschichtsforschung in Halle bis zur Gründung des Provinzialmuseums. -Jahresschrift für mitteldeutsche Vorgeschichte, 1984, 64, 14. Kruse ettepanekul loodi 1843. lähtuda 


  mainis, nägid Carl Schirren ja teised baltisaksa konservatiivid eestlaste rahvus likus enesetundmises nüüd hädaohtu. 1863. aasta jaanuaris Õpetatud Eesti Seltsi juubelil selgitas Schirren, millise muutuse oli tema meelest toonud möödunud veerand sajandit: Kõikjal Euroopas, ennekõike Saksamaal, vaimustus suur osa haritlasi ideest, et teaduslikpoeetiliselt äratada uinunud rahvusi. Selle sihiga otsiti kõikjal jälgi minevikust, koguti laule ja muistendeid, avati haudasid ja linnusevalle. Meie provintside ajalooliste ja kirjanduslike seltside asutamine langeb sellesse aega. 112 See kõik oli rajatud naiivsetele lootustele, ütles Schirren, sest luulelisele ärkamisele järgnes kiiresti poliitiline. Kujunenud olukorras ei saavat enam viljeleda puhtteaduslikku minevikuuurimist, vaid tulevat anda enam 108 1819. aastal peetud nn Miitavi dispuudis jäi peale arvamus, et iga rahvas peab säilitama talle jumalast antud eripära. Lätlaste kalduvus hüljata oma keel saksa keele ja kultuuri kasuks on upsakuse ja tõusikluse ilming, väitis pastor Karl Friedrich Watson (Sieben Vorträge über Germanisierung der Letten: Eine Reminiszenz vom J. 1819. -Baltische Monatsschrift, 1905, 47, 68). Maarahvast tuli õpetada hindama talle osaks saanud seisundit, mis hõlmas seisusliku tunnusena ka rahvuskultuuri; vt Plan über die Art und Weise, wie die Gesellschaft auf die Kultivirung des lettischen Landvolkes einwirken könne, vorgelesen am 8ten August 1817 von dem Pastor Watson zu Lesten. -Jahresverhandlungen der kurländischen Gesellschaft für Litteratur und Kunst, Erster Band. Mitau, 1819, 50; Ideen über die Zweckdienlichsten mittel zur Aufklärung des ehstnischen Landmannes, besonders im Dörpt-Werroschen Bezirk. -Samas, 57. Miitavi dispuudi kohta vt: I. Jürjo. Eestlaste rahvuslik ärkamine 19. sajandil -baltisaksa valgustuse teene? -Ideed ja ühiskond: Balti provintside mõtte-ja kultuuriloost 18.-19. sajandil. Koost. I. Põltsam-Jürjo, T. Tannberg. Eesti Ajalooarhiiv, Tartu, 2011, 216. 109 Bertram [G. von Schultz]. Zur Geschichte und zum Verständnis der estnischen Volkspoesie. -Baltische Monatsschrift, 1860, 2, 433. 110 G. von Schultz. Ein Bruchstück aus der Geschichte der Esten. -Verhandlungen der Gelehrten Estnischen Gesellschaft zu Dorpat, Dritter Band. Heinrich Laakmann, Dorpat, 1854, 29. 111 Kreutzwald Kölerile, 12.11.1863. -Fr. Kreutzwaldi kirjavahetus, VI kd. Eesti Raamat, Tallinn, 1979, 102. 112 C. Schirren. Oeffentliche Versammlung der Gelehrten Estnischen Gesellschaft zur Feier ihres 25-jährigen Bestehens am 18. Januar 1863. Dorpat, 1863, 3. kaalu rahvaharidustööle -mitte eestlaste kiireks saksastamiseks, seda ei tasuvat loota, kuid ikkagi selleks, et teha rahvale kannatliku õpetamis tööga selgeks, milline kultuur pakub talle suurimaid hüvesid. Nõnda oli varem ühesuunalisena tajutud rahvapedagoogika 1860. aastate alguses lõhenemas rivaalitsevateks projektideks. 113 Sajandi esimestel kümnenditel võis eestlaste rahvustunde ergutamist pidada Balti kodumaa teenimi seks, nagu ka Jannseni katseid sünnitada eestlastes isamaaarmastust. Et eestlaste "isamaa" ei kattunud provintsi piiridega, suurendas küll segadust selle sõna tarvitamisel (nagu täheldas Friedrich Faehlmann 114 ), kuid konkurentsi baltisaksa patriotismiga see veel ei tekitanud. Midagi ebaharilikku polnud selleski, et Carl Robert Jakobson paigutas oma 1867. aastal ilmunud "Kooli lugemise raamatusse" peatüki "Omast maast", milles "meie isamaa" samastus eestlaste asualaga. 115 Siiski rõhu tati isamaaarmastuse puhul tihti, et see peab olema leegitsev, sõjakas tunne, ning Jakobsoni kasutuses haakus see lahutamatult armastusega oma rahva vastu -sooviga töötada sellise rahva auks, kes ennast "ennam teiste jalgade alla tallada ei lase". 116 Siin aimus juba midagi väljakutsuvat. Lätlaste kohta oli varemgi täheldatud, et kirjandusse, mis pidi olema mõeldud maarahva koolitamiseks, ilmus korraga vihane ja rahvuslikult vastandav toon. 117 





