Marja ja Veikko, Sirje ja Aare – omakeelsed nimed Soomes ja Eestis 19. sajandist tänapäevani

Keywords: onomastika, eesnimed, omakeelsed nimed, soome keel, eesti keel

Kokkuvõte. Soome ja Eesti eesnimekasutuses on olulisi sarnasusi. Nagu mujalgi Euroopas kaasnes 19. sajandil mõlemal maal rahvusliku eneseteadvuse kasvuga soov luua omakeelne eesnimevara. Soomet võib pidada Eesti otseseks eeskujuks, kuivõrd sealt on laenatud ka rida nimesid. Paralleelsusi on näha omakeelsete nimede kasutusele tulekus: uute nimede moodustamises, levitusviisides ja omaksvõtus. Ka ajaliselt kujunes Soome eelkäijaks ning Eestis toimusid samalaadsed uuendused paarkümmend aastat hiljem. Artiklis vaadeldakse omakeelseid nimesid kitsamas tähenduses, st oma keelele toetuvate nimedena esitletud nimesid. 

Sissejuhatus

Eestlaste ja soomlaste vanimatel teadaolevatel isikunimedel on ühised läänemeresoome juured, nagu üldteada. Mõlemal rahval -või nende ühistel esivanematel -oli ristiusueelsel ajal omakeelne isikunimesüsteem, mis tugines keelesugulusele ja sedakaudu ühisele paganusaegsele nimevarale. Need süsteemid taandusid keskajal, et anda teed kristlikule ja muule võõrapärasele nimistule. Alles 19. sajandil alguse saanud rahvuslik ärkamine tõi mõlemal maal omakeelsed nimed uuesti tarvitusse ning nende kasutus on jätkunud nii 20. sajandil kui ka praegusel ajal. Siinses artiklis vaadeldakse omakeelsete nimede esinemist Eesti ja Soome eesnimistus 19. sajandist praeguseni (2019). 
Kuna ristiusueelsest ajast kirjalikke allikaid ei leidu, ei ole vanast läänemeresoome nimesüsteemist teada kuigi palju. Tõenäoliselt on kõige vanemad lähisugulaskeelte isikunimed üles tähendatud kasetohule 11.-15. sajandil Novgorodi vürstiriigis. Neis leidub ligi 800 läänemere soome nimeelementi. Ka varakeskaegsetes eestlasi ja liivlasi puuduta vates dokumentides esineb varasemaid omakeelseid nimesid. Soome allikates leidub isikunimesid harvade näidetena alates 14. sajandist; kogu maad katvad maksunimistud on olemas alates 16. sajandist ja kiriku raamatud 17. sajandist. Ristiusustamiseelsest ajast on lisaks isikunimesid säilinud kohanimedes ja suulises rahvapärimuses. Samuti esineb vanu isikunimesid tänapäeva perekonnanimedes. (Saarelma-Paukkala 2017: 17-20) Eesti varaseimad nimenäited on teada 13. sajandist (Roos 1961: 341). Eesti ala puudutavad vakuraamatud pärinevad 17.-18. sajandist, valdav osa meetrikaist algab 18. sajandil. 
Esimene ulatuslik uurimus läänemeresoome muinasaegsetest isikunimedest on soome uurija A. V. Forsmani väitekiri "Pakanuude naikainen nimistö" (1891), mille põhijäreldusi uurijaskond endiselt aktsep teerib. Aastal 1964 ilmus saksa uurija Detlef-Eckhard Stoebke põhjalik käsitlus "Die alten ostseefinnischen Personennamen im Rahmen eines urfinnischen Namensystems", milles on esitatud läänemeresoome isiku nimesüsteemi põhijooned. Uuema aja uurimustest tuleb esile tuua Janne Saarikivi (2007), kes on analüüsinud Novgorodi kasetohukirjades esinenud läänemeresoome nimesid, ja Jaakko Raunamaa (2019), kes on uurinud Soome külanimedes esinevaid ristiusueelseid isikunimesid. 
Uurimuste põhjal arvatakse, et läänemeresoome rahvastel oli kasutusel ainunimemall, milles tegeliku nime kõrval kasutati erinevaid lisanimesid (vt nt Roos 1961: 341-342). Üksiknimedes oli sageli korduvaid nimeelemente, mis olid nt Hyvä (Hüva -sulgudes eestikeelses kirjanduses (Roos 1976) esitatud vastavad nimed), Iha (Iha), Ilma (Ilm), Kulta (Kuld), Kyllä (Küll), Lempi (Lemb), Mieli (Meel), Päivä (Päev), Toivo (Tõiv), Valta (Vald) ja Vilja (Vili). Nende abil moodustati nii kaheosalisi liitnimesid (Ihalempi, Ihamieli, Hyvätoivo, Mielipäivä, Viljapäivä; eesti Ihalemb, Ihameel, Heatõiv, Meelepäev, Viljapäev) kui ka erinevaid liidetega nimesid (Hyvä-ri, Hyvä-tty, Mieli-kkä, Vilja-ttu; eesti Himo-tu, Lemmi-tu, Meeli-tsi). Näib, et paljusid nimeelemente kasutati ka üheosaliste lihtnimedena (Hyvä, Iha, Lempi, Toivo; eesti Iga, Meeli, Tondi). Kokku on selliseid nimeelemente leitud paarkümmend. (Kiviniemi 1982: 38) Stoebke (1964: 148) on juhtinud tähelepanu sellele, et läänemeresoome rahvaste vanades nimedes tõusevad esile sellised semantilised jooned kui armastus, headus, rõõm ja lootus, samas kui muinasgermaani nimed on tähenduselt palju sõjakamad. (Maliniemi 1947: 50-52, 55-56). 
Eesti puhul on rõhutatud ülemsaksa laenude puhul alamsaksa vaheastme olulisust, kuivõrd põhilised nimede vahendajad olid Eesti alale saabunud sakslased. Eestis omakorda esines Andreas kujul Andres, Georg oli Jürgen või Jürg, Jacob oli Jaak, Martin oli Mart, Michael Mihkel jne. Nimest Christine sai eestlaste kasutuses Tiina või Kristin, Mariest Mari, Catharinast Kati, Kadi või Kade (Rätsep 2002: 137-142). 
Kristlike isikunimede kasutuseletulek oli nii Soome kui ka Eesti alal väga põhimõtteline muutus: vanad omakeelsed nimed kadusid keskajal peaaegu täielikult käibelt. 
Siinses artiklis vaadeldakse omakeelsete nimede kasutusse tulekut ja levimist alates 19. sajandi teisest poolest. Omakeelseid nimesid vaada takse siin kitsamas tähenduses, oma keele tüvedele tuginevate nimedena. Alljärgneval osakaalude arvestamisel on arvesse võetud ristiususta miseelsest materjalist pärit nimed ja kunstlikult loodud omatüvedele tuginevad nimed, samuti just praegusel ajal tooni andvad läbipaistva tähendusega nimed, isegi kui tegemist on laenatud sõnaga. Traditsiooniliselt on mõlemal maal omakeelsete nimedena esitatud ka keeles hästi kodunenud laennimesid (nt Kallas 1910: 18, Mägiste 1936: 13, Kiviniemi 2006: 270-272), ent siinses käsitluses on peatähelepanu just 19.-20. sajandi vahetuseks ammu ununenud või täiesti uute nimede levikul. Peatähelepanu on nimeuuendusel. Ka laennimed olid 20. sajandi jooksul mõlemal maal olulisel kohal (nt Eestis domineerisid 1940. ja 1980. aastatel, vt Hussar 1998, Soomes sajandi keskpaigast alates, vt Kiviniemi 2006: 265), ent nende puhul oli tegemist vahepealsetel perioodidel kasutusest taandunud, kuid mitte senitundmatute nimedega. 
Nagu allpool leiduvate näidete puhul näha, võib selge piiri tõmbamine omakeelsete või rahvusvahelist päritolu nimede vahel keeruline olla. Näiteks pealkirjas viidatud Marja on Eestis esitletud ühelt poolt kui rahvusvahelist päritolu nime (< Maria, Rajandi 1966: 125), teisalt on seda uue nimena esitletud just 'marja' tähenduses (Kallas 1921: 13). Ka uusimate nimekasutusnäidete seas esineb selliseid kombinatsioone kui Kirsi Mari, mis samuti viitavad tähendusmängule. Mõnevõrra saab arvesse võtta kasutuskonteksti. Näiteks nime Tiiu on seletatud võimaliku laenuna (< Dorothea, < Theodora), aga on peetud võimalikuks ka tuginemist mingile muistsele läänemeresoome naisenimele (Rajandi ja Toom 1963: 436, Rajandi 1966: 165-166). 18. ja 19. sajandil, kui Tiiu kasutus tavaline oli (Rajandi ja Toom 1963: 436), kasutati Eestis valdavalt laennimesid ning see laseb arvata, et Tiiu võiks kuuluda pigemini laennimede hulka. Et kindla ajajärgu üldine mood mõjutab kasutajaid nimesid vastavalt tõlgendama, viitab ka Must, kes on nimetanud Helmi (< Wilhelmine; 'helmes'), Roosi (< Rosalie; 'roos'), Lilli (< Elisabeth; 'lill'), Laine (< Elaine; 'laine'), Hella (< Helena; 'hell') populaarsuse mõjutajaks just homonüümsust eesti sõnadega ning rahvaetümoloogiat (Must 1964: 48-49). (Rajandi, Tarand 1970). 

