ÕIGEKEELSUSE SÕNARAAMATUTE KOOSTAMISE PÕHIMÕTTEIST JA NENDE RAKENDAMISEST * E. NURM filoloogiateaduste kandidaat 
Keele üldised normid fikseeritakse grammatikas, mille "iseloomulik joon seisab selles, et ta annab sõnade muutmise reeglid, pidades silmas mitte konkreetseid sõnu, vaid üldse sõnu ilma igasuguse konkreetsuseta" к Grammatikas antakse üksikute sõnatüüpide muutmise kohta vajalikud juhised, mis on illustreeritud rea näidetega; keeleõpikud sisaldavad samuti reegleid sõnade õigekirjutuse kohta. Grammatikaõpikud ei anna aga iga üksiku sõna muutmist ja kirjutusviisi: "äbstraheerudes üksikust ja konk- reetsest nii sõnades kui ka lausetes, võtab grammatika selle üldise, mis on sõnade muutmise ja sõnade lauseteks ühendamise aluseks, ja ehitab sellest grammatika reegleid, grammatika seadused" 2 . Keeletarvitajail tekib aga nii mõnigi kord vajadus niisuguse käsiraamatu järele, kust saaks järele vaadata, kuidas tuleb muuta, kirjutada või hääldada teatavat sõna; vähem tuntud sõnade puhul vajatakse seletust ka sõna tähenduse kohta. Sellise keelelise teatmiku ülesandeid täidavad õigekeelsuse sõnaraamatud. Eesti õigekeelsuse sõnaraamatuis antakse peale sõnade õige kirjakuju andmed nende hääldamise (välde, peenendus, rõhk) ja muutmise kohta. Laiema üldsuse vajadusi arvestades lisatakse reale sõnadele veel rektsiooni või sõna tarvitamist selgitav märkus, homonüümidele ja vähem tuntud sõnadele ka sõna tähenduse selgitus; paralleelkeelendite puhul märgitakse, milline neist on eelistatav või mittesoovitatav. Suures õigekeelsuse sõnaraama- tus leidub veel andmeid oskussõnade erialase kuuluvuse kohta. 
Õigekeelsuse sõnaraamatuid on meil kaht tüüpi: suur ja väike õigekeelsuse sõnaraamat, mis erinevad peamiselt sõnade valiku ulatuse poolest. "Väike õigekeelsuse sõnaraamat" on määratud laiadele rahvahulkadele, ka kooliõpilastele. Ta sisaldab umbes 36 000 sõna rahva-ja kirjakeele aktu- aalsest sõnavarast, mida tarvitatakse kaasaja ühiskonna keeleliseks teenindamiseks, samuti valimiku tuntumaid võõrsõnu; liitsõnadest antakse nii- sugused, mis esinevad kõige sagedamini. "Suur õigekeelsuse sõnaraamat" püüab rahuldada kogu eesti teadliku keeletarvitajaskonna nõudeid. Ta peab esmajoones hõlmama kõige laiemale üldsusele vajalikku, mere praeguses kirjanduses esinevat üldsõnavara; kuid sõnaraamatu koostajail tuleb arves- * Avaldatakse mõttevahetuse korras. 
1 J. St а li n, "Marksism ja keeleteaduse küsimused", 1953, lk. 44. 
2 Sealsamas, lk. 44 -45. 

tada ka nõudlikuma keeletarvitaja vajadusi. "Suur õigekeelsuse sõnaraamat" peab saama nõukogude intelligentsi keeleliseks teatmikuks, olles vajalikuks käsiraamatuks eriti teadlastele ning kõrgemate koolide õppejõududele, ema- keeleõpetajaile, tõlkijaile, ajakirjanikele, korrektoreile, kirjastuse töötajaile jne. Seepärast peab ta sisaldama ka vajalikke liitsõnu, teatavat valimikku oskusning võõrsõnu ja kirjanduses esinevaid murdesõnu, samuti päris- nimesid. 
Sõnade valiku küsimus on sõnaraamatu kõige raskemaks probleemiks. "Suur õigekeelsuse sõnaraamat" peab põhiliselt hõlmama kogu tänapäeva kirjakeele sõnavara, nagu see on tarvitusel kaasaja ilu-ja ajakirjanduses, samuti ühiskondlik-poliitilistes ja populaarteaduslikes teostes. 
J. V. Stalin näitab, et keele sõnavara "muutub peaaegu vahetpida- matult. Tööstuse ja põllumajanduse, kaubanduse ja transpordi, tehnika ja teaduse pidev kasv nõuab keelelt tema sõnavara täiendamist uute sõnade ja väljenditega, mis on vajalikud nende tööks. Ja keel, vahetult peegeldades neid vajadusi, täiendab oma sõnavara uute sõnadega..."3 Ühiskonna arenemine toob endaga kaasa uusi sõnu ja väljendeid, muutub sõnade tähendus, sõnavarast kaovad vananenud sõnad. Nii on nõukogude korra ajal eesti keel rikastunud arvukate uute sõnadega, mis väljendavad sotsia- listliku ülesehitustööga seotud mõisteid. Neid uusi sõnu, mida nõukogude inimene vajab oma mõtete väljendamiseks, peab sõnaraamat tingimata ■sisaldama, muidugi eeldusel, et nad on keeleliselt õigesti tuletatud ja kirjanduses esinenud. Paljud alles hiljuti tarvitusele tulnud sõnad on meile nii kiiresti tuttavaks saanud, et nad ei tundugi enam uutena, pealegi on nad harilikult tuletatud varem tuntud tüvedest. Seepärast on osutunud tarbetuks selliseid uudissõnu teistest eristada ja on üldse loobutud senises "Suures õigekeelsus-sõnaraamatus" tarvitusel olnud lühendist uuel. {-uudissõna). Vastupidine on olukord vananenud sõnadega, mida tänapäeval harilikult enam ei tarvitata. Nendest võetakse sõnaraamatusse sellised, mis esinevad vanemas ilukirjanduses, eriti meie kirjanduse klassikute teostes, ja vanemate, inimeste kõnekeeles (näit. ihutoidus, kohtuhärra, koolmeister ); nad varustatakse lühendiga van. ( = vananenud sõna). 
