EESTI ORIENTALIST 19. SAJANDIL – KAS EUROOPA TIPPTEADLANE?


Idamaade keelte, ajaloo ja kultuuri uurimisega ei tegelnud mitte iiksnes suuri koloniaalvaldusi omavate riikide teadlased, vaid suuremal vi vihemal médiral paljude Euroopa iilikoolide petlased. 
Nii monigi kord kannustas neid uurimusi suurriiklik poliitika, eriti just nende maade puhul, millel olid selged ekspansionistlikud huvid. Kuid valdavas enamikus poordusid teadlased orientalistika poole puhtteaduslikust huvist. Tartu iilikoolis viljeldud orientalistika oli enim seotud Saksamaal ja Venemaal arenenud orientalistikaga. Seda eelkdige just dppejdudude liikuvuse kaudu. Oma osa etendas nii kuulumine Vene keisririigi koosseisu kui ka Tartu iilikooli seotus saksa kultuuri- areaaliga. Märkimisväärse panuse orientalistika arendamisse andsid lisaks Tartu iilikoolis t66tanud teadlastele-6ppejoududele ka Tartu iilikooli need kasvandikud, kes olid kas siirdunud teadustoole teistesse korgkoolidesse vai astunud riigiteenistusse. Uldises plaanis v&ib Tartu iilikooli humanitaar- orientalistika alal vdrrelda keskmiselt tugeva Saksamaa iilikooliga. Tartu iilikooli panus humanitaar- orientalistikasse oli arvestatav. 
Artikkel keskendub Keiserliku Tartu Ulikooli dppejdudude ja kasvandike panuse vaatlemisele humanitaarorientalistika vallas 19. sajandil. Tollal tavatseti humanitaarorientalistika kohta kasutada ladinakeelset terminit studia humaniora orientalia. Oluline on teada, milline oli Tartu iilikooli dppejoudude ja kasvandike roll humanitaarorientalistika uurimisel ja edendamisel ning millised olid nende erialased rahvusvahelised sidemed, kes neist ja millisel miiral saavutas rahvus- vahelise tunnustuse. Rahvusvahelist konkurentsivdimet vdib pidada iiheks olu- lisemaks m&ddupuuks, mille jirgi miirata teadlase renomeed. Tahtis on digesti hinnata Tartu iilikooli taset ja asendit Saksamaa ja Venemaa humanitaarorienta- listika kontekstis, kuna Eesti oli iihest kiiljest Vene impeeriumi osa, aga teisalt kuulus saksa kultuuriruumi. Huvitav on niha, kuidas mdjutas idauuringute (6ocmoxogedenue) areng Venemaa iilikoolides ja teadusasutustes humanitaar- orientalistika arengut Tartu tilikoolis ja vastupidi. Kas Tartu iilikool oli mingis mottes sellel alal esirinnas ning levitas uusi tuuli Venemaa iilikoolidesse või vastupidi? 

Väga tähtis on küsimus, milliseid öppevahendeid kasutati humanitaarorienta- listika alases öppetöös. Ei saa eksisteerida suurepärast teadustöö taset, kui öppetöö on samal ajal madalseisus. Õppetöö olukorda saab vaadelda ühest küljest õppematerjali, teisalt tulemuste alusel. Kui tugev siiski oli teadustöö ja õppetöö seos? Millist rolli mängis Keiserliku Tartu Ülikooli kasvandike humanitaar- orientalistika tundmine Vene impeeriumi eluoluliste küsimuste lahendamisel? Kas leidus praktilisi väljundeid väljaspool ülikooli akadeemilist ruumi? Tartus tegeldi idakeelte õppimise ja õpetamisega kõrghariduse tasandil juba alates Academia Gustaviana asutamisest (1632). Kuid märkimisväärse eduni tea- duses ei jõutud. Nii eesmärgiks kui ka saavutuseks oli vaid semi keelte õpetamine usuteaduskonna vajaduste rahuldamiseks.' 19. sajandi alguses taasasutatud ülikool hakkas pakkuma õpetust humanitaar- orientalistika laias spektris. Keiserliku Tartu Ülikooli tegevus oli möjutatud Venemaa seadustest, idapoliitikast ning hilisemal perioodil ka akadeemilistest sidemetest Vene ülikoolidega. Kuid Tartu ülikool oli eelköige saksa ülikool, seda nii oma öppejöudude kui ka üliöpilaste poolest. Vene rahvusest kaader hakkas iilikoolis olulist rolli mingima alles 19. sajandi kahel viimasel kiimnendil." 