Rahvusliku

Charlotta ja Fredrika ning mehenimed August, Emil ja Otto (Saarelma-Paukkala 2017: 24). 
19. sajandi saksa romantismi ja rahvusaate esilekerkimine hakkas mõjutama nimeandmist paljudes Euroopa maades. Näiteks Saksamaal ja Rootsis võeti tol ajal kasutusele mitmed germaani ja Skandi naavia muinas nimed, mis leidusid vanades kangelaslugudes. Soomes ristiti juba aastal 1835, rahvuseepose "Kalevala" ilmumisaastal, Hattulas poisslaps nimega Onni ('õnn') Kurt Alfred (Wetterhoff). Juba 1840. aastatel esinevad soome kirikuraamatutes mõned lapsed, kes on ristitud nimega Ilma ('ilm, maailm'), Oiva ('oivaline, suurepärane'), Toivo ('lootus'), Veljyt ('vennas') ja Väinö (< Väinämöinen). Rahvus aatest innustust saanud soomlased avaldasid 19. sajandil ajakirjanduses artikleid, milles julgustati andma lastele soome eesnimesid. (Vilkuna 1960: 15-17) Näiteks varjunime Arwo Moittivainen all kirjutanu soovitas ajalehes Sanomia Turusta 1856. aastal soomlastele selliseid nimesid kui Arwo ('väärtus; au'), Ilo ('rõõm'), Into ('ind; vaimustus'), Kauno ('ilu, kaunidus'), Lempi ('armastus; arm'), Rauha ('rahu'), Taito ('osavus') ja Wäinö (< Väinämöinen) (Sanomia Turusta nr 13, 26.3.1856). Aastal 1881 soovitati ajalehes Hämeen Sanomat ka tähenduslikult ühendatud omakeelsete nimede kombinatsioone: poistele näiteks Aarre Arwokas ('väärtuslik aare'), Luja Sowinto ('kindel kokkulepe'), Pylwäs Wankka ('tugev, kindel sammas'), Riemu Raitis ('kosutav rõõm') ja Wiisas Teko ('arukas tegu') ning tüdrukutele Hymy Lemmetär ('naeratus' + 'armastus' + -tär), Hywä Hoiwa ('hea hoolitsus'), Kaino Ihanne ('tagasi hoidlik, uje eeskuju'), Kaisla Hieno ('peen, suursugune kõrkjas') ja Lempi Hellä ('hell armastus') (Hämeen Sanomat 17.6.1881). 
Aastal 1865 ilmus varjunime Sakki all Isak Edward Sjömani teos "Siweä. Kauno-annakka 1865", mille kalendaariumiosas oli uute soome nimede ettepanekuid. Näiteks veebruarikuul leiduvad nimed Laine, Rikas, Suosio ('toetus, heasoovlikkus') ja Terwe (Sakki 1865: 3). Osa Sjömani soovitustest jõudis hiljem ka soome nimekalendrisse, näiteks nimed Armas, Jalo ('õilis; suuremeelne'), Kielo ('maikelluke'), Mainio ('suurepärane; hiilgav'), Sulo ('meeldivus; veetlus') ja Uljas ('tore; uhke; vapper') (Saarelma-Paukkala 2017: 28). Tähtsad väljaanded olid 1880. aastate Soomes eestlaste eeskuju (tähtraamat) järgi toimetatud "Kansanvalistusseuran kalenterit", mis sisaldasid uute soome nimede ettepanekuid. 1883. aasta kalendris oli näiteks traditsioonilise Patricku ('kõrget päritolu') päevale paigutatud Jalo ja Polykarpuse ('viljarikas; viljakas') päevale Viljo (Vilkuna 1960: 17-18). 
Omakeelsete nimede allikaks oli Soomes rahvaluule, lisaks moodustati uusi nimesid otse soome sõnavarale tuginedes. "Kalevalast" võeti mitmeid nimesid, nagu Aino, Ilmari ja Väinö. Täiesti uued soomekeelsed nimed olid näiteks Toivo ('lootus'), Urho ('kangelane') ja Veikko ('vennas') ning Impi ('neitsi; neidis') ja Siviä ('vooruslik; kombekas'). Uusi nimesid saadi ka tõlkimise teel. Näiteks nimede Felix ja Makarios asemel loodi sama tähendusega Onni ('õnn') ja nimede Donatus ja Theodorus asemele tuli kingitust tähendav Lahja. Osa uutest nimedest olid homonüümnimed, st võõrapäraste nimede sellised kujud, millel on soome keeles mingi tähendus, nagu naisenimed Alli (< Alfhild; 'aul') ja Ilta (< Mathilda; 'õhtu'). (Kiviniemi 1998: 213) Ametlikku nimekalendrisse võeti esimene soomekeelne nimi aastal 1890: Aino. Samal aastal lisati nimekalendrisse ka kümneid rahvusvaheliste nimede soome variante, nagu Eewa, Katri ja Siiri ning Heikki, Pentti ja Yrjö (Saarelma-Paukkala 2017: 29). 
Uusi soomekeelseid nimesid anti 19. sajandi lõpu Soomes üha innukamalt. Näiteks Kemi kapteni Akseli ja Liisa von Schrowe peres sündis 19.-20. sajandi vahetusel viis tütart, kes said nimeks Viivi Siveä Kerttu (siveä 'vooruslik, kõlbeline'), Siiri Hellin Ilmatar (hellä 'hell, õrn', Ilmatar -õhuvaim, ilmatütar eeposes "Kalevala"), Aina Hileä Hilja (aina 'alati, üha', hileä/heleä 'hele, helisev', hiljainen 'tasane, vaikne'), Tiivi Vieno Vietti (vieno 'õrn, mahe;tasane', vietti 'vaist'), Silve Lempi Liisa (lempi 'armastus, arm') ja Elli Sulo Impi (sulo 'meeldi vus;võlu', impi 'neitsi;neidis') (von Schrowe 1951: 48-49). Eero Kiviniemi (1998: 214) arvutuste järgi sai omakeelse eesnime 1880. aastatel sündi nud soome poistest ligi 5% ja tüdrukutest 7% ning 1890. aastatel sündi nud poistest juba u 10% ning tüdrukutest 13%. Rahvusaate mõjul hakkasid soomlased 19. sajandil võtma ka soomekeelseid perekonnanimesid, selliseid nagu Laine või Virtanen. Sirkka Paikkala (2004) on uurinud oma väitekirjas tänapäevase perekonnanimesüsteemi kujunemist Soomes 19. ja 20. sajandil. 