  Jakobson kogu ettekande aga tõendamisele, et linnad, haridus, usk ja muu väärtuslik oli eestlastel juba enne (linnad olevat lõhkunud sakslased) ning et Saksamaal polnud 13. sajandil kunstidest ja teadustest veel suuremat juttu, teisisõnu, et vallutus tähendas eestlastele hoopis kultuurilist tagasiminekut.Seda kõike püüdis Jakobson näidata ajalooallikate abil, ajaloolaste seas üsna tavapärasel viisil, selle iseärasusega, et ta võttis arvesse ka autori rahvust ja meelsust.Kroonik Henriku kohta ütles Jakobson, et too oli Saksamaal üles kasvanud, "hoidis igapidi Sakste poole" ja "sellepärast mitme asja peale läbi tõise prilli vaatas, kui meie seda oleksime soovinud".122 Kuid südamest südamesse kõnelemise mõte ei seondunud ainult ega isegi peamiselt 13. sajandiga.Jakobsoni teine keskne väide oli, et muistse Eestimaa paljaksröövitud sugu on seniajani vallutajate võimu all.Nähtavasti tuleb selle idee allikat otsida 1861.aastal avaldatud raama tust "Eestlane ja tema isand", kus eesti talupoegade rasket seisundit seletati keskaegse vallutusega, mis olevat nad jätnud sajanditeks ilma kogu mai sest varast: vabadusest, maast ja iseseisvusest.123 Ehkki võõrast sulest, oli 119 Z. Zum Schutz der geschichtlichen Studien, mit besonderer Beziehung auf die Provinzialgeschichte. -Das Inland, 52, 23.12.1836, v 865.120 Georg von Schultz kõneles küll eestlaste õnnelikust muinasajast, kuid kirjutas ometi, et kogu kõrgema kultuuri on nad saanud sakslastelt.G. J. von Schultz.Peegli pildid.[G.J. Schultz-Bertram], Peterburi, 1866, 15. 121 C. R. Jakobson.Kooli Lugemise raamat, 155.122 C. R. Jakobson.Kolm isamaa kõnet, 5, 14. 123 "Eestlaste isamaal, mis ilma kohalikku päritolu valitsejateta oli 600 aasta jooksul kas maadeahnitsemise ja võimuiha saagiks või siis ahnuse ja omakasu ohvriks, toimusid kõik poliitilised, õiguslikud ja usulised muudatused eestlase teadmata, veelgi vähem küsiti tema arvamust.Tema ja ta isamaa läks taanlastele, müüdi saksa kõrgmeistrile, kingiti Liivi ordule, anti üle Rootsile ja lõppeks Venemaale ilma muu osavõtuta tema poolt kui see, et ta tohtis valada lahinguväljadel oma verd, viljapõldudel oma higi."(Eestlane ja tema isand.Eesti niisugune isamaaajalugu, mis kõnetas ka eesti talupoegasid, nagu kinnitab tõsiasi, et see ühtis hämmastaval määral tekstiga, mille Märt Jakobson (arvatavasti Köleri tõukel) koostas 1864.aastal Viljandimaal tsaarile antava palvekirja ettevalmistuseks.Märt Jakobsoni "Eestirahva ellolluggu" väljendas veendumust, et mõisnikud olid endale kiskumas ka seda osa maast, mis eestlastele seni kasutada oli jäetud.Temagi naasis kaugesse minevikku ja kirjeldas, kuidas rüütlid eestlaste maal tapsid ja röövisid.Viletsuse päevad olevat lõppenud alles siis, kui jõuti Vene riigi alla: ja keigest olli nähha, et ka Eestlastele pitka pimeda ö järrele parema ellokoit hakkas tõusma.Agga see võttis paljo aega: sest rohkem kui 100 aastat jäi veel vaene Eestirahvas Sakste pärrisorja põlve sisse õhkama [...] Oh! Seda hädda ja villetsust ei jõua kellegi keel räkida egga sulg ülles kirjotada, mis Sakslased keik see 600 aastat Eestlastele on teinud, enne sedda kui neid priiks lasti!124Köler ise kujutas eestlastelt maa äravõtmist ja selle vastu protestimist maalil "Ärkamine nõidusunest". On pakutud, et selle maali nägemine 1867. aasta sügisel ajendaski Jakobsoni koostama oma esimest isamaa kõnet. 125 Igatahes võib nentida, et Jakobsoni ettekandel oli üks oluline tunnus: see mitte üksnes ei kirjeldanud rahva orjust ja ärkamist, vaid tahtis ise äratada. Sõnad peavad olema "nagu mõõgad ja tuli", ütles käsitluses tähelepanu keskpunkti. Seda tehti 1870. aastatel ka Õpetatud Eesti Seltsis. Möödunud kümnendil oli Kreutzwald kurtnud, et ÕES ei tegele sellega, milleks ta loodi. 133 1869. aastal tuli aga Göttingenist Tartusse professoriks Leo Meyer, kes ilmutas eestlaste vastu kohe väga elavat huvi. 134 Samal aastal valiti ta ÕES-i esimeheks. 135 Juba varsti pidas Meyer ettekande Liivimaa vanemas riimkroonikas leiduvatest viidetest eestlastele 