Kirikukeelsest sõnavarast tehakse väga piiratud valik; seejuures antakse muidugi ka need sõnad, mis on meil tarvitatavad ülekantud tähenduses või tuttavad kõnekäändude kaudu (näit. märter, piht, hosianna, issand, aamen). Rohkem antakse minevikust pärinevaid sõnu, mis kuulu- vad ajaloo, folkloori või etnograafia valdkonda, nagu kubjas, opman, rehe- papp, toatüdruk, libahunt, peninukk, hoidjas, pint jt.; need sõnad märgitakse harilikult vastava lühendiga aj., folkl. või etn. Ajalooliste sõnade hulka tuleb arvata ka kodanlikul ajal eksisteerinud asutuste, ametite jne. nimetused, näit. rahukohus, vallavolikogu, pristav jt. Sellelaadilisi sõnu esineb meie vanemas ilukirjanduses, mistõttu sõnaraamatus ei saa neist mööda minna; küll aga tuleb nende esitamisega olla tagasihoidlik. 
Murdelist laadi sõnadest antakse sõnaraamatus need, mis on kirjan- duse kaudu tuttavaks saanud või esinevad laiemal territooriumil, näit. susi, sisask, peni, lõhmus, perv, kotad jt. 
Võõrsõnu valitakse esinemissageduse printsiibi alusel, arvestades nende tarvitamist ajakirjanduses ja populaarteaduslikes töödes; kindlasti tuleb sõnaraamatusse võtta need võõrsõnad, mis leiduvad keskkooliõpikuis. 
Haruldasemad, ainult kitsale erialale kuuluvad võõrsõnad jäetakse kõrvale. 
Teaduse ja tehnika tormilisest arenemisest tingituna omab meie ühiskonnas erialane oskussõnavara erakordset tähtsust; on ju meie ajastul mit- mesuguste alade, eriti tehnika terminid tunginud laiade rahvakihtide sõna- varasse hoopis suuremas ulatuses kui kunagi varem. Muidugi ei saa "Suur õigekeelsuse sõnaraamat" oskussõnastikest üle võtta kõiki termineid; siingi tuleb teha valik, mille kriteeriumiks peab olema mitte niivõrd oskussõna tähtsus antud teadusevõi tehnikaharu mõistete süsteemis, vaid eeskätt tema esinemise sagedus. Valiku tegemisel satume aga tõsistele raskustele. 
Kõigepealt pole kõigi alade terminoloogia ühtlaselt läbi töötatud; nii on loo- dusteaduslik, meditsiiniline ja spordi ning kehakultuuri alale kuuluv sõnavara palju kindlamini fikseerunud kui näiteks tehnika-alane terminoloogia. Teiseks, rida oskussõnastikes, entsüklopeediais või õigekeelsuse sõnaraama- tuis fikseeritud termineid pole seal antud kujul üldse tarvitusele tulnud või on esitatud rahvakeele tendentsidele võõral kujul (näit. hüvistu, toitmür- gistus, maksmatis) . Kõigele lisaks on erialasid (näiteks tehnika valdkonnas), kus eksisteerivad paralleelselt kaks või rohkem oskussõna (näit. maaimeja, mullaimeja, mudapump, pinnasepump) , mille vahel on mõnikord raske valikut teha. Niisiis tuleb sõnaraamatu koostajail hoolega jäl- gida erialaseid teoseid ja populaarteaduslikku kirjandust, samuti pidada tihedat kontakti mitmesuguste teadusalade eriteadlastega, et välja selgi- tada, kas üks või teine termin on tänapäeva seisukohalt praktilise väärtu- sega, s. o. kas teda kasutatakse vastava ala kirjanduses, nii et teda ei saa pidada juhuslikuks. Muidugi peab õigekeelsuse sõnaraamatusse mahutatav oskussõna olema ka keeleliselt vastuvõetav. Nagu eespool märgitud, ei saa ~Suur õigekeelsuse sõnaraamat" siiski asendada süstemaatilisi erialaseid oskussõnastikke. Pealegi valitakse õigekeelsuse sõnaraamatusse termineid käibel olevate seast, sest sõnaraamatu koostajad ei saa endile ülesandeks seada välja töötada uusi oskussõnu ebasobivate asendamiseks või termino- loogilises sõnavaras olevate lünkade likvideerimiseks. Ka saab õigekeelsuse sõnaraamatusse võtta ainult ühesõnalisi termineid, harilikult tuletisi või liitsõnu, kuna lahkukirjutatavad sõnaühendid langevad selle sõnaraamatu piiridest välja. 
Pärisnimedest antakse "Suures õigekeelsuse sõnaraamatus" tuntumate NSV Liidu ja Eesti NSV riiklike asutuste ning rahvusvaheliste organisatsioonide nimetused, tähtsamate taevakehade nimed ja valimik mütoloogi- lisi nimesid, peamiselt kreeka-rooma mütoloogia alalt. Sõnaraamatu lisana esitatakse tuntumad geograafilised nimed. Kohanimede valimik on seda tihedam, mida lähemal vastav asula, mägi, jõgi vm. on. Näiteks võetakse sõnaraamatusse Eesti NSV-st kõik linnad, mujalt NSV Liidust harilikult need linnad, mille elanike arv ulatub üle 25 ООО, piiritagustest maadest aga linnad üle 100 000 elanikuga. Alati ei ole aga siiski mõõduandev asula elanike arv, vaid arvesse tuleb võtta ka koha või asula tähtsust. Nii leiavad sõnaraamatus märkimist asulad, mis on saanud tuttavaks ajaloos, samuti kuulsamad suvitus-ja kuurortlinnad, kusjuures nende elanike arv ei tarvitse suur olla. 