Rahvusliku ärkamise mõju eestlaste eesnimedele 19. ja 20. sajandil

Eestis saavutasid ristiusuga kaasa toodud nimed ülekaalu 16. sajandi lõpuks (Roos 1962: 412). Selle järel lisandus eestlaste kasutusse eeskätt Eesti alal tegutsenud sakslaste vahendusel uusi nimesid. Näiteks Martnas ilmus juba 18. sajandi lõpus talupoegade kasutusse nimi Noramis kogu Eesti lõikes muutub tavalisemaks pigem sadakond aastat hiljem -ning eeskujuks näikse olevat köster Christian Johann Eylandti pere naisliikmed Eleonora ja Nora (Hussar 2012: 47). Samas peres oli vähemalt 18. sajandi keskpaigast sadakonna aasta jooksul igas põlvkonnas kasutusel nimi From(h)old, mis talupoegade kasutusse jõudis kujul Prommold. Palamuse pastor (1818-1844) Ludwig Karl Friedrich Kolbe on võinud olla nime-eeskujuks sama piirkonna Ludwidele ja hilisematele Ludwigitele. (Hussar 2012: 44) Võnnus on 18. sajandil esinenud mehenimed Aleksander, Alexius, Anton, Ernst, Georg, Gotthard, Heinrich, Justin, Konrad, Olof, Philipp, Reinhold, Rudolf, Wilhelm ja naisenimed Britta, Dora, Dorothea, Gertruda, Hedwig, Justina, Lovise, Luisa, Scharlotta, Sophie jne (Rootsmäe 1969: 624). Võõrapärased nimed võeti omaks 19. sajandi jooksul, osalt 20. sajandi alguses. Järkjärgult asendusid mitme sajandi jooksul omaks kujunenud laennimed nende rahvusvaheliste vastetega, mille järel võeti hõlpsamini omaks ka muid, uusi ja seni täiesti tundmata võõrapäraseid nimesid. (Hussar 2012: 36) Eestipäraste nimede näited ilmusid O. W. Masingu toimetatud kalendris, talle järgnes F. R. Kreutzwald (Roos 1962: 413-414). Kalendreid ilmus rohkesti ja eriti 19. sajandi lõpukümnendite kalendrites tutvus tati uusi nimesid. Tuntuim ja olulisim mõjutaja oli Mats Tõnissoni tähtraamat (1882,. (Rajandi ja Tarand 1970: 126) Tähtsa tegurina on nimetatud uute nimede kasutamist rahvusromantilistes kirjandusteostes. Sedakaudu võisid eestipärase maine saada ka nimed, mis seda õigupoolest polnud. Näiteks Hildat peeti Andres Saali samanimelise jutustuse tõttu eestipäraseks nimeks (Roos 1962: 419). 
Tegelikku ja laialdasse tarvitusse jõudmiseni läks siiski ka rahvuslikest meeleoludest hoolimata aega. "Kalevipoeg" ilmus rahva väljaandena 1862. C. R. Jakobson pani 1874 oma tütrele nimeks Linda, 1882 sündis Tännassilmas ka üks Salme (Roos 1962: 416). Kolga-Jaani pastor Villem Reiman andis oma lastele 1890ndatel eestipärased nimed: 1892 sündinud tütar sai nimeks Helmi, 1893 sündis tütar Linda, 1895 poeg Heino, 1897 Ilmar, 1899 tütar Aino (Hussar 2010: 199). Mehe nimedes väljendus uus suund hiljem, kuid üksiknäiteid leidub. Näiteks on Palamusel Juhan Sein 1887 ristinud poja nimega Ülo (Hussar 2012: 48). 
Uute nimede vastuvõtmine ei läinud lihtsalt. Mats Tõnissoni kalendri uuendused (nimed ise ja nende vaba paigutamine kalendris) ei leidnud mõistmist. Teda toetas aga nt Karl August Hermann. (Annus 2000: 141) (Hussar 2015: 64). 
Alguses võeti uuenduslikke nimesid tutvustavasse valikusse paganus aegsed nimed ning kasutati rahvaluule materjali. Hiljem lisati nimesid soome mütoloogiast ning omaloomingulisi nimesid. (Roos 1962: 415-416) Soovitati "Kalevipojast" pärit nimesid Linda, Kalev, Olev, Sulev. Oletati õigustatult, et kohanimed sisaldavad vanu isikunimesid, ning võeti nimede aluseks kohanimesid, nt Eha, Ere, Kaare, Lella, Malla; Arbo, Erasto, Harjo, Kaljo, Temmo, Unn. Kasutati ristiusustamiseelsetes dokumentides leidunud tüvesid, nt Ako, Härm, Kaio, Lembit, ning matkiti ka paganusaegseid kaheosalisi nimesid, nt Hüvameel, Lõpeleid, Rahuleid, Sõdavald. Soovitati lähisugulaskeelte nimesid, mis tähendas eeskätt soome nimesid: Aino, Armi, Elvi, Helmi, Hilja, Imbi, Külli, Saima; Armas, Ilmar, Väino. Leidub ka oletatavasti tõlkenimesid: Koidu (< Aurora), Võidu (< Viktoria), Võit (< Viktor), Üksmeel (< Concordia ~ Concordius). Samuti leidub pakutud uudisnimede hulgas nii abstraktmõisteid kui ka tavalisi sõnu: Antus, Auusus, Hiilgus, Kannatus, Kaunius, Kiirus, Lahkus, Lepitus, Vaikus, Valgus, Võitlus. (Rajandi ja Tarand 1970) Kuivõrd nimemoe uuenemine toimus Eestis piirkonniti väga erineva kiirusega, siis aastaks 1900 oli eestipäraste nimede kasutamise pilt üsna erinev. Nagu eespool nimetatud, oli poiste nimedes eestipäraste nimede lähenevast moest veel õige vähe märke. Alalhoidlikul Läänemaal (ilma saarteta) sai u 1% tüdrukutest eestipärase nime, uuendustele altil Tartumaal aga ligi 16% (Hussar 2015: 64). 