	Jakobson, sest "üksi sell kombel on võimalik, suurt rahvahulka unest üles äratada". 126 öö ja koidu kujundi ühendamist peaks omistama vaid mõnele üksikule autorile (ja oletama, et see skeem jõudis Jakobsonini nende teostest). Öö ja koit olid sel ajal väga laialt kasutuses paganliku pimeduse ja Jumala õnnistuse võrdpiltidena (1861. aastast ilmunud Perno Postimehe lisalehe nimi oli "Pagganatte ö ja koit"). Talurahva vabastamise jutlusteski tähistati priiuse saabumist koiduna, vabastavat keisrit esitati aga omamoodi analoogina Jumalale (vt Jutlus Eestima Tallorahwa ue seädusse kulutamisse jures. J. H. Gressel, Tallinn, 1817, 3). 1864. aastast pärinev Märt Jakobsoni "Eestirahva elloluggu" kõneleb samuti ööst ja koidust. Ei tarvitse arvata, et tegu oli uuendusega, seda enam, et Venemaal toimunud reformide tõttu toodi 1860. aastate algusest saati pidevalt ette seda, kuidas keiser Aleksander oli eestlastele kinkinud priiuse ja päästnud nad sajandeid kestnud orjusest. Uuendusena võib näha ennekõike seda, et Carl Robert Jakobson kirjeldas orjusele eelnenud perioodi valguse ajana (mis oli muidugi risti vastuolus kujutlusega paganlikust pimedusest). 124 M. Jakobson. Eestirahva elloluggu. Eesti Kirjandusmuuseum, Eesti Kultuurilooline Arhiiv, Köler 18:3 (F 0: 7: 18), l 3. On raske hinnata, kas Hans Kruus muutis meelt, aga hiljem märkis ta, et sisuliselt ei lisanud Jakobsoni ajalooorientatsioon midagi valgustus ajastu ideestikule ning uudne olevat olnud vaid julgustav mõju eesti ühiskonnale: Lähtudes mineviku vaatlemisel kaasaja kultuuriideaalide, eriti inimsoo soli daarsuse ja edu idee seisukohalt, võttis valgustusaeg Baltikumis esmakordselt kohalikud põlisrahvad maa mineviku ajaloolise käsitluse keskusse. Erilise põlu alla pandi kohalik keskaeg ja selle pöördeline algsündmus -maa vallutamine Jääb mulje, et Kruusi arvates tähendaski ajaloo vaatlemine eestlaste seisukohalt seda, et lähtepunktiks võeti üks väärtusidee ja keskenduti selle valguses eestlaste minevikule. Kui nii, siis paistab see tõesti olevat "minevikuseikade järjestamine moraaliprintsiibil", nagu Jaan Undusk on tõdenud "eesti paradigma" kohta. Unduski väitel on igasugune ajaloo kirjutus sellise loomuga. "Ajalugu sünnib alati tagant ettepoole, vastu päeva, ta pole mitte üksnes möödunud asjade kirjapanek; ajalugu on ka (ja seda võib võtta kui definitsiooni) minevikuseikade järjestamine oleviku moraalseks kokkuvõtteks." 128 Jakobson asus oma isamaakõnes minevikku päris varjamata hindama, veel enam, ta reastaski ajajärke vastavalt neile antud hinnangule (valguse, pimeduse, koiduaeg). Arved von Taube laitis hiljem eestlaste deduktiivset lähenemist ajaloole. Aga mis on deduk tiivse ajaloo vastand? 19. sajandil püüti ajalookirjutuse teaduslikkust tagada rangusega tõsiasjade tuvastamisel. Huvitaval kombel kuulutati just Dorpatis selline arusaam kitsaks ja naiivseks. Alexander Brückner, Tartu ülikooli ajalooprofessor, oli kuulnud kolleegilt märkust: ajaloo lastel kulub liialt aega tõsiasjadele, et tegeleda veel teooriaga. 129 Ometi on igasugune kogumine ja uurimine viljakas vaid siis, kui seda juhib mõni vaatepunkt, ütles Brückner. Tuleb otsustada, mis on ajaloos oluline, uurimisväärne. Et moodustada tõsiasjadest korrastatud jada, et neid elustada millekski suuremaks, selleks tulevat paratamatult võtta aluseks mingi idee või ajalooline protsess, olgu selleks võitlus Läänemere pärast, eetiline progress või midagi muud. Alles idee valguses saavat üksikuid sündmusi õigesti hinnata. Näiteks õnnestuvat Katariina II süüd või teeneid Poola jagamisel kaaluda vaid siis, kui peetakse silmas sajandeid kestnud võitlust Poola ja Venemaa vahel. 130 Niisiis ei tohtinud hindamine Brückneri meelest olla suvaline, määratud sellest, mida ajaloolane ühe-teise sündmuse kohta arvas. 19. sajandil pindunud historistliku käsitluse järgi pidi ajalugu ise andma enda hindamiseks mõõdupuu. 131 Õigupoolest ei väitnud Jakobsoniga vaielnud baltisakslasedki, et 13. sajandil juhtunu oli läbinisti moraalne, vaid et nii oli keskajal kombeks: "Et ka siin maa ja rahvas päriseks tehti, ei või kül -meieaegse silmaga vaadates -kiita, aga sellel aeal olid nüüd kord teistviisi silmad, ja mis siin sündis, oli selle aea kohta, keige kergem viis, kuida võidetud maade ja rahvastega ümber käidi." 132 Kindlasti ei pidanud baltisakslased vastuvõetamatuks seda, et eesti 125 R. Põldmäe. Ideed ja asjad võõraste poolt. 127 rahvas nihutati mõnes

