Milleks on sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas tarvis losoo at?


Käesoleva artikli eesmärgiks on selgitada, milline on ja peaks olema losoo a panus sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas. Vastustades kolme populaarset väidet, mille kohaselt losoo at ei ole teaduse tegemiseks tarvis, selgitan, kuidas losoo d panustavad ning peaksid jätkuvalt panustama sotsiaalse tunnetuse uurimisse. Eraldi käsitlen mõtteliste eksperimentide rolli sotsiaalse tunnetuse uurimisel ning väidan, et kuigi klassikalised losoo lised mõttelised eksperimendid ei sobi sotsiaalse tunnetuse valdkonna teaduslike probleemide lahendamiseks, tuleks rahvapsühholoogia uurimisel ulatuslikumalt rakendada eksperimentaal losoo lisi meetodeid. Väidan, et losoo d analüüsivad sotsiaalse tunnetuse valdkonnas tehtud uurimistööd enamasti normatiivsetel eesmärkidel, kuid tarvis oleks ka sotsiaalse tunnetuse uurimistöö põhjalikumat deskriptiivset analüüsimist. Käsitlen ka fenomenoloogia võimalikku rolli sotsiaalse tunnetuse valdkonnas, selgitades, mille poolest fenomenoloogia panus erineb mittefenomenoloogilise losoo a panusest ning milline on fenomenoloogia potentsiaal sotsiaalse tunnetuse uurimisel. 
Märksõnad: sotsiaalne tunnetus, teadus losoo a, teadusesisene losoo a, interdistsiplinaarsus, mõisteanalüüs, mõttelised eksperimendid, eksperimentaal losoo a, fenomenoloogia 

. Sissejuhatus

Küsimus sellest, kuidas me tunnetame teisi subjekte, on losoo as traditsiooniliselt kuulunud teiste olendite vaimu probleemi (the problem of other minds) ja intersubjektiivsuse teema juurde. 
ndatel hakati teiste subjek-Autori aadress: Vivian Bohl, Filosoo a osakond, Filosoo a ja semiootika instituut, Tartu Ülikool, Ülikooli , Tartu, Eesti. 

tide tunnetamise ehk sotsiaalse tunnetuse (social cognition) uurimisega tegelema interdistsiplinaarselt -küsimusega, mis võimaldab sotsiaalset ehk subjektidevahelist mõistmist ja interaktsiooni, hakkasid lisaks losoo dele tegelema ka psühholoogid ja etoloogid ning mõnevõrra hiljem neuroteadlased. Tänaseks on sotsiaalse tunnetuse uurimine muutunud laiahaardeliseks interdistsiplinaarseks uurimisvaldkonnaks, millesse on kaasatud lisaks losoo ale, psühholoogiale ja neuroteadustele ka ühiskonna-ja sotsiaalteadused, antropoloogia, bioloogia, lingvistika, arvutiteadus jt valdkonnad. 
Nagu paljud tänased teaduslikud probleemid, nii sai ka sotsiaalse tunnetuse uurimine küll alguse losoo ast, kuid viimastel aastakümnetel on nimetatud probleem nihkunud losoo ast üha enam eriteaduste pädevusse. Selles ei ole midagi imekspandavat, kuna sotsiaalse tunnetuse uurijaid huvitab empiiriline küsimus, mida ei ole võimalik lahendada aprioorse tugitoolimeetodiga: millised on inimeste sotsiaalset tunnetust võimaldavad kognitiivsed (psühholoogilised ja neuraalsed) mehhanismid? Olgugi, et ka praegu tegeleb sotsiaalse tunnetuse uurimisega märkimisväärne hulk losoofe, koorub siit välja probleem, kas sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas jääb losoo dele enam üle spetsii list losoo list kompetentsi nõudvaid ülesandeid ning kui jääb, siis millised need ülesanded on? Kas losoof, kes tegeleb sotsiaalse tunnetuse uurimisega, on enam üldse losoof, või on ta asunud pigem teadlase rolli? Kas sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas on losoofe üldse tarvis ja kui, siis milleks? Olles ise losoof, kes teeb uurimistööd sotsiaalse tunnetuse valdkonnas, on küsimus, millised on selles valdkonnas losoo ülesanded losoo na, minu jaoks iseäranis oluline ning käesolevas artiklis püüangi sellele küsimusele vastata. 
kogemuse põhistruktuurid; probleem kuulub kontinentaalsesse losoo asse, eeskätt fenomenoloogiasse. Vt ka eestikeelset ülevaadet sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnast (Bohl ). Kasutan siin subjekti mõistet minimaalses tähenduses kui mõistet, mis tähistab mistahes olendit, keda iseloomustab subjektiivne kogemuslik vaatepunkt maailmale. Saab eristada kahte küsimust: "Kas sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas on tarvislosoo at?", "Kas nimetatud valdkonnas on tarvis losoofe?". On võimalik pooldada positsiooni, mis vastab jaatavalt esimesele, kuid eitavalt teisele küsimusele, argumenteerides näiteks, et losoo a kuulub küll ühes või teises mõttes alati teaduse tegemise juurde, kuid sellega tegelemiseks ei ole tarvis losoofe, vaid tuleks hoopis teadlastele anda parem losoo line ettevalmistus. See mõttekäik aga ei ole vastuväide losoo de tarvilikkusele, kuna teadlane, kes oleks pädev losoo a erialal, täidaks ühtlasi ka juba losoo rolli. Siinses artiklis ma losoo a ja losoo de tarvilikkuse küsimust eraldi ei käsitle, eeldades, et kui on näidatud, et ja kuidas losoo line kompetents on sotsiaalse tunnetuse uurimisel tarvilik, siis on vastatud jaatavalt ka küsimusele, kas antud valdkond vajab losoofe. Teadlaste losoo a-alane pädevus on küll igati tervitatav, kuid leian, et nõnda heterogeensesse interdistsiplinaarsesse valdkonda, nagu seda on sotsiaalse tunnetuse uurimine, tuleks kaasata nii eriteadlasi kui professionaalseid losoofe, sest on keeruline koolitada inimesi superteadlasteks-losoo deks, kes oleksid ühtviisi pädevad mitmel alal. 
Andrew Brook eristab losoo at kognitiivteaduse sees ja losoo at kognitiivteaduse kohta ning väidab, et viimase roll on esimesest hõlpsamini haaratav (Brook , ). Brooki eristust võib laiendada kogu teadusele olenemata valdkonnast ja kõneleda losoo ast teaduses ja losoo ast teaduse kohta; viimast võib eesti keeles nimetada ka lihtsalt teadus losoo aks (philosophy of science). Eristuse rakendamise lakmustestina võib küsida, kas losoof huvitub eelkõige teaduse uurimisobjektist (nt "Kuidas sotsiaalne tunnetus funktsioneerib?") või pigem metatasandi probleemist ("Mida tehakse siis, kui uuritakse, kuidas sotsiaalne tunnetus funktsioneerib?") -esimesel juhul on tegemist losoo aga teaduses, teisel juhul aga teadus losoo aga. Käesolevas artiklis keskendun neist esimesele ehk küsimusele, milline on ja peaks olema losoo panus sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonna sees. 
Seda problemaatikat võib käsitleda mitmeti. Näiteks võib küsida, kaslosoo al on sotsiaalse tunnetuse uurimisel vaid provisoorne roll, mis kestab seni, kuni on leitud teaduslikud meetodid sotsiaalse tunnetusega seonduvate probleemidega tegelemiseks või kuuluvad sellesse valdkonda siiski ülesanded, milleks on põhimõtteliselt tarvis losoo list pädevust? Kui tõenäoline on, et tulevikus tegelevad sotsiaalse tunnetuse uurimisega üksnes eriteadlased, nagu on juhtunud paljude teiste tänapäeva teaduse fookuses olevate küsimustega, mis on losoo ast välja kasvanud ja sellest lahku löönud? Näiteks ei arutle tänapäeval losoo d enam selle üle, mis on elu, kuna elususega seotud diskussioonid paigutuvad moodsasse bioloogiasse. 
Kuigi teaduse arengut on keeruline, kui mitte võimatu ette ennustada, ei ole küsimus losoo a rollist sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas triviaalne ega ka põhimõtteliselt vastamatu. Käesolevas artiklis keskendun kir-Filosoo a kognitiivteaduse kohta tegeleb üldiste teadus losoo liste küsimustega (nt "Mis on tarvilik hea teaduse tegemiseks?") ning metaküsimustega (nt "Mis on ja mis peaks olema uuritava teaduse eesmärgiks?"). Muuhulgas kuuluvad siia järgmised küsimused: "Mida pidada heaks teaduslikuks seletuseks?", "Millal on korrelatsioonid vaid korrelatsioonid ja millal saab nende põhjal järeldada põhjuslikke suhteid?", "Mida on tarvis, et tunnetuse kohta käivat teooriat või mudelit kinnitada või ümber lükata?" (vt Brook , -). Võimalike küsimuste arv tundub seejuures olevat piiramatu, kuid kriteeriumiks on, et küsimused ei panustaks otseselt ühe või teise empiirilise küsimuse lahendamisse, vaid tegeleksid teadustegevuse üle re ekteerimisega. Seejuures ma ei püüa iga hinna eest vältida küsimusi, mis käsitlevad teadus losoo atsaab küll eristada losoo at teaduse sees ja teadus losoo at, kuid neid ei saa teineteisest täielikult eraldada, kuna paljusid probleeme on raske kindlalt ühte või teise kategooriasse paigutada. Küll aga puudutan teadus losoo at vaid niivõrd, kuivõrd see on vajalik rääkimaks losoo ast teaduses, st et ma ei pretendeeri antud tekstis vähimalgi määral ammendavalt käsitlema seda, milline roll on ja peaks olema teadus losoo al. Teadus losoo a ja teadusesisese losoo a piirialale on pühendatud artikli . osa. Küll aga on olemas bioloogia losoo a, mis uurib muuhulgas seda, mida bioloogid elususe kategooriat omistades teevad; see aga ei ole losoo a bioloogias, vaid losoo a bioloogia kohta. 
jeldavatele ja normatiivsetele küsimustele losoo de tegevuse kohta sotsiaalse tunnetuse uurmisel. Mida losoo d antud valdkonnas teevad? Kas need ülesanded on spetsii liselt losoo lised või saaksid nendega sama hästi või ehk pareminigi hakkama empiirilised teadlased? Mida losoo d peaksid tegema? 
Alljärgnevalt toetun peamiselt losoo de poolt kirjutatud artiklitele, mis käsitlevad losoo a ja kognitiivteaduse või losoo a ja psühholoogia vahekorda, kuid analüüsin neis esitatud vaateid kriitiliselt ja püüan neid kohandada vastavalt sotsiaalse tunnetuse uurimise spetsii kale. Minu eesmärgiks on näidata, et sotsiaalse tunnetuse uurimisel on losoo del nii praegu kui ka tulevikus oluline roll, ning tuua seejuures välja losoo erinevad ülesanded. 

. Levinud vastuväited losoo a vajalikkusele ja vastuväited vastuväidetele

Filosoo a ja kognitiivteaduse suhte kohta on esitatud mahlakaid metafoore, mille eesmärgiks on iseloomustada losoo at kui pehmelt öeldes tänapäeval ebavajalikku või segavat distsipliini: losoo a mõju teadusele on võrreldud näiteks alkoholi tarbimise mõjuga seksile -see küll äratavat iha, kuid kahandavat sooritusvõimet ( agard , -). Siiski on losoo al teaduses oluline roll juba ainuüksi seetõttu, et losoo liste küsimustega eksplitsiitselt tegelemata jätmise tulemuseks on suur tõenäosus, et teadlased rajavad oma uurimistöö ebakriitiliselt ja implitsiitselt omaks võetud triviaalsetele losoo listele eeldustele (vt ka agard , ). Mis puutub meetoditesse, siis losoo de peamiseks tööriistaks ei ole tehnilised abivahendid nagu teleskoobid, mikroskoobid või ajuskännerid, vaid kriitiline (st eeldusi küsimuse alla seadev) mõtlemine: argumenteerimine ja mõisteanalüüs, mida toetab losoo a ajaloo tundmine. Kuigi ka mitte losoo d kasutavad suuremal või vähemal määral losoo lisi tööriistu, on losoo d ainsad, kes on nende kasutamisele spetsialiseerunud (vt ka Van Gelder , ). Alljärgnevalt visandan kolm tüüpilist vastuväidet losoo a vajalikkusele teaduses (vt Brook ) ja kohandan need vastuväited sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnale. Esitan igale vastuväitele omapoolsed vastuargumendid. 

