TARTUSSE ASUTATAVA EESTLASTE KIRIKUVALITSUSEGA VABAKIRIKU EELNÕUST EESTI EVANGEELSE LUTERI USU VABA RAHVAKIRIKU ASUTAMISENI. 1917. JA 1919. AASTA KIRIKUKONGRESSID, HISTORIOGRAAFIA JA RETSEPTSIOON


Vabariigi siseministri poolt ametisse nimetati ning mil Eestimaa seisuslikult valitud konsistoorium loovutas kirikliku võimu demokraatlikult valitule. Et tegemist ei olnud üksnes kirikus toimunud vormimuutustega, vaid ka nende tõlgendustega, siis on oluline käsitleda selles artiklis ka kirikukongresside senist historiograafiat ja uurida põhjalikumalt nende tõlgenduste põhjusi ning motiive. Venemaa evangeelse luterliku kiriku reformimise ja 1917. ning 1919. aasta kirikukongresside küsimusega tegelevate autorite ring on olnud suur. 1 

Venemaa 1917. aasta kodanlik-demokraatlik veebruarirevolutsioon kukutas tsaarivalitsuse. Moodustati Ajutine Valitsus, mis lubas koos seisuslike ja rahvuslike kitsendustega likvideerida ka usulised kitsendused. 18. märtsil esitati Eesti autonoomia projekt Vene Ajutisele Valitsusele, kes 30. märtsil kinnitas Eestimaa omavalitsuse seaduse, millega loodi rahvuslikes piirides Eestimaa kubermangu administratiivne tervik. Samuti esitati ka kubermangu kohaliku omavalitsuse ajutine korraldus, mis rakendus 22. juunil. Sellega läks näiteks konsistooriumide ilmalike kaasistujate kandidaatide esitamise õigus rüütelkondadelt üle Eestimaa Kubermangu Ajutisele Maanõukogule. Kirikuajaloolane Priit Rohtmets ja jurist Erik Salumäe peavad Eesti vaba rahvakiriku loomiseni viinud mõjutegurite hulgas just omavalitsuse ajutist korraldust üheks kõige olulisemaks. 4 Kirikukongressi ettevalmistavates dokumentides ja kirikukongressi protokollis aga ei räägita Eestimaa kubermangu omavalitsuse ajutisest korraldusest. Siseminister Kaarel Einbund võttis selle seaduse esimest korda vaatluse alla alles 1925. aastal, vastates Riigikogus arupärimisele, mis puudutas Vabariigi Valitsuse poolt 1919. aasta üleüldisel kirikukongressil demokraatlikult valitud konsistooriumi ametisse kinnitamise volituste seaduslikkust. Siseminister tõdes muu hulgas, et 1917. aasta 30. märtsi omavalitsuse seadus jäi kiriku ja kirikuvalitsuste suhtes kasutuks, sest Ajutine Maanõukogu ei rakendanud seda. 5 917. aasta aprill kujunes mitmesuguste ülemaaliste nõupidamiste, pastorikonverentside ja kristlike parteide asutamiskoosolekute kuuks. Ükski neist ei pääsenud mööda kirikureformi küsimustest, mille vajaduses ei kahelnud enam keegi. Tallinnas toimus 6. ja 7. aprillil esimene Eesti õigeusuliste nõupidamine, millest võttis osa 27 preestrit, 4 diakonit ning 30 ilmikut. 7. aprillil kinnitati ligi 20 resolutsiooni, mis pidid viima eesti rahvusest piiskopiga autonoomse Eesti piiskopkonna asutamiseni ja õigeusu eestipärasemaks muutumiseni. 
Johtudes Venemaa luterliku kiriku Üldkonsistooriumi poolt kõigile konsistooriumidele vahendatud palvest (töötada Venemaa evangeelse-luterliku kiriku jaoks välja uued direktiivid), kogunesid Eestimaa Konsistooriumi liikmed 12. aprillil 1917 Tallinnas ühisele koosolekule. Otsustati toetada üldkonsistooriumi initsiatiivi uue kirikuseaduse väljatöötamisel. 8 alti kubermangude 27 baltisaksa linnakoguduste pastorit kogunes 21. aprillil Tartusse. Nende konverents tuli oma lõppjäreldustes seisukohale, et saksa kogudused jäävad ka tulevikus senise territoriaal-ehk maakiriku vormi juurde. Olude muutudes oldi siiski valmis ka vabakirikut konstitueerima. Linnakoguduste esindajad olid üsna veendunud, et areng maakirikuvormilt rahvuslike vabakirikute vormile likvideerib Balti kubermangudest senise saksa luterluse. 9 iivi-ja Eestimaa konsistoriaalringkondade eesti koguduste vaimulike tuumikrühm arutas kiriku-ning koolielu reforme viimati tõsisemalt 1914. aasta märtsis Keilas. Võrreldes lätlastega, kes olid kirikukorra kohta välja töötanud mitu seaduseelnõu ja rida ettepanekuid, ei olnud eesti pastorid 1917. aasta alguseks veel midagi taolist teinud. See mõneti ükskõikne, mõttelaisk suhtumine ja tegevusetus jätsid lätlastele mulje, et eestlased ei tea, mida nad tahavad ning ilmselt ei huvita neid ka kuigi tõsiselt oma kiriku asi, konstateeris lätlastega aktiivselt suhelnud Helsingi Eesti Püha Pauluse koguduse pastor August Nigol. 
Lätlastele, eriti praost Karlis Irbele, oli eestlastega kirikukorralduses ühistele otsustele jõudmine väga oluline. Kuna eesti pastorite juures lätlaste väljapakutud rahvuslike konsistooriumide idee, mida oli ka Nigol toetanud, suuremat poolehoidu ei leidnud, siis palus Irbe Villem Reimanil koos teiste eesti pastoritega asja veel kord arutada. 
Nigoli arvates pidanuks uue kirikukorralduse eelnõu puhul esmalt vältima separatistlikku eraalgatuslikku tegevust, sest see eelnõu sai valmida ainult laiapõhjalisest koostööst. Selleks kutsus ta eesti pastoritele Helsingist adresseeritud ringkirjas kogunema võimalikult paljusid 10. veebruaril 1917 Tartusse Eesti Üliõpilaste Seltsi ruumidesse, kus lubas pidada omalt poolt ettekande Soome ja Sise-Venemaa eesti asunduste kirikuoludest ning kus Irbe loodetavasti tutvustaks eestlastele läti pastorite seisukohti. Nimetatud kokkusaamist ei toimunud. Algataja Nigol ei saanud ise 10. veebruariks Tartusse sõita. 9. veebruaril osales ta Peterburis kogunenud läti pastorite nõupidamisel, paludes seepärast veebruariks kokkulepitud kokkusaamine edasi lükata 5. aprillile, et siis kell 11 Tartus Üliõpilaste Seltsi korteris kokku saada kõigi nendega, kes olid uuest kirikukorraldusest tõsisemalt huvitatud. Kui Tartusse kogunemist oleks mingil põhjusel takistatud, siis oleks seda võinud ka mujal läbi viia ja tehtud otsused kirjalikult praost Irbele Peterburi saata. Kodumaa kirikukorra uuenduse põhimõtted saatis Nigol neljale vaimulikule Peterburi kubermangu, üheksale vaimulikule Eestimaale ja 31 vaimulikule Liivimaale. Jaanuari lõpul Harald Põllule saadetud kirja lõpetas Nigol sooviga: 
Saagu meile varsti asutatud oma Eesti Luteruse kirik, oma piiskopi, uuendatud sinodi ja konsistooriumiga, kelle alla kõik eestlased tervel Venemaal käiksivad. 10 goli ideaaliks oli rahvuslike piiskopkondadega sinodaalselt ühendatud luterlik kirik Venemaal. 
12. aprillil saatis Jaan Lattik Viljandist Villem Reimanile Kolga-Jaani kirja, teatades talle, et kirikuelu puudutavate kiireloomuliste päevaküsimuste üle on vaja kiiresti nõu pidada. Ta palus Reimanil 25. aprillil kella 11-ks Viljandisse sõita, et koos Viljandi praostkonna eesti koguduste vaimulike ja paari ametivennaga väljastpoolt neid küsimusi arutada.11 Samal päeval ilmus Postimehes arvamusartikkel "Kirik ja riik", mida Rohtmets ning Salumäe on seostanud eesti rahvuslike ringkondade ideega ja seepärast omistanud autorluse oletuslikult rahvuslasele Jaan Tõnissonile. Nende hinnangul innustas ja inspireeris just see artikkel Lattikut ning Reimanit ja sellest juhinduti 25. aprillil Viljandis toimunud koosolekul. 12 rvamusartikli kirjutas tegelikult keegi, kes varjus pseudonüümi H taha. 13 Lähtudes Ajutise Valitsuse üldisest usuvabaduse ideest toetas autor õigust elada soovi korral ka ateistlikult. Venemaa rahvastel oli H arvates valida kahe alternatiivi vahel: kas lahutada kirik riigist või tunnistada kõik usutunnistused võrdseks ja anda need riigi toetusele. Esimesel juhul tulnuks kirikud ja kloostrid koos varaga riigistada ning jätta vaimulikud koguduse liikmete ülalpidamisele. Teisel juhul antakse neile tulevikus riigipoolset toetust, juhindudes liikmeskonna suurusest ja ajaloolisest vanusest ning arvestades nende kultuurilisi teeneid. H pidas eestlaste jaoks sobivamaks esimese alternatiivi teostamist, soovitades seda saadikutel ka Asutavas Kogus nõuda. Lisaks sellele pidi eestlaste kirikukorraldus ja valitsemine jääma Eestimaa kubermangu omavalitsuse hooleks. Nimetatud seisukohtade autor ei olnud Jaan Tõnisson, vaid keegi, kes esindas lähedalt 16. ja 17. aprillil Tallinnas toimunud VSDT(b)P Põhja-Balti organisatsioonide I konverentsil (hiljem ka 14. ning 15. augustil enamlaste eestvedamisel Tallinnas toimunud maatameeste konverentsil) esitatud nõudmisi natsionaliseerida Venemaa eeskujul kirikumaad, lahutada kirik riigist ja kool kirikust. 14 5. aprillil Viljandis Lattiku organiseerimisel kogunenud praostkonna eesti koguduste vaimulikud leidsid, et Eestimaa kubermangu omavalitsus ja riik pidid "lahutamata sidemetega" ühendatuks jääma, kiriku omand kirikule ning kogu-dustele jääma, tulevane piiskop 15 pidi hakkama esindama kiriku huve maapäevadel ja maavalitsuses, maavalitsus pidi aga looma spetsiaalse usuasjade osakonna ning kandma konsistooriumi kulud. Nende põhimõtete detailsemaks läbitöötamiseks ja sõnastamiseks valiti kaheksaliikmeline komisjon (Mihkel Jürmann, Bernhard Steinberg, Jaan Lattik, Eduard Tennmann, Johan Kõpp, Alexander Kapp, Peeter Põld, Jakob Kukk). Komisjoni ülesandeks jäi 3. ja 4. mail Tartus uus kirikukorralduse eelnõu välja töötada ning selle vastuvõtmiseks ja lõplikuks läbiarutamiseks ülemaaline vaimulike koosolek lähemal ajal Tartusse kokku kutsuda. 16 iisiis oldi aprilli lõpul veel seisukohal, et kokkukutsutaval koosolekul osalevad ainult koguduste vaimulikud. 