Selline olukord iseloomustas arenguid ja muutusi ka humanitaarorientalistika alal. Vaadeldava perioodi 16puni olid Tartu iilikooli selle valdkonna réhuasetu- sed nii Oppetdds kui ka teaduses sarnasemad Saksa iilikoolide omadega. Orienta- listide liikkumine Tartu ning Vene impeeriumi iilikoolide vahel toimus, kuid jii tagasihoidlikuks. Naiteks Matthias Friedrich Knauer lahkus Tartust Kiievi iili- kooli ning Dmitri Kudrjavski saabus Peterburist Tartu ilikooli." Kui pidada silmas veel sellist olulist tahku nagu Venemaa iilikoolide teadlaste Gppematerjalide kasutamine, siis siingi saab eelkdige mainida vaid olemuselt rahvusvahelisi Opetlasi, kes olid rahvuselt sakslased ning liikusid Venemaa ja Saksamaa teadus- asutuste vahet. 
Tartu iilikooli (TU) orientalistidest-filoloogidest, kes olid oma akadeemilise karjdari pikemalt Tartuga sidunud, tegeles vaid osa algallikate uurimisega. Pari- maks niiteks oli Leopold Alexander von Schroeder (1851-1920, TU stud. phil. 1870-1873, TU 6ppejoud 1877-1894), kes saavutas silmapaistvaid teadustule- musi. Ta Oppis lisaks Tartu iilikoolile Leipzigi, Jena ja Tiibingeni korgkoolides. 
Tema teadustöö oluline osa puudutas mitmete Vana-India kisikirjaliste tekstide analiiiisi, mida varem polnud tehtud.* 1899. aastal valiti ta Viini iilikooli indoloogia professoriks. 
! Hallik, M. Tartu ülikooli õppejõudude ja kasvandike osast humanitaarorientalistikas (1802- Mitmedki Tartu ülikoolis körgharidusteed alustanutest siirdusid välismaale ning said nii tunduvalt laiemaid vöimalusi teadustööks. Üldjuhul mindi Saksamaa suurematesse ülikoolidesse nii öppima kui ka akadeemilist karjääri tegema. Oli ka huvitavaid erandeid, nagu Alexander Wilhelm von Sta¢l-Holstein (1876-1937, TU stud. phil. 1894-1896), kes tegi teadustdod ning pidas loenguid Pekingi ja Harvardi iilikoolis." Ta andis olulise panuse budoloogia arengusse. 
Kahjuks olid akadeemilised kontaktid Inglismaa orientalistikat arendanud teadus-ja uurimisasutustega ndrgad. Sealsetes arhiivides ja raamatukogudes oli suurel hulgal materjale, mille abil oleks humanitaarorientalistika saanud teha mirkimisviirseid edusamme. Seda tGestab Robert Lenzi (1808( -1836( , TU stud. theol. 1824( -1828) ) tegevus. Inglismaalt ja Prantsusmaalt naasis ta kahekiimne paksu vihikuga, milles olid koopiad paljudest kisikirjadest koos kommentaaride ja mérkustega. Lisaks unikaalsete sanskritoloogia materjalide kopeerimisele oli ta raske tdoga omandanud teadmised praakriti keeltest, sh paali keelest, mida Vene- maal seni histi ei tuntud.® Tema juhendajaks oli Oxfordi iilikooli sanskritoloogia professor Horace Hayman Wilson. 
Takistavateks asjaoludeks olid ilmselt nii isiklike kontaktide vihesus sealsete teadlastega kui ka inglise keele kasin tundmine. Selle viite poolt rasgib asjaolu, mis ilmneb Tartu iilikooli raamatukogu tdienduseks mdeldud tellimustest: ingliskeelsed teosed humanitaarorientalistika vallas olid kiill esindatud mitme olulise autori osas, kuid neid oli suhteliselt vihe. 