Omakeelsed nimed soomlaste eesnimistus 20. ja 21. sajandil

Omakeelsed nimed hakkasid niisiis Soomes 19. sajandi lõpus populaarsust koguma. 20. sajandil nende populaarsus jätkus ja nende kõrgaeg oli 1920.-1940. aastatel. Kiviniemi (1998: 214) Soomlaste 20. sajandi kõige tavalisemate eesnimede seas (vt tabel 1) on mõned omakeelsed nimed. Naisenimede esikümnes on sellised "Kalevalast" saadud nimed, nagu ainukest tähendav Aino, habrast, peenikest oksa tähendav Ritva ja arvatavasti sõnale tuuli ('tuul') või tuulonen ('tuule hingus') viitav Tuula (mida samas võidakse tõlgendada ka Larin-Kyösti laulu "Tuulan tei" mõjul sündinud nimeks). Poiste nimede esikümnes on see-eest ainuke soomekeelne nimi venda tähendav Veikko. Naisenimi Marja võib omakorda olla kas sõnale marja toetuv nimi või Piibli Maria soomekeelne kuju. Ka nime Eila taust on ebaselge -seda on eri allikates seotud muu hulgas võõrapäraste nimedega Eili, Eileen, Eyla ja Aila. (Lempiäinen 2004: 76, 155, 217-218) Ülejäänud esikümne nimed (vt tabel 1) on kas Piibli nimede soomepärased kujud: Anna, Eeva ja Leena (Magdaleena) ning Matti (Mattias, Matteus), Timo (Timoteus), Antti (Andreas), Juha (Johannes) ja Pekka (Pietari/Petrus), või vanad pühakunimed soome kujul: Pirjo ja Pirkko (Birgitta) ning Erkki (Erik), Pentti (Benedictus) ja Heikki (Henrik). Kari võib omakorda põhineda Piibli nimel Sakarias, pühakunimel Makarios või nimel Oskari (Lempiäinen 2004: 373-374). Erinevad võõrapärased nimed olid kogu 20. sajandi kõige populaarsemad soomlaste seas (Kiviniemi 1998: 216). Kiviniemi (2006: 261-262) Soomes on nimemoe seisukohalt enam uuritud just esimesi nimesid, kuna teisel (tänapäeval üha enam ka kolmandal) eesnimel on teistsugused funktsioonid kui esimesel. Esimene eesnimi kajastab tavaliselt nimemoodi ning eesnimemuutuste uurimisel on otstarbekas uurida just nende kasutust. Eestis pole kahe nime kasutus sedavõrd tavaliseks kujunenud ning on periooditi isegi keelatud või vähemasti ebasoosingus olnud. Ka siinses töös esitatud eesti edetabelid tuginevad üksiknimedena pandud nimedele, kaksiknimede osi pole arvesse võetud. seijas ('sees') tugineva nimena. Populaarsemate mehenimede hulgas on ainuke omakeelne nimi taas Seppo, mis viitab "Kalevala" sepale, Seppo Ilmarisele. (Lempiäinen 2004: 194, 470) väestötietojärjestelmä 7.8.2019) Tüdrukute nimed: Aamurusko ('koidupuna'), Ainoa ('ainuke'), Airut ('sõnumitooja'), Auma ('aun'), Hallatar ('öökülm' + -tar), Havu ('okaspuu oks'), Katve ('vari'), Kaunokki ('jumikas (rohttaim)'), Kesä ('suvi'), Kesätuuli ('suvetuul'), Kevättuuli ('kevadtuul'), Kristalli ('kristall'), Kultakukka ('kuldõis, -lill'), Kuutamo ('kuuvalgus'), Kyynel ('pisar'), Käpy ('käbi'), Laulu ('laul; luuletus'), Lillukka ('lillakas, linnumari (rohttaim)'), Lumitähti ('lumeräitsakas'), Meritähti ('meritäht'), Myrtti ('mirt'), Odelma ('ädal'), Ora ('okas'), Otavatar ('Suur Vanker' + -tar), Piltti ('väikelaps'), Pippuriina ('pipar' + -iina), Pisara ('piisk'), Puro ('oja'), Päivänkukka ('päevaõis'), Saarni ('saar (puu)'), Sade-Helmi ('vihmapiisk'), Sadelma ('vihm' + -lma), Sumu ('udu'), Tammi ('tamm'), Timotei ('timut'), Tuuletar ('tuul' + -tar), Typy ('tirts'), Tyrsky ('murdlaine'), Untuva ('udusulg; ebe'), Valotar ('valgus' + -tar), Viesti ('sõnum') Poiste nimed: Ahma ('kaljukass'), Alku ('algus'), Ihanto ('eeskuju; ideaal'), Jalava ('jalakas'), Jyväs ('tera' + -s), Jysky ('kõma'), Kytö ('kütisemaa'), Lieto ('lahke, malbe'), Loisto ('hiilgus, vägevus'), Luja ('tugev, kindel'), Mahti ('võim, vägi'), Metsänpoika ('metsa poeg'), Myytti ('müüt'), Naava ('habesamblik'), Orpo ('orb; üksik'), Puro ('oja'), Raju ('tugev'), Riemu ('rõõm'), Routa ('kelts'), Ruuti ('püssirohi'), Silmu ('pung'), Susi ('hunt'), Sävel ('heli; viis'), Tahko ('käi'), Teho ('võimsus; jõud'), Tähti ('täht'), Tähtivalo ('tähevalgus'), Unho ('unustus'), Utujoutsi ('udu' + 'vibu, amb'), Uurto ('uure; vagu'), Valmis ('valmis'), Veijari ('vigurivänt') Uusi eesnimesid luuakse ka teiste nimede eeskujul. Kui olemasolevate nimede seas esinevad näiteks esmalt naisenimed Reeta ja Reetta, siis nende järgi on loodud sellised uued nimed, nagu Eeta, Meetta, Neeta, Neetta, Peeta ja Peetta. Samamoodi on nja-lõpuliste naisenimede, näiteks Anja, Sonja ja Tanja, kõrval tulnud kasutusse sellised uued nimed kui Henja, Inja, Lenja, Manja, Menja, Minja, Renja, Vinja ja Venja. Uusi nimesid on saadud ka tuletamise teel. Sellel sajandil populaarsest nimest Lumi on tuletatud uued naisenimed, nagu Lumia, Lumiella, Lumilla, Lumina, Luminia ja Luminka. Mehenimede puhul on selline nimemoodustus palju harvem. (Saarelma-Paukkala 2012: 61-62) 