"ÜLESKUTSE" EESTI KOGUDUSESAADIKUTE KIRIKUKONGRESSILE

3. mail ilmusid trükist Moskva konsistoriaalringkonna kindralsuperintendendi Paul Willigerode direktiivid "Richtlinien zu den Vorarbeiten für die in Aussicht genommene Generalsynode, zur Orientierung für die mitarbeitenden Pastoren des Moskauschen Konsistorialbezirks", mis olid mõeldud esitamiseks Venemaa luterliku kiriku üldsinodile. 17 Ajutise Valitsuse põhimõtteline otsus lõpetada Venemaal riigikirik ja lahutada riik õigeusu kirikust ning Siseministeeriumi muuusuliste osakonnas ühtlasi aktuaalseks muutunud küsimus reformidest ka luterlaste ja reformeeritute juures ajendasid 5. mail Postimehe toimetust (päev pärast seda, kui Tartus oli kogunenud eraviisiliselt 12 18 eesti koguduste vaimulikku ning ilmikut) teavitama oma lugejaid, et on soovitud, et Venemaa luteriusuliste rahvaste juures astugu üksikud rahvuslikud kirikukogud kokku, et valida komiteed, kes iseseisvalt koos teiste rahvuslike kirikukogude komiteedega ühel ajal ja ühes paigas tulevase kirikukorralduse kava välja töötaks. Sel teel võiks iga rahvas omale vabakiriku niisuguse korraldusega luua, nagu see tema oma soovidega ja tarvidustega kokku käib /.../ nii oleks kerge omavaheliselt kokku kõneleda, et Venemaa evangeeliumiusu kiriku korraldus neis asjus, mis kõikidele ühine, ühtlane saaks. 19 ed 12 isikut olid niisiis mai alguseks teadlikud väljaspoolsest "soovist", et erinevad luterlikud rahvused korraldaksid oma kirikukongressid ja töötaksid välja kiriku reorganiseerimise eelnõud. Kõige kiiremas korras tuli 31. mail ja 1. juunil 15 Tartus kokku kutsuda eesti koguduste esindajate koosolek, millest võtaksid igast kogudusest osa pastor ning üks kuni kaks ilmiksaadikut. 20 irikukongressi üleskutse impulsiks sai niisiis Ajutise Valitsuse otsus viia Asutavasse Kogusse eelnõu riigi ja kiriku lahutamisest koos sooviga saada enne seda küllaldaselt vajalikku materjali vastava eelnõu koostamiseks. 21 Teiseks viidati Postimehe teadaandes "soovitajale", kes tahtis kirikukongresside korraldamist ja vastavate töökomisjonide valimist eesmärgiga välja töötada uus kirikukorraldus. Kuna "Üleskutses eesti koguduste asemikkudele" ei mainita otseselt üldkonsistooriumi ega tulevast üldsinodit, siis on see Rohtmetsa ja Salumäe jaoks piisav tõend järeldada kirikukongressi ning üldkonsistooriumi vahelise sideme täielikku puudumist. 22 Sisust lähtudes ja konteksti laiemalt arvestades on anonüümse "soovitaja" taga võimalik näha aga just üldkonsistooriumi institutsiooni. Seotust üldkonsistooriumiga kinnitavad ka kirikukongressil hiljem arutlusel olnud päevaküsimuste kokkulangevus üldkonsistooriumi ettepanekutega: kiriku ja riigi suhted, rahvuste vahekord kirikus, sissetulekute korraldamine, üldkirikukorra kindlaksmääramine. 23 Eestlastepoolseks kiirustamise põhjuseks oli aga üldsinodi eelkonverentsi kavandatud läbiviimine Peterburis juba 27.-29. juunil. 
16. ja 17. mail tutvusid Eestimaa konsistoriaalringkonna vaimulikud Tallinnas pastor Viktor Wittrocki ning professor Karl Girgensohni koostatud kiriku reorganiseerimisprintsiipide24 ja Postimehes avaldatud eesti koguduste pastorite "Üleskutsega". Eestimaa Konsistoorium toetas eesti kogudusesaadikute kongressi toimumist ja soovis sellest aktiivset osavõttu. Kirikuvalitsus Tallinnas lootis, et nii suudetakse ehk ära hoida ka Tartu baltisaksa ringkondades populaarsust saanud idee luua senise kiriku asemel üksteisest rahvuslikult eraldatud vabakirikud (die evang.-luth. deutsche Freikirche Liv-und Estlands) 25 . Baltisaksa ringkonnad, nende hulgas ka Moskva konsistoriaalringkonna kindralsuperintendent Paul Willigerode26 , pidasid tõenäoliseks, et eestlased valivad eeloleval kirikukongressil lätlastele sarnased otsused, mille kohaselt tuligi kirik jagada rahvuslikult. 27 Nagu Tartu kirikukongressile aruteluks esitatud kiriku põhikirja pealkirjas-tatud eelnõust "Eesti Ew.-Lutheri usu Wabakiriku põhjuskirja eelnõuu" selgus, pooldasid selle koostajad tõepoolest ideed rahvuslikest vabakirikutest. Arutelu eestlaste asualadel elavate ja luteri usuga seotud vähemusrahvuste võimaliku tulevase kirikliku teenimise ning kaasatuse üle viis siiski uue resolutsiooni vastuvõtmiseni, milles rahvuslik "vabakirik" asendati avarama "vaba rahvakiriku" mõistega. 28 jakirjanduse vahendusel sai Eestimaa Konsistooriumi toetav hoiak Tartu kongressi suhtes laiemale avalikkusele teatavaks küll alles 25. mail. 29 See jätab aga vähe tõlgendusruumi sellele, et eesti koguduste esindajate kongressi organiseerijad oleksid toiminud üksnes omaenese initsiatiivist, mujalt impulsse saamata. Oli ringlemas mitmeid kiriku reorganiseerimisega seotud eelprojekte, millest lätlase Karlis Irbe ja August Nigoli koostatuid tunti eesti vaimulike hulgas kõige paremini. Hästi hoiti end kursis ka lätlaste ja baltisakslaste kirikukongressidel toimunuga. Tartu kirikukongressi toimumise ajal saadi näiteks Riiast otseinfot, et sealne baltisakslastest vaimulike (52) koosolek oli kõrvale tõrjunud Tartu baltisaksa ringkonna idee luterlikust saksa vabakirikust Liivi-ja Eestimaal. 30 ai lõpp kujunes Tartu jaoks ülimalt huvitavaks, sest seal 25. ja 26. mail kogunenud Eesti õigeusklike ülemaaline kongress oli oma initsiatiiviimpulsi samuti Ajutiselt Valitsuselt saanud. 31 Eesti koguduste osavõtt vene ja läti koguduste esindajate kõrval oli ajakirjanduse hinnangul "haruldaselt elav". Kongressil võeti vastu Tallinna nõupidamise otsused ja toetati Eesti ning Läti iseseisvate piiskopkondade ideed. Eesti õigeusu piiskopkonna ajutise kirikuvalitsuse eelnõuks valiti kandidaat J[aan] Jõgeveri projekt, mis otsustati saadikute 32 poolt esitada vastuvõtmiseks eelolevale Moskva üleriiklikule õigeusu kongressile. 33 7. mail avati Tartus esimene Eesti naiskongress, kus nõuti Venemaa muutmist föderaalseks vabariigiks ja nähti Eestimaad selle iseseisva osariigina. 34 Päev enne luterlaste kirikukongressi avamist toimus Tartus ka eesti koguduste köstrite konverents. Eesti-ja Liivimaa saksa linnakoguduste pastorid hakkasid samuti 31. maiks Tartusse kogunema, et siin paralleelselt eesti koguduste kirikukongressiga ära pidada 55 delegaadiga koosolek, mis oli ühtlasi jätkukoosolek 27. aprillil Tartus Girgensohni ning Wittrocki organiseeritud eraviisilisele kolme Balti kubermangu vaimulike konverentsile. 35 Kolmkümmend läti pastorit pidasid samaaegselt Läti koguduste kirikukongressi eelkongressi Võnnus. 36 3. ja 18. mail 1917 ajakirjanduses avaldatud "Üleskutses" eesti kogudustele mainiti Ajutist Valitsust ning viidati sisuliselt ka Siseministeeriumi ja Venemaa luterliku kiriku Üldkonsistooriumi ideele reorganiseerida ka luterlik kirik. Need olid eesti kogudusesaadikute kirikukongressi jaoks kaks peamist impulssi, et sarnaselt lätlastele ja baltisakslastele välja töötada ka oma rahvuskoguduste kirikukorralduse eelnõu. Lisaimpulsi andsid eesti luterlastele kahtlemata ka eesti õigeusklikud. 
Eesti kogudusesaadikute kirikukongress avati 31. mail Tartus. Minevikku tagasi vaadates võiks öelda, et 19 aastat hiljem teostus 1898. aastal väljapakutud idee kutsuda 26. märtsil 1899 kokku luterlike kirikukihelkondade talurahvasaadikute kongress saadikute valimiseks, kes esitanuksid Peterburis eestlaste nõudmised patronaadiõiguse kaotamiseks ja eesti professuuri loomiseks ülikooli usuteaduskonnas. 37 Kirikukongressi avapäeval avaldas Tartu Pauluse koguduse saadik Jaan Tõnisson Postimehes arvamust, et evangeelse luterliku kiriku asemele, mida riigivõim on senini kindlate maksudega toetanud ja kaitsnud, pidi astuma uus vabakogudus /.../ kes oma ümber üksi neid koondab, kellel usuline elu hingeliseks tarviduseks on. 38 arli koguduse vaimulik Alexander Kapp tõstis oma kirikukongressi ettekandes "Praegusest seisukorrast riigis ja kirikus" esile Ajutise Valitsuse rolli, mis lõi reaalsed võimalused hakata kogudustel ise oma elu korraldama. Kapi arvates oli kongressil volitus olla "uuenduste üle otsustaja", missuguses kuues peab meie ev. kirik tulevikus kõndima? Kas peab ta neid uuendusi "vaba kiriku" kujul teostama? Kas ei või ta maakirikuks jääda, nagu siitsaadik, kus iga rahvaliige ühtlasi sundusliselt kiriku liige on. Või nõuame ja teostame rahva kirikut? 39 iuse koguduse vaimulik Johan Kõpp esines teemal "Kiriku ja riigi vahekord". Sissejuhatuseks ütles ta, et Jeesus ei olnud "kogudust ehk kirikut asutanud" ega olnud ka kiriku korralduse jaoks mingeid juhiseid jätnud. Seega oli kiriku üle otsustamine antud inimeste kätte. Kõpp tervitas Ajutise Valitsuse ideed lahutada kirik riigist. Riik oli rikkunud kiriku vaimse elu, röövinud inimeselt südametunnistusvabaduse. Kiriku ja evangeeliumi ellujäämise nimel tuli kiriku lahutamine riigist reaalsuseks muuta. Kõpp tõstatas ideaali, mida tuli võimaluse korral taotleda ehk nagu ta pärastises arutelus ütles: 
Minul on silmis ainult üks: tuleviku kirik. Mitte, kuidas oli, vaid, kuidas on tulevikus. 40 lleks pidi olema "vaba kirik", mis on ühendatud "rahvakiriku" mõistega. 