Orientalisti akadeemiline viljakus ja edukus séltusid Tartu iilikooli néite puhul oluliselt sellest, kuivord palju Oppejoust teadlane suutis kidia ennast tdiendamas ning kogemusi vahetamas vilismaal, kuivdrd palju leiti aega algallikatega tegelemiseks. Keiserliku Tartu Ulikooli raamatukogul oli olemas kiill suur hulk korgel kaasaegsel tasemel raamatuid humanitaarorientalistika kohta, kuid puudus orienta- listide jaoks vajalik esinduslik kisikirjade kogu, mida oleks saanud vorrelda suure- mate kogudega teistes Euroopa iilikoolides. Vordlusmomendi ning konkurentsi- võime seisukohalt oli tdhtis ka rahvusvaheliselt tunnustatud kdrgharidus Euroopa tippiilikoolidest. Oppimine Pariisis professor Antoine Isaac Silvestre de Sacy (1758-1838) voi Berliinis professor Franz Boppi (1791-1867) kée all tuli kind- lasti kasuks. 
Enamasti iihel kohal resideerudes vois teadlane koostada hédid dppevahendeid ning kirjutada konkurentsivdimelisi uurimusi, kuid see ndudis suuremat pingutust, erakordset talenti ning ei olnud vdimalik mitte igal humanitaarorientalistika alal. Niiteks vdib tuua Johann Wilhelm Friedrich Hezeli (1754-1824, TU &ppejoud 1802-1820), temalt pirineb mitu Snnestunud heebrea keele dpikut. Kuid tema puhul oli tegu juba selgelt véljakujunenud teadlasega, kui ta asus toole Tartu 5 Lainemets, M. Alexander von Staél-Holsteini 50. surma-aastapideva puhul. -Looming, 1987, 5, 713. Š 3orpa¢ I'. Po6ept XpucrnaHosuy Jlenu (1808-1836) (k 150-netuio co aHs poxxaeHus). -Rmt: Hcropus u dpunonorus Unnuu. Jlenunrpan, 1960, 38. iilikooli." Loomulikult ei saanud selline Euroopa möistes suhteliselt väike körgkool nagu Tartu ülikool lubada endale luksust tegelda Idamaade uurimisega körgtasemel ja suures ulatuses. Köik orientalistid, kes olid seotud öppejöutööga Tartus, ei saanudki sel alal olla rahvusvaheliselt aktsepteeritud teadlased. Tuleb respektiga suhtuda ka nendesse universaalsetesse humanitaarorientalistika edasi- viijatesse, kelle hulka kuulub Leo Meyer (1830( -1910( , TÜ öppejöud 1865( -1898)), väga laia profiiliga öppejöud, kuid mitte eriti silmapaistev teadlane-orientalist. Ta keskendus eelköige vördleva keeleteaduse uurimisele ja ka õpetamisele, vähem pooras tahelepanu sanskriti keele eraldi dpetamisele ja uurimisele.® Tartu iilikooli suunitlust arvestades vdisid seal tootada humanitaarorientalistika tippteadlased, aga Opetusliku taseme hoidmiseks pidid olemas olema laia profiiliga 6ppejoud. Harvad on need juhtumid, kus laia huviskaalaga tippteadlane suudab olla iihteaegu ka mone kitsama aine hea populariseerija. Veel vihesematel Opetlastel Gnnestub luua oma koolkond. Selline asjade kulg on igati loomulik. Kahju on, kui teadlane terve karjdiri jooksul tegeleb sedavord kitsa ainevald- konna vdi probleemiga, et tal ei teki iildse Opilasi. Teadustodd ning Oppetddd suudeti edukalt iihitada eelkdige orientaalfiloloogia valdkonnas. 
Vöib viita, et vaadeldaval perioodil puudus Tartu iilikooli orientalistidel nii- sugune akadeemiline ja uurimissuundade iihtsus, mida saaks kisitleda kool- konnana. Akadeemilise jirjepidevuse kandjateks voib pidada teadlasi, kes olid pikka aega jiarjest Tartu iilikooli dppejoududeks. Positiivne nédide on Alexander Michael Karl von Bulmerincq (1868-1938, TU stud. theol. 1885-1890, TU öppejoud 1895 TU öppejoud 1895-1916, 1918, 1919-1938)), kelle tegevus kandus Keiserlikust Tartu Uli- koolist' sujuvalt Eesti Vabariigi Tartu Ulikooli. 