Nagu kõigest öeldust selgub, on "Suure õigekeelsuse sõnaraamatu" jaoks sõnavaliku tegemine väga tõsine ning raske ülesanne. 
Teiseks tõsiseks küsimuseks õigekeelsuse sõnaraamatute koostamisel on sõnaseletuste laad ning ulatus. Keeletarvitaja seisukohalt on vähem tuntud ja tundmatute sõnade tähenduse selgitamine hädavajalik. Ja kui suur ning vä ; ke õigekeelsuse sõnaraamat tahavad oma pealkirjale vasta- valt täita ortograafiliste ülesannete kõrval ka õigekeelsuslikke ülesandeid, siis peavad nad paratamatult andma sõnaseletusi. Seletustega varustatakse vähem tuntud võõr-, murde-ja oskussõnad, samuti homonüümid nende eristamiseks üksteisest. Üldse püütakse sõnade puhul, mille sisu võiks tekitada raskusi näiteks tavalisele ajalehelugejale, anda napisõnaline seletus, mis ei tarvitse kujuneda definitsiooniks. "Suures õigekeelsuse sõnaraamatus" piirdutakse oskussõnade puhul sageli teadusala, vahel ka venekeelse vaste märkimisega; anatoomia ja loodusteaduse alal antakse harilikult ladinakeelne termin. Võõrsõnadele lisatakse mõnikord ainult eestikeelne vaste, kui see on üldiselt tarvitatav (näiteks printsiip = põhimõte, astronoo- mia täheteadus), hoidutakse aga puristlikku laadi vastetest. 
Edasi vaatleme neid põhiseisukohti, millest sõnaraamatute koostajad lähtuvad sõnade õigekeelsuse fikseerimisel. Et hoiduda praktilise keelekorraldusliku töö alal varem tehtud vigadest, tuleb õppida igakülgselt tundma eesti keele ehitust ja jälgida keele arenemise sisemisi seaduspärasusi. Need seaduspärasused, õpetab J. V. Stalin, on objektiivse iseloomuga, neid ei saa muuta, kuid neid on võimalik tundma õppida ja oma huvides ära kasutada; ainult keele arenemise seaduspärasustest lähtudes on võimalik edukalt tegelda keele normide kindlaksmääramisega. Õigekeelsuse korral- damise põhiliseks aluseks ning lähtekohaks peab olema keele üldrahvalik к u s. Keel saab täita inimeste suhtlemise vahendi ülesandeid ainult siis, kui ta on ühine ning arusaadav kõigile seda keelt tarvitava ühiskonna liikmeile. 
Inimeste kirjaliku suhtlemise, mõtete vahetamise kirjaliku vahendi ülesandeid täidab kirjakeel, mis peab põhinema üldrahvalikul kõnekeelel. Normeeritud ja viimistletud ühtlase rahvuskeelena saab kirjakeel üldrahvaliku keele väljendusvõimaluste üldistuseks ja edasiarenduseks. Kirjakeel saab ühiskonna liikmete suhtlemisvahendi, inimeste vastastikuse arusaamise saavutamise vahendi funktsiooni edukalt täita ainult siis, kui tema normid kajastavad üldrahvaliku keele pruuki, kui ta on mitte ainult sõnavaralt ja lauseehituselt, vaid ka morfoloogialt ja ortograafialt võimalikult kooskõlas üldrahvaliku kõnekeelega. "Üldrahvalikkus peab olema kirjakeele eksisteerimise ja arenemise põhiprintsiibiks." ütleb prof. A. S. Tšikobava4 . 
Kahjuks on meie varem ilmunud kooligrammatikais ja seniseis õige- keelsuse sõnaraamatuis üldkohustuslike keelenormide fikseerimisel selle nõude vastu mitmeski suhtes eksitud, mistõttu on tekkinud teatav lõhe nor- meeritud kirjakeele ja rahva elava kõnekeele vahel. Eesti kirjakeele korraldajail tuleb paratamatult revideerimisele võtta rida norme ja keelendeid mis on osutunud eluvõõraks ja kunstlikuks. Neid ebarahvakeelseid sõnakujusid ja vorme on eesti keelde juurutanud ühelt poolt kodanlikku natsionalismi ja kosmopolitismi propageerinud rahvavaenulik ~keeleuuendus", teiselt poolt aga ka range reeglipärasuse taotlemisel äärmuseni läinud ametlik keelekorraldus, mis lähenes keelele sageli puhtmehhaaniliselt, ainult reeglite järjekindluse ja süsteemipärasuse seisukohalt, arvestamata rahva poolt kõneldavat keelt ja selle arenemise sisemisi seaduspärasusi. Kuigi see n. ö. ametlik keelekorraldus lähtus põhiliselt rahvapärasuse ja otstarbekohasuse printsiibist, on ta oma formalistlike liialdustega viinud sageli kirjakeele kunstlikult eemale üldrahvuslikust kõnekeelest. 
Toetudes marksistlikele põhimõtteile kirjakeelest ja rahvakeelest, peavad meie õigekeelsuse sõnaraamatute koostajad hoolega jälgima elavat rahvakeelt, et otsustavalt vabaneda nii mõnestki seniseis sõnaraamatuis esinenud ebarahvakeelsest keelendist. Joondumist üldrahvaliku kõnekeele järgi ei tule aga siiski mõista nii, nagu seisaks õigekeelsuse sõnaraamatu ülesanne lihtsalt rahvakeele keelendite täpses registreerimises. Kirjakeel baseerub küll üldrahvalikul kõnekeelel, kuid teda on edasi arendatud, viimistletud, süstematiseeritud ja normeeritud. Keele faktide süsteemi seadmine ei pea aga toimuma puhtmehhaaniliselt, rangete reeglite eranditu rakendamise teel; keele normeerimisel tuleb senisest rohkem arvestada keeles olevaid tendentse ja väljakujunenud pruuke. Ka ei ole reeglid ise igavesed; keele areng tekitab uusi reegleid ning viib vanade reeglite muutumisele. 