Omakeelsed nimed eestlaste eesnimistus 20. ja 21. sajandil

Eestis oli eestipäraste naisenimede kõrgaeg 1930.-1940. aastatel, mil oli ka nimede eestistamise kõrgaeg. Ehkki eesnimedes eestistamine oluliselt ei kajastunud ning neid muudeti perekonnanimedega võrreldes vähe, siis kajastub eestipärasuse taotlus just eesnimede andmisel. Eestlaste eesnimede kasutust käsitlenud uurimuse materjali põhjal (Hussar 1998(Hussar , uuritud ajavahemik 1930(Hussar -1990) ) , Lill, Lilleriin, Lumi, Lumili, Meiu, Mirt, Moon, Mooni, Murel, Pihel, Pihla, Piibe, Päike, Pärl, Pärle, Pärli, Pääsu, Roos, Roosi, Sadu, Sine, Sirel, Sireli, Sirelin, Sume, Suvi, Säde, Sädeli, Sära, Tuule, Tuuli, Tuuliki, Tähe, Tähte, Tähti, Ülane; Maru, Hunt, Kaaren, Kahro, Kaur, Kauri, Kauro, Kiur, Kutt, Kõu, Mehis, Torm, Tormi, Vihur, Väiko, Uko, Uku. Ka selles loetelus on nimesid, mille puhul nende rahvusvaheline taust arvesse tuleb: Iris, Jasmin, Roosi (< Rosalie). Taoliste nimede puhul tuleb ühelt poolt arvestada, et nende kasutusse tulekut on mõjutanud teiste maade mood -nt Jazmin on populaarne naisenimi Ungaris (Saarelma-Paukkala 2017: 196) -, ent vanemate jaoks võib sama oluline olla, et nimel on läbipaistev tähendus. 

Käbi


Soomlaste ja eestlaste omakeelsete eesnimede kasutuse muutumine

Soomes ja Eestis toimus 19. sajandi II poolel oluline muutus, kui rahvusvaheliste nimede kõrval tulid kasutusele omakeelsed nimed. Samalaadsed muutused toimusid ka paljudes teistes Euroopa maades (Leibring 2016: 208-209, vt (Hussar 1998: 69-70). Seejuures peab nimetama, et Soomes on hetkel unikaalsuse/ isikupärasuse allikas just omakeelsed nimed, Eestis on unikaalnime saajate osakaal suurem, aga unikaalsus saavutatakse rohkete erinevate variantide ja kirjapiltidega (vrd eespool toodud Anete näide). 
Huvitav on veel märkida, et kui soome edetabelisse on lisaks uutele nimedele taas jõudnud nimed, mis olid moes ka omakeelsete nimede kõrgajal 120 aastat tagasi (nt Aino, Helmi, Väinö), siis Eestis selliseid näiteid ei ole ega tundu lisanduvat. Ainsana on Linda esiviiekümne piirimail, edukamad on olnud päris uued nimed. 
Sarnasusi leidub ka omakeelsete nimede pruuki tulekus, levikus ning nende loomisviisides. 
Mõlemal maal on olulist rolli mänginud oma maa esimesed haritlased, kes keelehuvi on laiema maailmateadmisega ühendanud ning omakeelseid nimesid soovitama asunud, sageli eeskujuna samalaadseid nimesid oma lastele andes. Kui varem saadi uued nimed sageli kõrgema klassi esindajatelt, siis nüüd olid olulisemad haridus ja lugemus. Uusi nimesid levitati uuenduslikes kalendrites (tähtraamatutes), nimed said elavaks eepose ning üha enam ilukirjanduse vahendusel. 
19. sajandil on uue nimevara loomisel kasutatud samu võtteid: vanades dokumentides leiduvad paganusaegsed nimed; nimed rahvaluulest, mütoloogiast; tehisnimed, mis tuginesid kohanimedes leiduvatele tüvedele või kasutasid tähenduselt ja struktuurilt sobivaid tavalisi tüvesid; tõlkenimed. Mõningate nimede puhul on keeruline öelda, kas neid tuleks pigem vaadelda kui mõne rahvusvahelise nime varianti või tõlgendada omakeelse nimena. Eestis soovitati laenata nimesid lähisugulaskeeltest ning soovitusnimestikesse jõudsid eeskätt soome nimed, millest Helmi ja Aino osutusid just esimestena populaarsemateks, hiljem lisandus ka mehenimesid, nagu Väino või Aare. Laenamine on olnud vastastikune. Ka Eestist Soome on laenatud mõned eesti nimed, näiteks naisenimi Virve ja mehenimi Sulevi, mis on mõlemad jõudnud ka soome nimepäevakalendrisse. 
19.-20. sajandil toimunud nimeuuendus on ilmselt mõjutanud ka edaspidi eestlaste ja soomlaste nimekasutust. Mõlemas keeles leidub rohkesti näiteid selle kohta, kuidas teatud meelepäraseid struktuure, häälikute kombinatsioone või nimeelemente olemasolevate nimede eeskujul kasutama hakatakse ning ka täiesti uutes omaloomingulistes nimedes korratakse. 

Kokkuvõte

Rahvusliku ärkamise mõjul muutus nii Soomes kui ka Eestis rahvuspäraseks ja omakeelseks ka eesnimistu. 
Soomes hakkasid soomepärased nimed levima 19. sajandi II poolel, Eestis sajandi lõpus. Soomet on Eesti otseseks eeskujuks peetud ning seda kinnitab omakeelsete nimede levik -eestlased on soomlastelt nimesid laenanud; ka ajaliselt toimusid muutused paarkümmend aastat hiljem ning samasugune ajaline nihe on säilinud ka nüüd, kui oma keelsed nimed Soomes 21. sajandi alguses moodi tulid ja eesti nime kasutuses omakeelsed nimed alles nimekasutuses kohta otsivad. 
Kui ajaliselt olid soomlased eestlastest ees, siis osakaalu poolest võib hinnata, et eesti lapsed on omakeelsete nimede kõrgajal (tüdrukud 1930ndatel ja poisid 1960ndatel) eestipäraseid nimesid sagedamini saanud, eriti just tüdrukud. 
Uute nimede loomisel on mõlemal maal kasutatud samu võtteid, eeskuju on saadud ristiusustamiseelsest nimekasutusest, nimesid on leitud rahvaluulest ning mütoloogiast, nimesid on tõlgitud ning loodud oma keele sobiva tähenduse ja struktuuriga sõnavara põhjal. Nimesid on ka vastastikku laenatud, eriti eestlased soomlastelt. 
Nii oluline eesnimistu muutus on mõjutanud nii soomlaste kui ka eestlaste nimekasutust ka tänapäeval. Unikaalsete nimede osakaal on suur, eriti Eestis, ning eripärased nimed on tavalised. Mõlemal maal luuakse moenimedest erinevaid variante ning luuakse meelepärase struktuuri eeskujul juurde uusi nimesid. 
Kui soome ja eesti omakeelsete nimede lugu pealkirjas viidatud nimedega kokku võtta, siis Marja võiks esindada neid nimesid, mida võib päritolult tõlgendada nii rahvusvahelise nimena kui ka omasõnale tugineva nimena, Veikko esindada uusi, kunstlikult loodud nimesid, Sirje olla näide nimede kohta, mis rahvaluule varamust leitud, ja Aare Abstract. Minna Saarelma-Paukkala and Annika Hussar: Names of native origin in Estonia and Finland from the 19th century to today. A significant change occurred in Finland and Estonia in the second half of the 19th century: given names of native origin were taken into use in addition to international names. Similar changes occurred in many other European countries in connection with the rise in national consciousness. Similar techniques were used in the creation of new names: heathen names in old documents; names from the folklore and mythology; artificially created names; names were translated. There are names which can be interpreted as versions of international names as well as names of native origin. In Estonia, it was recommended to borrow names from closely related languages and Finnish names were primarily borrowed. The Finns have borrowed some Estonian names. The spread of new names was facilitated by their introduction in calendars, their occurrence in the epos and fiction. As of the end of the 19th century, Finland has been ahead of Estonia in terms of time. Already in the last decades of the 19th century, approximately one tenth of children were given names of native origin in Finland. The peak years arrived in the 1930s-1940s when about one third of children were given characteristically Finnish names, girls more often than boys. In Estonia, the peak of female names of native origin occurred at the same time, approximately half of the girls were given names of native origin. Today, naming has become more and more individual, and names of native origin provide plenty of opportunities. In Finland, precisely the names of native origin constitute the source of uniqueness at the moment. In Estonia, the share of persons with unique names has been higher for a longer period of time, but on the account of many versions and spellings. Innovation in names in the 19th-20th centuries has had continuous impact on the use of names by Estonians and Finns. Both languages are full of examples of how certain agreeable structures, sound combinations or name elements will be repeated and reiterated in new names of individual creation. 
Keywords: onomastics, given names, native names, Finnish, Estonian 