Usuteaduskonna baasil vdib tuua niite, kus pidevalt toimunud semi keelte Opetamise puhul olid aluseks kiill Oppejou enda kirjutatud vdi autoriteetsed vilismaal ilmunud Opikud, kuid véga harva eelkiijate koostatud dppevahendid. 
Seda ei saa aga pidada puuduseks. Ilmselt oligi parem, et viga tihti kasutati Euroopa parimaid ja uusimaid opikuid, mis olid vilja antud hoopis Saksamaal. 
Näiteks voib tuua Kristiaania (Oslo) professori Karl Poul Caspari araabia keele grammatika'® vsi Peterburi akadeemiku Otto Nikolaus von Bohtlingki sanskriti keele lugemiku''. Uksikasjali pildi dppetoost annaksid konspektid. 
Kahjuks on neid sidilinud vihe, enamasti juba 20. sajandi Oppet6d kohta. See ei voimalda selgelt kindlaks teha, kui palju poorati tdhelepanu humanitaarorienta- listika valdkonnale. Rahvusvahelist tunnustatust néitas kindlasti ka ithine teadustöö nimekate teadlastega teistest iilikoolidest. Mainida tuleks Johann Karl 7 Jlenuxwii F. B. (toim). Buorpaduueckuii cnosaps, 68. 8 Hallik, M. Tartu iilikooli sppejdude, 94-98. ® Frey, J. Die Theologische Fakultit der Kaiserliche Universitat Dorpat-Jurjev 1802-1903. Reval, 1905, 139. 19 , 139. 19 Caspari, K. P. Grammatica Arabica, I-11. Leipzig, 1844-1848. ' Bohtlingk, O. Sanskrit-Chrestomatie. St: Petersburg, 1877. 
Friedrich Keili, kes koos Franz J. Delitzschiga (1813-1890)'* kirjutas kuueosalise teose "Piibli kommentaar Vana Testamendi kohta"®. 
Niisugust koostööd ei olnud just palju. Oluliseks ulatuslike rahvusvaheliste suhete näitajaks olid orientalistika kongressid'*, kuid neid ei saa võtta aluseks kogu perioodi hindamisel, sest neid hakati korraldama alles 19. sajandi teisel poo- lel. Aktiivne osalemine kongressidel kinnitas, et Euroopa kolleegid pidasid Tartu ülikooli teadlasi täiesti konkurentsivõimelisteks. Isiklikud sidemed Saksamaa humanitaarorientalistikat arendavate teadlastega olid enamikul Tartu selle ala õppejõududest. Kontaktide aluseks oli juba nende endi õppetegevus tudengina, mis suuremas või väiksemas osas toimus väljaspool Tartu ülikooli. 
Teadlase jaoks on rahvusvahelisel tasemel erialase tunnustuse saamiseks tihti oluline leida oma nišš, milles saavutada uudseid, huvitavaid ning teaduslikult olulisi tulemusi. Enam uuritud aladel, nagu semitoloogia, oli sellise võimaluse tekkimine harvem kui 19. sajandil alles esmakordselt teadlaste huvispektrisse jõudnud valdkondades. Uudse suuna leidis Reinhold Otto Georg von Stackelberg (1860-1907, TÜ stud. iur., philol. 1879-1882) osseetoloogia näol. Teda huvitasid osseetide rahvausund ja müüdid, mida ta vördles tatarı müütidega. Lingvistilises plaanis paelus teda osseedi keelde jõudnud pärsia laenude uurimine. °Stackelberg üritas sõnalaenude liikumise alusel teha järeldusi osseedi hõimude kultuuriloo kohta. Ta ei olnud küll esimene selle keele uurija, kuid suutis sellel alal jäädvustada oma nime teadusloo lehekülgedele. Uurimis-ja õppetöö kõrval tegeles Stackelberg ka tõlkimisega. Koostöös võrdleva keeleteaduse spetsialisti, Moskva ülikooli professori Vsevolod Milleri (1846-1913), Kieli ja Strasbourg'i ülikooli professori Theodor Nöldeke (1836-1930) ja Peterburi ülikooli professori Carl Gustav Hermann Salemanniga tõlkis ta saksa keelde osseedi jutte digori dialektist.'® Temal oli k gumiku tdlkijana peaosa. 