Esiletoodud põhimõtteid aluseks võttes on uues "Väikeses õigekeelsuse sõnaraamatus"5 muudetud rea võõrja rahvusvaheliste sõnade ortograafiat. Senistes õigekeelsuse sõnaraamatutes pole võõrsõnade hääldamise ja õige- kirjutuse kindlaksmääramisel pahatihti arvestatud seda, kuidas neid sõnu tegelikult hääldatakse üldrahvalikus kõnekeeles, vaid on peetud silmas puhtetümoloogilist printsiipi. Näiteks oli fikseeritud duplikaat, sest see sõna pärineb ladina verbist duplicare, kuigi ta on tulnud eesti keelde vene keele vahendusel (дубликат); samuti vene keelest laenatud sõnale viisa eelis- tati sõnakuju viisum; peeti õigemaks kirjutada mürt (vanakreeka keele järgi), ehkki üldiselt räägitakse mirt. Uutes õigekeelsuse sõnaraamatutes võetakse seesuguste, peamiselt vene keele vahendusel eesti keelde kandu- nud sõnade ortograafia normeerimisel aluseks rahva laiade hulkade hääldamine. Seepärast on seal fikseeritud: dublikaat, mirt, samuti karantiin (senini; karanteen prantsuse keele järgi), džemper (senini; džamper inglise hääldamise alusel), sviiter (senini: svetter), kardemon (senini; kardamom), kloun (senini: klaun), skunks (senini: skunk). Inglise keelest laenatud sõnade beebi, leedi, keeks eeskujul fikseerisid senised sõnaraama- tud ka geem, seef, kokteel, nüüd normeeritakse tegeliku tarvituse kohaselt; geim, seif, kokteil. Kuigi tugevale h-le (vene x, ladina ja saksa eh, kreeka %) võõrsõnade algul vastab eesti keeles harilikult k (keemia, kloor, krestomaatia, kroonika jt.), hääldab rahvas üldiselt: hiniin. Ranget järje- kindlust taotledes fikseerisid senised sõnaraamatud selle sõna: kiniim, "Väikeses õigekeelsuse sõnaraamatus" on nüüd rahvakeelsele hiniin jälle, eluõigus antud. 
Teatavasti on laiadesse rahvamassidesse tunginud võõrsõnades rõhk harilikult üle kandunud sõna esimesele Silbile; seesuguste sõnade hulka on nüüd arvatud ka kvartal, hektar, brigadir (ka brigadiir), personal, veteran , parter, arter, karbol, tsüklon, kammerton. "Väikeses õigekeelsuse sõnaraa- matus" tuli siiski ennistada tegelikul hääldamisel rajanev kirjaviis real sõnadel, mille rõhk oli kodanlikul ajal üldiselt väljakujunenud hääldamisele mittevastavalt üle kantud esimesele silbile; tapeet, argoon, kašmiir, alkohoolik, husaar, kefiir (ka: keefir), koraan, pidžaama, mansett, boikott, fokstrott. Tegeliku häälduse kohaselt on antud ka sõnad bande, jope (ka: jopp), foksterjer, karahvin, rosolje, selters, topeltaken jt. Ilma paralleelkujudeta on fikseeritud kasahh, kliiver, marsruut, mennik, morse, omlett, orangutang, panderoll, punš, püstol, sentimeeter, sesoon, silinder, siroko. snepper, sümfoonia, šampanja, šampinjon, šokolaad, tsenter, tsentner, tsis- tern, tšempion, usbekk, vürfel jt. 
Rahva enamiku hääldamisele vastavaks on muudetud rea sõnade orto- graafia. Nii kirjutatakse nüüd: ümmargune, aga: ümar, ümarik, ümardama : plombeerima hambaid, aga plommima vagunit; jamama (= lobama, varem jämama); eputama, untsantsakas, untsu minema (senini algasid need kolm sõna /z-ga); normeeritakse ainult: hea, pea, seal, kuna hää, pää, süül on tunnistatud ebasoovitatavateks sõnakujudeks. 
Teatavasti muutub keele grammatiline struktuur väga aeglaselt, olles keele kõige püsivamaks osaks. Seepärast antaksegi uutes õigekeelsuse sõnaraamatutes samad grammatilised vormid, mida on pikkade aastate jooksul esitanud meie grammatikad ja õigekeelsuse sõnaraamatud; ka on üldiselt säilitatud samad morfoloogilised normid, mis on kindlaks kujunenud pikema aja kestel. 
Kui sõnaraamatus siiski ka morfoloogia alal mõndagi on muudetud, siis on see tingitud eeskätt püüdest lähendada kirjakeelt kõneldavale ela-vale keelele ja sellest välja tõrjuda kitsale murdealale omased keelendid. Nii on sõnatüübistiku esitamisel ära jäetud või märgitud ebasoovitatavatena sellised reaktsioonilise "keeleuuenduse" mõjul eesti kirjakeelde istu- tada püütud ebarahvakeelsed /-mitmuse vormid, nagu hirmusse, kuusisse, vennisse, tunnesse, sepisse, kukisse, kotesse, vaudesse, paksesse, sõbrusse, odrisse, tedrisse, uusisse, kaasisse. Need veidrad sõnakujud olid kodanliku Eesti aegseist kooligrammatikaist üle kantud ka nõukogude kooli emakeeleõpikuisse. Küsimusega lähemal tutvumisel selgub aga, et meie kirjakeeles on /-mitmuse tarvitamises pikema aja vältel välja kujunenud üsna kindel süsteem, millesse ei mahu eespool antud keelendid. Küll aga leidub meie trükisõnas diftongilist /-mitmust, nagu piirimail, vihikuist, sõdureist, imet- levaid, rahupooldajaile jne.; päris tavaline on /-mitmus samuti õnneliktüüpi sõnades: ohtlikest, eesrindlikest, maastikel, kirjanikele, kunstnikele jne; Ka pole /-mitmus võõras mõnele muule (näit. vana, suur) sõnatüübile. 