  Ristiusk jõudis tänapäeva Soome alale hiljemalt 11. sajandil ja Eesti alale 13. sajandil. Katoliku kirik tõi kaasa uusi ristiusu nimesid, mis anti ristimisel uue usu vastuvõtnutele. Need Piiblist pärit või pühakute nimed olid enamasti heebrea, kreeka või ladina keelest. Mitmed häälduselt keerulised nimed said rahva suus omakeelse kuju. Soomes sai Andreas kuju Antti, Benedictusest sai Pentti, Jacobusest Jaakko, Laurentiusest Lauri, Martinusest Martti, Nicolausest Nikki ja Paulusest Paavali. Samaviisi oli Agnes keskaja soomlaste jaoks Aune ja Cecilia Silja, Gertrudist sai Kerttu ja Christinast Kirsti. Mõnevõrra saadi uusi võõrapäraseid nimesid ka rootslastelt ja taanlastelt ning saksa hansakaupmeestelt 



ärkamise mõju soomlaste eesnimedele 19. ja 20. sajandil

  
		Keskajal võeti Soomes kasutusele kristlikud nimed. Reformat-
	siooni järel lisandus soomlaste nimevarasse 17. ja 18. sajandi jooksul
	rohkesti rootsi, saksa ja muid Euroopa moenimesid, mis lihtrahvani
	jõudsid aadelkonna kaudu. Näiteks Kangasniemel tulid 18. sajandil
	tarvitusse sellised mehenimed kui Adolf, Axel, Fabian, Fredrik, Otto
	ja Wilhelm ning sellised naisenimed kui Charlotta, Eleonora, Lovisa,
	Ottiliana, Ulrika ja Vilhelmina (Arjava 2005: 68-78). 18. sajandist
	alates lisati seda tüüpi nimesid ka Soome ametlikku nimekalendrisse 1
	(sm nimipäivä almanakka), kuhu jõudsid näiteks naisenimed Albertina,
	1	Soomes on olemas pikaajaline (aastast 1705) ametlike ühtsete nimepäevade tava.
		Nime päevad esitatakse ametlikus nimekalendris, mida süstemaatiliselt on uuendatud.
		(Saarelma-Paukkala 2017: 164-167) Eestis selline ametlike ühtsete nimepäevade tradit-
		sioon puudub. Varasemate pühakukalendrite nimede kõrvale ilmusid 19. sajandil järk-
		järgult eestipärased nimed, mistõttu kalendrid kujunesid sajandi lõpuks pigem soovitus-
		nimestikeks, kus uusi nimesid esitleti ja tutvustati. Kalendritraditsioonist taganeti ka
		sellega, et nimesid ja nende asukohta kalendris alatasa muudeti



  Tõnisson ise pidas eestikeelseid nimesid loomulikuks ja ütles 1886. a kalendris: "Ja kui sakslased oma igapäevases keeles räägitavaid sõnu: Ernst, Friedemann, Gottfried, Christlieb, Siegfried, Ehrenfried, Hartmann jne. lastele ristinimedeks tohivad anda, kuidas see siis ometi patt võiks olla, kui Eestlased oma lastele Tõsidus, Rahuleid, Võit, Õnneleid, Tugevus jne. nimedeks annavad" (Rajandi ja Tarand 1970: 128). Täpselt oma sõnade järgi ta ise toimiski ja tema uuendusliku kalendri järgsed pojad said nimeks Õnneleid (1882), Lootus (1884), Tõsidus (1886), Ustus (1893). (Esimene poeg sai 1878 nimeks Avelinius Friedemann.) (EAA.1284.1.560, L 241) Aastaks 1900 jõudsid mõnes piirkonnas populaarsemate nimede hulka Salme, Linda ja Helmi. Enam levinud olid veel nt Aina, Aino, Helma, Helme, Leida, Leili, Salmi, Õie, Õilme. (Hussar 2015: 63) Kui aastal 1900 on mõnes piirkonnas naisenimed juba üsna eestiliku ilmega (üle 10% Tartumaal ja Tartu linnas, Viljandimaal, Võrumaal), siis poistest on kogu Eesti peale (luteri kogudustes) eestipärase nime saanud viis Endlit, neli Lembitut ning neli Ilmarit. Ülejäänud mehe nimede loetelu pole pikk ja pandud on neid üksikkorrad 





  arvutuste järgi sai soomekeelse nime 1920. aastatel sündinud poistest 28%, 1930ndatel 30% ja 1940ndatel 28%. Tüdrukutel oli omakeelsete nimede osa tähtsus suuremgi: 1920ndatel 32%, 1930ndatel 34% ja 1940ndatel 36%. Sõdade järel vähenes omakeelsete nimede osakaal kõigist eesnimedest ühtlaselt nii, et 1990. aastatel sündinud poistest sai ainult 7 ja tüdrukutest 11% omakeelse eesnime. Muud lastele valitud nimed olid kas rahvusvahelised nimed võõrapärasel kujul (nt Emil ja Christina) või soomepärasel kujul (nt Eemeli ja Kristiina). 





  järgi kannab 20. sajandil sündinud soomlastest umbes 70% mõnd Piiblist pärit või muud ristiusuga seotud nime. Tuula, Päivi, Ritva ja Aino ning võimalik, et ka Marja. Nime Seija on samuti tõlgendatud soome sõnale 2 