. Filosoo a kui "vaese mehe teadus"?

Üheks levinud arusaamaks on, et losoo d on küll minevikus esitanud huvitavaid spekulatsioone olulistes (nt vaimu puudutavates) küsimustes, kuid tänapäeval on teadus arenenud või arenemas nii kaugele, et paljusid varem losoo asse kuulunud küsimusi on võimalik empiiriliselt lahendada, mistõttu losoo a ei ole neis valdkondades enam relevantne (vrd Brook , ). Sellise väite võib esitada ka losoo a rolli kohta teiste vaimude tunnetamist puudutavates küsimustes. 
Eeltoodud vastuväide eeldab, et losoo d ei tee põhimõtteliselt midagi erinevat teadlastest -nad püüavad vastata samadele küsimustele, millega pistavad rinda ka teadlased, kuid erinevalt teadlastest puuduvad neil nende küsimuste lahendamiseks adekvaatsed empiirilised meetodid, mistõttu losoo a on justkui spekulatiivne "vaese mehe teadus", mille õige koht on ajaloo prügikastis. 
Sellisele losoo at tõrjuvale hoiakule ei ole raske leida üldisemat laadi vastuargumente. Isegi kui uueks teadmiseks saab lugeda vaid empiiriliselt testitud teadmist ning kui losoo d ei anna ühegi küsimuse lahendamisse kitsas mõttes empiirilist panust ( losoo d ei tegele nt empiiriliste andmete kogumisega), on losoo del siiski teadustöös oluline roll teooriate ja hüpoteeside väljatöötamisel. Nimelt tunnevad losoo d tänu erialasele ettevalmistusele paljusid losoo lisi lähenemisi ning neil on käepärast rikkalik losoo a ajaloo varamu, mille alusel uute empiiriliselt testitavate hüpoteeside väljapakkumine säästab teadlasi jalgratta leiutamisest ning losoo liste argumentide alusel välja praagitavate hüpoteeside testimisest. 
Sotsiaalse tunnetuse valdkonnast võib leida hulgaliselt näiteid losoode ja empiiriliste teadlaste viljakast koostööst, kus losoo d on välja pakkunud hüpoteese, mida teadlased on asunud eksperimentaalselt kontrollima ning mille tulemusi on losoo d omakorda teoreetiliselt analüüsinud ja teooriasse integreerinud. Nt sotsiaalse tunnetuse valdkonnas klassikaks saanud David Premacki ja Guy Woodru ( ) artikli "Does the Chimpanzee Have a eory of Mind?" aluseks on eksperimendid, mis lähtusid losoof Daniel Dennetti ideedest (Dennett , ). Mitme losoo hilisemas kommentaaris (Dennett , Bennett , Harman ) sellele eksperimentaalsele uurimusele esitati hüpotees, et teiste subjektide mõistmiseks on oluline vallata uskumuse mõistet; antud mõiste valdamist on võimalik aga testida uurides, kas indiviid suudab omistada vääraid uskumusi. See losoo de ja teadlaste vaheline interaktsioon pani aluse ulatuslikule vääruskumuste omistamise võime uurimisele, mida võib pidada üheks olulisemaks verstapostiks sotsiaalse tunnetuse arengupsühholoogias. 
Sotsiaalse tunnetuse uurimine on praegu arengujärgus, kus oleks kindlasti ennatlik losoo d teoorialoome protsessist välja arvata. Sellegipoolest Dennetti hüpoteesi kohaselt on mõistmine, et teistel subjektidel saab olla uskumusi maailma kohta, mis ei vasta tegelikule asjade seisule, sotsiaalse tunnetuse jaoks otsustava tähtsusega, kuivõrd see on aluseks nn vaimuteooriale ehk teiste inimeste käitumise seletamisele ja ennustamisele nende uskumustest ja soovidest lähtuvalt. Esimese vääruskumuse testi autoriteks on Wimmer ja Perner ( ), hiljem on välja töötatud arvukaid vääruskumuse testide versioone, millele tugineb mahukas teoreetiline diskussioon vääruskumuste omistamise võime rolli üle sotsiaalses tunnetuses. tundub, et losoo d ei tee teooriaid ja hüpoteese luues midagi kardinaalselt erinevat sellest, mida teevad teadlased. Teooriate ja hüpoteeside loomine kuulub teadustöö juurde, kuid losoo del saab selles olla eriline osa tänu erialasele ettevalmistusele, mis muudab nad pädevaks üldistes teoreetilistes küsimustes. Isegi kui losoo al puudub eriomane meetod või eriomane uurimisobjekt, saab losoo a siiski sotsiaalse tunnetuse uurimises erilist rolli mängida. Heade empiiriliste hüpoteeside loomine eeldab losoodelt muidugi tihedat koostööd teadlastega -on oluline, et losoo d oleksid võimalikult hästi kursis meetodite ja tehnoloogiatega, mida empiirilises uurimistöös kasutatakse, et arvestada reaalsete võimalustega eksperimentide teostamisel ning on oluline, et losoo d suhtleksid teadlastega, et nende ideed üldse jõuaksid teadlasteni. 
Filosoo del on oluline roll ka kasutatavate meetodite kritiseerimisel ja uute meetodite välja töötamisel. Nt tänu fenomenoloogiast inspireeritud kriitikale vaimuteoreetiliste lähenemiste suhtes, mis toetuvad eksperimentidele, kus uuritakse inimeste võimet omistada teistele subjektidele vaimuseisundeid kolmanda isiku perspektiivist (mina-tema suhe), on viimastel aastatel hakatud otsima uusi meetodeid, mis võimaldaksid uurida vahetut sotsiaalset interaktsiooni (mina-sina suhet). Viimast peavad fenomenoloogid sotsiaalse tunnetuse jaoks fundamentaalsemaks. Fenomenoloogiast inspireeritud losoo d on häälekalt kritiseerinud vaimuteoreetilisi uurimismeetodeid ja osutanud uute meetodite väljatöötamise vajalikkusele, mis võimaldaksid uurida sotsiaalset tunnetust n-ö loomulikumates tingimustes: lisaks selle uurimisele, mis toimub inimese peas siis, kui nad katsetingimustes teisi inimesi vaatlevad, uurida ka seda, mis võimaldab vahetut sotsiaalset suhtlust igapäevaelus. Vaimuteooria kriitikud eeldavad, et aktiivne sotsiaalne interaktsioon ning teiste subjektide passiivne kõrvaltvaatamine toetuvad kvalitatiivselt ja funktsionaalselt erinevatele kognitiivsetele protsessidele, mistõttu üht ei saa taandada teisele (vt nt De Jaegher , Schilbach ). Selline eeldus oleks problemaatiline, kui sellest lähtutaks pimesi, kuid vaidlus vaimuteoreetikute ja vaimuteooria kriitikute vahel on viinud antud küsimuse põhjalikuma empiirilise uurimiseni. On leitud, et kui indiviid interakteerub teise subjektiga vahetult (teise isiku perspektiivist) ning kui ta vaatleb teist subjekti kõrvalt (kolmanda isiku perspektiivist), siis ilmnevad mõõdetavates ajuprotsessides märkimisväärsed erinevused (Wilms et al. ). 
Eeltoodud näited demonstreerivad, et losoo lised vaidlused suunavad olulisel määral sotsiaalse tunnetuse empiirilist uurimist. Samas ei tohi unus-Selle kohta vt nt artikleid kogumikust (Leudar ja Costall ). Fenomenoloogia rolli sotsiaalse tunnetuse uurimisel käsitlen põhjalikumalt artikli viimases osas. tada, et losoo de ja teadlaste edukas koostöö eeldab omakorda spetsii list losoo list pingutust. Läbivaks probleemiks on asjaolu, et suur osa sotsiaalse tunnetuse losoo listest teooriatest sisaldab väiteid ja hüpoteese, mis ei ole formuleeritud piisavalt spetsii lisel kujul, et neid oleks võimalik empiiriliselt testida. See aga ei tähenda, et losoo lised teooriad oleksid mõttetud või üleliigsed, vaid osutab vajadusele keskenduda enam küsimusele, kuidas üldistest losoo listest teooriatest tuletada empiiriliselt testitavaid väiteid. Need väited tuleks suunata empiirilisele testimisele ja tulemused taasintegreerida teooriatesse. Üldiste teooriate ja spetsii liste empiiriliste hüpoteeside ning nende tulemuste vaheline suhe on aga omakorda teadus losoo line küsimus, mille lahendamine eeldab losoo list kompetentsi. 

. Filosoo d kui laia pintsliga maalrid?