Erandina esineb /-mitmuse vorme veel üksikutel sõnadel, nagu kõigist, ladvus, tiivul, rinnus, paigus, asjust. Muidugi on sõnastikus antud ka niisugused määrsõna-laadilised kivinenud /-mitmuse kujud, nagu käsist ja jalust, parsil, marjule jt. 
Kõrvale on jäetud terve rida üldrahvalikule keelele võõraid mitmuse osastava lühikesi vorme, nagu igi, isi, ivi, lisi, riisi, tabu (sõnast taba), plämi (sõnast pläma), pläri (sõnast plära), paarisadu, molu (sõnast mõla), kode jpt. Samuti on ära jäetud kirjakeelele mitte omaseks saanud mitmuse osastava vormid pannoid, portjeid, orhideid, keid (sõnast kee), kupeid jt. 
On tehtud lõpp ka liialdamisele lühema sisseütlevaga; sõnastikku pole võetud vorme, nagu plämma, plärra, mölla, tükke (sõnast tugi), tannu, talla (sõnast tala), tappa (sõnast taba), rippi (sõnast ribi), mõjju, rajja, pikki (sõnast pigi), pahha (sõnast paha), rahhu, mätta (sõnast mäda), kottu (sõnast kõdu) jpt. 
Tõsiselt on tulnud piirata veel /m-superlatiivi esitust. See "keeleuuenduse" poolt propageeritud vorm on nagu /-mitmuski kindlalt juurdunud eeskätt diftongilistes kujudes ( kangeim, terveim, ilusaim jt.) ja listel omadussõnadel (õnnelikem ). Seepärast esitataksegi sõna kõige abil moodustatud vormi kõrval lühem superlatiiv tüüpsõnadest ohutu, tugev, tore, kõrge, jõukas, kindel, aus, vaikne, vaene, soolane, kiire, vilgas ja võõras, kus /m-ülivõrre on diftongiline; /m-superlatiivi vorm antakse veel tüüpsõnadest õnnelik, vana, tark, ränk, harv, külm, paks, suur ja uus. 
Peale selle on esitatud lühem ülivõrre mõnest üksikust omadussõnast, kus ta on tarvitusele tulnud {parim, ülim jt.). Ebasoovitatavaks on peetud superlatiive, nagu üldisim, olulisim, ja hoopis üle parda on heidetud vara- semais grammatikais ja "Väikese õigekeelsus-sõnaraamatu" trükkides normidena fikseeritud ülivõrded arim (kõige arem), laisim, õhim, nõdrim, sõim (kõige soojem), kurim (kõige kurjem), hallem jt., mida omal ajal koolides tagajärjetult juurutati. 
Sõnaraamatu koostajad kaalusid tõsiselt küsimust, kas mitte muuta kõnelema-, tegelema-, viljelema-tüüpi tegusõnade pööramisviisi; esineb ju nende verbide rfa-infinitiivis, /2m/-kesksõnas ja teistes vormides pahatihti eksimusi: kõneleda, tegeleda, viljeleda, kõnelenud , tegelenud, viljelenud keeleõpikuis nõutavate kõnelda, tegelda, viljelda, kõnelnud, tegelnud, vil- jelnud asemel. Seda tüüpi verbidel omal ajal normeeritud lõunamurdeline konjugeerimisviis on rahvakeelele enamuses võõras, mistõttu grammatili- selt õigete sõnakujude kätteõppimine nõuab rohkesti vaeva. Normi muuta ei peetud siiski otstarbekohaseks, sest mitmekümne aasta vältel on need vormid kirjakeeles juba omaseks saanud ja nende asendamine teistega võiks tekitada segadust. Küll aga peeti vajalikuks piirata seda pööramis- rühma p/e-verbidega ja eraldada need verbid, kus sufiksi -leees on mitte e, vaid mõni muu vokaal või diftong. Nii on tegusõnad ebalema, iha- lema, vibalema, mõnulema, valulema, aelema viidud kirjutama-, muutuma- tüübi alla; seega on nüüd eluõigus antud rahvakeeles üldiselt tarvitatavatele keelevormidele ebaletakse, ihalenud, vibalegu, mõnulenud, valuleda, aeleda, kuna varem peeti ainuõigeks keelendeid ebaldakse, ihalnud, vibalgu, mõnulnud, valulda, aelda. 
Eesti keele õpetajaile, korrektoreile ja keelelistele toimetajatele on ikka valulapseks olnud sõnade rühm soine, maine, jäine, puine, luine, kuine, öine ja päine. Õpetajate vaevast ning püüdeist hoolimata võis õpilaste kir- jandeis ikka ja ikka jälle leida mitmuse osastava vormidena ametlikult normeeritud soisi, maisi, puisi, õisi jt. asemel soiseid, maiseid, puiseid, öiseid. Vigade põhjuseks oli asjaolu, et need sõnad olid õigekeelsuse sõna- raamatuis ja grammatikais fikseeritud teisevältelistena ning seega tuli neid käänata samuti nagu sõnu naine ja teine, kuid enamikus eesti murrakuist hääldatakse nende sõnade esimese silbi diftongi kolmandas vältes, mistõttu neid harilikult käänatakse nagu omadussõna vaene, seega; soi- seid, maiseid jne. Emakeele Seltsi saadud andmeid arvestades otsustasid "Väikese õigekeelsuse sõnaraamatu" koostajad fikseerida need sõnad kolmandavältelistena seega mitmuse osastav: soiseid, maiseid, puiseid jne. Üleminekuastmena märgiti nende kõrval paralleelvormidena ka seniajani ametlikult kehtinud vormid. 