Riiklik Kirjastus, Tallinn, 1959, 41) Ea Jansen on Jakobsoni kolmeosalise ajaloopildi kohta väitnud, et see lähtus eelkõige Garlieb Merkeli ajaloonägemusest (E. Jansen. Isamaakõnede ajast. -C. R. Jakobson. Kolm isamaa kõnet. Eesti Raamat, Tallinn, 1991, 87). Jüri Kivimäe on osutanud Koidula luule võimalikule mõjule (J. Kivimäe. Carl Robert Jakobson ja "seitsmesajaaastase orjaöö" sünd. -Kultuur ja rahvas: Mälestusteos Ea Jansenile. Koost. I. Põltsam-Jürjo, J. Kivimäe. Rahvusarhiiv, Tartu, 2021, 115). On siiski kaheldav, kas orjuse, see J. Köleri maali "Ärkamine nõidusunest" kirjanduslikest suhetest. -Keel ja Kirjandus, 1964, 11, 675. 126 Jakobson Adamsonile, 02.01.1872, tsit: H. Kruus. Jakob Hurda pärand Eesti rahvuslikule mõttele. -Jakob Hurda kõned ja avalikud kirjad. Toim. H. Kruus. Eesti Kirjanduse Selts, Tartu, 1939, 31. 


  märkis, et see on "tendentslik, pseudo ajalooline käsitlus", kuid teda tõukasid 1881. aastal hoopis isemoodi kaalutlused. 


	137 Samas, 9.
	138 L. Meyer. Ueber die bei Heinrich dem Letten sich findenden Nachrichten von den Esten.
	C. Mattiesen, Dorpat, 1876, 4-5.
	139 Ch. Woldemar. Baltische namentlich Livländische Bauernzustände. Brockhaus, Leipzig,
	1862, 33.

140 Tähelepanuväärselt läks Jakobsonile hiljem traktaadiga vastanud Wilhelm Friedrich Eichhorn kiiresti mööda ajaloolisest osast raamatus "Eestlane ja tema isand", piirdudes peamiselt vaid tõdemusega, et selline toimimisviis oli keskajal tavaline (F. W. Eichhorn. Die Partheischrift der Ehste und sein Herr partheilos beurtheilt. Reval, 1864, 6). 141 Kreutzwald Adamsonile, 16.06.1871. -Kreutzwaldi 221. 


  192 Sisekeskendamine paistab loomade puhul olevat välistatud. Kuid miks peaks olema võimatu väliskeskendamine? Seegi toob kaasa olulise perspektiivimuutuse. Ühelt poolt avardatakse nii ajalooteaduse vaatevälja, lisatakse ainest, mida pole peetud uurimis väärseks, sunnitakse allikatele lähenema uuel moel. 193 Samuti saab tuntud ajaloosündmuste juures küsida, kuidas need mõjutasid loomi -või, kujundlikult, mida need tähendasid loomadele. Et tuvastada loomade kasutamist raskeks tööks, nende tapmist ja piinamist, selleks pole tarvis taastada loomade omailma. Me ei pea spekuleerima koera taju eripära üle, et kirjeldada, kuidas Esimeses maailmasõjas rinnete vahele jäänud koeri põletati elusalt, jäeti surnuks nälgima või lasti ajaviiteks maha. 194 Loomulikult toimub uurimine sel juhul ikka inimeste vaatenurgast, sest ajaloolane on see, kes valib perspektiivi oma huvi järgi. Kuid just seepärast on otstarbekas eristada "vaatenurga" eri tähendusi, selle asemel et heita see väljend eksitava müstifikatsioonina täiesti kõrvale. Loomade vaatenurgaga on tegu selles mõttes, et loomad muudetakse ajaloolises jutustuses tegelaskujuks. Ajaloolane ei pea salgama, et tema uurimishuvi on hiljutine ning tõukub olevikust. On võimalik, et uuritaval ajajärgul ei peetud loomi masinatest erinevaks ning et tänapäevane komme tõsta loomi kannatajatena esile on toonasest vaatevinklist täiesti kohatu. See ei muuda loomade ajalugu kui teadussuunda anakronistlikuks. Tuleb eristada ajaloolase uurimishuvi määravaid mõistekategooriaid ning mine vikus elanud inimestele omistatavaid mõistekategooriaid. Anakronistlik oleks see, kui ajaloolane kasutab sisekeskendamisel mõisteid, mis tekkisid hiljem. Väliskeskendamisel ei tehtagi katset kirjeldada maailma nii, nagu seda nägid kaasaegsed. Igatahes pole selles veel midagi ebateaduslikku, kui mõni aja loolane otsustab keskendada oma jutustuse eestlastele -nagu pole ka tugevaid argumente, et tembeldada ebateaduslikuks baltisaksa ajaloo laste harjumus keskenduda inimestele, keda Kruus nimetas valitsevaks koorekihiks. See ei tähenda, et käsitlust peaks läbistama rahvus kui idee. Mainigem võrdluseks Tammsaare põhjendust, miks ta valis "Tõe ja õiguse" esimese osa tegelasteks eestlased. Raamatu idee olevat nii üldine, et hõlmab kogu loodust. "Vargamäe kandev idee on Vargamäe ise, tema elaniku seisukohalt aga -võitlus Vargamäega." Polevat tähtis, kas igikestvat võitlust ilmestab inimene või mõni muu loom. "Võibolla millalgi puudus Vargamäel inimene ja võibolla millalgi kaob ta sealt jällegi," mõtiskles Tammsaare kirjas iseendale, 193 Marek Tamm on vaadelnud loomade ajalooga seotud episteemilisi probleeme laiema küsimuse taustal, kas loodusel on ajalugu; vt M. Tamm. Kas loodusel on ajalugu? Ajalookirjutuse arengutest antropotseeni ajastul. -Vikerkaar, 2018, 7-8, 47. 194 É. Baratay. Le point de vue animal, 202. 