Teiseks levinud arusaamaks on, et losoo d töötavad välja suurt ja üldist pilti maailmast, kuid laiade pintslitõmmetega "suure pildi" maalimise asemel tuleks tegeleda hoopis spetsii liste empiiriliste küsimustega (vt Brook , ). Kuigi ka teadlased tegelevad teatud määral üldiste teooriate loomisega, on sellise üldisuse astmega lähenemised, mida losoo d taotlevad, kaheldava väärtusega, kuna need ei suuda hõlmata kõiki olulisi empiirilisi detaile. Niisiis võib väita, et kui losoo d loovad spetsii lisi teooriaid, mida ei saa empiiriliselt testida, siis nad tegelevad tarbetu spekuleerimisega; kui losoo d loovad aga üldist pilti, siis see toob endaga paratamatult kaasa teaduslike faktide ignoreerimist, moonutamist või lubamatuid lihtsustusi. 
Vahel losoo d tõepoolest ülehindavad oma võimet analüüsida teaduslikke mõisteid, argumente ja teooriaid, olles teaduse tegemisega vaid pealiskaudselt tuttavad, ning langevad liigsete lihtsustuste võrku (vt Dennett , ). Sellegipoolest ei saa üldiste losoo liste teooriate arendamist pidada teaduse jaoks mõttetuks või lubamatuks tegevuseks, isegi kui seda ei saa pidada ranges mõttes teaduseks. Mis puutub teaduslike faktidega ümberkäimisse, siis iga losoo huvides on kasutada fakte oma teoreetiliste väidete toetuseks ja võistlevate teooriate kritiseerimiseks võimalikult adekvaatselt, kuna mistahes teoreetilist väidet, mis ignoreerib või moonutab fakte, on konkurentide poolt lihtne kritiseerida. See asjaolu tagab naturalistlikult meelestatud losoo de seas vajaduse ja huvi olla teaduslike uurimistule- ). See omakorda ilmestab asjaolu, et teoreetilisi küsimusi ei saa lahendada pelgalt uute empiiriliste uurimistulemuste juurde kuhjamisega, vaid oluline roll on kontseptuaalsel analüüsil ning varjatud teoreetiliste eelduste eksplitseerimisel ja kritiseerimisel, milleks on kõige paremini "relvastatud" just losoo d. Samas ei toimuks sotsiaalse tunnetuse losoo listes teooriates mingit olulist edasiminekut, kui empiirilisi uurimusi üldse arvesse ei võetaks -empiiriline uurimistöö ja losoo line analüüs täiendavad teineteist komplementaarselt. Ilmselt pole see juhus, et just viimasel mõnekümnel aastal, mil sotsiaalse tunnetuse uurimisega on tegelema asunud mitmed eriteadused, on losoo dki välja töötanud rohkem uusi teooriaid sotsiaalse tunnetuse kohta kui kogu varasema losoo a ajaloo vältel. 
Eraldi tuleks aga mainida probleeme, mis on seotud interdistsiplinaarsusega. Nagu eespool selgitatud, on sotsiaalne tunnetus üks neid nähtusi, mille uurimine ei mahu enam ühe distsipliini raamidesse, vaid nõuab interdistsiplinaarset lähenemist. Jürgen Mittelstrassi ( 
) väitel seisneb tõeline 
) eelistavad naturalismiks nimetada hoopis lähenemist, mille puhul losoo d peavad teaduslike teadmistega arvestamist oluliseks ning dialoogi teadlastega huvitavaks, kuid ei pruugi alla kirjutada ei ontoloogilisele ega metodoloogilisele naturalismile. Kõigi kolme vaate pooldajad oleksid minu määratluse järgi naturalistlikult meelestatud losoo d. interdistsiplinaarsus ühtlasi transdistsiplinaarsuses, mis tähendab, et interdistsiplinaarsususe toimimiseks tuleb ületada erinevate valdkondade vahel asuvad teoreetilised ja metodoloogilised tõkked, sulatamata seejuures erinevaid valdkondi üheks ühetaoliseks massiks. Kelle ülesanne peaks aga olema nende tõkete üles leidmine ja kõrvaldamine? Filosoo a on antud ülesande jaoks parimaks kandidaadiks, kuna olemata ise eriteadus, on losooas olemas teoreetilised vahendid ja huvi erinevate valdkondade vahelise koostöö üle re ekteerimiseks. Et losoo d huvituvad küsimustest, mis on laiemad neist, millega tavaliselt tegelevad teadlased konkreetse valdkonna (psühholoogia, neuroteaduse, lingvistika, antropoloogia jt) raames, on nende roll interdistsiplinaarsetes valdkondades iseäranis oluline ( agard , ). Filosoo d aitavad paigutada eriteaduste tulemused, mis muidu ei paista üksteisega suhestuvat, kokku ühele teaduslikule maailmapildile (vt Sellars , Reiland , Mölder ). Lisaks sellele, et losoo a teenib inimese üldist huvi koherentse ja tervikliku maailmapildi järele, võib eriteaduste tulemuste integreerimisest olla kasu ka iga konkreetse valdkonna jaoks, kuna ühe valdkonna raames saadud uurimistulemused võivad seada piiranguid ja anda vihjeid protsesside kohta, mille uurimisele on spetsialiseerunud mõni teine valdkond. Mis puutub sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonda, siis pole kahtlust, et losoo d mängivad selles muuhulgas erinevate distsipliinide uurimistulemusi siduvat rolli. Eelneva arutluse põhjal jääb mul siinkohal üle vaid selle osas oma heakskiitu väljendada. 

. Filosoo a kui mõistete monopol?

Suur osa losoofe väidab, et nende põhitegevuseks ja losoo ale eriomaseks ülesandeks on mõisteanalüüs, teadlastele võib aga jääda mulje, et losoo del on kinnisidee teadlastele ette kirjutada, kuidas ja milliseid mõisteid on kohane tarvitada ning see ei pruugi neile sugugi meeldida. (vt ka Brook , ) Teadlased võivad väita, et mõistekasutusega ei ole sotsiaalse tunnetuse (või mistahes muus) valdkonnas olulisi probleeme ning seega puudub tarvidus kaasata teaduse tegemisse mõisteanalüüsile pühendunud losoofe. 
Mitmed losoo dki on erinevatest ajenditest lähtuvalt kritiseerinud vaadet, mille kohaselt losoo de oluliseks ülesandeks on mõisteanalüüs. Nt Paul agard väidab, et losoo a ei toimi parimal viisil mitte aprioorse mõisteanalüüsina, vaid empiiriliselt informeeritud re eksioonina teaduslike leidude üle ( agard , ). Jesse Prinzi väitel ei ole losoo line meetod ei ainus ega parim viis mõistete analüüsimiseks (Prinz , ) -ta ei eita mõisteanalüüsi vajalikkust, kuid vastandub vaatele, mille kohaselt mõisteanalüüsiga peaksid tegelema losoo d. David Papineau ( b, ) arvates aga kirjeldavad losoo d, kes väidavad end tegelevat mõisteanalüüsiga, oma tegevust vääralt. 
Sellega, et sotsiaalse tunnetuse küsimuses ei ole mõistekasutusega olulisi probleeme, ei saa paraku küll kuidagi nõustuda. On suureks probleemiks, et erinevad teooriad kasutavad küll samu termineid, kuid peavad nende all silmas erinevaid mõisteid või vastupidi, kasutavad erinevaid termineid samade mõistete tähistamiseks. Näiteks teooriateoorias ja simulatsiooniteoorias peetakse sotsiaalse tunnetuse all enamasti silmas teiste inimeste käitumise seletamist ja ennustamist vaimuseisundite omistamise kaudu, interaktsiooniteoorias ning teistes fenomenoloogiast inspireeritud teooriates aga hoopis vahetut võimet teiste inimeste käitumisele adekvaatselt reageerida. On ilmne, et vaidluses selle üle, mis on sotsiaalse tunnetuse aluseks, on oluline, et kõik osapooled mõistaksid ühtmoodi seda, mida terminiga 'sotsiaalne tunnetus' silmas peetakse või siis vähemalt oleksid teadlikud asjaolust, et seda kasutatakse mitmetähenduslikult. Näiteid terminitest, mida kasutatakse ambivalentselt ja mille puhul osapooled sageli ei mõista mõistelise segaduse ulatust, võib sotsiaalse tunnetuse valdkonnast tuua esile hulgaliselt ning seetõttu ma ei näe ka mingit põhjust kahelda mõisteanalüüsi vajalikkuses. 
Mõisteanalüüs ei ole aga üheselt määratletav tegevus ning selle olulisus teaduse jaoks oleneb sellest, millist mõisteanalüüsi meetodit ja millistel eesmärkidel tarvitatakse. Tim van Gelderi ( , -) väitel kasutavad losoo d mõisteanalüüsiks vähemalt kolme erinevat standardmeetodit: ( ) aprioorset toetumist oma isiklikele intuitsioonidele, ( ) mõistekasutuse analüüsimist kindlates kontekstides (van Gelder nimetab seda lingvistiliseks analüüsiks), ja ( ) mõistete konstrueerimist. Siia võiks veel lisada ( ) eksperimentaal losoo lise meetodi, mis uurib empiiriliste vahenditega losooliste mõistete kasutamist nn tavainimese poolt. 
Esimest meetodit sageli samastatakse losoo lise mõisteanalüüsi kui sellisega. Selle kohaselt losoo d eeldavad, et nad juba implitsiitselt valdavad küsimuse all olevaid mõisteid, mida on võimalik eksplitseerida ja muuta selgeks oma vastavaid intuitsioone analüüsides (Van Gelder , -). Selle meetodi vastu räägib asjaolu, et eeldatakse põhjendamatult losoo intuitsioonide universaalsust või losoo mõistealaste intuitsioonide ülimust mitte losoo mõistekasutuse ees. Kui mõisteanalüüs piirduks selle meetodiga, siis oleks teadlaste nurin losoo lise mõisteanalüüsi aadressil igati õigustatud, sest miks peaks teadlased võtma omaks losoo de poolt genereeritud terminid ja mõisted, mis ei arvesta vastavate terminite ja mõistete kasutamise praktikaga teaduslikes kontekstides? 
Hoopis paremad väljavaated on mõisteanalüüsil eeltoodud teises tähenduses, mille kohaselt losoo töö ei seisne mitte aprioorses mõisteanalüüsis, kus tugitoolis mõtiskledes kangastuksid terminite taga varjul olevate mõistete "tõelised olemused", vaid losoo treenitud analüüsivõime rakendamises oluliste terminite tähenduse väljaselgitamiseks eri kontekstides ning ettepanekute tegemises selle kohta, kuidas üht või teist terminit on otstarbekas kasutada. Sedasorti mõisteanalüüs on teaduse jaoks vägagi vajalik, seda enam, et teadlased reeglina (kui lingvistid välja arvata, kuid lingvistide motivatsioon mõistekasutuse uurimisel erineb tavaliselt losoo de motivatsioonist) ei oma piisavalt aega ja ettevalmistust sellega tegelemiseks. 
Mõlemad meetodid eeldavad, et kuskil inimeste vaimus või keelekasutuses on juba olemas piisavalt kompaktsed mõisted, mis on tarvis vaid üles leida ja eksplitseerida (Van Gelder , ) ning siduda konkreetsete terminitega. Selline eeldus ei pruugi paika pidada. On võimalik, et inimesed on hoopis segaduses selle üle, mida tähendab näiteks sotsiaalne tunnetus. Sellisel juhul seisneks losoo töö eelkõige selles, et muuta mõiste selgekspigem ettekirjutavas kui kirjeldavas tegevuses. Iseenesest ei pruugi selline tegevus protseduuriliselt oluliselt erineda esimesest, aprioorsest meetodist, küll aga on muutunud arusaam sellest, mida losoof teeb, kui ta pakub välja omapoolse arusaama ühest või teisest mõistest. Kas losoo ettepanekut ka teadlaste poolt aktsepteeritakse ja see teaduslikku praktikasse lõimitakse, sõltub igast konkreetsest juhtumist. 
Jääb veel üle neljas mõisteanalüüsi meetod -eksperimentaal losoo a. Eksperimentaal losoo d teevad eksperimentaalseid uuringuid, et selgitada välja, millised on tavaliste inimeste intuitsioonid kesksete losoo liste mõistete ja probleemide osas, ning uurivad, millised psühholoogilised protsessid selliste intuitsioonideni viivad (Knobe ja Nichols b). Kuigi leidub küsimusi, mille puhul nn tavainimese mõistekasutuse ja losoo liste intuitsioonide väljaselgitamine võib anda olulise panuse losoo liste mõistete varamusse (nt moraali losoo as), ei saa sotsiaalset tunnetust võimaldavate kognitiivsete mehhanismide uurimisel paraku lähtuda tavamõistetest -mittespetsialistil lihtsalt puudub mõistestik nt subpersonaalsete kognitiivsete protsesside kirjeldamiseks ja seletamiseks. Seetõttu ei ole sotsiaalse tunnetuse valdkonnas mõistelise segaduse likvideerimisel eksperimentaallosoo ast otseselt abi. Küll aga pole välistatud, et eksperimetaal losoo a võib sotsiaalse tunnetuse uurimisse panustada kaudsemalt ehk nõnda, et sel võib olla mõni mõisteanalüüsi omast erinev eesmärk. Seda, kas ja milline see panus võiks olla, vaatlen artikli järgmises osas, kus analüüsin mõtteliste eksperimentide rolli sotsiaalse tunnetuse uurimisel. 
Eeltoodu põhjal võib öelda, et losoo üheks oluliseks rolliks sotsiaalse tunnetuse valdkonnas on mõisteanalüüs peamiselt teises ja kolmandas tähenduses: mõistekasutuse analüüsimine kindlates kontekstides ja segaste mõistete selgemaks muutmine või uute mõistete loomine. Teadlased küll . 