Kuid Stackelberg ei olnud kaugeltki mitte ainus Tartu iilikooli kasvandik, kes tegeles viikeste ja vidhe uuritud idarahvaste keele ja kultuuri tundmadppimisega. 
Lisaks osseetidele uuriti vdikerahvastest veel tohaare (A. W. von Stagl-Holstein), tSuktSe (E. A. Kyber), ainusid (A. Brolkin) ja teisi. 
Ajaloo, filosoofia ja geograafia Opetamisel ei peetud humanitaarorientalistika aspekti oluliseks. Orientaalseid maid kasitleti vaid sel mééral, kuivdrd nad olid seotud Euroopa ja Venemaaga ning sedagi vaid osaliselt. Eriti selgelt tuleb see- sugune tendents vilja ajaloo dpetamise puhul. Oleks vOinud eeldada, et Tartu iilikoolis uuritakse ja loetakse pohjalikult Vene tsaaririigi Aasia osade ajalugu. 
Tegelikkuses tuli see temaatika loengukavadesse alles 19. sajandi 10pul, kui oli 2 Ta tootas teoloogia ja heebrea keele professorina Erlangeni ja Leipzigi tilikoolides. 
B Keil, K. F., Delitzsch, F. Biblische Commentar tiber das Alte Testament. Leipzig, 1862-1875. !4 
Rahvusvahelised orientalistide kongressid toimusid Viinis (1886), Stockholmis-Oslos (1889), Roomas (1899), Hamburgis (1902), AlZiiris (1905), Kopenhaagenis (1908) ja Ateenas (1911). 
käimas venestusprotsess. Ajaloo ja geograafia öpetamisel pöörati Idamaade hul- gas enim tähelepanu Türgile. Niisugune lähenemine oli igati loogiline, sest Türgi oli köige rohkem möjutanud Euroopa ajalugu ning ka teadmised selle maa ja rahva kohta olid suhteliselt head. Filosoofia alal oli humanitaarorientalistika seisukohalt tähtis religioonifilosoofia. Vördleva usuteaduse areng aitas sellele protsessile kaasa. Nii ajaloo, filosoofia kui ka geograafia puhul tuleb nentida, et nende ühisjooneks humanitaarorientalistikat puudutavates küsimustes oli järjepidevusetus. 
Venestamise möju oli 19. sajandi 16pul kahjulik nii Tartu ülikoolile tervikuna kui ka humanitaarorientalistika arengule. Selle tottu lahkusid Euroopa iilikooli- desse mitmed Gppejoud, kes oleks vdinud Tartu iilikoolile veel igati kasulikud olla. Nimetada v&ib Johann Christoph Wilhelm Volcki (1835( -1904( , TU 6ppejoud 1861( -1898) ) ning Leopold Alexander von Schroederit, kelles tekitas vooOristust ndue pidada loenguid vene keeles. 
Idauuringud Venemaal mdjutasid oluliselt Tartu iilikoolis õppinud teadlasi, kes olid huvitatud ekspeditsioonidest Vene impeeriumi Aasia ossa uurimaks nii sealseid alasid kui ka rahvaid. Seda soosis impeeriumi poliitika. Teaduslikest uurimisreisidest osavotnud Tartu iilikooli teadlased huvitusid märkimisväärses ulatuses sealsete rahvaste etnoloogiast. Moned nende uurimused, kuid siiski suhte- liselt vihesed, olid rahvusvahelise tihtsusega. Esile tuleb tuua Peter Leopold von Schrencki (1826-1894, TU stud. zool. 1844-1847)"" ning Alexander Theodor von Middendorffi (1815-1894, TU stud. med. 1832-1837)'® saavutusi. Middendorff kdis mitmel ekspeditsioonil. Aastail 1842--1845 toimunud ekspeditsioon koosnes sisuliselt kahest uurimisreisist -Taimdrile ning Ohhoota mere dirde. Kogutud materjalid ning teaduslikud jdreldused avaldas ta neljakoitelises saksakeelses monograafias.'" Teoses on kisitletud nii klimatoloogiat, geoloogiat, botaanikat, zooloogiat kui ka etnograafiat. Viimati mainitud osas on vaadeldud ja uuritud jakuutide keelt, nii sdnavara kui ka grammatikat. Lisatud oli jakuudi-saksa sdna- raamat. Ulevaade oli antud ka Siberi teistest pdlisrahvastest. 