  Sepp hindas eestlaste osakaalu Rootsi sõjaväes Narva lahingu ajal. 201 Nüüdseks on ajaloolased muutunud etni liste kategooriate kasutamisel hoopis ettevaatlikumaks. Soovitakse vältida varasemat kalduvust kanda minevikku hilisemaid rahvuslikke eristusi. Näiteks on Linda Kaljundi osutanud, et alles 16. sajandil hakati Jüriöö ülestõusu motiivina esitama eestlaste viha sakslaste vastu. 202 Tänapäeval püütakse iseäranis hoolikalt taastada allikates leiduvate sõnade omaaegset kasutust. Nimetuse Este kohta on Tiina Kala väitnud, et see ei viidanud kuni 16. sajandini sugugi ühemõtteliselt eestlastele, vaid tähistas ka kitsamaid inimrühmasid, näiteks neid, kes elasid väljaspool linnamüüre. 203 Köidab siiski tähelepanu, et sellistegi väidete korral ei jäta ajaloolased kasutamata eestlase kategooriat, seades kahtluse alla üksnes seda, kas nende tarbeks oli keskajal ühtne nimetus. 204 Paul Ariste uuris, kuidas eestlast on aegade jooksul nimetatud. Sõna undeutsch tähendas tema väitel esmalt ebaselget, arusaamatut ja alles hiljem mittesakslast. "Asja omaste tõendite avastamatuse tõttu on raske öelda, kas saksa vallutajad mõtlesid eestlastest kõneldes seda, et nende keelest pole võimalik aru saada, või seda, et nad pole sakslased." 205 Niisugusele lähenemisele on ilmne vastuväide: on kaheldav, kas eestlane on lahutatav oma nimetustest, st nähtus, mis on püsinud keskajast saati ning omandanud pelgalt erine vaid nimetusi. Kas me ei peaks kirjeldama minevikku nii, nagu seda nägid kaasaegsed? Sel juhul poleks meil aga justkui õigust kasutada kategooriat, mille tähistamiseks kaasaegsetel sõna polnud. Kas väide, et Plettenbergi väes oli "väga palju eestlasi" on üldse mõttekas? 