	Tabel 1. Kõige populaarsemad esimesed eesnimed 2 Soomes
	20. sajandil (Väestörekisterikeskus)
	Naiste nimed	Meeste nimed
	1. Anna	1. Matti
	2. Aino	2. Erkki
	3. Eeva	3. Timo
	4. Ritva	4. Antti
	5. Tuula	5. Kari
	6. Eila	6. Juha
	7. Leena	7. Pentti
	8. Marja	8. Heikki
	9. Pirjo	9. Pekka
	10. Pirkko	10. Veikko
	Huvitav on vaadata ka selle artikli kirjutamise aegu (2019) elus oleva
	Soome elanikkonna populaarsemaid eesnimesid (vt tabel 2). Naiste
	20 eelisnime seas on omakeelsed nimed



  Enamik nende loetelude nimedest on vanad Piibli nimed ja teiste rahvusvaheliste nimede soome kujud.Tüdrukute esikümnes on soomekeelsed Aino, Helmi ja Lilja.Tõsi küll, neist Helmit võib peale soomekeelse helme tähenduse tõlgendada ka germaani Vilhelmiina (Wilhelmine) lühendina.Poiste eelisnimede seas on omakorda Väinö ("Kalevala" Väinämöinen) ja Onni ('õnn'). Ülejäänud nimed neis loendites on erinevad Piibli ja muud rahvusvahelised nimed või nende soome vasted. Aastal 2019 elus olevate soomlaste harvaesinevaid eesnimesid, millel on vähemalt viis kandjat (Väestörekisterikeskuksen 


	Tabel 4.
	Tabel 2. Populaarsemad esimesed eesnimed aastal 2019 elus oleval Soome elanikkonnal; nime järel kandjate arv (Väestörekisteri-keskuksen väestötietojärjestelmä 7.8.2019) Naiste nimed Meeste nimed 1. Tuula 31 324 1. Juha 46 170 2. Anne 30 532 2. Timo 45 929 3. Päivi 30 176 3. Matti 45 633 4. Anna 29 754 4. Kari 42 387 5. Ritva 29 670 5. Jari 39 540 6. Leena 29 001 6. Mikko 39 040 7. Pirjo 28 504 7. Antti 38 671 8. Sari 27 827 8. Jukka 35 120 9. Minna 27 786 9. Markku 34 675 10. Marja 27 094 10. Mika 34 099 11. Tiina 25 965 11. Pekka 34 090 12. Riitta 25 734 12. Hannu 31 442 13. Tarja 24 938 13. Heikki 30 768 14. Pirkko 23 817 14. Seppo 29 941 15. Laura 23 522 15. Ari 28 052 16. Seija 22 289 16. Janne 27 728 17. Aino 22 079 17. Sami 26 136 18. Liisa 21 971 18. Marko 25 789 19. Eeva 21 916 19. Ville 25 495 20. Raija 21 708 20. Petri 24 824 Milline on Soome uusima põlvkonna nimevalik? Ka aastal 2018 sündinud soomekeelsete laste eelisnimede hulgas on mitu oma keelset populaarsema esimese eesnime hulgas leiduvad tüdrukutel veel oma-keelsed Hilla (15. kohal; 'murakas'), Aava (16.; 'lage; avar; avameri'), Pihla (17.; 'pihlakas'), Lumi (28.), Minttu (47.; '(pipar)münt') ja Vilja (49.; 'vili'). Poiste 50 populaarsema nime seas on ka Toivo (11. koht; 'lootus'), Aatos (24.; 'aade; mõte'), Veikko (27.; 'vennas'), Otso (34.; '(karu)ott') ja Oiva (36.; 'oivaline; suurepärane'). Tabel 3. Kõige populaarsemad soomekeelsetele lastele antud esi mesed eesnimed 2018. aastal; nime järel nime saanute arv (Väes-törekisterikeskuksen väestötietojärjestelmä 13.3.2019) Tüdrukute nimed Poiste nimed 1. Eevi 304 1. Eeli 399 2. Sofia 255 2. Elias 381 3. Venla 250 3. Leo 356 4. Aino 244 4. Oliver 328 5. Aada 243 5. Eino 315 6. Ella 240 6. Väinö 279 7. Helmi 235 7. Onni 270 8. Emma 224 8. Leevi 244 9. Isla 221 9. Niilo 211 10. Lilja 221 10. Noel 204 21. sajandi silmatorkavamaid suundumusi Soomes on nimeandmise isikupärastumine ja individualiseerumine. Lastele antakse üha enam harvaesinevaid ja isegi unikaalseid eesnimesid, mida ei saa ükski teine sama aastal sündinud laps. (Saarelma-Paukkala 2012) Ainulaadse esi-mese eesnime sai aastal 2018 lausa 5,9% tüdrukutest ja 4,6% poistest (Väestörekisterikeskuksen väestötietojärjestelmä 13.3.2019). Paljud nendest nimedest on soome keele alusel loodud uued nimed. Kuna konkreetsel aastal antud unikaalnimesid ei ole andmekaitse reeglite tõttu võimalik esitada, on tabelis 4 toodud ära selliseid harvaesinevaid eesnime (vt tabel 3). Viiekümne kõige eesnimesid, mille elus olevaid kandjaid oli aastal 2019 vähemalt viis.



  omakeelsete nimede osakaalu arvutades selgub, et tüdrukutest sai 1930.-1940ndatelligi 45% eestipärase nime.Nagu eespool mainitud, jõudis omakeelsus mehenimede kasutusse oluliselt hiljem, kuid oli 1930.aastaks jõudnud märkimisväärse veerandini sündinutest.Kui naisenimedes hakkas eestipärasus seejärel taanduma, siis eestipäraste mehenimede osakaal jätkas kasva mist ning jõudis 1960.aastal tipphetkeni kolmandikuga sel aastal sündinud poistest.Eestipärasus ongi enam omane olnud naisenimede kasutusele.1960.aastal saavutati parasjagu tasakaalupunkt, kui tüdrukutest sai eestipärase nime (juba langustendentsis) üle 36% ja poistest (kõrghetk) 34%.Omakeelsete nimede kasutust toetas kasvav huvi laennimede vastu.Aastal 1940 sai nime omakeelseks peetud nimede või laennimede hulgast ligi 80% lastest.1990.aastal sai omakeelse nime 7% tüdrukutest ja üle 15% poistest, laennime sai üle 30% tüdrukutest ja üle 35% poistest.Ülejäänud olid nimed võõrapärasel kujul või teatud meeliselementidega kombineeritud nimed.Aastal 1995 elus olnute kõige tavalisemad nimed on tookordse Riigiarvutuskeskuse rahvastikuregistri väljavõtte järgi esitatud tabelis 5. 