Kirik jäägu aga ühendusesse ajalooga, üleminek maakirikust vaba rahvakirikusse sündigu nõnda, et side minevikuga mitte katkestatud ei saa. Kiriku liikmeks olgu need, kes oma väljaastumist teada ei anna. Kiriku korraldus ja tegevus olgu aga tulevikus niisugune, et Eesti rahval tunne võiks olla, et see on meie oma kirik. Selleks peab esiteks kiriku korraldamine ja valitsemine olema rahva enese kätes, s.o demokraatlik printsiip. Teiseks tuleks kirikul oma tegevus rahva hingeelu nõuetega kooskõlla viia, s.o rahvuslik printsiip. /.../ Tõsine, elu sünnitav ja elu edendav vaim saab aga ainult siis meie kirikus valitsema, kui universaalne ristiusu vaim ligidasse ühendusse astub elava rahvavaimuga. Selles mõttes olgu tervitatud vaba Eesti rahva vaba Evangeeliumi-Lutheruse kirik!, konstateeris Kõpp ja lisas nendele mõtetele selgituseks, et meie loome oma kiriku oma parema tundmise järele, ja siis astume maa omavalitsuse ette, küsides: kas tahate meiega ühineda? 41 himõtteliselt kajastusid need vaated juba Ernst Troeltschi (1865-1923) 1911. aastal ilmunud teoses "Die Soziallehren der christlichen Kirchen und Gruppen", milles maalis pildi 19. sajandi lõpu luterluses levinud varakiriku ideaalist kui täiesti apoliitilisest ja sotsiaalselt eristunud "puht usulisest" ühendusest, mis ei teostanud mitte mingisugust ilmalikku võimu ega kasutanud selle abi. Ajalooliselt ei olnud varakirik muidugi nii apoliitiline, nagu ideaalis sooviti ette kujutada. Kas pidas Kõpp "loomise" all silmas revolutsioonilist uue kiriku asutamist või pigem jätkuvat reformatsiooni, evolutsiooni vormides, kutsudes rahva hingeelu kiriku suunas liikuma? Pigem seda viimast. Maakirikust rahvakirikuks üleminekust, eestlaste hingeelule vastavast kirikust, kirjutati rohkesti ka tollases ajakirjanduses. 42 leminekut ja vormimuutust toonitas üheksa aastat hiljem oma kirikuloo kooliõpikus näiteks ka Laiuse koguduse vaimulik Jaan Järve. 43  Kirikukongressile vastuvõtmiseks esitatud põhikirja eelnõus oli paragrahve, mis nägid ette uue territoriaalse, olemasolevast maakondade struktuurist lähtuva, senise kolmeteistkümne asemel kümnest46 praostkonnast koosneva iseseisva episkopaal-sinodaalse vabakiriku asutamist. Loodava kiriku kirikuvalitsus hakanuks paiknema Tartus ja oma tulevase vaimulikkonna saanuks eesti kogudusi ühendav vabakirik Tartusse spetsiaalselt asutatud eestikeelsest usuteaduse ülikoolist. 47 Nendest paragrahvidest kumab välja eestlastele iseseisva rahvuskiriku asutamise idee, mis hakkas eestlaste hulgas idanema juba 19. sajandi lõpul, kui Ado Grenzstein esitas majanduslikult vabade rahvuslike rahvakirikute projekti. 48 allinnas paikneva Eestimaa Konsistooriumi staatust põhikirja eelnõus ei määratletud. Kas kuulunuks see näiteks üldse likvideerimisele või Tartusse ületoomisele, selle üle ei ole ka kongressi ettekannetes arutletud. Arvatavasti pidi Tallinnas olev konsistoorium jääma edaspidi ainult saksa koguduste keskvalitsuseks ja Tartu ülikooli teoloogiateaduskond saksa kogudustele vaimulike ettevalmistamise kasvulavaks. 
Kongressile esitatud eelnõu jäi vastu võtmata ja nii polnud seda võimalik esitada kinnitamiseks maaomavalitsusele ega ka Peterburi Üldkonsistooriumile. Uue kiriku asutamist kirikuõigusliku subjektina ei toimunud. Vastasel juhul olnuks kindlasti vaja uut kiriklikku esindatust, seisuslikult valitud kirikuvalitsuse kõrvale demokraatlikult valitud kirikuvalitsust, mis olnuks vahend oma kirikliku enesemääramisõiguse ja teiste kirikute tunnustuse saavutamiseks. Seepärast on äärmuslik tagantjärele kõnelda 1917. aasta kirikukongressi kontekstis toimunud uue territoriaalse kiriku asutamisest ja eesti koguduste enesemääramisõigusest teise kiriku koosseisus ning uue kirikujuriidilise olukorra kehtima hakkamisest. 
Peterburi Üldkonsistooriumi nõunik assessor Alexander Th. Meyer informeeriski kohe pärast resolutsioonide üle hääletamist, et üldkonsistooriumi algatusel ja Ajutise Valitsuse nõusolekul pidi sügiseks kavandatud üleriigilise üldsinodi eelkonverents toimuma Peterburis 27.-29. juunil. 49 Eesti koguduste vaimulikke esindas Peterburis toimunud eelkonverentsil Harald Põld. Sellel pidanuks esindajana osalema ka Johan Kõpp, kes aga jäi teadmata põhjustel sinna saabumata. Juunikuisel eelkonverentsil põhjendasid üldkonsistooriumi esindajad, et nad ei taha minna "ebaloomulist eeskirjade teed", vaid soovivad kirikukorralduse asjus kogudustega koos töötada. Koguduste all peeti silmas aga erinevaid rahvusrühmi koondanud kogudusi. Üldkonsistoorium avaldas ühtlasi tunnustust juba toimunud kirikukongressidel valitud töörühmadele ja kutsus üles seal, kus kirikukongresse polnud veel peetud ning töötoimkondi loodud, neid kiiresti enne 1. oktoobrit läbi viima. Üldkonsistooriumile esitamiseks olevad kirikueelnõud olid juuni lõpuks olemas Volga-äärsetel saksa kogudustel ja põhimõtteliselt ka baltisakslastel, kes lubasid oma ümbertöötamisel oleva eelnõu peagi uuesti kogunevale kiriku-kongressile kinnitamiseks esitada. Põllu sõnul olevat eestlaste hulgas (ilmselt Tartus valitud töökomisjoni liikmete hulgas) kardetud, et lätlased jõuavad oma eelnõuga eestlastest ette. Tema rõõmuks aga teatasid Läti koguduste esindajad Peterburis, et kunagist Karlis Irbe 50 koostatud eelnõuprojekti Läti koguduste pastorid omaks ei tunnista, sest sel puudus kogudusesaadikute mandaat. Sellegipoolest palus Põld, et Tartus valitud toimkond kiirustaks oma tööga ja et veel enne oktoobrit peetaks uus kirikukongress, sest esimene kongress "ei tahtnud lõpuotsust andev olla". 51 uunikuu eelkonverentsi kokkuvõte trükiti Peterburis koos Alexander Th. Meyeri eessõnaga. 52 Üldkonsistooriumi esimees parun Julius Karl von Uexküll-Güldenband, piiskop Conrad Freifeldt ja sekretär Axel von Gernet pöördusid 31. juulil kõigi Venemaa luterlike koguduste poole saksa-ning eestikeelse (tõenäoliselt oli olemas ka lätikeelne) läkitusega, milles teavitati, et eelkonverentsil oli jõutud otsusele, et tulevase üldsinodiga pole vaja kiirustada. Parima tulemuse saavutamiseks tuli ettevalmistavat eeltööd jätkata kõigis koguduste rühmades, mis rahvuste, geograafilise seisukoha ja teiste iseärasuste järele oleksid korraldatud. 
1. oktoobriks 1917 pidid kõik üksikute rühmade eeltööd olema siiski kirjalike eelnõudena saadetud üldkonsistooriumile, kus spetsiaalne töörühm oleks nende põhjal koostanud üldsinodile arutluseks ja vastuvõtmiseks vajalikud direktiivid ning aluspõhimõtted. 53 Etteruttavalt olgu öeldud, et töörühm oktoobris ei kogunenud. Ei olnud toimunud ka Eesti kogudusesaadikute teist kirikukongressi. 
Tartu kirikukongressi põhikirja töökomisjoni esimene koosolek toimus 26. ja 27. septembril Tartus. Komisjoni esimees Kõpp koopteeris töökomisjoni koosseisu ka Harald Põllu. Toetus selleks tuli ka Juhan Kurrikult ja Wilhelm Eisenschmidtilt. Varjupooltena nimetas Kõpp Põllule, et eelnõuprojekti läbivaatamine oli kirikukongressil toimunud kiirustades ja mõned asjad olid otsustatud "juhusliku meeleolu järele" ning ka valitud töökomisjon oli tema hinnangul "liiga juhuslikult" loodud. 54 artusse tulid kohale J. Kõpp, W. Eisenschmidt, A. Kapp, J. Kukk, A. Habicht, A. Laur, H. Koppel, J. Kurrik ja koopteerituna H. Põld. Põhikirja eelnõust tõmmati muuhulgas maha ka paragrahvid 50 ja 61. Sellega oli sisuliselt loobutud ideest asutada eesti kogudusi ühendava territoriaalse kiriku keskvalitsus tulevikus Tartusse. Loobuti ka Tartu ülikooliga mitteseotud eestikeelse õppekeelega teoloogilise kõrgkooli asutamise ideest. Kõrgkool pidanuks olema uue rahvusliku kiriku õppeasutus. Usuteaduskonnaga seoses otsustati kiiremas korras Tartu Pauluse koguduse saadiku Jaan Tõnissoni resolutsioon usuteaduskonnas eesti praktilise 50 usuteaduse professuuri allesjätmise ja Kõpu sellele kohale kinnitamise asjus saata Ajutisele Valitsusele ning Peterburi Üldkonsistooriumile. Põld teavitas, et kavatses hakata organiseerima "Tallinnamaal maakonna kongresse". Liivimaa maakondades ei pidanud toimkond nende korraldamist vajalikuks. 55 Järgnevatel kuudel arutati Harju, Viru ja Alutaguse maakonna kirikukongressidel eesti kogudusesaadikute kirikukongressile esitatud eelnõuprojekti ning seal vastuvõetud resolutsioone, et need ümbertöötatult teisel kirikukongressil vastu võtta ja seejärel Peterburi Üldkonsistooriumile ning hiljem kinnitamiseks ka Venemaa luterliku kiriku üldsinodile esitada. 56 ärgmine toimkonna töökoosolek kavatseti läbi viia 7. novembril Tartus. Otsustati koopteeritavate praostide, köstrite asemike (Eestimaalt ja Liivimaalt, mõlemast kolm), juristide ([Kaarel] Parts, Mihkel Ostrat, [Jüri] Parik) 57 ning vaimulike (Palsa, Frey, Nuudi, Mohrfeldt, Stockholm, Põld, Varik, Lattik) ja usuning kooliõpetajate (Tennmann, Tilk) baasil töökomisjoni tööd laiendada. 58 avandatud töökoosolek jäi teadmata põhjustel ära. 24. novembril sai Kõpust aga ülikooli praktilise usuteaduse professor. 59 