  Teleoloogiline ja rahvuslikult moonutav oleks see, kui võtaksime sellist äratamist sõna sõnalt: peaksime toimunu tõukejõuks seni uinunud rahvus kuuluvust ning kujutaksime eestlasi kollektiivse lõvina, kes ootas sajandeid lahti pääsemist.Hendrik Sepp on näidanud, kui suur mõju oli Viljandimaa peremeeste psühholoogiale rahvusvahelisel majandusel ja viljaliikide osatähtsuse muutumisel 19.sajandi keskel.Lina ja kartuli kasvatamine ei nõudnud palju kapitali ning saak läks välisturule, mis vähendas tootjate sõltuvust mõisast ja suurendas nende majanduslikku iseseisvust.220 Kui Ameerika kodusõda katkestas ligipääsu lõunaosa riikide toorpuuvillale ja tekstiilivabrikud hakkasid otsima alternatiivset toorainet, siis tabas Euroopat linabuum.221 Majandus ei seleta muidugi kõike ning sellele loole tuleb lisada teine, kirjeldamaks ideid, mis lubasid Viljandimaal 1870.aastatel kellelgi öelda mõttekana lause: "Meie oleme Eesti mehed."Veel tuleb lisada lugu -ja seegi peab olema rahvusülene -, mis seletab, miks Jakobson õhutas 1876.aastal rahvustunnet Liivimaa kroonika abil.Teisisõnu võib rahvusülesus olla kandev idee ka siis, kui jutustus on keskendatud eestlastele. Kõigest hoolimata saab ikkagi tõmmata selge eraldusjoone Hans Kruusi kahe esimese imperatiivi vahele. Peategelase valik ei kirjuta ette käsitlusviisi ning päris kindlasti ei pea esi tama minevikku nii, et peategelasest jääb hea mulje. Just seepärast ei ole päris rahuldav iseloomustada ajalugu tõsiasjade jadastamisena moraali printsiibil. Ajaloolasel on voli valida uurimisaines mistahes printsiibil, kuid see printsiip ei tohi teda kallutada kõrvale tõepärasuse imperatiivist, mis on täiuses muidugi püüdmatu, kuid mis ergutab sellegipoolest aina suuremale adekvaatsusele. Eri vaatepunktide ja rahvusüleste sideme tega arvestamine on ise näide sellest, kuidas minevikust saab varasemaga võrreldes adekvaatsema pildi. Teleoloogia on kujunenud ajalooteaduse üheks suuremaks pärispatuks. See on sisendanud skepsist igasuguste ideede vastu 19. sajandi mõttes. Eesti ajalooga seoses on Cornelius Hasselblatt laitnud ajaloolaste kalduvust esitada minevikku nii, nagu suunduks see iseseisva Eesti poole. 222 Ometi ei muutu ajalugu halvas mõttes mütoloogiliseks pelgalt seepärast, et on 20. sajandil tekkinud poliitilise üksuse raamistuses. Esiteks ei välista keskendumine mõnele maaalale muutuvaid raamistusi üksikute sündmuste valgustamisel. Teiseks langetakse teleoloogia lõksu alles siis, kui varasemat seletatakse hilisemaga -mitte siis, kui hilisem on olnud lähtepunkt uurimisala piiritlemiseks. Ajaloolane võib seada sihiks jutustada millegi olemas oleva eellugu, olgu selleks kas või Eesti riik. Päritakse: "Kuidas, milliste sündmustega oleme jõudnud punkti, kus oleme?" Müüt on jutustus, mis vastab just niisugusele küsimusele. Vormilt ei vastandu see üldsegi ajaloole, vaid kujutab endast üht ajaloo vormi. 223 Kui Eesti ajalugu määratletakse Eesti riigi eelloona, siis tundub see küll esmapilgul olevat minevikku lamestav ettevõtmine, sest kogu ajaloolist kirjust vaadatakse justkui läbi riigi prisma. Eellugu ei tarvitse aga mõista nii, et minevik pälvib huvi ainult tagajärgede poolest. Lõppude lõpuks ei ole siin tegu muuga, kui et ajaloolast huvitab rohkem see, mis minevik ise on talle muistisena lähedale mänginud -alates temast enesest. Kas Eesti ajalool on mõte? Seegi oleneb vaatenurgast. Suuremal osal ajaloolistest sündmustest on osalistele mingi mõte. Aines, millest vormitakse ajalugu, on hulk tähenduslikke tegusid, mitte tõsiasjade virvarr. Nõnda pole ajaloolase ülesanne anda mõte sellele, mis on loomuldasa mõttetu. Pigem võiks küsida, kas sündmustel on veel mingi teine, lisanduv mõte ajaloolasele ja tema kaasaegsetele ning kas selle võib võtta kandvaks ideeks mineviku esitamisel. Balti ajaloo punaseks jooneks pakuti Idast eristumist. Seegi pole iseenesest veel anakronistlik, kuni ei väideta, et Idast eristumine on see, mida ajaloolised tegelaskujud on järjepanu püüdnud saavutada. 224 On iseküsimus, kas Ida ja Lääne vastan- damine on viljakas idee või jätab see pigem meie eest varju mitmesugu seid keerulisi ühendussidemeid. Ajaloolise jutustuse teljeks valitava idee väärtust saab hinnata selle põhjal, kas see loob seoseid, mida ei tajuta, kui piirdutakse sellega, et taastatakse üksikuid sündmusi, "nii nagu need olid". Idee peaks aitama valida käsitletavaid sündmusi, mitte lisanduma üldistusena mingil muul põhimõttel jadastatud tõsiasjadele. Just see tõttu pole palju loota katsetest leida mõnd ühist ideed, mille alla saaks hilisemale rahvuskubermangu moodustamisele 1917. aastal. Ta väidab, et tegelikult ei nõutud selles märgukirjas sugugi kubermangupiiride muutmist rahvuslikul alusel, vaid esitajad üksnes kahetsesid, et keele-ja halduspiir ei kattunud. (C. Hasselblatt. 1881. aasta müüt. -Tuna, 2015, 3, 147) 223 W. H. McNeill. Mythistory, or Truth, Myth, History, and Historians. -W. H. McNeill. Mythistory and Other Essays. The University of Chicago Press, Chicago, 1986, 3. 224 Quentin Skinner paneb ajaloolasele järgmise piirangu: kellelegi ei saa omistada tegu, mille kirjeldus ei vasta sellele, kuidas ta ise võinuks oma mõtet või saavutust iseloomustada (Meaning and Understanding in the History of Ideas. -Q. Skinner. Visions of Politics, hõlmata nii eesti kui ka baltisaksa orientatsiooni. Maiskondlikkus annab meile kõigest ruumilise kokkukuuluvuse. Kui otsime midagi ühendavat eestlaste ja baltisakslaste ajaloo põimimiseks, siis võiks see olla hoopis lahknemine: mitte lihtsalt algse erinevuse püsimine, vaid ka uute eri nevuste tekitamine ja süvendamine ühisel vaimsel pinnal, teisalt aga ühise kultuuri loomine erinevuste toel (meenutagem Johanseni märkusi komplementaarsusest linnas). Eestlased ja baltisakslased moodustasid teineteist määratleva vastuolukogukonna. 225 Rahvustumine (vastuolu teisenemine rahvuslikuks) oli sellise kooselu üks, hiline faas. Ka ajalooliste orientatsioonide teke oli selle nähtuse tahk. Nõnda polegi kummaline, õieti on lausa tüüpiline, et baltisaksalik ja eestilik ajalookäsitlus kuulusid samasse traditsiooni. Lahknevuse loomine jagatud kultuuri abil -see on midagi, mis läbistab kogu Eesti ajalugu. Kokkuvõte Mida peaks siis arvama Theodor Lessingu väitest, et millegi ajaloo kirju tamiseks peab see miski olema juba tekkinud? Just see ajendas teda tõdema, et ajaloos on alati midagi müütilist -midagi tagasivaatavalt mõtestavat. Kas see tähendab, et Eesti ajalugu muutub paratamatult fiktiivseks, kui seda proovitakse viia tagasi keskajani või kaugemalegi? Näeme, et rahvusajaloo arvele pandavad raskused on palju laiema haar dega ja puudutavad iga katset korraldada ajaloolist ainest kriteeriumite abil, mis on mõttekad ja olulised meile, kuid ei tarvitsenud seda olla minevikus. Meenutagem rahvusajaloo määratlust -see tõstab minevi kust esile rahvuslikku ja eristab seda piirkondlikust või maailma ajaloost. Pole kahtlust, et ajalookirjutus tõstab alati minevikust midagi esile. Jääb hilisemate aegade otsustada, kellele ja millele tehakse au tõusta ajaloo valgusse. Nõnda saab vaid ositi nõustuda Rankega, kui ta väidab, et ajaloo muusa on armukade ega salli olevikuhuvide teenimist. 226 Pigem on küsimus, millist laadi olevikulisi huvisid võib ajaloolane teenida ja kuidas. Miski ei takista võtta lähtepunktiks tänast päeva ja kirjutada oleviku ajalugu. 227 Sel juhul peab lähenemine aga olema genealoogiline. Olgu selle näiteks Robert Bartletti uurimus "Euroopa sünd". 228 Bartlett asub selgitama, kuidas nüüdse Euroopa ala euroopastus, st omandas ühis kondliku ja kultuurilise ühtsuse. Keegi ei tahtnud keskajal väljarändami sega, paganate allutamisega, linnaõiguse levitamisega ega isegi kristliku maailma piiride laiendamisega luua Euroopat. Minevikus elanud inimes tele ei saa omistada motiivina seda, mis kujunes nende tegude tagajärjel. Euroopastumine kui idee moodustab tagantjärele terviku nähtustest ja sündmustest, mida kaasaegsed oleks vaevalt osanud seostada. Keyserlingi vaimus võiksime öelda, et 12. või 13. sajandi sündmuste mõte selgus alles hiljem. Jah, nende tagajärjed selginesid hiljem. Ent kui tagajärjed ongi see, mida peame silmas mõtte all, siis tekib küsimus, millised tagajärjed meid täpsemalt huvitavad. Siin ongi punkt, kus olevikuline huvi mängib õigusega rolli. Eesti ajalugu ei saa olla samasugune nagu baltisaksa ajalugu, sest lähtepunktid erinevad. Selles tõdemuses pole midagi relativistlikku ega ajalookirjutuse objektiivsust kõigutavat. 