Sõna omnibus oli senini fikseeritud ühe s-iga, mida põhjendati tema pärinemisega ladinakeelsest omnibus (s. t. "kõikidele"); kirjutusviisist oli tingitud ka käänamine: omnibuse, omnibust, omnibuste, omnibusi (nagu harjutus). Kõnekeeles on aga välja kujunenud kuju omnibuss (omastav omnibussi ) või lihtsalt buss. Pole kaaluvat põhjust kunstlikest keelendeist omnibus, omnibuse, omnibust kramplikult kinni hoida ja rahvapärast hääl- damist ning käänamisviisi veaks pidada. Seepärast on "Väikeses õigekeelsuse sõnaraamatus" antud ainult rahvakeelne kuju omnibuss, om. omni- bussi (II välde), os. omnibussi (111 v.), omnibusside, omnibusse ; samuti kirjutatakse ja käänatakse ka sõnu autobuss (om. autobussi) ja trollibuss (om. trollibussi). Tegelikule tarvitusele vastavalt on fikseeritud samuti ananass, ananassi (senini: ananas, ananase, ananast). 
Rohkesti vigu on keeletarvitajail põhjustanud sõnade pärl, küps ja kõrb käänamine. Pikemat aega on kirjakeeles olnud fikseeritud käänamine pärl, om. pärli (II v.), os. pärli (111 v.), pärlide, pärle\ küps, om. küpse (II v.), os. küpse (111 v.), küpsede, küpsi-, kõrb (tähenduses: tühi viljatu liivamaa), kõrve, kõrbe, kõrbede, kõrbi. Rahvakeeles on aga palju rohkem levinud tüüp pärlit, pärlite, pärleid-, küpset, küpsete, küpseid-, kõrbet, kõrbete, kõr- beid. Seda arvestades on uues sõnaraamatus sõnad pärl, küps ja kõrb käänamisviisilt viidud аг/s-tüübi alla. Samasse käänamistüüpi on arvatud ka sõna mõis, ainult selle vahega, et ainsuse sisseütlevas on antud paralleelvormina ka mõisa-, seega: mõis, mõisa, mõisat, mõisasse ehk mõisa, mõi- sate, mõisaid. 
Kitsaskohaks on olnud veel sõnade manner ja tanner käänamine. Kuigi kooligrammatikate ja õigekeelsuse sõnaraamatute järgi peab ainsuse osas- tav olema mannert, tannert, mitmuse omastav mannerde, tannerde, tarvitatakse harilikult nii kõnes kui kirjas vorme mandrit, mandrite, tand- rit, tandrite-, mõlemad sõnad on seega siirdunud number-iüühl rühma. "Väike õigekeelsuse sõnaraamat" normeeribki: mander, mandri, mandrit, mandrite, mandreid-, ainsuse nimetavas antakse paralleelkujuna ka manner. Täpselt samuti käändub tander ehk tanner. 
Õpilastele komistuskiviks osutunud lõhi, om. lõhe, os. lõhe (nagu nimi) kõrval antakse eelistatava keelendina rahvakeelne lõhe, om. lõhe, os. lõhet (nagu kõne), kuigi selle tagajärjel meie kirjakeelde lisandub üks homonüümipaar. 
Rahvakeelele vastavaks on muudetud sõnade ahing, reeling, spinning ja telling tüve lõppvokaal; ahingu, reelingu, spinningu, tellingu seniste ahingi, reelingi. spinningi, tellingi tellingu asemel. Tõsiseks probleemiks eesti keeles on paralleelvormide küsimus. Kuigi meie kirjakeel baseerub põhja-eesti keskmurdel, pole ta siiski kujunenud päris ühtlaseks. Mitmesuguste murrete mõjul esineb eesti keeles kaunis rohkesti kõikumisi ning rööpvorme ja mõnegi keelendi osas on kirjakeel veel üsna kirju. Sama tähendusega paralleelvormide esinemist ei saa aga pidada õigekeelsuse vooruseks. Prof. P. Tšernõhh ütleb; "Mida lihtsam ja samal ajal väljendusrikkam on keele grammatiline struktuur, mida vähem ta on üle koormatud paralleelsete grammatiliste vormidega, mida antud keelekollektiiv kõneprotsessis ei kasuta, mida vähem temas on iganenud kategooriaid, seda sobivam ta on mõtte instrumendiks, vahendiks, mis aitab muuta sõnu kõneks. Ülearuste, tarbetute, asjata keelt koormavate grammatiliste rööpvormide kõrvaldamine ei ole keele vaesemaks tegemine, vaid vastupidi, see aitab keelel paremini toime tulla oma ülesandega ini- meste ühiskondlikus elus: olla suhtlemise ja mõtete vahetamise vahendiks." 6  Kuigi paralleelvormid raskendavad keele ühtlast tarvitamist, eriti aga tema õpetamist koolides, on nende esinemine praegusel ajal, kus õigekeel- suse senised normid on võetud tõsisele revideerimisele, ometi paratamatu. Ei saaks ju, eriti pedagoogilistel kaalutlustel, järsku vigadeks pidada neid keelendeid, mida senini on peetud ainuõigeks. Seepärast ongi "Väikeses õigekeelsuse sõnaraamatus" senini kehtinud normide muutmise korral sageli rööpvormina antud varem normina fikseeritud vorm; nii esinevad sõnaraa- matus paralleelselt näiteks maiseid maisi, öiseid õisi, soiseid-' soisi, mõisasse mõisa, mander manner, tander ■ -tanner jt. Rööpvormidena antakse: aisade' -aiste, kaunade kaunte, terviseid tervisi, kirjusid-- kirjuid-, sõnast tank on ains. om. tanki' -tangi; samuti esinevad ainsuse omastavad peo pidu, eo -idu, põrssa põrsa, havihaugi. Eespool toodud ja mitmed teisedki paralleelvormid on õigustatud nende rohke levi- kuga kas murretes või kirjakeeles. 