	Tabel 5. Kõige populaarsemad eestlaste eesnimed Eestis 1995. a elus
	olnute nimede põhjal (Hussar 1998: lisa 1)
	Naiste nimed	Meeste nimed
	1. Linda	1. Jüri
	2 Aino	2. Rein
	3. Tiina	3. Jaan
	4. Sirje	4. Andres
	5. Anne	5. Toomas
	6. Tiiu	6. Peeter
	7. Leida	7. Margus
	8. Katrin	8. Ants
	9. Ülle	9. Vello
	10. Ene	10. Urmas



  ka Hussar ja Rüütmaa 2018) ning eeskätt oli see seotud rahvusliku eneseteadvuse tõusuga. Mõlema maa kohta tuleb märkida, et omakeelsete nimede tipphetk sel ajal langeb kokku perekonnanimede omakeelseks muutmise protsessiga. Kahe maa võrdluses saab nentida järgmist. Omakeelseid nimesid silmas pidades võib öelda, et alates 19. sajandi lõpust on Soome kogu aeg Eestist ajaliselt ees. See saab alguse omakeelsete nimede levi misega 19. sajandil, kui Soomes sai juba sajandi lõpukümnenditel ligikaudu kümnendik lastest omakeelse nime. Eestis kasvas 19.-20. sajandi vahetuseks huvi omakeelsete nimede vastu sedavõrd, et tüdrukutest sai mõnes piirkonnas umbes kümnendik eestipärase nime, ent poistest veel alles üksikud. Selle järel kasvas omakeelsete nimede osakaal Soomes jätkuvalt, kõrgajaks võib pidada 1930.-1940. aastaid, kui umbes kolman dik lastest said soomepärase nime, tüdrukud pisut sagedamini kui poisid. Eestis jääb samasse aega omakeelsete naisenimede kõrgaeg, kui ligi pooled tüdrukutest said omakeelse nime. Mehenimede puhul jõudis Eestis omakeelsete nimede osakaal tipuni alles sõja järel, 1960. aastatel, kui kolmandik poistest sai eestipärase nime; tüdrukute nimemoes olid omakeelsed nimed selleks ajaks juba taandumas, ent moodustasid siiski samuti üle kolmandiku eesti tüdrukutele antud nimedest. Ka praegu, 21. sajandi esimestel kümnenditel on omakeelsed nimed Soomes juba mõnda aega edetabelis olnud. Eestis on märgata mõningat huvi sisult läbipaistvate, eestikeelsete nimede vastu, ent neid pannakse lastele oluliselt vähem. Kui 19. sajandil saab Eesti puhul nimede omakeelestumisel rääkida Soome (Henno 2001: 73, 75) ja ka teiste, kaugemate maade eeskujust (vt ka Hussar ja Rüütmaa 2018), siis praegusaegse Eesti nimekasu tusest, sh omakeelsete nimede taaslevikust, rääkides tuleb arvesse pigem nimemoe teatud tsüklilisus -paarikümne-kolmekümne aasta järel võib täheldada nimemoe põhimõttelisemat suunamuutust ning see aeg on Eestis kätte jõudnud nüüd. Nii Soomes kui ka Eestis saab täheldada, et omakeelsed nimed on tulnud käibele tänapäevale omase nimemoenähtusena -esmalt muutub naisenimede mood ning seejärel mehenimede mood. Eestis on mehe nimede mood ajaliselt rohkem maas, hilisem, Soomes ühtlustub kiiremini. Lisaks ajalisele vahele joonistub uus nimemood Eestis naise nimede seas -eesti mehenimed on traditsioonilisemad -palju selgemini välja: uue moe nimede osakaal on suurem ning ka erinevaid nimesid on rohkem. Ilmekas näide on siinkohal omakeelsete naisenimede osakaalu ulatumine 45 protsendini 1930.-1940. aastatel, st peaaegu pooled tüdrukutest said nime, mida nende vanavanemate põlvkond veel ei olnud kuulnudki. Soomele ja Eestile on mõlemale omane teatud mallide, meelepäraste nimeelementide kordamine ja nende põhjal uute, analoogsete nimede loomine. Omakeelsete nimede seisukohalt tuleb esile tuua, et uue nime/tüve sobivaks tunnistamise mõõdupuuks on mitmel puhul see, kui nimest hakatakse variante looma, uusi nimesid vanadega kombineerima, neile liiteid lisama jne. Nii soome kui ka eesti uusimate näidete hulka kuuluvad nime Lumi variandid: soome Lumia, Lumiella, Lumilla, Lumina, Luminia ja Luminka kõrvale saab eesti viimaste aastate kasutusest tuua Lumel, Lumia, Lumilee, Lumili, Lumiliis, Lumi-Mari. Uute variantide tekkimisega tunnistatakse nimi lõplikult omaks ja eesnimistu loomulikuks osaks, sõnast on saanud nimi. Mõlemal maal tuleb arvesse ka üha enam see, et nimeandmine on muutunud järjest isikupärasemaks, nime individualiseeriv roll on järjest olulisem, taotletakse erilisust ning selleks annavad omakeelsed nimed rohkesti võimalusi. Omakeelsed nimed annavad lapsele ainulaadset nime valides tänapäeva lapsevanemale võimaluse oma loovust väljendada. Siinkohal tuleb märkida, et kui Soomes on unikaalnime saanud laste osakaal just viimastel kümnenditel suurenenud, siis eesti nime kasutust on see juba pikemat aega iseloomustanud 



Eesti viimaste aastate ülevaade tugineb rahvastikuregistri iga-aastastele väljavõtetele, mis sisaldavad kõigi Eestis registreeritud sündinute eesnimesid. 

Kui vaadata nimesid lähemalt, siis unikaalseks võib nimi konkreetsel aastal osutuda seetõttu, et on moest ees või taga, eriti on põhjuseks aga eestlaste lembus uute nimede ja nimevariantide vastu -nimede kerge laenamine, meelepärase nime muutmine kasvõi ühe tähe võrra, parasjagu moes olevate liidete või häälikuühendite lisamine nimesse jne. (Vrd nt Aneta, Anete, Anneta, Annete, Annetta, Annette, Anetta, Anette jne; ai kordumine: Aili, Aile, Aila; Maire, Mairi, Mairit; Kairi, Kaire, Kairit, Kaira; Airi, Aire, Aira; Kaili, Kaile, Kaila; Aive, Aivi; Aigi, Aige, Aiga; Aiki, Aike; Aide, Aidi jne.) Samamoodi on üks allikaid uute nimede saamiseks eesti keele sõnavara. 
Viimastel aastatel on huvi omakeelsete nimede vastu suurenenud ning ehkki neid ei leidu edetabelis, on nende osa selgelt kasvanud. Nende hulgas on enamjaolt väheste esinemiskordadega möödunud sajandil moes olnud omakeelsed nimed (näited viimastest aastatest, sh kaksiknimedes esinenud nimed): Aasa, Eha, Endla, Ere, Hele, Helin, Helmi, Hiie, Lagle, Laine, Leelo, Lille, Lilli, Linda, Luule, Maimu, Salme, Virve, Õnne; Endel, Kalev, Kalju, Koit, Kuldar, Meelis, Neeme, Veli, Ülo. Neist Linda puhul võib arvata, et eestiliku tausta kõrval tuleb samavõrra arvesse nime rahvusvaheline tuntus. Lisaks sellele on tarvitusse ilmunud kas päris uusi või varem harvemat kasutust leidnud nimed: Ehe, Hõbe, Iiris, Iris, Ingel, Jasmiin, Jasmin, Kirsi, Kirsika,
Minna Saarelma-Paukkala, Annika Hussar
Marja ja Veikko, Sirje ja Aare – omakeelsed nimed Soomes ja Eestis 19. sajandist tänapäevani