Mütologiliseeriva jutustuse eripära kohta vt: J. Ifversen. Myth in the Writing of European History. -Nationalizing the Past: Historians as Nation Builders in Modern Europe. Ed. by S. Berger, C. Lorenz. Palgrave Macmillan, London, 2010, 

4 P. Heehs. Myth, History, and Theory. -History and Theory, 1994, 33, 1. 5 Eriti nn rahvusmüütide juures, mis on lõimitud kollektiivsesse enesekuvandisse, ei paku ajaloolastele muidugi huvi mitte üksnes tõe tuvastamine (müüdi kummutamine), vaid ka see, kuidas ekslikud minevikukujutlused ise toimivad. Kollektiivset enesekuvandit määrava müüdi näitena võib tuua nn suure isamaasõja Nõukogude Liidus ja hiljem 

A. Andresen. Villem Reimani ajalookirjutuse tähendus. -V. Reiman. Eesti ajalugu. Tartu, Ilmamaa, 2014, 159. Reiman tõusvat esile, kuna ta "asus kirjutama uuelaadset eesti ajalugu, mis lähtus küll eesti rahvuslikust vaatenurgast, kuid järgis ka teadusliku probleemikäsitluse nõudeid" (A. Andresen. Kas vajame rahvuslikku ajalooteadust? Villem Reimani kultuurilooline sõnum. -Akadeemia, 2016, 5, 756). 

H. Prants. Meie rahvasoo ajalooline alus. -Päevaleht, 27.07.1922, 3. Prants väitis, et iseseisvuse võitmisega oli eesti rahvas teinud küpsuseksami: H. Prants. Eesti vanem ajalugu. Eestimaa Kooliõpetajate Vastastikuse Abiandmise Seltsi raamatukaupluse kirjastus, Tallinn, 1920, 5. 