EESTI AJUTINE VALITSUS LAHUTAB EESTI KIRIKU VENEMAA LUTERLIKU KIRIKU ÜLDKONSISTOORIUMIST

Töökomisjoni teine koosolek õnnestus läbi viia Tartus 1918. aasta 10.-11. jaanuaril. Osalesid praostid Leberecht Greinert, Woldemar Schultz, Konstantin Thomson, pastorid J. Kõpp, W. Eisenschmidt, J. Kukk, J. Eberhardt, A. Laur, köstrid A. Ratnik, J. Kurrik ja usuõpetaja P. Põld. 60 Komisjon tegeles põhiliselt kooli usuõpetuse küsimusega. Tõdeti, et põhikirja eelnõu oli valmis ja selle kinnitamiseks otsustati teine kirikukongress läbi viia 7.-8. (20.-21.) märtsil Tallinnas. Ühtlasi valis töökomisjon Kõpu Liivimaa pastorite asemikuks üldsinodi väljatöötamise komisjoni Peterburis. 61 uigi 1918. aasta alguseks oli uue asutatava vaba rahvakiriku põhikirja eelnõu tugevasti muudetud, ei oldud siiski kõikide paragrahvide sõnastuses veel loobutud "Eesti vabakiriku" mõistest. Paragrahv 52 sätestas, et Luterlike rahvusvähemuste, saksa ja läti koguduste ning praostkondadega, otsustati loodava ühise sinodi kaudu hakata suhteid arendama alles pärast teise kirikukongressi toimumist ja uue kiriku põhikirja vastuvõtmist. 62 4.-26. jaanuarini pidas Peterburi Üldkonsistoorium oma teist eraviisilist eelkonverentsi. Eestimaa Konsistooriumi kindralsuperintendent Daniel B. von Lemm jäi abikaasa surma tõttu sellele minemata ja puudus ka eesti koguduste esindatus. Külalisena oli eestlastest kohal ainult Peterburi Jaani koguduse õpetaja Friedrich Stockholm. Kavandatav üldsinod otsustati muutunud poliitilistes oludes läbi viia piirkondlikes jaoskondades. Selleks lubas üldkonsistoorium välja töötada vastavad aluspõhimõtted ja kogu protsess pidi lõppema sügisel toimuva üldsinodiga, kuhu tuli igast kogudusest valida üks õpetaja ning kaks ilmiksaadikut. Eelkonverentsil tuli arutluse alla (seoses Saksa vägede edasitungimisega) spetsiaalse Eesti Konsistooriumi (kolleegium) asutamise küsimus Peterburis, mis pidi olema samasugune nagu Läti kogudustele Peterburis loodav konsistoorium, mis koosnenuks kahest vaimulikust ja ilmikust, kes kavandatava sinodi asjus suhtleksid üldkonsistooriumiga. 63 Minu teada ei ole vist I. kongressil mitte veel sarnast esituse organi (Eesti Kolleegium, Konsistoorium) eestseisust või juhatust valitud. On meil mõni Eesti Waba rahva Kiriku esituse organ olemas? Kes on selle liikmed? Kui mitte, kelle poole peaks kindralkonsistoorium Eesti osasinodi asjus pöörama? Vastust tuleb mul 12.2.1918 anda, ootan Sinu teateid ja arvamist Eesti Konsistooriumi kohta, küsis Friedrich Stockholm Harald Põllult. 64 Taolist institutsiooni ei olnud 1917. aasta kongressil asutatud. Saksa okupatsioon Baltikumis aga muutis üldkonsistooriumi suhtlemise läti ja eesti koguduste esindajatega raskeks. Etteruttavalt võib siinkohal märkida, et Venemaa luterliku kiriku esimese üldsinodi pidamiseni Moskvas jõuti alles 22. juunil 1924. Venemaa eesti luterlike koguduste piiskopina 65 võttis sellest osa Oskar Palsa. 66 Eesti Evangeeliumi Luteruse Kiriku Põhjuskiri" oli eesti kogudusesaadikute kirikukongressi järelkongressile kinnitamiseks ja vastuvõtmiseks valmis. Järelkongress pidi toimuma 7. ja 8. märtsil, kuid see jäi alanud Saksa okupatsiooni tõttu pidamata. Jakob Aunver, toetudes Johan Kõpu dateerimata käsikirjale, kirjutas kolmkümmend viis aastat hiljem, et põhikirjakomisjon ei kogunenud kunagi täies koosseisus ja komisjoni juhataja Kõpp tegi iga komisjoniliikmega tööd individuaalselt. Osa komisjoniliikmeid aga oli järelkongressi kokkukutsumise 62 71 Kirikut võeti kui riigikirikut, kuigi selle siseasjadesse otseselt tungida ei tahetud. Eesti Ajutine Valitsus kohustas juba 1918. aasta detsembris siseministrit [August Peeti] esitama valitsusele ettepanekuid "üldise kirikuseaduste uuendamise" kohta. 72 Siseminister esitas oma määrused "Ev. Lutheri usu kiriku" kohta valitsusele jaanuari lõpul, aga need lükati tagasi uute ettepanekute tegemiseks. 73 Valitsuse poolt anti esimene normatiivakt uuendatud kogudusliku struktuuriga luterliku kiriku loomiseks 18. veebruaril, ühendades 74 kogus enim hääli (34) ning kinnitati siseministri poolt 27. mail assessorina ametisse. 88 Juuli lõpuks oli Eestimaa Konsistooriumi uus koosseis jõudnud arusaamise ja otsuseni, et ülemaaline kirikukongress, mille ülesandeks oli 1917. aasta Tartu kirikukongressi poolt alatud tööd jätkata, pidi toimuma 10.-12. septembril. 89 Otsus tuli pärast seda, kui Tallinnas olid omavahel kohtunud Kentmann ja Tartu kirikukongressi töökomisjoni liikmed, kes ühiselt otsustasid kongressile kutsuda ka Rootsi ning Soome kirikute esindajad, valitsuse usuasjade komisjoni liikmed ja avajumalateenistusele ka Vene Õigeusu Kiriku esindajad. 90 Tartu kirikukongressi töökomisjon kogunes oma viimasele töökoosolekule Tartusse Maarja koguduse köstrimajja 20. augus l. Kohale tulid J. Kõpp, W. Eisenschmidt ja J. Kurrik. Ar tati kirikukongressi päevakava. Kurrik kandis ette dr. Ko peli palve, et kuna Tartu kongressi korraldamisrahadest oli üle jäänud 55 rubla ja 84 kopikat, siis tulnuks ära maksta 1917. aastal tasumata jäänud Vanemuse saali üür ning Reaalkooli teenijate tasud. Pa eri ja markide hankimisel olid oma initsiatiivil kulutusi teinud ka Habicht ning Kurrik. Kolmik otsustas iseendale, Habichtile ja Kurrikule nende kulutused kompenseerida, aga Vanemuise ning Reaalkooli võlad kui igavesti aegunud maksmata jätta. 91 Kindralsuperintendent Kentmann jõudis veel enne üldkirikliku kirikukongressi toimumist avaldada brošüüri "Kirik ja riik", milles teavitas, et kirik valmistab omale uut korraldust looma. 92 Kirikukongress avati 10. septembril. Hommikul kaheksast üheksani koguneti hommikupalvusele Kaarli kirikusse. Edasi liiguti Jaani kirikusse, kus altarikõne pidas kindralsuperintendent Kentmann, jutlustas Kukk ja esines Kaarli ning Jaani koguduse ühendkoor. Pärast lõunat kogunes kongress oma esimesele töökoosolekule Estoniasse. Ke tmann pöördus konsistooriumi juhatuse nimel Eesti Asutava Kogu poole tervituse ja teavitusega, et kongress oli kogunenud selleks, et rajada Eesti ev-luth. kirikut vabale rahvalikule alusele. 93 akob Kukk rõhutas oma sõnavõtus, et kirikul alles läks tarvis kirikukorraldust, mille alusel rahvas kui peremees ise oma koguduse asju võib ajada /.../ meie praeguse kongressi töö olgu kogu kiriku korralduse kindlaks määramine ja maksma panemine. 94 Eesti Ajutine Valitsus oli veebruaris loonud uue kiriklikult ühendatud territooriumi. Vahetult pärast esimese üldkirikliku kongressi lõppemist toimus 13. ja 15. septembril Tallinnas uue kirikliku territooriumi esimene Eestimaa pastorite sinod, millest võtsid osa ka Põhja-Liivimaa koguduste vaimulikud. Sinodi avas Eestimaa Konsistooriumi juht Kentmann. Ta toonitas, et uue Kirikukorraldusega algab uus peatükk Eestimaa kiriku ajaloos. 95 Uus ajajärk, mille algamises ei oldud 1917. aasta kirikukongressi järel veel kindlad 96 , sai alguse 1919. aasta septembris. Ligi kuuskümmend aastat hiljem pakkusid Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku Konsistoorium ja peapiiskop Edgar Hark selle asemel 1980. aasta Luterliku Maailmaliidu Euroopa vähemuskirikute Tallinna konverentsil välja uue alternatiivse daatumi. Kümneleheküljelise masinakirjalise ülevaate "Eesti Evangeelne Luterlik Kirik" oli konverentsi jaoks koostanud Tiit Salumäe. See sisaldas EELK-d tutvustava üldstatistika kõrval ka ajaloolist peatükki "Sajandite tee", milles ei olnud vähimatki viidet 1917. ja 1919. aasta kirikukongressile. 
Uus ajajärk meie kirikus algas 1920. aastal, kui I Kirikupäev kuulutas välja iseseisva episkopaalsünodaalse kiriku, Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku ja valis esimeseks piiskopiks Jakob Kuke. 97 lumäe on teadaolevalt esimene, kes on EELK puhul kasutanud manifesteerimise väljendit "välja kuulutama". 
Juriidiliselt vabastas Eesti Ajutine Valitsus Eestimaa luterliku kiriku Venemaa evangeelse luterliku kiriku struktuuridest 1919. aasta 18. veebruari ja 15. aprilli määrusega. Sisuliste ja väliste vormimuutustega alanud uus ajajärk Eesti luterlikus kirikus sai oma "kinnituse" esimesel üldkiriklikul kongressil (10.-12.9.1919). Piiskop Jakob Kukk 98 Viis aastat pärast eesti kogudusesaadikute kirikukongressi toimumist Tartus kirjutas Kõpp, et eesti koguduste kümne pastori allkirjaga kutse oli oma eraalgatusliku iseloomuga midagi ajalooliselt erakordset, sest kohaliku evangeelse luterliku kiriku ametlikud asutused täiesti nõutult asjade arengut 1917. aasta kevadel pealt vaatasid. 99 e emotsioon on Kõpu hermeneutiliseks võtmeks kogu kirikukongressi rolli ja üldkonteksti hindamisel, sest ta on Eestimaa Konsistooriumi "nähtavasti /.../ arengut äraootavat" suhtumist toonitanud ka hiljem.100 Käsikirja jäänud märkmetes on ta kirikuvalitsustele seoses 1917. aasta kevade sündmustega ette heitnud "täielikku saamatust ja algatusvõimetust". 101 917. aasta kongressi ettevalmistavas töös osalenud Harald Põld nimetas kongressi samuti eraviisiliselt kogunenud komitee poolt kokku kutsutud kongressiks. 102 Põld ei rõhutanud kirikuvalitsuste tegevusetust. Jakob Aunver aga ei nõustunud üldse seisukohaga, et 1917. aasta kirikukongressi korraldamise idee oleks tekkinud spontaanselt, ilma ajaloolise kontinuiteedita, ja pidas 1956. aastal vajalikuks hoiatada, et niisugune asjade käsitlemine ei paku kaugeltki õiget pilti neist teguritest, mis esinesid juba kiriku kauges minevikus. 103 nver ei nimeta teguritena ei Venemaa Ajutise Valitsuse ega tollaste kirikuvalitsuste rolli, rääkimata õigeusklike aktiivsest eeskujust, vaid toonitab kiriku kauges minevikus sündinud tegureid, mis pidid leidma lõpplahenduse 1917. aasta kirikukongressil. 
Siinkohal tuleb peatuda ka siseminister Einbundi 1925. aasta novembris Riigikogu ees nn ebaseadusliku konsistooriumi kinnitamist käsitleva pikema vastuse seisukohtadel, sest Rohtmets ja Salumäe on võtnud sellegi, kas kirik iseseisvus ning asutati 1917. kongressile kutsuja ei olnud kindralsuperintendent ega konsistoorium vaid kaksteist nime. 116 rikuelus valitses "ebamäärasus" ja eestlased otsustasid haarata eesti kirikuelu ümberkorraldamise algatuse oma kätte. 117 em on Kõpule toetudes loonud pildi kirikuelus valitsenud kaootilisest ja hüsteerilisest olukorrast ning just see pilt on saanud ikonograafiliseks. Vägagi iseloomulikult on see kokku võetud EELK peapiiskop Jaan Kiivit noorema poolt 1997. aastal öeldus, et tahe hoida ja kaitsta oma eluavaldusi, tahe vabaneda võõra ülemvõimu eestkoste alt oli ajend, mis tõi koguduste esindajad Tartusse kokku. 118 gusteadlane Artur Taska, kes Rootsis pagulasena enam aktiivselt õigusloolasena ei tegutsenud 119 ja oli primaarallikatest ära lõigatud, nimetas 1917. aasta kirikukongressi resolutsioone ning kiriku põhikirja eelnõud Eesti Evangeeliumi Luteri Usu Kiriku eelkonstitutsiooniks. 120 Taska lähtus luterliku kiriku puhul Eesti Vabariigi kui ajaloos varem olematu poliitilise riigi loomise analoogiast. Tema kontseptsioon võeti kirikus omaks. 1987. aastal kordas Veem kirikukongressi eelkonstitutsioonilist tähendust, öeldes: Ka käesoleva artikli autor peab tunnistama, et on Taskale toetudes nimetanud hääletuse läbinud resolutsioone kiriku eelkonstitutsiooniks. 122 Eesti kogudusesaadikute kirikukongress Tartus ei teinud uue kirikuvalitsuse asutamise kohta siiski mingit otsust, mis olnuks vahend kirikliku enesemääramisõiguse saavutamiseks. Tartu kirikukongress ei määratlenud end kiriku kõrgeima esinduskoguna ega otsinud ka väliskirikute ja teiste kirikute tunnustust. Kui Eesti iseseisvusmanifestile (24. veebruaril 1918) järgnes Eesti Ajutise Valitsuse loomine, siis Tartu kirikukongressil -kui lähtuda analoogiast Eesti Vabariigiga -ei moodustatud olemasolevate kiriklike võimustruktuuride asemele uut. Seepärast võib Aunverile toetuvate Kurt Kentmanni, Gerhard Plathi ja ka Tiit Rosenbergi esitatut, nagu oleks 1917. aasta kirikukongressil kinnitatud just niisugune "uue kiriku põhikiri", ebatäpseks ning ekslikuks pidada. 123 uterliku kiriku teemadel kirjutav endine Kaarli koguduse liige ja hilisem nõukogude ideoloogiatöötaja Kuulo Vimmsaare väitis 1978. aastal, et 1917. aasta kirikukongressil said esmakordselt kiriku juhtkonda eesti pastorid ja kirikutegelased. 124 mmsaare kordas väidet 1981. 0 Autoritele võiks ette heita allikate mittetundmist, aga kui nende hulgas on siiski ka allikaid üldiselt tundvaid (kiriku)ajaloolasi 131 , siis võib ideoloogiliste kaalutluste kõrval oletada ka allikate (selekteeritult) abil loodud faktide kõnelema panemist kasulikus võtmes. Vimmsaare pani eestlaste juhtimise alla läinud luterliku kiriku sündima 1917. aastal ja esitas küsimuse: miks reetis eestlaste juhtimise alla läinud kirik peagi saabunud Saksa okupatsiooni aastail oma põhimõtted ning toimis risti vastupidiselt oma ideaalidele? 132 I[var] Nelson oli selle etteheitva küsimuse esitanud tegelikult juba 1965. aastal. 133 1919. aasta üleüldisel kirikukongressil 134 tuli delegaatidel enne põhikirja eelnõu arutamist konsistooriumi ja vaimulike Saksa okupatsiooniaegse tegevuse ehk -Johan Kõpu sõnu laenates -"okupatsiooni pattude" 135 

FROM THE PROPOSAL TO ESTABLISH AN ESTONIAN FREE CHURCH GOVERNMENT IN TARTU TO THE ESTABLISHMENT OF THE ESTONIAN EVANGELICAL LUTHERAN CHRUCH AS A FREE FOLK CHURCH The Church Congresses of 1917 and 1919, historiography and reception


Riho SAARD

In terms of Lutheran church history, the gathering of delegates from Estonian congregations to the Church Congress in Tartu in the year 1917 was historically unique because it was the first event with such representation by Estonian Lutherans present. In the opinion of church historians and some other historians this event led to the establishment of an independent free folk church under the governance of Estonians in 1917. According to the church in Estonia (EELC) the date for this event is 31 May. In the opinion of the church abroad (E.E.L.C.) the date of the event is 1 June. In conclusion, the presentation of developments and points of view represented by this microstudy allows for an important correction to be made in the interpretation of events and the positions widely held by the church up to now. 
The enterprising activity untertaken by the clergy of Estonian congregations in the spring of 1917 should not be underestimated; but hindsight, one has to also recognize the impulses that the participants themselves did not necessarily see as directly or indirectly guiding their activity as observed by the historian in a retrospective view. The impulses influencing the delegates from Estonian congregations at the Church Congress in 1917 were the Provisional Government's descision that the state and church should be separate as well as the initiative by which the Ministry of the Interior and the General Consistory of Russia planned to reorganize the Lutheran church according to nationality. These impulses produced a vital momentum so that in the second half of April 1917 the working out of a proposal for church governance for the Estonian congregations was begun. The Lutherans received an additional impulse from the Orthodox who had with an Estonian bishop moved in the direction of establishing an autonomous Estonian diocese as well as changing the Orthodox Church to be more Estonian in character. In Russia the various national Lutheran church congresses were intended to be preparatory events for a general synod of the Russian Evangelical Lutheran Church. 



  sünd. -Tulimuld, 1984, 4; Karjahärm, T. Kirikureformi küsimus Baltimaadel (XX sajandi algus -1916. aasta). -Rmt: Religiooni ja ateismi ajaloost Eestis. Artiklite kogumik, III. Koost J. Kivimäe. Eesti Raamat, Tallinn, 1987, 221-249; Taska, A. Eesti vaba rahvakiriku sünd. -Rmt: Õigusteaduslikke mõtteid. A. Taska, Lund, 1989, 111-119; Veem, K. Eesti vaba rahvakirik. Dokumentatsioon ja leksikon. 2., täiendatud trükk. Eesti Vaimulik Raamat, Stockholm, 1990; Ketola, M. The Nationality Question in the Estonian Evangelical Lutheran Church, 1918-1939. (Suomen Kirkkohistoriallisen Seuran toimituksia, 183.) Suomen Kirkkohistoriallinen Seura, Helsinki, 2000; Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 1870-1917. (Suomen Kirkkohistoriallisen Seuran toimituksia, 184.) Suomen Kirkkohistoriallinen Seura, Helsinki, 2000; Saard, R. Johan Kõpp ja rahvakiriku mõiste. -Rmt: Johan Kõpp 125. Toim R. Altnurme. Eesti Kirikuajaloo Selts, Tartu, 2000, 13-30; Pesonen, N. Valtionkirkosta vapaakirkoksi? Viron evankelis-luterilaisen kirkon järjestysmuodon kehitys 1919-1925. (Suomen Kirkkohistoriallisen Seuran toimituksia, 191.) Suomen Kirkkohistoriallinen Seura, Helsinki, 2004; Saard, R. Eesti rahvakiriku idee püüetest vaba rahvakiriku projektini. -Sulane, 2007, 47, 2, 8-19; Hansen, V. Kaarli kogudus esimesel Eesti kirikukongressil ja kongressi vastukajad. -Sulane, 2007, 47, 2, 23-26; Saard, R. Viron evankelis-luterilaisen kirkon syntyhistorian problematiikasta. (Suomen Kirkkohistoriallisen Seuran vuosikirja, 99.) Suomen Kirkkohistoriallinen Seura, Helsinki, 2009, 120-142; Saard, R. Eesti evangeelse luterliku kiriku sünniloost. -Akadeemia, 2010, 12, 2177-2202; Rohtmets, P., Salumäe, E. Eesti evangeelse luterliku vaba rahvakiriku asutamisest. -Akadeemia, 2011, 6, 1135-1177; Saard, R. EELK sünd ja eestlaste võimuletulek kirikus. -Akadeemia, 2011, 9, 1745-1753; Rohtmets, P., Salumäe, E. Vaba rahvakiriku asutamisest 1917. aastal. -Akadeemia, 2011, 9, 1754-1759. 