Middendorff vaatles pikalt ja tiksikasjalikult Siberi rahvaste peamisi olme- tarbeid ja transpordivahendeid, nagu suusad, paadid, elamu jne. Uksikasjalike illustratsioonide ja joonistega on varustatud pdhjalikud kirjeldused jahinduse ja kalanduse kohta. Esemelise kultuuri kdrval on iiles tihendatud isegi tunguusidelt kuuldud meloodiad. Lisades on joonistustena dra toodud erinevate rahvaste esindajate pildid."® Seda uurimuse osa vdib vaadelda eraldi etnoloogiaalase teosena. 
!7 
Album Academicum der Kaiserlichen Universität Dorpat. Tallinn, 1987, 3-10. Middendorff ei kirjutanud monograafia köiki osi üksinda. Tal oli mitmeid nimekaid kaasautoreid. Orientalistika seisukohalt huvitava kolmanda köite kirjutas tuntud saksa keeleteadlane, sanskritoloog ja Pöhja-Siberi keelte uurija O. N. von Böhtlingk." Böhtlingk tegeles selle töö tõttu jakuudi keelega järjepide- valt ligi kaks aastat." 
Peter Leopold von Schrenck juhtis esimest spetsiaalset ekspeditsiooni Amuuri- maale ning Sahhalini saarele, kus eesmärgiks olid nii zooloogilised kui ka etno- loogilised uuringud. Reisi organiseeris Peterburi Teaduste Akadeemia aastail 1854-1856. Schrencki ekspeditsiooni tulemused avaldati neljas köites vihikute kaupa aastail 1858-1895.7 Kõige olulisemaks osaks humanitaarorientalistika seisukohalt tuleb pidada kolmandat köidet, mis käsitleb etnoloogilisi küsimusi. 
Esimene vihik sisaldab Amuurimaa ja Sahhalini rahvaste kirjelduse ajaloolisgeograafilise ja antropoloogilis-etnoloogilise osa. Teine ja kolmas vihik on pühendatud üksnes etnoloogiale. Väga väärtuslikud on lisadena esitatud pildid ja joonistused nii inimestest kui ka olme-ja tarbeesemetest. Tegu on ülimalt üksikasjaliku käsitlusega. Suurimat tähelepanu on autor pööranud giljakkidele (praeguse nimetusega nivhid), kes asustasid Amuuri suudmeala ja Sahhalini põhjaosa. Uurija lõi nendega tihedad kontaktid, elas pikka aega nende seas, õppis tundma nende keelt, jälgis nende olmet, tavasid ja kombeid. Schrencki kogutud materjalid giljaki keele kohta töötas hiljem läbi Eesti päritolu akadeemik Franz Anton von Schiefner (1817-1879). Kahjuks ei ole teada, et seda materjali oleks kasutatud õppetöö eesmirgil 19. sajandi Tartu iilikoolis. 
Kui hinnata Tartu iilikooli kasvandike teoreetilise ja praktilise kallakuga tege- vust humanitaarorientalistika vallas, siis vGib kindlalt viita, et iilekaalus olid nn kabinetiorientalistid. 