E. Laaman. Eesti Vabadussõja poliitiline ajalugu: Etteloetud Kaitseväe Kultuurselgitustöö kursustel 1925 a. Kaitseväe Ühendatud Õppeasutiste staap, [Tallinn], 1929, 1-2. 

H. von Keyserling. Baltikum [1927]. Tlk K. Läänemets. -Looming, 1989, 6, 813. 

H.Laakmann. Dorpat 1919-1929. -Baltische Monatsschrift, 1928, 59, 698-699. 

Vt R. von Engelhardt. Die Deutsche Universität Dorpat in ihrer geistesgeschichtlichen Bedeutung. Reval, Franz Kluge, 1933, VI-VII. 

Loengusarjade põhimõttest. Rahvusarhiiv, Eesti Ajalooarhiiv, f 85, n 1, s 1719, pagineerimata; Kultuuriameti kiri Dr. Klumbergile, 07.06.1926, samas. 

Ueber die Kulturlage der Gegenwart. -Revaler Bote, 07.05.1926, 10. 

Die Vorträge der Professoren Th. Litt-Leipzig, W. Dibelius-Berlin und Dr. K. J. Obenauer-Darmstadt in Dorpat und Reval v. 12.-20. April 1926. -Revaler Bote, 07.05.1926, 3. 

Kus on punane joon, mis seda läbistab? Selle sisu moodustavad segadusse ajavad tülid: keskajal lõpmatud võitlused ordu, kiriku ja linnade vahel, siis igavene agraarküsimus, hõõrumised aadli ja kodanikkonna vahel. Lisaks on kõik piiratud kitsa horisondiga, kaugel suurtest ilmasündmustest ja sestap ilma sügavama tähenduseta. Kas Liivimaa ajalool on üldse mõte? 36 

Arved von Taube ettekanne Eesti saksa ajaloolaste kokkusaamisel, 10.04.1933. Rahvusarhiiv, Ajaloomuuseum f 135, n 1, s 147, l 55. Selle kokkusaamise kohta ülevaatlikult: I. Jürjo. Die Versammlung deutscher Historiker in Reval/Tallinn am 10. und 11. April 1933 -Ergebnis und Wirkungen. -Zwischen Konfrontation und Kompromiss. Hrsg. von M. Garleff. R. Oldenburg Verlag, München, 1995, 171-183. 

1860. aastal tajuti ohuna mitte eestlaste ja lätlaste rahvuslust, vaid nende proletariseerumist: Der Proletarier-Charakter der bäuerlichen Ackerbau-Industrie in Liv-und Esthland.-Baltische Monatsschrift, 1860, 2, 102. Sel taustal nähti rahvahariduse peamise hädana 

H. Kruus. Jakob Hurda pärand Eesti rahvuslikule mõttele, 31. 

J. Undusk. Ajalootõde ja metahistoorilised žestid, 115 (rõhutus ära jäetud). 

A. Brückner. Zur Theorie der Geschichte. -Nordische Rundschau, 1887, 6, 49. 

A. Brückner. Festrede zur Jahresfeier der Stiftung der Universität Dorpat am 12. December 

Vt J. Hurt. Pildid isamaa sündinud asjust. Tartu, 1879, 76, 156. 

V. Reiman. Missuguste teede kaudu tuli meile kultuura? -Sirvilauad, 1909, 13, 32. 

Eesti ajalugu II: Eesti keskaeg. Toim. H. Kruus. Eesti Kirjanduse Selts, Tartu, 1937, 323. 

Selle kohta, kuidas ajaloolane kasutab eestlase mõistet kaugete ajajärkude kohta, ilma et seda peaks pidama anakronistlikuks, vt: M. Mägi. Eesti ühiskond keskaja lävel. -Eesti 

Näiteks on ristimise puhul vähe teada paganate kogemisviisist, rohkem aga sellest, mida ristisu vastuvõtmine neile praktikas tähendas; vt T. Kala. Ristimine paganate ja kristlaste pilgu läbi. -Tuna, 2006, 3, 20. 

Allajäänute vaatepunkt on muidugi üldistus, mis ei arvesta erinevate inimeste ja rühmade olukorraga (selle kohta vt: W. L. Urban. Victims of the Baltic Crusade. -Journal of BalticStudies, 1998, 29, 199-200). Samas on nüansseerimata kujutlus kaasaegsete vaatenurgast veelgi eksitavam. Mainigem sedagi, et suurem osa ajastunimetustest tähistab toimunu hilisemat kokkuvõtet. Näiteid selle kohta: Les noms d'époque: De "Restauration" à "années de plomb". Sous la dir. de D. Kalifa. Gallimard, Paris, 2020. 

[J. Tõnisson]. Kõlbline II. -Postimees, 31.12.1908, 2. 

Vol. 1: Regarding Method. Cambridge University Press, Cambridge, 2002, 77). 

Tlk T. Tammets. Kunst, Tallinn, 2001. 229 H. Tajfel. Intergroup Relations, Social Myths and Social Justice in Social Psychology. -The Social Dimension: European Developments in Social Psychology, Vol. 2. Ed. by H. Tajfel. Cambridge University Press, Cambridge, 1984, 695.
Hent Kalmo
Eesti ajalugu kui müüt: vaatenurga probleem