1917. AASTA EESTI KOGUDUSESAADIKUTE KIRIKUKONGRESSI ÜHISKONDLIK-KIRIKLIK TAUST JA EELTÖÖ Venemaa

  evangeelse luterliku kiriku reformimisele ja eelnõudele hakati Venemaa Balti erinõupidamise kontekstis tõsisemat tähelepanu pöörama alates 1902. aastast. Kirikuküsimus oli kubermangunõukogudes ja Venemaa Riigiduumas päevakorral 1906. aastast kuni 1916. aasta novembrini. 2 Eesti koguduste vaimulikkond oli koguduse-ja kirikuelu reformimise küsimusi väiksemates ringides tõsisemalt arutama hakanud alates 1911. aastast. Muu hulgas koostati ja saadeti Üldkonsistooriumile Peterburis ning Venemaa Riigiduumale pikem märgukiri koos projektiga kiriku ja koguduste omavalitsuse reformimise kohta. Ka tol korral, nagu 1917. aastalgi, oli see tegutsemine seotud uue kirikuseaduse eelnõu koostamisega Venemaa siseministeeriumis. Eelnõu valmis 1911. aasta aprillis ja esitati 1912. aasta detsembris Venemaa III Riigiduuma usuasjade komisjonile, kes ei jõudnud sellega tegelda. Balti kubermangude kirikuseaduse eelnõu läbivaatamiseni jõuti alles Riigiduuma IV koosseisu usuasjade komisjonis 1913. aasta mais. Esimest korda oli see duumas üldkoosoleku päevakorras 1913. aasta novembris, kuid eesti saadikute Jaan Raamoti ja Jüri Orase nõudel lükati eelnõu käsitlemine esialgu 1914. aastasse. Duuma üldkoosolekule kirikuseaduse eelnõu ei jõudnud ja 1916. aasta veebruaris võttis Siseministeerium seaduseprojekti duumast tagasi. 3 



ISESEISVA KIRIKUVALITSUSEGA RAHVUSLIK VABAKIRIK Kirikukogressile

  "Vanal evangeelsel kirikul" tuli hakata patronaadiõiguse ja härraskiriklikkuse ajast väljapääsuteed otsima ning jõuda evangeelsete organisatoorsete alusteni, toonitas piiskop Rahamägi 1935. aastal Eesti-Soome kirikuõpetajate konverentsil Eesti luterliku kiriku arengutest rääkides. Rahamäe hinnangul kestis see organisatoorse vormimuutuse "arenguperiood" 1917. aastast kuni 1920. aastani. 44 esitatud "Eesti Ew.-Lutheri usu Wabakiriku põhjuskirja eelnõuu" koostati 3. ja 4. mail Tartus. Eelnõu kandis kiirustamise jälgi, sest tööd oli tehtud rutates. Neljandast peatükist oli trükiks ettevalmistamisel saanud näiteks kuues. Aga eelnõu koostajad polnud ka tulevase kiriku uues nimes omavahel kokkuleppele jõudnud. 1. juuni lõunaks jõuti põhimõttelisele otsusele, et meil peab tõusma iseseisev Eesti Evangeeliumi Lutheruse usu vaba rahvakirik. Lõpulikult peab see mõte välja kujunema kui korralduse põhjusmõtted iseäraliku komitee poolt Venemaa teiste evangeelsete kirikute esindustega mõttevahetusesse astuvate järele üksikasjalikult läbi töötatakse ja siis Eesti Evangeeliumiusu koguduste asemikkude kongressile täielikul kujul vastuvõtmiseks ette pannakse. 45 41 Samas, 9, 10-10p, 17; Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 293. 42 Eesti ev.-luteriusu koguduste esitajate kongress. -Postimees, 1.6.1917; Eesti Ew. Lutheruse usu koguduste asemikkude kongressilt. -Tallinna Teataja, 6.6.1917. 43 Järve, J. Lühike Kirikulugu algkoolidele. Odamees, Viljandi, 1926, 63. 44 EELKKA Eesti-Soome kirikuõpetajate konverentsi protokoll. Tallinn, 23.-25.7.1935, 9. 45 Eesti Evangeliumiusu vaba rahvakirik. -Postimees, 2.6.1917. 





  Karlis Irbe nime ei mainita, aga üldise arutelu sisust ja kirjeldusest lähtuvalt käis jutt just tema projektist. 


	51 Põld, H. Meie kirikukorra uuendamistööde käigust. -Ristirahva Pühapäeva Leht, 20.7.1917.
	52 Protokoll der Sitzungen der Privaten Konferenz zur Vorbereitung der Evangelisch-Lutherischen
	General-Synode 27-29 Juni 1917. EAA, f 1201, n 1, s 90; Saard, R. Eesti rahvusest luterliku
	pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 294.
	53 EAA, f 1209, n 1, s 90.
	54 Kõpp Põllule 22.9.1917. EAA, f 1201, n 1, s 89.



  Samas, 39, 51. 63 Stockholm Põllule 29.1.1918. EAA, f 1209, n 1, s 90. 64 Samas. 65 Tegemist oli superintendendi nimetuse asendamisega pidulikumaga. Luterlikes kirikutes ei ole konsensust küsimuses, kas kiriku ülemkarjast tuleks kutsuda piiskopiks, superintendendiks, kirikupresidendiks vm. Konsensust ei ole selleski, kas ülemkarjane peaks olema ametisse pühitsetud või mitte. Oskar Palsa puhul ei ole alust rääkida nn apostellikust järjepidevusest (successio apostolica), vaid ülesannete järjepidevusest (successio functionalis). Apostelliku järjepidevuse ja käte pealepanemisega saadava kustutamatu vaimse loomusega (character indelebilis) õpetuse esinemist luterlikes kirikutes tuleb tunnistada vulgaar-katoliiklikuks mõtteviisiks. 66 Die Kirchen und das Religiöse Leben der Russlanddeutschen. Evangelischer Teil. 2. überarbeitete und verbesserte Auflage. Bearb. J. Schnurr. AER Verlag Landsmannschaft der Deutschen aus Russland, Stuttgart, 1987, 36, 39. vajaduses üldse kahtleval seisukohal, sest Eestimaa Konsistoorium funktsioneeris Eesti Ajutise Valitsuse tegelikul tunnustusel 1918. aastal edasi. 67 Pärast Eesti Vabariigi manifesti taandus luterliku kiriku küsimus Eestis uue riigi siseküsimuseks, millega langes ära vajadus arvestada edaspidi üldkonsistooriumiga. Selle asemele astus Eesti Ajutise Valitsuse Siseministeerium. Novembris, mil võim Eestis läks uuesti üle Eesti Vabariigi Ajutisele Valitsusele, jätkus ka Eestimaa Konsistooriumi tunnustamine. Kirikut puudutavad küsimused anti 21. novembrist alates Siseministeeriumi alluvusse. 68 Ajutine Valitsus otsustas alates 15. novembrist 1918 maksta näiteks kõik konsistooriumi liikmete palgad. 69 1918. aasta 26. novembril arutas Maanõukogu Ajutise Valitsuse ruumides Ado Birki juhtimisel luterliku kiriku konsistooriumi juhataja ja liikmete valimise küsimust. Maanõukogu ei olnud seda 1917. aastal teinud. 70 Birk pidas seepärast vajalikuks vastu võtta põhimõtteline otsus, kas Maapäev peab vajalikuks konsistooriumi reformimisel midagi konkreetset ette võtta või mitte. Positiivse otsuse korral tulnuks Maapäeval valida uus konsistooriumi juhataja ja tema kõrvale kaks ilmalikku liiget. Maanõukogu liige Nikolai Köstner arvas siiski, et Maapäeva jaoks oli seisukord sedavõrd ebaselge, et see võinuks midagi lõplikult otsustada. Köstner tegi ettepaneku, et Ajutine Valitsus nimetaks vajadusel konsistooriumi koosseisu ainult oma asemikud. Ettepanekut toetati ühehäälselt. 