Mõtteliste eksperimentide roll sotsiaalse tunnetuse uurimisel

Käsitledes eksperimentaal losoo a võimalikku panust sotsiaalse tunnetuse valdkonna mõistestiku ja terminoloogia korrastamisel ja arendamisel, väitsin artikli eelnevas osas, et eksperimentaal losoo lise meetodiga välja selgitatud tavainimese mõistekasutust ei saa võtta otseselt aluseks selle valdkonna eriala-terminoloogia väljatöötamisel. Nii nagu füüsikud ei ammuta oma erialamõisteid nn rahvafüüsikast (Knobe ja Nichols b, ), nii ei saa ka sotsiaalse tunnetuse uurijad oma seletustes lähtuda rahvapsühholoogilisest mõistestikust. Allpool argumenteerin, et eksperimentaal losooal peaks sotsiaalse tunnetuse uurimisel olema teistsugune, kuid siiski oluline roll: see ei anna teadlastele mitte erialamõisteid, vaid huvitavat empiirilist materjali. Et keskseks eksperimetaal losoo liseks meetodiks on losoo as levinud mõtteliste eksperimentide kohandamine tavainimesele ning selle uurimine, kuidas tavainimene lahendab traditsioonilisi losoo lisi dilemmasid (vt Cohnitz 
), siis analüüsin kõigepealt mõtteliste eksperimentide rolli üldisemalt. 

. Mõttelised eksperimendid losoo as, teaduses ja eksperimentaal losoo as

Mõtteliste eksperimentide käigus manipuleeritakse eksperimendi stsenaariumi mõtteliselt, mitte tegelikkuses, ning mõttelised eksperimendid leiavad kasutust mitte üksnes losoo as, vaid ka erinevates teadusvaldkondades, näiteks füüsikas ja psühholoogias. Erinevus losoo as ja teadustes kasutatavate mõtteliste eksperimentide vahel seisneb spetsii lises staatuses, mis eksperimentide tulemustele ühes või teises distsipliinis antakse, samuti selles, kas mõttelise eksperimendi sooritajaks on teadlane või losoof ise või huvipakkuv valim populatsioonist. 
Reaalteadustes mängivad mõttelised eksperimendid sarnast rolli nagu "päris" eksperimendid: neid teostatakse kindlas teoreetilises kontekstis, ees-Eriteadustes kasutatud mõtteliste eksperimentide kohta vt (Cohnitz , -). 
märgiga seletada maailma toimimist (vt Irvine ). Mõttelised eksperimendid on sageli "päris" eksperimentide kavandamise osa: enne eksperimendi füüsilist teostamist on kasulik kogu eksperiment mõtteliselt võimalikult täpselt läbi mängida. Kui losoo as on sageli mõttelise eksperimendi eesmärgiks teooria varjatud eelduste eksplitseerimine, siis nt füüsikas on mõttelise eksperimendi eeldused tavaliselt ette selged (Brook , ). Juhul, kui eksperimendi eeldused on selged, võib mõttelise eksperimendi tulemuski olla piisavalt selge, et muuta tegeliku eksperimendi sooritamine ebavajalikuks; mõttelisi eksperimente võidakse aga kasutada ka tehnilistel põhjustel füüsiliselt teostamatute eksperimentide virtuaalseks läbimängimiseks. Mõnikord innustavad mõttelised eksperimendid teadlasi välja töötama uusi teoreetilisi hüpoteese ja uusi reaalseid eksperimente. 
Psühholoogias ja keeleteaduses on mõttelistel eksperimentidel hoopis teistsugune roll. Seal uuritakse, kuidas mõttelisi eksperimente sooritavad erineva ühiskondliku, kultuurilise, soolise ja vanuselise pro iliga indiviidid. Eksperimentide tulemusena saadud andmeid analüüsitakse kvantitatiivsete või kvalitatiivsete meetoditega. Eesmärgiks on koguda andmeid ja teha järeldusi selle kohta, kuidas tavainimesed mõtlevad ja mõisteid kasutavad. 
Nii nagu reaalteadustes, nii teostavad ka losoo a erialal traditsioonilisi mõttelisi eksperimente losoo d ise. Mõtteliste eksperimentide eesmärgiks on sageli oluliste mõistete (nt "teadmine", "õiglus") (re)konstrueerimine või varjule jäänud eelduste väljaselgitamine. Eksperimendi tulemustele antakse normatiivne funktsioon, mida neil ei ole teistes valdkondades. Näiteks Frank Jacksoni ( , ) mõttelises eksperimendis tuleb ette kujutada värvuseteadlast Mary't, kes on terve oma elu veetnud mustvalges ruumis -ta ei ole kunagi ühtegi värvilist eset oma silmaga näinud. Ometi teab ta absoluutselt kõiki füüsikalisi fakte värvuste nägemise kohta. Seejärel tuleb kujutleda, et Mary astub oma mustvalgest maailmast välja ja näeb esimest korda elus midagi värvilist, näiteks punast tomatit. Kas Mary omandab uue teadmise, kui ta kogeb isiklikult, mis tunne on näha punast? Füsikalismi järgi ei ole olemas muid fakte peale füüsikaliste faktide, seega kui Mary juba enne mustvalgest maailmast väljumist teadis kõiki füüsikalisi fakte värvuste kohta, siis punase tomati esmakordne nägemine ei anna talle juurde mingit uut teadmist. Frank Jackson leidis kahes viidatud artiklis, et kuna selline järeldus on intuitsioonivastane, siis peab füsikalism olema väär. 
Eksperimentaal losoo de tegevus (vt Knobe ja Nichols a) sarnaneb pigem psühholoogide poolt läbi viidavatele eksperimentidele, kuivõrd eksperimetaal losoo lise mõttelise eksperimendi sooritajateks on selekteeritud valim indiviide. Need on tavaliselt "inimesed tänavalt", kes on erineva vanuselise, soolise ja sotsiaalse pro iliga, pärit eri kultuuridest jne; katsealusteks võivad olla aga ka losoo d, kui tahetakse võrrelda tavainimeste ja losoo de intuitsioone. Eksperimentaal losoo a eesmärgiks on teha kindlaks, millised on inimeste intuitsioonid erinevate losoo liste probleemide ja mõistete suhtes ning uurida, miks need intuitsioonid on sellised, nagu need on. Eksperimentaal losoo a õõnestab nn traditsioonilist tugitoolilosoo at, kuna selle tulemuste põhjal on võimalik seada kahtluse alla losoo de (reeglina valgete meessoost lääne kultuuri esindajate) intuitsioonide ülimuslikkus, millele lääne losoo a on läbi ajaloo suuresti toetunud. 

. Mõttelised eksperimendid ja rahvapsühholoogia

Sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas ei ole ma seni kohanud ühtegi klassikalist losoo list mõttelist eksperimenti, mis sarnaneks näiteks Frank Jacksoni ( 
) värvuseteadlase Mary või Hilary Putnami ( ) Teisik-Maa eksperimendile. See küll ei tähenda, et mõttelistel eksperimentidel ei võiks olla antud valdkonnas oma rolli, kuid hiljuti tekkinud eksperimentaal losoo a seab sedasorti losoo liste mõtteliste eksperimentide argumentatiivse jõu niikuinii kahtluse alla, näidates, et inimeste inituitsioonid mõtteliste eksperimentide lahenduste osas lahknevad märkimisväärselt nii kultuuride kui sotsiaalsete gruppide lõikes (vt nt Weinberg et al. 
). On põhjust olla skeptiline eelduse suhtes, mille kohaselt (lääne kultuuriruumi kuuluvate valgete mees-) losoo de intuitsioone mõtteliste eksperimentide teostamisel tuleks pidada teiste inimeste intuitsioonide suhtes ülimuslikuks ning rajada neile teoreetilisi väiteid maailma kohta. Nagu eespool juba mainitud, ei tundu losoo lised mõttelised eksperimendid niikuinii otseselt relevantsed sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonna ühe põhiküsimuse lahendamisel, milleks on küsimus sotsiaalse tunnetuse aluseks olevate mehhanismide kohtaselles küsimuses ei saa teooriat rajada losoo de või tavainimeste intuitsioonidele (isegi kui kõigil inimestel on selle kohta mingid intuitsioonid, milles ma kahtlen), vaid määravaks on empiiriliste tõenditega kooskõlas olevad argumendid. Küll aga leian, et mõttelistel eksperimentidel võiks olla oluline koht sotsiaalse tunnetuse uurimises, kui kasutada neid sarnaselt sellele, kuidas mõttelisi eksperimente kasutatakse psühholoogias ja eksperimentaal losoo as. See tähendaks, et mõtteliste eksperimentide eesmärgiks sotsiaalse tunnetuse uurimisel ei oleks mitte eksperimenditulemuste vahetu integreerimine teooriasse ("tavainimese" mõistete ja arusaamade ülevõtmine teaduskeelde ja teaduslikesse seletustesse), vaid inimeste intuitsioonide välja selgitamine ning uurimine, kuidas selliste intuitsioonide olemasolu seletada. Seejuures ei pea sotsiaalse tunnetuse uurijaid muidugi huvitama tavainimese intuitsioonid mistahes küsimuses, vaid üksnes sotsiaalse tunnetuse jaoks Seejuures ma ei ole täielikult mõtteliste eksperimentide traditsioonilisel viisil kasutamise vastu losoo as, kuid väidan, et neil saab parimal juhul olla vaid probleeme tõstatav, mitte aga probleeme lahendav funktsioon. relevantsed intuitsioonid. Et tavainimesed reeglina ei mõtle sotsiaalset tunnetust võimaldavatest kognitiivsetest mehhanismidest, siis pole mõtet uurida, millised on tavainimese mõisted spetsii listes kognitiivteaduslikes küsimustes. Ometi on olemas üks kindel valdkond, mis hõlmab tavainimese intuitsioone, mis peaksid sotsiaalse tunnetuse uurijatele senisest rohkem huvi pakkuma. Selleks valdkonnaks on rahvapsühholoogia. 
Sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas on nn rahvapsühholoogia üheks kitsamaks alateemaks. Rahvapsühholoogiaks nimetatakse viisi, kuidas psühholoogiliste mõistete abil (nt "uskumus", "soov", "kavatsus") seletatakse ja ennustatakse enda ja teiste käitumist. Rahvapsühholoogia idee kasvas välja funktsionalismist vaimu losoo as. Wilfrid Sellars ( 
) pakkus ndatel välja idee, et vaimuseisundeid tuleks käsitleda tavamõistuslikus teoorias (mida hiljem hakati nimetama rahvapsühholoogiaks) postuleeritud seisunditena; vastav teooria kuulub aga implitsiitselt meie keelekasutusse. Sellistest funktsionalistlikest ideedest inspireerituna tekkis -ndatel sotsiaalse tunnetuse seletamiseks nn teooriateooria, mille kohaselt me mõistame nii teiste inimeste kui iseenda käitumist rahvapsühholoogilise teooria vahendusel (vt Baron-Cohen et al. 
, Astington ja Gopnik , Mölder ). Kui ma aastaid tagasi puutusin esimest korda kokku rahvapsühholoogia mõistega losoo as ja tutvusin erinevate teooriatega rahvapsühholoogia toimimise kohta, siis mind hämmastas, kui vähe on rahvapsühholoogiaga tegelevad losoo d huvi tundnud empiiriliste andmete vastu. See hämmastab mind siiani. Kas ei tuleks selleks, et väita midagi rahvapsühholoogia funktsioonide ja toimemehhanismide kohta, uurida seda, kuidas "rahvas" tegelikult mõtleb ja mõisteid tarvitab? Kas ei ole ennatlik eeldada, et erinevates kultuurides ja keelekeskkondades elavatel inimestel on ühesugune rahvapsühholoogia? Just seda näib aga eeldavat suurem osa losoo dest, kes püüavad luua universaalseid teooriaid rahvapsühholoogia kohta. Minu meelest on ilmne, et senist valdavalt spekulatiivset diskussiooni rahvapsühholoogia üle tuleks täiendada parimate empiiriliste uurimismeetoditega, selgitamaks välja, kuidas ja milleks inimesed psühholoogilisi mõisteid kasutavad. Üheks viljakaks meetodiks võiks seejuures olla eksperimentaallosoo line meetod, mida on siiani rahvapsühholoogia uurimiseks veel vähe kasutatud, kuid mõningaid näiteid siiski leidub. 
Üheks heaks näiteks on Knobe ( ) poolt kirjeldatud eksperimendid, mille tulemusel on selgunud, et moraaliotsustused võivad mõjutada rahva-Teooriateooria peamiseks konkurendiks on simulatsiooniteooria, mille kohaselt me ei toetu teiste mõistmiseks rahvapsühholoogilisele teooriale, vaid mängime oma vaimus läbi teiste inimeste olukordi, simuleerides seeläbi nende vaimuseisundeid, ning omistame saadud tulemuse sellele indiviidile, keda me soovime mõista (vt Gordon , Goldman ). 
psühholoogiliste mõistete (nt kavatsuste) omistamist. Ühes taolises eksperimendis esitati katsealustele järgmine lugu: 
Firma asepresident läks juhatuse esimehe juurde ja ütles: "Me kaalume uue programmi algatamist. See aitaks meil kasumit tõsta ja ühtlasi kahjustaks see keskkonda. " Juhatuse esimees vastas: "Ma ei hooli keskkonna kahjustamisest. Ma tahan lihtsalt teenida võimalikult palju kasumit. Alustame pealegi selle uue programmiga!" Nad alustasid uue programmiga. Keskkond saigi kahjustada. Nüüd küsi endalt: kas juhatuse esimees kahjustas keskkonda sihilikult (intentionally)? (Knobe , -) 
Enamik inimesi vastas sellele küsimusele jaatavalt. Kui samas loos räägiti "keskkonna kahjustamise" asemel aga "keskkonnale kasu toomisest" ning esitati küsimus "Kas juhatuse esimees tõi keskkonnale sihilikult kasu?" siis vastas suurem osa inimesi eitavalt (Knobe , -). Knobe ( 
) toob esile seose kavatsuste omistamise ja moraali vahel, seades kahtluse alla traditsioonilise eelduse, et sihilikule tegevusele eelneb alati vastav kavatsus. Eksperimendid näitavad, et teo pidamine sihilikuks sõltub sellest, milline on teo moraalselt hinnatav tagajärg, mitte sellest, kas leidus teole eelnev kavatsus. Knobe väidab, et sellised empiirilised leiud peaksid viima rahvapsühholoogia funktsiooni ümbermääratlemiseni -selle asemel, et pidada rahvapsühholoogilisi mõisteid üksnes vahendiks käitumise seletamisel ja ennustamisel, nagu väidab losoo line traditsioon, tuleks rahvapsühholoogiat käsitleda mitmeotstarbelisena, muuhulgas nt moraaliotsustuste tegemise vahendina (vt Knobe ja Nichols a, ). omas Nadelho eri ( ) tõlgendus erineb Knobe omast. Ta väidab, et eksperimentides ilmnenud efekti tuleks mõista pigem hälbimisena korrektsest rahvapsühholoogia rakendamisest. Tema väitel tuleks rahvapsühholoogiat mõista kirjeldava mõistevõrgustikuna, milles moraaliotsustused ei mängi mingit rolli; inimesed rakendavad aga mõnikord rahvapsühholoogilisi seoseid vääralt, lubades moraaliotsustustel mõjutada rahvapsühholoogilisi omistusi (vt Knobe ja Nichols a, ). Siinjuures tekib küsimus, et kui inimesed teatud kindlal viisil süstemaatiliselt "hälbivad" rahvapsühholoogia korrektsest kasutamisest, siis kas seda efekti on otstarbekas nimetada hälbimiseks või tuleks siiski üle vaadata rahvapsühholoogia funktsioonide määratlus. 
Eksperimentide tulemusi saab küll tõlgendada erinevalt, kuid pole kahtlust, et rahvapsühholoogia funktsioonide välja selgitamiseks tuleks empiiriliste uuringutega jätkata -siin ei piisa üksnes tugitooli losoo ast. Kui eelkirjeldatud eksperimente poleks läbi viidud, ei oleks ükski losoof tõenäoliselt selle peale tulnud, et moraaliotsustuste ja rahvapsühholoogiliste omistuste vaheline korrelatsioon sõltub sellest, kas on tegemist positiivse või negatiivse moraaliotsustusega. Seejuures tuleks samu eksperimente teostada paljudes erinevates ühiskondades ja kontekstides. Aastakümnete vältel rahvapsühholoogia vallas tehtud tugitooli losoo a on aga eksperimentide väljatöötamisel tänuväärseks alusmaterjaliks -erinevatest teooriatest saab tuletada erinevaid teoreetilisi väiteid, mille põhjal koostada ilmekaid eksperimenditekste. Filosoo d leiaksid aga rakendust uute ja tõenäoliselt üllatavate empiiriliste tulemuste interpreteerimisel: näiteks fakt, et vaimuseisundite omistamine on seotud moraaliotsustustega, on juba tekitanud uusi losoolisi küsimusi. 