Tartu iilikooli dppejoudude ja kasvandike rolli humanitaarorientalistika eden- damisel voib Euroopa kontekstis pidada orgaaniliselt haakuvaks eelkdige saksa orientalistikaga, oluliselt vihemal miiral Venemaal arenenud koolkondadega. Uksikutes humanitaarorientalistika 15ikudes suutsid Tartu iilikooli lõpetajad pakkuda tipptasemel teadustulemusi. Uldplaanis on Tartu iilikool humanitaar- orientalistika alal vorreldav keskmiselt tugeva Saksamaa iilikooliga. 19 . sajandi jooksul tootas Tartu iilikoolis korgel tasemel teadlasi mitmes humanitaarorienta- listika harus, kuid stabiilset taset saab esile tuua semitoloogias ning sellega seonduvatel aladel, osaliselt ka sanskritoloogias. 2 Schrenck, L. v. Reisen und Forschungen im Amur-Lande in den Jahren 1854-1856, I-IV. 
St. Petersburg, 1858-1895. 



  Keiserliku Tartu Ulikooli panus Euroopa humanitaarorientalistikasse oli aega ja vGimalusi arvestades iisnagi mir- kimisvadrne ja hinnatav. 



!Jleonop H. AnekcaHzp Pöxopogßru Munzywenzopop, 143. 2 Muanennopd A. Iytewecrsue Ha Cesepe u Bocroke Cubupy,11, 6. Canxtnerep6bypr, 1878, 621. 
Mnaaenaopd A. Ilyremectsue Ha Cesepe u Bocroke Cubupu, 11.CankrnerepOypr, 1860, 571-833. 

ESTONIAN 19TH CENTURY SCHOLARS' CONTRIBUTION TO EUROPEAN ORIENTAL STUDIES Martin HALLIK

The article discusses the scientific level of Estonian studia humaniora orientalia in the 19th century. This century was a period of rapid development of oriental studies in whole Europe. Most of the well-known orientalists were engaged at universities. The University of Tartu, being a part of the European education environment, was also involved in oriental studies. In the 19th century Estonia was part of the Russian Empire. Although formally belonging among Russian universities, the University of Tartu was mainly influenced by the German sphere of education. Most of the professors and lecturers were mainly of German back- round and education. Therefore the studia humaniora orientalia at the University of Tartu were influenced by both German and Russian orientalists. The orientalists of the University of Tartu had only a few contacts with scholars and universities in England, unfortunately. Numerous promising young scholars moved to other European universities to have better opportunities to get an access to a wide variety of primary oriental sources (manuscripts etc.). Regardless of the peripheral position of the University of Tartu in Europe, some of its orientalists were highly appreciated by their European colleagues. Professors and students have made a noteworthy contribution to the investigation of the oriental languages, literature, ethnology, history, and other domains of the studia humaniora orientalia. 
The research and teaching of oriental languages was mostly concentrated at the Faculty of Theology. One of the most respected professors was Johann Wilhelm Friedrich Hezel. He was an author of high-standard textbooks, grammars and monographs. 
Oriental languages were taught at the chairs of Semitic languages and comparative linguistics. The latter chair paid much attention to Sanskrit. The most famous scholar interested in the Sanskrit language and in ancient and medieval Indian literature was Leopold Alexander von Schroeder. After lecturing in Tartu he was invited to Austria and appointed professor of Sanskrit at Vienna University. He was not the only orientalist from Tartu to meet with approval in foreign countries. 
Alexander Wilhelm von Staél-Holstein was a professor in Peking and lectured also in Harvard. His contribution to Buddhology was remarkable. 
The professor of Sanskrit of the Oxford University Horace Hayman Wilson was adviser and intellectual leader to a young promising scholar from the University of Tartu -Robert Lenz. Lenz worked hard with ancient oriental manuscripts in London and Paris. Unfortunately his life was short and he could publish only a few interesting results of his reasearch work. 
Alexander Theodor von Middendorff and Peter Leopold von Schrenk, whose academic careers began at the University of Tartu. Their research concerned several Siberian, Far Eastern and Central Asian nations. 
Taking into account the smallness and peripheral position of the University of Tartu, there is no doubt that its professors and students made an impressive contribution to European oriental studies, especially in the 19th century. The University of Tartu was a leading educational institution of the Russian Empire in the field of the studia humaniora orientalia.
Tartu Ulikool Lossi, Eesti Tartu
EESTI ORIENTALIST 19. SAJANDIL – KAS EUROOPA TIPPTEADLANE?