ESIMENE ÜLDKIRIKLIK KIRIKUKONGRESS TALLINNAS - UUE AJAJÄRGU ALGUS JA EELK ASUTAMINE 1919

  selleks kõigepealt Põhja-Liivimaa eesti kogudused Eestimaa Konsistooriumiga.Birk oli vastava ettepaneku teinud Maapäevale 13. veebruaril.75Õigused,mis1832.aastakirikuseadusejärgikuulusidVeneSiseministeeriumijaüldkonsistooriumivõimupädevusse,läksidüleEestiAjutiseValitsuse Siseministeeriumile ning kolmeliikmelisele komisjonile.76SellelemääruseletuginedesnimetaskiVabariigiValitsushiljem,1920.aasta 1. detsembril, sama aasta 14. oktoobril toimunud Esimesel Kirikupäeval eluaegseks piiskopiks valitud Jakob Kuke ja konsistooriumi abipresidendiks valitud Friedrich K. Akeli ametisse.77EestikogudusesaadikuteTartukirikukongressiresolutsioonejapõhikirjaeelnõudeioldudnende elluviimiseks 1917.aastaesimeseljuulilToompealomaesimeseleistungilekogunenudEestimaaKubermangu Ajutisele Maanõukogule (Maapäev) esitatud.Dokumentaalselt ei ole olnud senini võimalik tõendada, et ka Tartu kirikukongressi töökomisjoni liikmed oleksid Eesti Ajutise Valitsusega intensiivselt oma eesmärkide saavutamiseks suhelnud.Kirikupoliitilistest eesmärkidest olulisimateks olid kahtlemata kirikus võimuletulek, seisuslikult valitud Eestimaa Konsistooriumi asendamine uuega ja kindralsuperintendendi õigustega piiskopi 78 rahvusküsimus.Suhtlemine valitsusliikmetega muutus ilmselt aktiiv-Konsistooriumi kokkuseadet tarve uuendada.-TallinnaTeataja,22.11.1918. 76 .-Lut.usukonsistooriumiteasjus.-RiigiTeataja(RT) 12/27.2.1919.Seda silmas pidades, on Eestimaa kindralsuperintendent siinjuures oleva eelnõu kokkuseadnud ja Konsistooriumi ette pannud.Eestimaa ev.-lut.usuKonsistooriumomaltpooltpöörabSiseministeeriumipoolepalvegaseda ettepanekut läbivaadata ja võimalikult lühikesel ajal kinnitada.Tuleb ometi juba mitmelt poolt palveid, et võimalikult pea kogudustele ajutist uut korraldust antakse.Peale selle on siis ka võimalik, kirikukomisjoni uue kirikukorralduse väljatöötamiseks elusse kutsuda.Konsistoorium tähendab veel sellepeale, et Kindralsuperintendendi ettepanek peaasjus Tartu kirikukongressi läbivaadatud kava ja teiste, ka kõige viimasel ajal ärapeetud koosolekute otsuste peal on põhjendatud; et ettepanek Konsistooriumi arvates, nõndasamuti koguduste põhjendatud demokraatlistele nõudmistele, kui ka Eesti Ajutise Valitsuse sihtidele vastu tuleb; ettevaadatud koguduse korraldus on ajutine, ja niipea kui eelnõu teises jaos nimetatud komisjon kokku astuks, võiks tema kui tarvis, täiendusi ja muudatusi ette võtta.Peaasi näitab see olevat, et võimalikult pea igas koguduses valitud nõukogu tööle hakkaks ja et nõndasamuti võimalikult pea koguduse poolt valitud esitajad uue kiriku korralduse välja töötamise käsile võtaks.Et sellele sihile jõuda, kiriku ja kodumaa kasuks, palub Konsistoorium Siseministeeriumi, siinjuures olevat ettepanekut omalt poolt kinnitada.81"Ev.Lutheri usu koguduste omavalitsuse ajutine korraldus" kehtestati Ajutise Valitsuse määrusega 15. aprillil.Selle koostamisel oli osaliselt arvesse võetud ka Tartu kirikukongressi järel kogunenud töörühma koostatud kiriku põhikirja kavandi seisukohti.Seaduse § 16 järgi kaotasid esiteks oma kehtivuse kõik senini jõus olevad koguduste põhikirjad.Kaotati senised kirikukonvendid, nõukogud, kolleegiumid, patroonid ja kiriku eestseisja ametid ning seisused. 82 e Ew.Lutheruse Usu Koguduste Omawalitsuse Ja Kiriku-komisjoni Korraldus" koosnes aga kahest osast: "Ajutine Ew.Lutheruse-usu koguduste omavalitsuse korraldus" ning "Ajutine Ew.Lutheruse-usu kiriku-komisjoni korraldus".Ajutiselt loodava Kirikukomisjoni üks ülesannetest pidi olema lõpliku ülemaalise uue kiriku-ja kogudusekorralduse väljatöötamine.Loodav Kirikukomisjon pidi koosnema praostkondade vaimulikest ja ilmiksaadikutest, Siseministeeriumi ning konsistooriumi Teiseks tuli rakendada selles töös mõningaid endisi kirikueestseisjaid või siis teisi, kes oma asjatundlikkusega võisid kasu tuua.Kirikukomisjoni lõpliku koosseisu pidid täpsemalt ära määrama Siseministeerium ja Eestimaa Konsistoorium.Ajutine ev.lut.usukogudusteomavalitsusejakirikukomisjonikorraldus, olgu praegusel ehk pärastpoole täiendatud ja muudetud kujul, jääb maksvaks nii kaua, kuni ülemaaline uus kirikuja kogudusekorraldus ülemaalisel sinodil ilmalikkudest ja vaimulikkudest koguduste esitajatest on vastu võetud ja riigiseaduseks saanud.83"EestiAjutiseValitsuseKorraldusEvangeeliumi-Lutheri usu kirikuseaduse uuendamise asjus" nägi ette, et Asutava Kogu ülesandeks pidi jääma riigi ja kiriku vahekorra määramine.Ajutine kiriku-ja kogudusekorraldus, mille Ajutine Valitsus kehtestas, nägi ette Ajutise Valitsuse hääleõigusega esindaja nimetamist konsistooriumi koosseisu.Siseministri hooleks pidi jääma ülemaalise evangeeliumi luteri koguduste saadikute kogu kokkukutsumise päeva ja koha paikapanek.Kogudustest valitud saadikute valimisprotokollide koopiad tuli saata Siseministeeriumi, kes väljastas saadikutele valimisvolitusega tunnistuse.84Riikkäiskirikuga 1919.aastakevadtalvest aktiivselt koos, aga siiski sammu võrra ees.Johan Kõpp tunnistas hiljem, et valitsusel oli kiriku tegelikul korraldamisel 1919.aastalsuur tähtsus.85Sama tunnistas ka Hugo B. Rahamägi. 86 Eesti Asutava Kogu avamisele 23. aprillil 1919 Estonias ei saatnud Eestimaa Konsistooriumi esindajad ja ükski eesti luterlike koguduste esindaja siiski mitte ühtki tervitus-ning õnnitlustelegrammi. 87 . aasta kevadtalvel hakkasid kindralsuperintendent Kentmann ja eesti kogudusesaadikute kirikukongressi töökomisjon esimest korda suhtlema. 31. märtsil palus Eestimaa Konsistooriumi assessor Max Reinhold Krause ennast kohalt vabastada. Esimest korda ajaloos esitati kandidaatidena sellele kohale eestlased (Johan Kõpp, Johannes Rennit, Johannes Nuudi ja Karl Wöhrmann), kellest Kõpp 83 Ajutine ev. lutheruse usu koguduste omavalitsuse ja kiriku-komisjoni korraldus. ER f 14, n 1, s 57. 84 Eesti Ajutise Valitsuse Korraldus Evangeeliumi-Lutheri usu kirikuseaduse uuendamise asjus. ERA, f 14, n 1, s 57. Põnev moment Eesti Ev.-Lutheruse kiriku arenemisloos. -Päevaleht, 29.8.1922. 


	semaks pärast Eesti Rahvaerakonna juhi ja valitsuse portfellita ministri Jaan esindajatest ja 3-4 vaimulikust ning 3-4 ilmikasjatundjast. Viimastena tuli
	Tõnissoni kodumaale naasmist 1919. aasta märtsis. Just Tõnisson olevat olnud rakendada kõigepealt koguduste õpetajad, kes olid kuulunud 1917. aasta Tartu
	esimene, kes pakkus 1919. aasta juunis ühes eravestluses välja, et kiriku tuleva-kirikukongressi eestseisusesse või muul viisil kirikukorralduse eeltöödest osa
	528, 529, 532 ja 538-542 oleksid ilma muudatusteta kohaldatavad Eesti Vabariigi luterliku piiskopi kohta. Pealegi muutis 1919. aasta ajutine koguduste omavalitsuste seadus oluliselt olukorda, lõpetades vana korra ja andes kogudustele õiguse endale ise õpetajad valida. Mitte ainult osa õpetajaid, nagu tõlgendas konsistoorium, et piiskopi kui Toomkoguduse ülemõpetaja kõrvale jäeti saksa kogudusele õigus valida endale ise ka oma õpetaja. Seadus oli ühemõtteliselt niisuguse lahendi vastu. Kogudusel oli õigus kõiki oma õpetajaid ametisse valida. "Ükski ei või kahelda, et ka Eestis iga üksik kogudus loeks omale auks, oma pühitsetud ruumisid tarvitada anda Eesti kiriku asjanduse kõige ülemale juhatajale, Jumala sõna kuulutamiseks, ja siin ei tuleks oodata mingi-seks piiskopiks pidi saama Jakob Kukk. 79 Esimest korda näitasid Eestimaa Konsistoorium ja kindralsuperintendent Wilhelm Kentmann avalikkuses initsiatiivi üles 1919. aasta jaanuaris, avaldades Ristirahva Pühapäeva Lehes kiriku tulevikku, uut kirikuseadust ning kogudusekorraldust puudutava pikema kirjutise, milles Kentmann pooldas usuvabadust, koguduseliik-metele läbi kogudusenõukogude suurema kaasarääkimisõiguse andmist ja kiriku sinodaalsust, olles kindlalt vastu ideele, et Eesti rahvakiriku teostamine tähendaks tulevikus rahvuslikult lõhestunud kirikut. 80 17. veebruaril 1919 saatis Kentmann Ajutisele Valitsusele ja Siseministeeriu-mile pikema ning detailsema põhjenduse, paludes tungivalt uut koguduste oma-valitsuslikku korda puudutava seaduse kehtestamist: võtnud. 86 Rahamägi, H. B. Eesti evangeeliumi luteri usu vaba rahvakirik vabas Eestis. K. Mattiesen, Tartu,
	1926, 5. suguseid raskusi, mikspärast ka sugugi ei ole olemas tarvidust, normeerida tähendatud olukordi juriidiliselt kindlaks määratud vormides, ja nimelt vormides, mis laenuks võetud on ammugi lõppenud keskaja asutustelt, ja mis käivad demokraatlise enesemääramise aate vastu, mille peal põhineb meie riigikord, ja ka algkristliku, evangeelse, nüüd uuelt äratud põhimõtte vastu, valimisi teostada koguduste kaudu -missugune põhimõte on ka meie kiriku aluseks määratud 1919. aasta korralduse läbi." (Tallinna Linnaarhiiv, f 237, n 1, s 66, l 2-17.) 87 Asutava Kogu I. istungjärk 1919. Tallinn. Asutava Kogu protokoll nr 1, 23.4.1919. Tervitus-79 Lattik, J. Teekond läbi öö, I. Vadstena, 1950, 197. telegrammi saatsid Eesti piiskopkonna nõukogu, juudi koguduse nõukogu (soovides kultuur-80 Kentmann, W. Kodumaa kiriku tulevik, I-III. -Ristirahva Pühapäeva Leht, 2.1.1919-16.1.1919. autonoomiat) ja ülemaalise kristliku noorsoo konverentsi nimel Karl L. Marley ning Karl Kaups, 81 Kentmann Eesti Ajutisele Valitsusele ja Siseministeeriumile 17.2.1919. ERA, f 14, n 1, s 57. kes soovisid, et Jeesuse Kristuse vaim eestlaste "maal valitseks ja Jumal Eestimaad valvaks ja 82 RT nr 28/29, 30.4.1919, 226. hoiaks". Saal sellele tervitusele käteplaksutamisega ei reageerinud.

75 B[irk], A.77Siseministri ettepanek J. Kukke Eesti Evangeeliumi Lutheri usu konsistooriumi presidendiks ja F. Akeli abipresidendiks kinnitamise kohta. Eesti Riigiarhiiv (ERA), f 31, n 1, s 1248. 78 1921. aastal hakkas piiskop Jakob Kukk kui kunagise Eestimaa kindralsuperintendendi järeltulija nõudma endale seaduslikus korras endise Eestimaa kindralsuperintendendi õigusi, sealjuures Toomkiriku ülemõpetaja õigusi, nõudes, et Vabariigi Valitsus kinnitaks seda eriseadusega. Piiskopile vastati, et ei ole mingit vajadust piiskoppi kindralsuperintendendi kohustustesse ja õigustesse eraldi seadusega kinnitama hakata, sest pole mingit kahtlust, et praeguse piiskopi, kes oli valitud endise superintendendi asemele, võimupiirkonda käivad kõik Eesti Vabariigi osad: Konsistoorium Toomkiriku nõukogule 21.1.1921, Kukk Einbundile 4.7.1922, Kübarsepp Konsistooriumile 14.8.1922. EELKKA Tallinna Toomkirik; Tartu ülikooli rooma õiguse professor õiguteaduse doktor Wilhelm von Seeler leidis oma 17-leheküljelises juriidilises analüüsis, et see oleks ebaõige, kui Eesti Vabariigi Vanemat loetaks Vene kubermangu Eestimaa kuberneri järeltulijaks ja Eesti Vabariigi luterliku kiriku piiskopi ametit võrdsustataks Eestimaa kindralsuperintendendi ametiga. "Niisama nagu Eesti Vabariik poliitilise kujuna on uus loomine ja mitte ei ole ühe kubermangu jätkamine kahest kubermangust, nii ei koosne ka Eesti Vabariigi evangeelne luterlik kirik mitte poolteisest vene konsistoriaalringkonna kokkuliitmisest, ja niisama ei koosne Eesti Vabariigi evangeelse luterliku kiriku piiskopi ametivõim ka mitte sellest, et kokku on pandud kahe Vene riigi evangeelse luterliku kiriku alla kuuluva kindralsuperintendendi ametivõimud." Tuli mõelda, kas endisel ajal kindralsuperintendentide kohta maksvate seaduste §-id 85 Kõpp, J. 
1917. AASTA KIRIKUKONGRESSI HISTORIOGRAAFIA JA RETSEPTSIOON 1917

  nimetati Eesti Vabariigi siseministri poolt ametisse 17. oktoobril 1919 ja uus konsistooriumi koosseis kinnitati 29. oktoobril 1919. .-1919. aasta mitmesuguste eritasandiliste kirikukongresside allikatega seoses tuleb märkida ja arvestada, et kõik välisautorid olid esmaallikatest ära lõigatud ning nad ei saanud sündmuste analüüsimisel ja tehtud järeldustes olla kuigi täpsed. 1917. ja 1919. aasta kirikukongresside allikmaterjalid leiti uuesti 95 EELKKA Eestimaa kirikuõpetajate sinodi protokoll, Tallinn 13.-15. september 1919. 96 Eesti Evangeliumiusu vaba rahvakirik. -Postimees, 2.6.1917. alles 1999. aastal ning paigutati EELK Konsistooriumi arhiivi. Juba põgus tutvumine nendega näitas, et 1926. aastal neid kasutanud Hugo B. Rahamägi oli üksikasjades ja arvandmetes eksinud. Aga just tema teadusartiklile olid toetunud kõik hilisemad autorid. Johan Kõpp lõi 1917. aasta kirikukongressi ja üldkiriku seostest kuvandi, mida pole eriti vaidlustatud. Asjaosaliste emotsioonidest lähtuvate hinnangute puhul 1917.-1919. aasta sündmuste kohta tuleb arvestada tollaste rahvuslike ja kirikupoliitiliste teguritega. Kõpu puhul ei saa arvestamata jätta näiteks tema isiklikke keerulisi suhteid baltisakslaste ja kirikuvalitsusega (konfliktid ülikooliõpingute ajast, ent ka Laiusele valimise protsess 1908.-1909. aastal), aga ka varasemat rahvusliku isetegemise ning oma rahvusliku programmi koostamise soovi kogu kirikuelu jaoks. 


	97 EELKKA 6.-13. septembril 1980 Tallinnas toimunud Luterliku Maailmaliidu konverentsi
	"Kuulutus täna" orgkomitee koosolekute protokollid, kirjavahetus ja konverentsil osalejate nime-
	kirjad: Eesti Evangeelne Luterlik Kirik. Koost T. Salumäe. [Haapsalu], 1980, 8. Käsikirja säili-
	tatakse ka Tallinna Ülikooli Akadeemilise Raamatukogu Baltika osakonnas; Saard, R. Luterliku
	Maailmaliidu Euroopa vähemuskirikute konverents Tallinnas 1980. -Rmt: Kultuurisillad Lääne-
	mere-äärses kultuuriruumis. Töid eesti kirikuloo, süstemaatilise teoloogia ja piibliteaduste alalt.
	Toim R. Saard. (EELK Usuteaduse Instituudi toimetised, XXI.) Tallinn, 2011, 173-174.