. Vahekokkuvõte

Traditsiooniliste losoo liste mõtteliste eksperimentide kasutamine sotsiaalse tunnetuse valdkonnas ei ole välistatud, kuid need omaksid teoorialoomes vähest argumentatiivset jõudu, kuivõrd sotsiaalse tunnetuse kognitiivsete mehhanismide väljaselgitamisel on määravaks empiiriliste tõenditega kooskõlas olevad argumendid, mitte losoo de intuitsioonid. Hoopis suurem potentsiaal on aga eksperimentaal losoo listel mõttelistel eksperimentidel, mida saaks rakendada rahvapsühholoogia funktsioonide ja toimimismehhanismide uurimisel. Senist valdavalt spekulatiivset losoo list diskussiooni rahvapsühholoogia üle tuleks täiendada parimate empiiriliste uurimismeetoditega, muuhulgas eksperimentaal losoo liste uuringutega, selgitamaks välja, kuidas ja milleks inimesed psühholoogilisi mõisteid kasutavad. 

. Teadusesisese losoo a ja teadus losoo a piiril

Artikli alguses eristasin losoo at teaduses ja teadus losoo at ning piiritlesin käesoleva artikli fookuse neist esimesega. Ometi ei saa losoo at teaduses ja teadus losoo at teineteisest täielikult eraldada. Ühelt poolt on selleks, et panustada losoo na teaduslikku uurimistöösse, tarvis teatud määral tegeleda ka teadus losoo aga. Teisalt peab hea teadus losoof end ka teaduse sees piisavalt koduselt tundma. Allpool tutvustan Stephen Stichi ( ) poolt välja pakutud kahte kategooriat psühholoogia ja losoo a vahelise suhte kirjeldamisel, mis asuvad nn sisemise losoo a ja teadus losoo a piirimail ja rakendan neid kategooriaid losoo a ja sotsiaalse tunnetuse uurimise vahelisele suhtele. 
Stephen Stich eristab kahte üldist kategooriat losoo a ja psühholoogia vahelise suhte kirjeldamisel: 
Stich pakkus samas artiklis välja ka kolmanda kategooria, mille raames teadus pakub lahendusi losoo listele probleemidele (Stich , -). Et see kategooria kattub juba eespool käsitlemist leidnud empiirilise losoo aga, siis ma siinkohal sellel pikemalt ei peatu. 
) Esiteks kasutatakse losoo at teadustegevuse kirjeldavaks analüüsimiseks. Sellisel juhul on losoo de ülesandeks töötada välja käsitlusi teooriatest, mõistetest ja seletustest, mida teadlased kasutavad, kuid mis oleksid teadlaste endi poolt välja pakutud teoreetilistest ühikutest eksplitsiitsemad ja süstemaatilisemad. Seejuures on losoo de roll puhtalt kirjeldav ja süstematiseeriv, mitte aga normatiivne (Stich , -). ) Teiseks teevad losoo d normatiivseid ettepanekuid teaduse paremaks muutmiseks. Kirjeldava lähenemise korral loetakse seda veaks, kui losookäsitlus teadustööst erineb märgatavalt tegelikust teadustegevusest, antud juhul aga ongi losoo de eesmärgiks teadustegevust mingis suunas muuta. Oma normatiivseid väiteid saavad losoo d tuletada kas oma argumentidest või mõttelistest eksperimentidest (Stich , -). Need kaks kategooriat haakuvad Andrew Brooki eristusega teadus losoo a ja teadusesisese losoo a vahel: teadustegevuse analüüsimiseks ja hindamiseks ning teadusesse panustamiseks peab losoo l olema korraga nii sisemine kui väline vaatepunkt teadusele. Kui teadus losoof ka ise otseselt ei tegele teaduslike probleemide lahendamisega, peab ta siiski mõistma, mida teeb teadlane, kes teaduslikke probleeme lahendab. Filosoof, kes aga tegeleb teaduslike probleemide lahendamisega, peab vähemalt aeg-ajalt endalt küsima ka teadus losoo lisi küsimusi, et jääda losoo ks ja mitte muutuda teadlaseks. 
Olles ise sotsiaalse tunnetuse valdkonnas tegev, ei ole ma seni kohanud puhast kirjeldavat teadus losoo at sotsiaalse tunnetuse uurimise kohta, küll aga on ilmunud erineva rõhuasetusega ülevaateartikleid sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonna kohta nii psühholoogidelt kui neuroteadlastelt (vt nt Lieberman , Epley ja Waytz ), mis on mõeldud eeskätt tudengitele ja teiste valdkondade esindajatele esmaseks tutvumiseks valdkonnaga. Üheks põhjuseks, miks losoo d ei ole huvitunud sotsiaalse tunnetuse uurimisel deskriptiivsete analüüside kirjutamisest, tundub olevat asjaolu, et losoo d on olulisel määral osalenud enamike sotsiaalse tunnetuse teooriate välja töötamisel, mistõttu kirjeldav analüüs antud valdkonnas osutuks halvemal juhul pelgaks refereerimiseks: tegu ei oleks klassikalise juhtumiga, kus losoof kirjeldab ja süstematiseerib teadlaste tööd, vaid juhtumiga, kus üks losoof kirjeldab ja klassi tseerib muuhulgas ka teiste losoo de tööd. Viimast muidugi tehakse, kuid seejuures ei jääda pelgalt kirjeldavaks, sest lo-Nende kategooriate osas võib tõmmata paralleeli eespool käsitletud mõisteanalüüsi meetoditega, kus ühel juhul on losoo rolliks olemasolevate mõistete eksplitseerimine, teisel juhul aga uute mõistete loomine. Minu enda sulest ilmus küll hiljuti ülevaade (Bohl ), mida võiks pidada sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonna kirjelduseks ja osalt ka selle ajalooliseks analüüsiks. Otsustasin võimalikult neutraalse ülevaate kirjutada just seetõttu, et ma ei leidnud ühtegi ülevaatlikku losoo list käsitlust, mis ei eelistaks mõnda konkreetset lähenemist teistele. 
soo d huvituvad teiste losoo de töö kirjeldamisest ja analüüsimisest vaid niivõrd, kuivõrd see võimaldab neil argumenteerida mõnes spetsii lises küsimuses mõne vaate poolt või vastu, seega on losoo de tegevusse peaaegu alati kaasatud tugev normatiivne aspekt. See omakorda vastab juba küsimusele eeltoodud teise punkti kohta -normatiivne losoo line argumentatsioon on igapäevane sotsiaalse tunnetuse uurimise osa ning ilma selleta on antud valdkonda ka keeruline ette kujutada. Olemata teadus losoo as ekspert, tundub mulle, et ka teistele uurimisvaldkondadele orienteeritud teadus losoo as tuleb teadustöö puhast kirjeldamist suhteliselt harva ette -Stichgi möönab, et sageli on tema poolt välja toodud esimese ja teise kategooria vahele raske piiri tõmmata (Stich , ). Sellegipoolest oleks kasulik kirjeldavat metaanalüüsi sotsiaalse tunnetuse uurimisel rohkem kasutada, kuna see annaks objektiivsema ja kompaktsema ülevaate sellest, millega teadlased ja losoo d reaalselt tegelevad, kui nad uurivad sotsiaalset tunnetust. Võib muidugi loota, et kõik sotsiaalse tunnetuse uurijad on antud valdkonnas kõigi oluliste originaaluurimustega vahetult kursis ja seetõttu tähendaks kirjeldavate analüüside kirjutamine ja lugemine mõttetut dubleerimist, kuid sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkond on viimastel aastakümnetel tohutu kiirusega arenenud ja laienenud, nii et tänase päeva seisuga ei ole ühel inimesel enam füüsiliselt võimalik kõigi oluliste uurimustega vahetult kursis olla, mistõttu põhjalike süstemaatiliste ülevaadete järele on olemas tungiv vajadus. 
Kui uurimistegevuse kirjeldus on esitatud algusest peale normatiivsete väidete esitamise teenistuses, siis kaasneb sellega oht, et keskendutakse ühtedele uurimistöö aspektidele teiste arvelt, mis võib anda uurimistegevusest moonutatud pildi. See ei tähenda, et tulekski piirduda vaid uurimistegevuse kirjeldamisega ja loobuda normatiivsete väidete esitamisest (nt olemasolevate teooriate ja kasutusel olevate meetodite kriitikast), kuid teadlik vahetegu kirjeldava ja normatiivse analüüsi vahel on igati põhjendatud: normatiivne analüüs peaks tuginema kirjeldavale, mitte vastupidi. Neutraalset kirjeldavat lähenemist ei soosi kahjuks akadeemilises losoo as tugevalt juurdunud tava, mille kohaselt losoof peab igal võimalusel esitama uusi ja originaalseid ideid -vähegi põhjalikuma kirjeldava analüüsi kirjutamine näib olevat asjatu vaev, kuna see ei klassi tseeru "päris" losoo aks. Selles viimases väites on aga põhjust kahelda, kui rõhutada, et tegemist on sõna-Sageli jääb mulje, et suund on vastupidine: losoo d, olles huvitatud mõne oma väite tõestamisest konkurentide arvelt, otsivad konkurentide töödest üles sobivad lõigud, mida on võimalik rünnata, ignoreerides seejuures aga konkurentide töö teisi aspekte. See, et mistahes kirjeldus sisaldab implitsiitselt alati teatud annuse normatiivsust, on omaette probleem, mis aga ei tühista erinevust teadustegevuse analüüsimise normatiivsete ja kirjeldavate eesmärkide vahel. 
paariga "kirjeldav analüüs". Küsimuse all ei ole pelk mehhaaniline refereerimine, vaid, parafraseerides Stichi, selliste käsitluste ja analüüside välja töötamine sotsiaalse tunnetuse teooriatest, mõistetest ja seletustest, mis oleksid seni kasutatud teoreetilistest ühikutest eksplitsiitsemad ja süstemaatilisemad. Kas losoo d kirjeldava analüüsi vastu rohkem huvi tundma hakkavad, sõltub aga juba eeskätt teaduspoliitikast ja akadeemilistest tavadest, mis määravad ära, millist tegevust losoo ana tunnustatakse ja millist mitte. 