Paljude sõnade puhul on õigekeelsuse sõnaraamatute koostajad siiski püüdnud vähendada paralleelvormide tarvitamist kirjakeeles ja suunata keelt võimalikult suurema ühtsuse poole. Murdeainestiku ja kirjakeele andmete põhjal on katsutud välja selgitada, missugused rööpvorrnid on üldrahvalikult laiemalt tarvitatavad, vastates eesti keele arenemise sisemis- tele seadustele, ja missugused võib kõrvale jätta kui vähem tuttavad või ainult sõnaraamatuis antavad. Seejuures on sõnaraamatu koostajaile rohket abi pakkunud ENSV TA Keele ja Kirjanduse Instituudi rikkalikud murdematerjalid ja kirjakeele sedelikogud, samuti Emakeele Seltsi murdekorrespondentide, õpetajate jt. andmed üksikute sõnavormide esinemise kohta. Nende andmete alusel on ära jäetud üsna suur hulk meie seniseis õigekeelsuse sõnaraamatuis antud paralleelvorme, mis on kõnekeeles vähe levinud või kirjakeele tarvituses tagaplaanile jäänud. Nii on nimisõnadel kõblas, kühm, ladu, madu, mood, päike, reis, sugu, tigu, äike fikseeritud ainult üks omastava kuju: kõpla, kühmu, lao (ka laohoone ), mao, moe, päi- kese, reisi (ka reisikirjeldus), soo, teo (ka teokarp), äikese, kuna rööpvor- rnid köbtase, kiihma, ladu, madu, moodi moodu, päikse, reisu, sugu, tigu, äikse on ära jäetud; mitmuse omastava vormidele heinte, kaelte, kaerte, koerte, naelte, nõelte, otste, paelte, poiste, pükste, sakste, seinte, 6 П. Я. Черных, «Историческая грамматика русского языка», Учпедгиз 1952, стр. 256. sõelte ei anta paralleelkujusid heinade, kaelade, kaerade jne?; vähk, om. vähi kõrval pole enam lubatud murdeline vähi, om. vähja. Ka tegusõnade vor- mistikus on mõnedki paralleelkeelendid kõrvale heidetud: on tunnistatud ebasoovitatavateks kaitsema, maitsema, keetma, neelma, keerma, veerma, käänma, pöörma\ hoopis ära jäetud on murdelised mõskma ja käskma (seega on vorm käsen viga); verbide lüpsma, maksma, peksma da-infinitiivi vormidena antakse ainult lüpsta, maksta, peksta (aga peksa andma), kuna seniseid rööpvorme lüpsa, maksa, peksa üldse ei esitata; verbidel keema ja võima on vormide keeda, keedakse, võida, võidakse murdelised paralleelkujud kiia, kääkse, võia, võiakse ära jäetud. 
Tõsiste raskuste ette on õigekeelsuse sõnaraamatute koostajad sattunud nominatiivse ja genitiivse liitumisega seotud küsimuste lahendamisel. Meie varasemad sõnaraamatud ja grammatikad on nominatiivsete liitumustega kaldunud ilmsetesse liialdustesse, mille tagajärjel on tekkinud vastuolu kirjakeele normide ja üldise keelepruugi vahel. Uue sõnaraamatu koostajad on nimetavalise ja omastavalise liitumise probleeme korduvalt kaalunud, et neiski küsimustes lähendada normeeritud keelt tegelikule pruugile, säilita- des aga seejuures võimaluse piirides ka süsteemipärasust. Üldiselt leiti, et nominatiivse liitumise juhtumeid tuleb vähendada genitiivse liitumise arvel.. Juba paarikümne aasta jooksul meie kooligrammatikais antava nomi- natiivse liitumise reeglistiku kriitilisel läbivaatamisel osutus, et mitmed juhised ei ole mõnes osas kooskõlas üldtarvitatava keelega. Täiesti ebarahvakeelne on aga reegel, mis normeerib nimetavalise liitumise juhtumeil, kui täiendsõna märgib vahendit või abinõu, mille abil mingi tegevus või nähtus on esile kutsutud ( aurküte, elektervalgustus ; röntgenravi, ving- mürgistus jt.). Kirjakeeleski pole seda juhist kunagi täie järjekindlusega rakendatud. Isegi ranget süsteemipärasust taotlev ~Eesti õigekeelsuse- ). Genitiivsete liitumustena antakse veel masinalüps, raadiumiravi, uneravi, röntgeniravi, röntgeniülesvÕte, traktorikünd jt. Varasemais kooligrammatikais anti reegel, mille järgi nimetavaline lii- tumine esineb sõnades, kus täiendsõna, iseloomustab põhisõnaga väljendatud eset, nähtust või tegevust selle asukoha või esinemisaja järgi. Juba 1951. aasta kevadel grammatikaõpikute käsikirjade arutlemisel ENSV TA Keele ja Kirjanduse Instituudi keelesektorites aga selgus, et see juhis on põhiliselt kehtiv ainult taime-ja loomanimede kohta (põldohakas, vesiroos, suvinisu, talirukis, metslõoke, põldpüü jt.), kuigi ka siin on rida erandeid ( laanepüü, hangelind, päevalill, järvekõrkjas jt.); muude sõnade puhul oli seda reeglit seniseiski õigekeelsuse sõnaraamatuis rakendatud ainult osa- liselt. Viimaste sõnade üksikasjalisel läbivaatamisel Instituudi sõnaraamatute sektoris tehti kindlaks, et mitmed neist ei vasta üldrahvaliku keele pruu- gile, mispärast nad fikseeriti nüüd omastavaliste liitumustena; siia kuuluvad tänavaking, tänavavõitlus, mereröövel, rannajoon jt. Riietusesemete puhul norrneeriti üldiselt omastavaline liitumine: hommikukuub, päevasärk, suve- kleit, suvemantel, talveriided, talvepalitu jt. Raskusi tekitavad täiendsõnad kevad ja sügis, kus on märgata tendentsi nominatiivseks liitumiseks; seepärast fikseeriti nende täiendsõnadega liitsõnad paralleelselt nii e-ga kui ka ilma e-ta: kevadle]mantel, kevad[e\ilm, kevadle^tuul, sügis\e]palitu, sügiste]hommik, sügis[e\kuu, sügis[e]vihm jt. Ainult nominatiivne liitumine norrneeriti nende täiendsõnadega taime-ja loomanimedes ( kevadtarn, kevadvesitäht, sügislill), samuti sõnades kevadkülv, sügiskünd, sügispüük, kevadtalv, sügissuvi. 