üles 


  Küsimus, millele siseminister vastas, käis 1919. aasta kirikukongressil seisuslikul alusel valitud konsistooriumi tagasiastumise ja uue konsistooriumi koosseisu kinnitamise seaduslikkuse kohta. Kui väga täpne olla, siis tegelikult ei valitud ametist lahkunud assessor Kõppu konsistooriumi liikmeks enam seisuslikul alusel. Oma vastuses keskendus siseminister sisuliselt selle seletamisele, kuidas kirikut ja konsistooriumi puudutav võimukompetentsus on liikunud 1917. aasta Maanõukogult edasi Vabariigi Valitsusele. Ta tunnistab üksikasjades oma teadmiste lünklikkust, seletades muuhulgas, et 1917. aasta mais-juunis astub kokku revolutsiooni käigus kiriku koguduste kongress ja paneb enese kohta maksma uue korra ning kuulutab enese kiriku kõrgemaks tahteavaldajaks. Sellel kongressil võetakse vastu otsused, et kirikul tuleb teha, mööda minnes seisuslikkusest ja senimaksvatest korraldustest, uus põhikiri, mis vastaks maksvuselepääsenud demokraatlikudele alustele ja demokraatlikele nõuetele. Komisjon astub kokku ja järgmisel kirikukongressil 1919. aasta sügisel võetakse kiriku uus põhikiri vastu. Selsamal kongressil valitakse ka luteriusu piiskop. Selsamal kongressil astub seisuslikul alusel valitud konsistoorium tagasi, ning tema asemele valitakse uus konsistoorium uues koosseisus /.../ ning esitatakse uues korras kõrgemale võimule kinnitamiseks, nagu see vastavas seaduses ette nähtud. Vaadake, nii tekivad faktina asutused, et olla vastavuses revolutsiooni ajal sündinud uutele ideedele ja uutele olukordadele /.../ Konsistoorium, kirikukongressi tahteavaldust arvesse võttes, esitab Vabariigi Valitsusele kinnitamiseks esimehe ja abiesimehe /.../ Õigusliku korra institutsioonid ei sünni mitte ainult seaduse normina, vaid õigusliku korra institutsioonid sünnivad ka faktina. Õigusliku korra institutsioonid sünnivad revolutsiooniaegade faktina ja pärast seaduseandjatel ja valitsusvõimul jääb ainult tagantjärele tunnustada seda fakti ja kui ta on tunnustatud, siis see ongi juba seaduse norm. 105 Einbundile tuleb ette heita olulistes detailides eksimist, mis kinnitab, et tal puudus 1925. aastal täpne ülevaade 1917. aastal toimunust, ja seepärast tuli hakata, nagu sellistel juhtudel sagedasti juhtub, ise "tõde" konstrueerima. 1917. aasta eesti kogudusesaadikute kui enamuse kirikukongressi käsitleb ta üldkiriklikuna, mis kehtestas kogu kirikus uue juriidilise olukorra ja kuulutas end kõrgeimaks kiriklikuks võimukandjaks, täpselt nii nagu seda oli (15.) 28. novembril sunnitud tegema Eesti Maanõukogu, sest seegi seisis siis fakti ees, et kõrgeimat võimu oli vaja, ning kuulutas oma revolutsioonilise aktiga end kohapealseks kõrgemaks võimuks. Sisuliselt täpsemalt rääkis Einbund 1919. aasta kirikukongressil tehtud faktiliste otsuste ja tahteavalduste riigipoolsest tunnustamisest, aga mitte kiriku asutamise tunnustamisest. 1917. aasta eesti kogudusesaadikute kirikukongressi tõlgendus ja koht Eesti kirikuajaloos muutus II maailmasõja järel üheks kesksemaks ning seda eriti väliskirikus (E.E.L.K.). E.E.L.K. teenistuses olnud Aunveri kirikukongressi tõlgen-kindlalt sellel positsioonil, et see toimus 1919. aasta sügisel. 113 See-eest EELK peapiiskop Alfred Toominga sõnul korraldas luterlik kirik end 1917. aastal ümber iseseisvaks episkopaal-sinodaalse struktuuriga riigist lahutatud usklike ühenduseks. 114 E.E.L.K. peapiiskop Konrad Veem on rõhku pannud samuti sellele, et eesti rahva suurima kultuurisaavutuse ehk ajaloo esimese vaba rahvakiriku asutamise 





  Kui Vimmsaare tõlgenduse kohaselt vahetus võim 1917. aastal, siis ajaloolase Lembit Raidi tõlgenduses võib kirikukongressi pidada kirikuvõimu ülemineku alguseks baltisaksa ringkondadelt eesti kodanlusele. 126 1982. aastal valis EELK peapiiskop Edgar Hark just Vimmsaare väite, et 1917. aastal Meil on põhjust tänuliku südamega meenutada EELK asutamist esimese rahvakirikuna ajaloos, mis toimus 1. juunil 1917 Tartus /.../ Meie sakslaste valitsetud ja ülalt alla korraldatud kirikust sai selle Esimese Eesti Kiriku Kongressil, alt ülespoole korraldatud kirik, kus kõik ametid täidetakse korrakohaste valimiste kaudu, vaimulike ja ilmikutega, vastavalt seatud ülesandele. /.../ EELK 70-aastane juubel, mida kogudused pühitsevad aastal 1987 on sisult sama, mida Meinhard misjonärina Liivimaale tõi ja mis on jäänud /.../ EELK meenutab oma juubeli pühitsemisega /.../ tõsiasja, et 1. juuni 1917 otsusega on Kristus eesti rahvale uue kirikukorraldusega eriti lähedale tulnud. Eesti vaba rahvakirik kaotas nimelt sajandeid kehtinud rahvale võõrapärased korralduslikud takistused /.../ Seisatagem ja taibakem, mis tegelikult toimus selle Esimese Eesti Kirikukongressi otsuse tagajärjel. Sakslaste valitsus oli kaotatud kirikust ja Vene riigivalitsus oli kirikust välja lülitatud. Eesti ristirahvas oli saanud neist vabaks /.../ Olgu marginaalidena veel märgitud, et kui Eesti Vabariik kuulutati iseseisvaks 24. veebruaril 1918 ja Eesti Vabadussõda algas sama aasta hilissügisel, siis oli kirik selle vabaduse juba saavutanud enesele ja ristirahvale, kuid ilma pauguta ja verevalamiseta. 129 Väidet, et EELK iseseisvus 1917. aastal ja kirikukongressil lahutas "rahvakirik" end saksa-ning venekeelsest kirikuvalitsusest Tallinnas, Riias ja Peterburis, kinnistatakse rahva teadvuses ka 2006. aasta kiriklikus oikumeenika leksikas, aga ka 2008. aastal Eesti riigi rahastusel ilmunud Villem Reimani kolleegiumi aastaraamatus. 


	läks kirikuvõim eestlaste kätte. 127
	Tegelikult polnud EELK-l eestlaste kirikus võimuletuleku küsimuses eriarusaama
	E.E.L.K-ga, mille piiskop Karl Raudsepp kirjutas 1984. aastal kogudustele suu-
	natud karjasekirjas:



  küsimusega pikalt tegelda. Kuid "süüpingis" ei istunud Teise elemendi moodustas Kiiviti kontseptsioonis Kuulo Vimmsaare, Edgar Hargi ja Konrad Veemi arusaam, et 1917. aastal asutati eestlaste juhtimisega EELK. Esimest korda ajaloos tähistas Välis-Eesti kirik EELK 50. aastapäeva piduliku jumalateenistusega 1967. aastal ja 80. aastapäeva 1997. aastal Kaarli kirikus toimunud kirikupäeva ning sügisel Tartus toimunud ajalookonverentsiga. 172 90. aastapäeva tähistamine toimus 2007. aastal Tartus, aga üllatuslikult unustati 1917. aasta kirikukongressi äramärkimine 2008. aasta kirikukalendris üldse ära. 173 Protestantliku kiriku tõe käsitlus läheneb katoliiklikule, kui praktikast saab ajaloolise tõe kriteerium. EELK asutamise sünnipeo praktika on iseenesest küll lühike, kuid mõne eesti kirikuajaloolase jaoks näib see olevat juba tõsine argument, mis kinnitavat ajaloolist tõde EELK asutamisest 1917. aastal. 174 KOKKUVÕTE Tartus 1917. aastal kogunenud eesti kogudusesaadikute kirikukongress oli ajalooliselt erakordne selles mõttes, et tegemist oli luterlastest eestlaste esmakordse nii esindusliku kokkutulekuga luterliku kiriku ajaloos. Kirikutegelaste ja mõnede ajaloolaste hinnangul viis see eestlaste juhtimise alla läinud iseseisva vaba rahvakiriku asutamiseni 1917. aastal. Kodukiriku (EELK) hinnangul toimus see 31. mail, väliskiriku (E.E.L.K.) hinnangul aga 1. juunil. Käesolevas uurimuses tutvustatud arengud ja seisukohad lubavad kokkuvõttes seda ettekujutust ning kirikus laialt omaks võetud seisukohta üsna oluliselt korrigeerida. Eesti koguduste vaimulike ettevõtlikku tegevust 1917. aasta kevadel ei ole põhjust alahinnata, aga tuleb tagantjärele tunnistada nende ettevõtlikkust otseselt ja kaudselt suunanud impulsse, mida asjaosalised ise ei tajunud alati sellistena, nagu neid näeb ajaloolane oma tagasivaates. Eesti kogudusesaadikute 1917. aasta kirikukongressi toimumise impulssideks olid Ajutise Valitsuse otsus riigi ja kiriku lahutamisest ning Siseministeeriumi ja Venemaa luterliku kiriku Üldkonsistooriumi algatus reorganiseerida luterlik kirik Venemaal rahvuste järgi. Need impulsid andsid olulise tõuke, et 1917. aasta aprilli teisel poolel aktiveeruda ja eesti koguduste jaoks oma kirikukorralduse eelnõu väljatöötamisele asuda. Lisaimpulsi said luterlased õigeusklikelt, kes võtsid suuna eesti rahvusest piiskopiga autonoomse Eesti piiskopkonna asutamisele ja õigeusu eestipärasemaks muutmisele. Venemaa erinevate luterlike rahvuste kirikukongressid olid mõeldud ettevalmistavate kongressidena Venemaa evangeelse luterliku kiriku üldsinodiks. 1917. aasta eesti kogudusesaadikute kongressil otsiti esiteks konsensust küsimuses, kas minna seniselt maakiriku tüüpi kirikult üle demokraatlikumasse, alt ülespoole juhitud rahvakiriku tüüpi või mitte. Teiseks püüti seal läbi viia Tartus loodava eesti kogudusi ühendava konsistooriumiga vabakiriku põhikirja eelnõu esimene lugemine. Soov liita tulevikus Eesti vabakirikuga ka teised luterlikud rahvusvähemused viis rahvusliku Eesti vabakiriku asendamiseni Eesti vaba rahvakirikuga. Põhikirja eelnõus sätestatud demokraatlikest printsiipidest juhinduvat rahvusliku kiriku asutamist uue kirikuõigusliku subjektina 1917. aastal ei toimunud. Olemasoleva seisusliku kirikuvalitsuse kõrvale, või selle asemele, ei valitud demokraatlikult valitud kirikuvalitsust. On äärmuslik 1917. aasta kirikukongressil hääletatud resolutsioone tõlgendada eesti koguduste enesemääramisõiguse teostamisena teise kiriku koosseisus. Maanõukogu, Eesti Ajutine Valitsus ja Vabariigi Valitsus jätkasid seisusliku Eestimaa Konsistooriumi tunnustamist. Uus demokraatlikult valitud Eestimaa Konsistoorium sai oma volitused 1919. aasta esimeselt üldkiriklikult kirikukongressilt ja kinnitati Vabariigi Valitsuse poolt ametisse oktoobris. Enne II maailmasõja aegses käsitluses domineerib kirikukongresside historiograafias protsessiloomeline ja evolutiivne kontseptsioon, milles kirjeldatakse 1917. aastal alustatu reaalselt tegelikkuseks saamist 1919. aastal. 1960. aastatel hakati välis-ja kodukirikutegelaste kirjutistes, aga ka nõukogude autorite ning ajaloolaste omades rääkima 1917. aasta kirikukongressist kui eestlaste juhtimisega uue kiriku asutamisest. Nõukogude autorite motiiviks oli osutada eestlaste juhtimisega kiriku rahvareeturlikule käitumisele ja tegevusele sellele järgnenud 1918. aastal. Väliskiriku autorite motiiviks oli rõhutada baltisakslaste kirikliku valitsuse alt vabakssaamist, endistest kirikuvalitsustest iseenda täielikku sõltumatuks kuulutamist ja ka maailma riigikirikutele eeskujuks olemist, toonitades oma organisatsioonilist evangeelsust. 1917. aasta kirikukongressi EELK asutamisena on võetud kui rahvuslikku projekti. 1919. aasta üldkirikliku kirikukongressi ees annab 1917. aasta kirikukongress võimaluse rõhutada rohkem eestlaste egiidi all toimunud omaalgatuslikku rahvuslikku iseotsustamist. Kuna puudub psühholoogiline barjäär, siis on eestlastel seda kirikukongressi kerge ka EELK asutamisena näha. 1919. aasta algul initsiatiivikust näitama hakanud Eestimaa Konsistoorium ja selle juht Wilhelm Kentmann on selles rahvuslikus isetegemise pildis häirivad elemendid. Mõlemad osapooled, eestlastest koosnenud Tartu kirikukongressi töökomisjon ja baltisakslasest kirikuvalitsuse juht, olid kirikukongressi ettevalmistamiseks, uue kiriku põhikirja lõplikuks väljatöötamiseks ning vastuvõtmiseks valmis 1919. aasta kevadtalvest alates koos töötama. Kokkuvõtteks selle kohta, kelle egiidi all EELK lõpuks asutati, tulebki öelda seda, et EELK asutati eestlaste ja baltisakslaste, riigi ning kiriku ühistööna. 1995. aastast alates hakati kirikukalendrites järjekindlalt märkima 1917. aasta kirikukongressi kui EELK asutamist. 1997. aastal jõudis osaliselt president Lennart Meri abiga Eesti laiema üldsuseni kiriku juhtkonnas omaksvõetud sünniteooria, mille kohaselt sünnitas Eesti Evangeelne Luterlik Kirik ka Eesti Vabariigi. Eesti Ajutine Valitsus tekitas 1919. aasta veebruaris ja aprillis kirikule antud määruste jõustumisega uue juriidilise olukorra. Alguse saanud vormimuutustega algas pärast 10.-12. septembrini 1919 Tallinnas toimunud üldkiriku kongressi siinses luterlikus kirikus uus ajajärk, mis sisaldas uue kiriku asutamise reaalseid tunnuseid: uus põhikiri, demokraatlikult valitud konsistoorium, seisusliku kindralsuperintendendi asendamine demokraatlikult valitud piiskopiga. Uue kiriku piiskop Jakob Kukk nimetati Eesti Vabariigi siseministri poolt ametisse 17. oktoobril 1919 ja uus konsistooriumi koosseis kinnitati 29. oktoobril 1919. 