. Fenomenoloogia võimalik koostöö empiirilise teadusega . Miks rääkida fenomenoloogiast?

Eelnev arutelu keskendus peamiselt traditsioonilise või analüütilise losooa rollidele sotsiaalse tunnetuse uurimisel. Sotsiaalse tunnetuse valdkonnas on viimastel aastatel aga sõna võtnud mitmed losoo d, kes lähtuvad fenomenoloogilisest traditsioonist. Fenomenoloogia on Edmund Husserlist . sajandi hakul alguse saanud losoo line distsipliin, mis tegeleb kogemuse struktuuride uurimisega metodoloogiliselt range re eksiooni ehk fenomenoloogilise meetodi kaudu. Kuna fenomenoloogiast inspireeritud losoode hääl on viimastel aastatel muutunud sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas üha valjemaks, siis tekib küsimus: milline on ja võiks olla fenomenoloogia roll sotsiaalse tunnetuse uurimisel? Kas ja kuidas on fenomenoloogiat võimalik ja vajalik kaasata sotsiaalse tunnetuse interdistsiplinaarsesse uurimistöösse? 
Nimetatud küsimus vääriks kindlasti pikemat ja põhjalikumat käsitlemist, kui antud artikli maht võimaldab, kuid kuna tegemist on sotsiaalse tunnetuse uurimise seisukohalt olulise ja üha aktuaalsemaks muutuva küsimusega, siis ei saa ma seda siinkohal ka käsitlemata jätta. Allpool kirjapandusse tuleks sellegipoolest suhtuda mitte kui ammendavasse käsitlusse fenomenoloogia rollist sotsiaalse tunnetuse uurimisel, vaid kui esmasesse visandlikku pingutusse sellise käsitluse suunas. Samuti ei ole siinkohal ruumi, et põhjalikumalt fenomenoloogiat tutvustada; eeldan, et lugeja juba omab ettekujutust sellest, mida kujutab endast fenomenoloogia kui losoo line traditsioon, mille rajas Edmund Husserl ja mille klassikuteks peetakse Husserli kõrval veel mitmeid . sajandi mandri losoofe (Maurice Merleau-Ponty, Jean-Paul Sartre, Martin Heidegger jt). 
Fenomenoloogia staatus losoo a suhtes on omaette küsimus ning leidub autoreid, kes eelistavad fenomenoloogiat losoo a alla mitte liigitada. Mina paigutan fenomenoloogia siiski ajaloolistel ja institutsionaalsetel põhjustel losoo a alla: ajalooliselt on fenomenoloogid olnud tihedas diskussioonis eeskätt losoo dega ning fenomenoloogid on enamasti töötanud losoo a osakondades. Kompaktse ajaloolise sissejuhatuse fenomenoloogiasse annab (Moran ) oma raamatu sissejuhatavas peatükis. 
Mitmed fenomenoloogia-alase väljaõppega tänapäeva losoo d (nt Dan Zahavi, Shaun Gallagher, Matthew Ratcli e, Hanne De Jaegher) on asunud sotsiaalse tunnetuse nn peavoolu-teooriaid (teooriateooriat, simulatsiooniteooriat ja nende ristandeid, mis kuuluvad nn vaimuteoreetilisse raamistikku) kritiseerima fenomenoloogilisest vaatepunktist lähtuvalt ning on välja pakkunud ka omapoolseid sotsiaalse tunnetuse käsitlusi, mis on fenomenoloogiliste kirjeldustega paremini kooskõlas. Siinkohal ei ole võimalik süveneda sisulisse vaidlusse, mis on tekkinud vaimuteoreetiliste käsitluste ja fenomenoloogiast inspireeritud käsitluste vahel, küll aga sooviksin arutleda fenomenoloogia koostöövõimaluste üle empiiriliste distsipliinidega. Allpool uurin, kas fenomenoloogi rollid sotsiaalse tunnetuse uurimisel sarnanevad siinse artikli teises osas välja toodud losoo rollidega ning küsin, mille poolest erineb fenomenoloogide võimalik panus mittefenomenoloogidest losoo de panusest. 
Nii nagu mistahes losoo lisi lähenemisi sotsiaalsele tunnetusele, nii saab ka fenomenoloogilisi intersubjektiivsuse käsitlusi kasutada teoreetilise varamuna uute empiiriliste hüpoteeside ja teooriate välja töötamiseks sotsiaalse tunnetuse kohta. See roll kattub oma funktsiooni poolest käesoleva artikli teises osas esimesena käsitlemist leidnud losoo rolliga ( losoof kui uute hüpoteeside ja teooriate looja), seega esmapilgul tundub, et fenomenoloogi võimalik panus hüpoteeside ja teooriate loomisel ei ole kuidagi eriline. Mis puutub eespool välja toodud teistesse rollidesse (empiiriliste uurimistulemuste kasutamine traditsioonilistele losoo listele küsimustele vastamiseks; eriteaduste raames saadud uurimistulemuste asetamine laiemasse teaduslikku maailmapilti ja interdistsiplinaarse koostöö hõlbustamine; mõisteanalüüs), siis neid kas ei saa fenomenoloogiaga seostada või ei erine fenomenoloogi tegevus nendes rollides kuidagi mittefenomenoloogist losoo omast. Husserli kava kohaselt tuleks eriteadused ehitada fenomenoloogilisele alusele, teaduslik teadmine ei saa aga otseselt fenomenoloogiasse panustada, mistõttu ei saa teadus vastata traditsioonilistele fenomenoloogilistele küsimustele (vt Husserl ). Kui fenomenoloogid integreerivadki teaduslikke teadmisi suuremasse maailmapilti või re ekteerivad interdistsiplinaarse koostöö üle, siis on nad juba väljunud fenomenoloogile eriomasest rollist -need tegevused on omased ka mittefenomenoloogidest losoodele. Mõisteaparaadi korrashoidmine kuulub fenomenoloogiasse niisamuti nagu losoo asse üldiselt, kuigi mõisteanalüüsile ei pöörata fenomenoloogias ehk nii palju tähelepanu kui analüütilises losoo as. 
Kui fenomenoloogide võimalik panus sotsiaalse tunnetuse uurimisse kattub funktsioonide poolest nende rollidega, mis iseloomustavad losoofe üldiselt, siis kas me saame üldse rääkida sellest, et fenomenoloogial on sotsiaalse tunnetuse valdkonnas eriline roll? Kui vastus on jaatav, siis milles seisneb fenomenoloogilise panuse spetsii ka? Vastus peitub asjaolus, et fenomenoloogiline analüüs pöörab subjektiivse kogemuse kirjeldamisele ja kogemuse struktuuride väljaselgitamisele enam tähelepanu kui mistahes muud losoolised või teaduslikud meetodid. Kui teadusele on omane objektiveeriv kolmanda isiku vaatepunkt (nt kirjeldatakse kõrvaltvaataja positsioonilt, kuidas kaks indiviidi omavahel suhtlevad, või uuritakse, mis toimub suhtlemise ajal kummagi indiviidi ajus), siis fenomenoloog keskendub selle kirjeldamisele, kuidas kogemus ilmneb esimese isiku vaatepunktist (nt kirjeldatakse, kuidas ilmneb teise inimesega suhtlemine indiviidile endale, ning uuritakse, milline peab olema vastava kogemuse struktuur). Just selles osas saab fenomenoloogia anda sotsiaalse tunnetuse uurimisse erilise panuse: pakkuda kolmanda isiku kirjelduste ja seletuste kõrvale subjektiivse kogemuse fenomenoloogilisi kirjeldusi. Fenomenoloogilised kirjeldused on teaduslikust vaatepunktist aga pigem explanandumi kui explanansi rollis -fenomenoloogia saab töötada välja subjektiivse kogemuse kirjeldusi, kogemuste aluseks olevate kognitiivsete protsesside tuvastamine jääb aga teaduse ülesandeks (vt ka Brook , ). 
Esmapilgul võib selline vastus tunduda fenomenoloogia ideega vastuolus olevana, kuivõrd see paistab eeldavat fenomenoloogia naturaliseeritavust. Husserli jaoks oli fenomenoloogia transtsendentaalne (st mittenaturalistlik) distsipliin, mille eesmärgiks oli uurida kogemuse aprioorset struktuuri, mis on ka teaduse tegemise eelduseks. Paljud fenomenoloogid peavad fenomenoloogia naturaliseerimise katseid sulaselgeks mõttetuseks (Zahavi , ). Samas on mitmed fenomenoloogia suurkujud olnud tihedas dialoogis oma kaasaegse teadusega, üheks parimaks näiteks sellest võib lugeda Maurice Merleau-Ponty töid. Kuigi fenomenoloogilise traditsiooni klassikud on olnud fenomenoloogia ja empiirilise uurimistöö vahekorra suhtes väga erinevatel seisukohtadel, on võimalik fenomenoloogiat naturalismiga ühitada, kui käsitleda naturalismi piisavalt avaralt, nii et kogemuse subjektiivse iseloomu olemasolusse suhtutakse täie tõsidusega. Üheks võimaluseks on nimetada naturaliseeritud fenomenoloogiaks lihtsalt sellist fenomenoloogiat, mis astub tähenduslikku ja tulemusrikkasse mõttevahetusse empiirilise teadusega (Zahavi , -). "Miks lasta reduktsionistidel monopoliseerida naturalismi mõiste?", küsib näiteks Zahavi ( , -), tehes ettepaneku naturalismi ümbermääratlemiseks selliselt, et fenomenoloogiagi mahuks naturalismi mütsi alla, ilma et sellega kaasneks fenomenoloogiliste kirjelduste taandamine teaduslikele seletustele. Seejuures tundub, et lihtsam ning tõenäoliselt ka viljakam on naturaliseerida selliste fenomenoloogide vaateid, kes on juba ise (olnud) teadusega sisukas dialoogis (nt Merleau-Ponty) kui nende omi, kelle suhtumine teadusse on (olnud) ilmselgelt tõrjuv (nt Heidegger). Zahavi arvates saab fenomenoloogia eksplit-seerida ja kriitiliselt analüüsida empiirilise teaduse teoreetilisi eeldusi ning aidata konkreetsete fenomenoloogiliste väidete alusel välja töötada uusi eksperimentaalseid paradigmasid; empiiriline teadus aga saab fenomenoloogidele pakkuda konkreetseid uurimistulemusi, mis motiveerivad viimaseid oma fenomenoloogilisi analüüse täpsustama või revideerima (Zahavi , ). Naturaliseeritud fenomenoloogia kõrval räägitakse koguni teaduse "fenomenologiseerimisest" (vt Zahavi 
) -lihtsamalt öeldes tähendaks see seda, et fenomenoloogid ja teadlased saavad teineteiselt midagi olulist õppida. 
Fenomenoloogia kaasamist interdistsiplinaarsesse uurimistöösse takistab paraku asjaolu, et levinud arusaama kohaselt kirjeldab fenomenoloogia üksnes seda, kuidas subjektidele kogemus ilmneb, sotsiaalse tunnetuse teooriad aga pretendeerivad seletama seda, millised on kogemuse aluseks olevad kognitiivsed mehhanismid. Nn vaimuteoreetilised lähenemised ei pea eelkirjeldatud viisil määratletud fenomenoloogiat sotsiaalse tunnetuse seletamisel enamasti üldse asjakohaseks, kuivõrd arvatakse, et subjektiivse kogemuse kirjeldamine ei anna selle kogemuse aluseks olevate mehhanismide kohta ei olulist ega usaldusväärset informatsiooni. Tuleb aga tähele panna, et mittefenomenoloogid mõistavad fenomenoloogilist meetodit sageli vääriti, pidades seda subjektiivse kogemuse introspektiivseks kirjeldamiseks; introspektsioon on aga ammu tunnistatud teaduslikult kõlbmatuks meetodiks. Tegelikult on ka fenomenoloogid introspektsiooni kui meetodi suhtes väga kriitilised -introspektsiooni mõiste lähtub fenomenoloogide hinnangul vastuvõetamatust naiivrealistlikust kartesiaanlikust eeldusest, mille järgi kogemus on privaatne ning ligipääsetav üksnes kogejale endale. Küll aga on fenomenoloogide üheks eesmärgiks demonstreerida kogemuse ja teadvuse taandamatust kolmanda isiku perspektiivile. Merleau-Ponty ( , ) väljendab seda järgmiselt: 
Teaduslikud vaated, mille järgi ma olen üks maailma moment, on alati naiivsed ja silmakirjalikud, sest need eeldavad, ilma seda mainimata, seda teist vaatepunkti, teadvuse oma, mille kaudu maailm üldse end minu ümber valmis seab ja minu jaoks eksisteerima hakkab. 
Tundub, et teadlased ja paljud losoo d näevad teadust fundamentaalsena ning fenomenoloogiat selle peale ehituvana (kui üldse), fenomenoloogide jaoks on fenomenoloogia aga teadusest fundamentaalsem. Ma ei hakka siinkohal esitama omapoolset lahendust eelnimetatud vastuolu lahendamiseks, kuid pakun välja, et teaduse ja fenomenoloogia vahel on võimalik viljakas koostöö, kui kumbki osapool käsitleb teist võrdväärse või vähemalt Vt (Gallagher , ptk ). Peatükk annab ülevaate ka sellest, milles fenomenoloogiline meetod tegelikult seisneb. ära kuulamist vääriva partnerina. Teadlased ja losoo d, keda huvitab esmajoones see, kuidas sotsiaalne tunnetus toimib, ei peagi lahendama küsimust, kas traditsiooniline fenomenoloogia on naturaliseeritav või mitte (ja kui, siis millises mõttes), küll aga on nende jaoks oluline, kas fenomenoloogiline analüüs saab anda mingit olulist informatsiooni sotsiaalse tunnetuse kohta. Ma ei näe ühtegi veenvat põhjust, miks mitte toetuda fenomenoloogilistele kirjeldustele, kui küsimuse all on sotsiaalse tunnetuse valdkonna explanandumi (mida seletatakse, kui seletatakse sotsiaalse tunnetuse aluseks olevaid mehhanisme?) võimalikult täpne määratlemine. Kritiseerides vaimuteoreetilisi seletusi, apelleerivad ka fenomenoloogiast lähtuvad autorid ise sageli argumendile, et vaimuteoreetiliste teooriate explanandum on fenomenoloogiliselt ebaadekvaatne (vt Leudar ja Costall 
). Tekib aga küsimus: kas fenomenoloogia ainsaks rolliks on piirduda explanandumi algse määratlemisega ning jääda edasisest uurimistööst kõrvale? Shaun Gallagheri arvates suudab fenomenoloogia siiski enamat ning saab ka ise lõigata kasu koostööst teadusega. 

. Kuidas fenomenoloogina panustada teadusse? Shaun

Gallagheri kolm vastust Shaun Gallagher on üks tänapäeva losoo dest, kes peab fenomenoloogia koostööd kognitiivteaduste ja vaimu losoo aga oluliseks ning ta on teinud pingutusi, et arendada nende valdkondade vahelist dialoogi ka sotsiaalse tunnetuse uurimiseks. Gallagher ( ) on toonud välja kolm erinevat võimalust, kuidas fenomenoloogia saab teha koostööd eksperimentaalse kognitiivse neuroteadusega: a) Esimeseks võimaluseks on neurofenomenoloogia, mille pakkus välja Francisco Varela ( 
). Neurofenomenoloogia lähtub ideest, et fenomenoloogiliselt täpsed esimese isiku andmed seavad piiranguid teadvuse suhtes oluliste füsioloogiliste protsesside analüüsimiseks ja tõlgendamiseks ning neuroteaduslik analüüs aitab omakorda täpsustada fenomenoloogilisi kirjeldusi. Tavaliselt on neuroteaduslikes eksperimentides saadavad üksikud tulemused kõrge varieeruvusega, mida arvatakse tulenevat subjekti nn subjektiivsetest parameetritest (tähelepanelikkuse aste, spontaansed mõtteprotsessid, strateegilised otsused ülesande täitmise kohta, häirituse aste jne); subjektiivseid parameetreid käsitletakse aga mürana ning need keskmistatakse statistiliste meetodite abil katsete ja katsesubjektide lõikes. Neurofenomenoloogia käsitleb subjektiivseid parameetreid aga mitte mürana, vaid olulise informatsioonina, mida on võimalik kasutada kolmanda isiku andmete (käitumise ja ajuaktiivsuse mõõtmise tulemuste) interpreteerimisel. Seejuures eeldab neurofenomenoloogia fenomenoloogilise meetodi praktilist omandamist teadlaste ja eksperimendisubjektide poolt, mis tähendab, et subjektid peavad olema võimelised jätma kõrvale oma teoreetilised eelarvamused kogemuse suhtes ning keskenduma oma aktuaalse kogemuse antuse viisile ja oskama oma kogemust hiljem fenomenoloogiliselt kirjeldada. Saadud kirjelduste alusel töötavad teadlased välja fenomenoloogiast informeeritud kategooriad kolmanda isiku andmete tõlgendamiseks ning analüüsivad võimalikke korrelatsioone nende kategooriate ja ajuaktiivsuse mõõtmistulemuste vahel. (Gallagher , -) Antud meetodi suurimaks miinuseks võib lugeda vajadust katsealuseid eelnevalt treenida, kuna seda ei ole võimalik teostada kõigi huvipakkuvate katsealustega (nt väikelapsed, psühhopatoloogiate all kannatavad isikud, loomad). Lisaks on tõenäoline, et oma kogemuse antuse viisile keskendumine on üks subjektiivsetest parameetritest, mis muudab nii kogemust kui sellega seonduvat neuroloogilist aktiivsust, seega ei ole sellisel viisil võimalik kätte saada n-ö fenomenoloogiliselt naiivse subjekti kogemust. Niisiis võib neurofenomenoloogia küll anda huvitavaid uurimistulemusi, kuid selle kasutusala on võrdlemisi piiratud. Seni ongi see jäänud algseks pilootprojektiks (Lutz et al. ) ning sotsiaalse tunnetuse uurimisel ei ole seda rakendatud. 
b) Teise võimalusena nimetab Gallagher kaudset fenomenoloogiat, mis seisneb fenomenoloogia kasutamises teaduslike eksperimenditulemuste kriitiliseks interpreteerimiseks. Sellise meetodi võib omistada näiteks Merleau-Ponty'le, kes tundis hästi kaasaegset teadust ning analüüsis ja kritiseeris teaduslikke seletusi, pakkudes välja fenomenoloogiliste vaadetega paremini kooskõlas olevaid alternatiivseid seletusi (Merleau-Ponty 
). Gallagher peab sellist lähenemist tulemusrikkaks, kuid märgib, et sellisel viisil saadud alternatiivsed seletused jäävad teaduslikult tõestamata, kui neid ei suunata edasisele empiirilisele testimisele. See omakorda viib küsimuseni fenomenoloogia otsese kasutamise võimaluste kohta eksperimentide välja töötamisel (Gallagher , ). c) Fenomenoloogiat saab kasutada teaduslike eksperimentide väljatöötamiseks meetodil, mida Gallagher nimetab fenomenoloogiaga eel-laadimiseks (front-loading phenomenology). Meetod seisneb selles, et eksperimentide kavandamisel lähtutakse muuhulgas ka fenomenoloogilistest kirjeldustest ja eristustest. Seejuures aga pelgalt ei eeldata fenomenoloogiliste väidete paikapidavust, vaid need suunatakse empiirilisele testimisele. Tekib dialektiline interaktsioon esialgsete fenomenoloogiliste arusaamade ja empiiriliste eksperimentide vahel, mille raames saadud uurimistulemused võimaldavad täpsustada või laiendada fenomenoloogilisi ja teaduslikke arusaamu käsil Lutz et al. ( ) viisid läbi esimese neurofenomenoloogilise pilooteksperimendi, mille käigus leiti korrelatsioon ajuaktiivsuse mõõtmistulemuste ja fenomenoloogiliste andmete põhjal välja töötatud kogemuslike kategooriate vahel. oleva konkreetse eksperimendi või empiirilise uurimuse eesmärkidest lähtuvalt (Gallagher , ). 
. Fenomenoloogia senine koostöö empiirilise teadusega sotsiaalse tunnetuse vallas. Kuhu edasi? 
Toetudes sellele, kuidas fenomenoloogiat on seni kasutatud sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas, väidan, et see on jäänud valdavalt kaudse fenomenoloogia raamidesse, mis tähendab, et seni on fenomenoloogilisi või fenomenoloogiast inspireeritud argumente kasutatud peamiselt olemasolevate teooriate kritiseerimiseks, empiiriliste uurimistulemuste (ümber)tõlgendamiseks ja fenomenoloogiaga paremini kooskõlas olevate alternatiivsete sotsiaalse tunnetuse teooriate välja töötamiseks. Nt Shaun Gallagher ( ) on väitnud, et sotsiaalse tunnetuse aluseks ei ole mitte rahvapsühholoogilise teooria valdamine või simulatsioon, vaid otsene taju, viidates seejuures Max Scheleri ja teiste fenomenoloogide käsitlustele; tema väited on aga seni jäänud liiga abstraktseks või üldiseks, et neid oleks võimalik omakorda empiiriliselt kontrollida. See osutab asjaolule, et edaspidi tuleks rohkem tähelepanu pöörata fenomenoloogilistele kirjeldustele toetuvate empiiriliste hüpoteeside loomisele, mida oleks võimalik teaduslikult kontrollida. 
Gallagheri poolt välja pakutud fenomenoloogiaga eel-laadimise aluseks olev idee on aga (Gallagheri kontseptsiooni levikust sõltumata) juba siiski sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas teataval määral kanda kinnitanud. See väljendub näiteks üha suurema hulga autorite fenomenoloogiast inspireeritud väidetes, et on tarvis välja töötada uued meetodid, mis võimaldaksid uurida vahetult interakteeruvaid subjekte tavaolukordades, ning protestis püüete vastu taandada sotsiaalne tunnetus kunstlikes katsetingimustes kõrvaltvaataja rolli asetatud indiviidi otsustustele teiste inimeste vaimuseisundite kohta. Senised esmased neuroteaduslikud uurimistulemused on näidanud, et vahetu silmsideme korral eksperimendi tarvis disainitud arvutitegelasega leiavad inimese ajus aset märkimisväärselt erinevad protsessid võrreldes olukorraga, kus inimene vaatab sama tegelast kõrvalt, kolmanda isiku perspektiivist (Wilms et al. ). See neuroteaduslik leid annab kaalu fenomenoogide väitele, et sotsiaalset tunnetust ei saa taandada nn kolmanda isiku vaimulugemisele (third-person mindreading). 
Kokkuvõtvalt kordan üle, et seni on sotsiaalse tunnetuse uurimisel rakendatud peamiselt kaudset fenomenoloogiat ehk interpreteeritud juba olemasolevaid empiirilisi andmeid fenomenoloogiast lähtuvalt, kuid selline meetod jääb poolikuks, kuni sellisel moel saadud teoreetilisi väiteid ei suunata edasi empiirilisele testimisele. Edaspidi oleks tarvis rohkem tähelepanu pöörata fenomenoloogiast lähtuvate väidete kasutamisele eksperimentide kavandamisel. 