Aunver, J. Eesti rahvakiriku seadusliku korra küsimusest. -Rmt: Aastate kestes. Kiriku-ja kultuuriloolisi vaatlusi 1924-1959. Eesti Vaimulik Raamat, Uppsala, 1961; Taska, A. Eesti vaba rahvakiriku 

Karjahärm, T. Kirikureformi küsimus Baltimaadel (XX sajandi algus -1916. aasta), 221-249; Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 223-264. 

Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 258-264, 272-274. 

Ka Eesti rahval on oma süda, oma hing, oma keel ja oma meel, kinnitasid eesti õigeusutegelased ning soovisid toetada Eesti rahvuslikke huve, muu hulgas Eesti Rahva Muuseumi ehitamiseks raha koguda, ka Jaan Poska tagandamise vastu protesteerida. Nõuti ka Riia õigeusu konsistooriumi koosseisu uuendamist kahe eesti ja läti rahvusest liikmega ning konsistooriumi toomist Tartusse. Resolutsioonide sisu jõudis 13. aprillil ajakirjanduse vahendusel ka avalikkuseni.6 Otsustele reageerisid luterlased omapoolsete rõõmuavaldustega, sedastades, et mõlemal kirikul on silme ees ühed üleüldised rahvuslikud sihid, ühtlasi avaldades lootust, et ka luteriusulised peagi eksitavast Saksa mõjust, mis võõraid helisid meie rahvakiriku sekka katsub tuua, vabaks saavad. 7 4 Rohtmets, P., Salumäe, E. Eesti evangeelse luterliku vaba rahvakiriku asutamisest, 1137. 5 II Riigikogu IX istungjärgu protokoll nr 270 (18), 5.11.1925, vg 838-842. -Rmt: II Riigikogu. IX istungjärk. Protokollid nr 253-302. Riigi Trükikoda, Tallinn. 6 Eesti õigeusuliste tegelaste üleüldine nõupidamine Tallinnas. -Postimees, 13.4.1917; vt ka Pööre õigeusuliste eestlaste elus. -Postimees, 16.4.1917. 7 Pööre õigeusuliste eestlaste elus. -Postimees, 16.4.1917. 

Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 282. 

Tobien, A. Die Livländische Ritterschaft in ihrem Verhältnis zum Zarismus und russischen Nationalismus. Band I. Löffler, Riga, 1925, 228. 

Saard, R. Eesti rahvusest luterliku vaimulikkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 274-276. 

Samas, 283. 

Rohtmets, P., Salumäe, E. Eesti evangeelse luterliku vaba rahvakiriku asutamisest, 1140. 

H. Kirik ja riik. -Postimees, 12.4.1917. 

Raid, L. Vabamõtlejate ringidest massilise ateismini. Marksistlik ateism Eestis aastail 1900-1965. Eesti Raamat, Tallinn, 1978, 81. 

Üleskutse Eesti koguduste asemikkudele. -Postimees, 13.5.1917; Üleskutse Eesti koguduste asemikkudele. -Tallinna Teataja, 18.5.1917. 

Eesti Ewangeli-usu kirikukogu kokkukutsumine. -Postimees, 5.5.1917. 

Rohtmets, P., Salumäe, E. Eesti evangeelse luterliku vaba rahvakiriku asutamisest, 1142-1143. 

Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 294. 

Materialien zur Frage einer Reorganisation der evang.-luth. Kirche Russlands. Als Manuskript gedruckt [1917]. EAA, f 1201, n 1, s 91; Girgensohn, K. Über die Prinzipien zur Neuorganisation der Evangelisch-Lutherischen Kirche Russlands gemäss der durch die Revolution neu entstandenen Lage. Kügelgen, Glitsch, Petrograd, 1917, 1-16. 

Materialien zur Frage einer Reorganisation der evang.-luth. Kirche Russlands. Als Manuskript gedruckt [1917]. EAA, f 1201, n 1, s 91. 

Willigerode, P. Richtlinien zu den Vorarbeiten für die in Aussicht genommene Generalsynode, zur Orientierung für die mitarbeitenden Pastoren des Moskauschen Konsistorialbezirks, 3.5.1917 Moskva. EAA, f 1201, n 1, s 90. 

Tobien, A. Die Livländische Ritterschaft in ihrem Verhältnis zum Zarismus und russischen Nationalismus, 229. 

Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku Konsistooriumi arhiiv (EELKKA), säilik 1. Eesti I Kirikukongressi protokoll 31. mail ja 1. juunil 1917. Tartu, 37; Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 

304. 29 Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 282, 287. 

Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 211. 

Tõnisson, J. Protestantline vabakirik Eestis. -Postimees, 31.5.1917. 

EELKKA säilik 1. Eesti I Kirikukongressi protokoll 31. mail ja 1. juunil 1917. Tartu, 7p-8p. 

Samas, 30p. 

Harju, Järve, Lääne, Pärnu, Saare, Tartu, Viljandi, Viru, Võru ja Tallinna praostkond. 

EELKKA säilik 1. Eesti I Kirikukongressi protokoll 31. mail ja 1. juunil 1917. Tartu,35-36, 39. 

Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 212-223. 

Samas, 25. 

Eesti vabakirik astub teiste ev-lutheri usu vabakirikutega Veneriigis maasinodi kaudu ühendusesse, et ühist esituse organi luua. 

Saard, R. Eesti rahvusest luterliku pastorkonna väljakujunemine ja vaba rahvakiriku projekti loomine, 265. 

Kõpp, J. Põnev moment Eesti Ev.-Lutheruse kiriku arenemisloos. -Päevaleht, 29.8.1922. 

Kõpp, J.Kirikuvalitsemisõpetus. Tartu, 1940, 107. 

EELKKA Perekond Kõpp. Johan Kõpp. Minu kirjutisi ja mõtteavaldusi kiriku ning usuelu küsimuste kohta, visandid, fragmendid, protestantism Eestis jm. Pagineerimata fragment "Protestantline waim". 

102 Põld, H. Meie kirikukorra uuendamistööde käigust. -Ristirahva Pühapäeva Leht, 20.7. 

1917. 103 Aunver, J. Eesti rahvakiriku seadusliku korra küsimusest. -Rmt: Aastate kestes. Kiriku-ja kultuuriloolisi vaatlusi 1924-1959. Eesti Vaimulik Raamat, Uppsala, 1961, 55. 

Rohtmets, P., Salumäe, E. Eesti evangeelse luterliku vaba rahvakiriku asutamisest, 1168-1169. 

II Riigikogu IX istungjärgu protokoll nr 270 (18), 5.11.1925, vg 837-844. -Rmt: II Riigikogu. IX istungjärk. Protokollid nr 253-302. Riigi Trükikoda, Tallinn. 

Eelkonstitutsiooni vastuvõtmisega on eesti kirikurahvas esimene, kes vabastas enese võõrast aadlist ja võõrast valitsejast. Nimetatud eelkonstitutsioon on ajaloo esimese vaba rahvakiriku asutamise algdokument.121 113 Salumaa, E. Kirik kodanliku iseseisvuse algaastail, I, 36. 114 EELKKA Peapiiskopi kirjavahetus 19.12.1967-15.12.1969. A. Tooming. Ülevaade EELK-st, p II. 1967. 

Eesti Kirik, 4.6.1997. 

Eesti Kiriku Kalender 2008. Toim J. Siim. EELK Konsistoorium, Tallinn, 2007. 

Altnurme meil Saardile 21.10.2008. 

At the congessional meeting of Estonian congregational delegates in 1917 consensus was sought on the question of whether or not to move from a form of church government based upon the existing geographical state church type of model to a more grassroots-up type of democratic folk church model. Secondly, an attempt was made to carry out the first reading of a proposed free church constitution which sought to unite Estonian congregations by forming a consistory in Tartu. The desire to keep in mind other Lutheran ethnic minorities and in the future unite them with the Estonian free church led to the replacement of an Estonian free church based on nationality by an Estonian free folk church. 
As proposed by the consititution, guided along the lines of democratic principles, the establishment of a new national church in 1917 as a judicial body never happened. No election for a democratically elected church government to stand alongside or replace the existing church government based on social standing took place. It is rather extreme to interpret the resolutions voted on at the Church Congress in 1917 as giving the Estonian congregations the right of selfdetermination within another church body. The Land Council, the Provisional Estonian Government and the Government of the Republic of Estonia all continued to recognize the Consistory of Estonia that was based upon social standing. The new democratically elected Consistory of Estonia received its mandate in 1919 from the First General Church Congress and was ratified by the Government of the Republic in October. 
Studies on the history of the Church Congresses done before the Second World War were dominated by a concept of a creative process, evolvement, describing that which was begun in 1917 as being actualized in 1919. In the 1960s the writings by authors from the church abroad and at home, as well as Soviet authors and historians see the Church Congress of 1917 as the establishment of a new church under the governance of Estonians. The motive behind the Soviet authors was to show that the church governed by Estonians engaged in treacherous behaviour and activity in the following year, 1918. The motive for the authors from the church abroad was to emphasize the gaining of freedom from a Baltic-German governed church, the proclamation of oneself as completely independent of former church governments and as such, being an example to other state churches in the rest of the world while emphasizing the organization as being evangelical. The establishment of the EELC at the Church Congress of 1917 is interpreted as a nationalistic project. As a predecessor to the General Church Congress of 1919, the Church Congress of 1917 is an opportunity to emphasize that under the leadership of Estonians, national self-determination was carried out on their own initiative. Since there is no psychological barrier, then it is easy to see this Church Congress as the point at which the EELC was established. At the beginning of 1919 the initiative taken by the Estonian Consistory and its leader Wilhelm Kentmann is in this view of national selfdetermination a disturbing element. Both sides, the Tartu Church Congress Working Commission and the Baltic-German leader of the church government, were ready to co-operate with each other in the preparation for the Church Congress from the winter-spring of 1919 in working out a final draft of the new church constitution which would be ready for approval. In conclusion, to answer the question: under whose aegis was the EELC founded, one has to say that the EELC was founded as a joint endeavour by Estonians and Baltic-Germans, the state and the church. 
From 1995 onward church calendars have marked the 1917 Church Congress as the event at which the EELC was founded. In 1997, with the assistance of President Lennart Meri, the theory of birth supported by the church government, according to which the Estonian Evangelical Lutheran Church gave birth also to the Rebublic of Estonia, made its way to the wider public. 
In February and April of 1919 the Provisional Government of Estonia produced legislation which took effect and thus created for the church a new judicial setting. Following the Gerneral Church Congress in Tallinn (10-12.09.1919), starting with changes in format, a new era began for the Lutheran Church in Estonia showing real signs of a newly founded church. 
The bishop for the new church, Jakob Kukk, was appointed into office by the Minister of the Interior on 17.10.1919 and the membership of the new consistory was ratified on 29.10.1919.
Riho Saard
TARTUSSE ASUTATAVA EESTLASTE KIRIKUVALITSUSEGA VABAKIRIKU EELNÕUST EESTI EVANGEELSE LUTERI USU VABA RAHVAKIRIKU ASUTAMISENI. 1917. JA 1919. AASTA KIRIKUKONGRESSID, HISTORIOGRAAFIA JA RETSEPTSIOON