. Kokkuvõte

Käesolevas artiklis uurisin, milline on ja peaks olema losoo a roll sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas, keskendudes seejuures -Andrew Brooki vastavast eristusest lähtuvalt -losoo ale teaduses, mitte teadus losoo ale. Argumenteerisin, et losoo d panustavad ja peaksid jätkuvalt panustama sotsiaalse tunnetuse uurimisse vähemalt järgmistel viisidel: ( ) kritiseerides olemasolevaid ja töötades välja uusi empiirilisi hüpoteese ja teooriaid; ( ) kasutades empiirilisi uurimistulemusi mõningate traditsiooniliste losoo liste küsimuste lahendamiseks; ( ) integreerides erinevate distsipliinide raames saadud uurimistulemusi laiemasse teaduslikku maailmapilti ja hõlbustades interdistsiplinaarset uurimistööd; ( ) analüüsides mõistekasutust spetsii listes kontekstides ja/või konstrueerides uusi mõisteid, et vähendada ambivalentsest mõistekasutusest tulenevat segadust; ( ) töötades välja põhjendatud normatiivseid ettepanekuid teadustöö paremaks muutmiseks. Lisaks leidsin, et sotsiaalse tunnetuse uurimises ei ole seni kasutust leidnud losoo lised mõttelised eksperimendid ning vähe on rakendatud eksperimetaal losoo lisi meetodeid ja puhtakujulist teadustegevuse deskriptiivset analüüsi, küll aga rakendatakse deskriptiivset analüüsi normatiivsete eesmärkide teenistuses. Väitsin, et klassikalised losoo lised mõttelised eksperimendid ei sobi sotsiaalse tunnetuse uurimisel tekkivate probleemide lahendamiseks, küll aga oleks rahvapsühholoogia uurimisel kohane kasutada eksperimetaal losoo list meetodit. Lisaks on olemas vajadus sotsiaalse tunnetuse uurimistöö laialdasema ja põhjalikuma deskriptiivse analüüsi järele, mis oleks teadlikult lahutatud normatiivsest analüüsist. Eraldi käsitlesin fenomenoloogia rolli sotsiaalse tunnetuse uurimisel, refereerides Gallagheri ( ) poolt välja toodud kolme võimalust fenomenoloogia ja eksperimentaalteaduse vaheliseks interaktsiooniks, milleks on neurofenomenoloogia, kaudne fenomenoloogia ja fenomenoloogiaga eel-laadimine. Leidsin, et seni on sotsiaalse tunnetuse uurimisel rakendatud peamiselt kaudset fenomenoloogiat ehk interpreteeritud juba olemasolevaid empiirilisi andmeid fenomenoloogiast lähtuvalt. Kaudne fenomenoloogia jääb aga teadusliku teadmise genereerimisel poolikuks, kuni sellisel viisil saadud tõlgendusi ja seletusi ei suunata edasi empiirilisele testimisele, mistõttu oleks tulevikus tarvis rohkem tähelepanu pöörata sotsiaalse tunnetuse vallas tehtavate eksperimentide eel-laadimisele fenomenoloogiaga. 

Tänuavaldus

Tänan oma juhendajat Bruno Mölderit, professor Eero Loonet ning Studia Philosophica Estonica anonüümset retsensenti kommentaaride eest artikli varasematele versioonidele. 

Why does social cognition research need philosophy?

e aim of the paper is to explain what is and what should be the contribution of philosophy to the social cognition research. I refute three popular claims against the necessity of philosophy in scienti c research and bring out several ways of how philosophers contribute and should continue to contribute to social cognition research. I clarify the role of thought experiments in studying social cognition and argue that although classical philosophical thought experiments are unsuitable for solving scienti c problems in this area, the methods of experimental philosophy should be more widely used for studying folk psychology. I claim that whereas philosophers tend to analyse the research of social cognition in order to make normative claims, there is likewise a need for more elaborate descriptive analysis. I also analyse the possible role of phenomenology in social cognitive research and explain how does the contribution of phenomenology di er from the contribution of nonphenomenological philosophy and what is the potential of phenomenology in social cognition research. 
Keywords: social cognition, philosophy of science, philosophy in science, interdisciplinarity, conceptual analysis, thought experiments, experimental philosophy, phenomenology 



  Projekti kirjutamise alguses esitas iga grupi liige oma nägemuse sellest, mis võiks olla meie projekti peamiseks eesmärgiks. Minu üllatuseks pakkus üks teadlastest välja idee ulatuslikust kontseptuaalsest projektist, mille eesmärk oleks ühtlustada kõigi sotsiaalse tunnetuse teooriate terminoloogia ja teha lõpp mõistelisele segadusele, mis antud valdkonnas hetkel valitseb. Teistele grupi teadlastele see mõte meeldis, kuid mina ja mu losoo dest kolleegid ruttasime selgitama sellise eesmärgi täielikku ebarealistlikkust. See oleks lihtsalt niivõrd mahukas töö, et on utoopiline arvata, et väike uurimisgrupp suudaks selle paari aasta jooksul ära teha. Isegi kui üks uurimisgrupp suudaks välja töötada ühtse termino- 


	tunnevad sellise töö tulemustest puudust, kuid alahindavad selle töö kee-des, on põhjendatud, kuna losoo d kaasavad teadusse teistsuguse, teadlas-
	rukust ja selleks kuluvat aega. Üsnagi markantse näite võin tuua oma hil-te omast laiahaardelisema perspektiivi ja on eelnimetatud ülesannete täit-
	jutise interdistsiplinaarse koostöökogemuse põhjal. Olles sotsiaalse tunne-misele spetsialiseerunud. Nõustun siinkohal Jesse Prinziga, kes on väitnud,
	tusega tegeleva interdistsiplinaarse uurimisgrupi liige, kuhu kuulub lisaks et "[f]ilosoo d ja psühholoogid võivad teha tööd, mis on teataval tasan-
	minule veel kaks losoo ning kolm teadlast, alustasime hiljuti ühisprojekti dil eristamatu, kuid sellegipoolest lõigata kasu oma erinevast väljaõppest"
	(Prinz dele teoreetilistele küsimustele ja erinevalt teadlastest on nad harjunud nen-, , vt ka Brook , ). Filosoo d suudavad vastata palju-de küsimustega tegelema üldisemas plaanis, mistõttu losoo de ja teadlaste kirjutamist uurimisgrandi taotlemiseks. integreeri-koostööst võidab kogu uurimisvaldkond.
	des erinevate distsipliinide raames saadud uurimistulemusi laiemasse tea-
	duslikku maailmapilti, hõlbustades seeläbi ka interdistsiplinaarset koostööd;
	( ) analüüsides mõistekasutust spetsii listes kontekstides ja konstrueerides
	uusi mõisteid. Kõik need on tegevused, millega losoo d sotsiaalse tun-
	netuse uurimise raames rohkemal või vähemal määral ka tegelevad. Neist
	saab kitsalt losoo a-spetsii liseks pidada siiski vaid empiiriliste tulemuste
	kaasamist traditsioonilistesse losoo listesse diskussioonidesse. Teooriate
	ja hüpoteeside loomise ning mõisteanalüüsiga tegelevad rohkemal või vä-
	hemal määral ka empiirilised teadlased, suurema teadusliku maailmapildi
	kokku panemine aga kuulub teaduse kui terviku juurde, olgugi, et see ületab
	konkreetsete teaduslike distsipliinide piire. Sellegipoolest leian, et väide, et See mõisteanalüüsi meetod sarnaneb mõneti Rudolf Carnapi eksplikatsiooni ideele, vt (Carnap ). just losoo d peaksid (lisaks teadlastele) tegutsema kõigis eeltoodud rolli-

loogia, mis hõlmaks kogu sotsiaalse tunnetuse valdkonda, siis ei oleks mingit garantiid, et ülejäänud teadlased ja losoo d selle kasutusele võtaks.Samas illustreerib see näide kahtlemata mõisteanalüüsi vajalikkust, ning ühtlasi seda, et töö mõistete ja terminitega ei ole ühekordne projekt, mille saab "valmis teha", et seejärel jätkata muude uurimistegevustega -losoo lise "mõistehügieeni" järele on pidev tarvidus, tulenevalt sellest, kuidas valdkond areneb ja muutub, kuna valdkonna arenedes uueneb pidevalt ka terminoloogia.. VahekokkuvõteVastustest tüüpilistele arusaamadele, mille kohaselt losoo at ei ole teadusliku uurimistöö jaoks tarvis, koorus välja terve rida erinevaid viise, kuidaslosoof saab sotsiaalse tunnetuse uurimisel kasulik olla: ( ) töötades välja uusi teooriaid ja hüpoteese; ( ) kasutades empiirilisi uurimistulemusi traditsiooniliste losoo liste teooriate toetuseks või kummutamiseks; ( )
Vivian Bohl Filosoofia, Tartu Ülikool
Milleks on sotsiaalse tunnetuse uurimisvaldkonnas tarvis losoo at?