Üldist keelepruuki arvestades fikseeriti genitiivselt proovieksemplar, proovilend, proovilüps, proovinumber, proovisõit, proovitund, proovitrükk, proovitöö jt., samuti plaanimajandus (endises "Väikeses õigekeelsus-sõnaraamatus" plaanmajatidus), normipäev, bassihääl, suitsukate, lumememm, taimetoitlane, rasvasabalammas (vrd. rasvalott, rasvamagu) ; eluõigus anti ka sõnakujudele suhkruhaigus, merehaigus jt. ( senini peeti õigeks suhkurtõbi, meritõbi jne.). Seevastu norrneeriti nominatiivsete liitumustena lööktöö, lööktööline, löökpill, löökraud, lööklause, lööknumber, lööksalk jt. 
Rahvakeeles valitseb ebaühtlus põhisõnade kaup ja toode puhul. Tege- likus keelepruugis avalduvate tendentside alusel püüti siin luua järgmine süsteem. Põhisõnale kaup liitub otstarvet väljendav täiendsõna omastavaliselt ( koolikaubad, kultuurikaubad, spordikaubad, tarbekaubad, toidukaubad), ainet märkiv täiendsõna aga nimetavaliselt (alumiiniumkaup, jajansskaup, klaaskaup, manufaktuur kaup, metallkaup, plekk-kaup, sili- kaatkaup, tekstiilkaup) ; erandid: rauakaubad, riidekaubad, rohukaubad. nahakaubad. Põhisõnale toode liitub valmistajat, tootjat väljendav täiend- sõna alati genitiivselt ( juveliiritoode, kondiitritoode, sadulsepatööde), ainet tähendav täiendsõna harilikult samuti genitiivselt {aedviljatooted, raua- tooted, tubakatooted), võõrsõnaline täiendsõna aga nominatiivselt (bakeliittoode, fajansstoode, metalltoode, portselantoode, silikaattoode). 
Liitsõnade osade liitumise viisi analüüsimisel selgus keeles esinev tendents, mida senised keeleõpikud polnud märganud, nimelt: e-lõpuline täiendsõna, mis on nimetavas nõrga-ja omastavas tugevaastmeline, liitub üldreeglina omastavaliselt; kattekarv, kattekiht, kattekude, katteleht, katte- vili, kattevärv, näitelause, seemnevili, tõkkepuu, tõlkelaen, tõlketeos. 
Tegelikus keeletarvituses võib võõrsõnaliste täiendsõnade puhul märgata mõningat kalduvust liituda nominatiivselt. See tendents on keelenormeerijate poolt leidnud sanktsioneerimist juhtudel, kui võõrkeelne sõna on eesti keelde tulnud enam-vähem 'muutumata kujul, näit. postkast, tallmeister, kapellmeister, tempelmark jt. Muudel juhtudel on aga uuteski õigekeelsuse sõnaraamatutes selliste sõnade veel mitte stabiliseerunud lii- tumise viisi püütud ühtlustada analoogiliste liitsõnade liitumise viisiga; nii fikseeritakse liitsõnad tekstiilitööstus (vrd. paberitööstus), tekstiilitööline, transpordib aas, transpordilaev, transporditööline (vrd. veotööline), remon- ditööline, remonditöökoda, kontserdisaal . (vrd. teatrisaal, tantsusaal), moo- torisport (vrd. suusasport), kultuurihoone, kultuuritarbed jt. 
Täiendsõna hiigla-lubatakse nüüd tarvitada igasuguses ühendis: hiiglaehitus, hiiglaloom, hiiglamadu (senini hiigelmadu), hiiglaraske, hiiglasuur, hiiglasuurus, hiiglatöö jt.; ebarahvakeelne täiendsõna hiigelon antud vaid vähem soovitatava paralleelkeelendina: hiigelehitus hiiglaehitus. 
Nagu eespool toodust selgub, on õigekeelsuse sõnaraamatutes tehtud normimuudatuste hulk võrdlerrysi suur. Nende muudatuste tegemisel pole sõnaraamatute koostajad lähtunud oma isiklikust maitsest või suvast, vaid tegeliku keeletarvituse tähelepanelikul jälgimisel avastatud reegleist, mis peituvad keeles endas. Sõnaraamatute autoreid on nende töös alati juhtinud püüe tuua normeeritud kirjakeel lähemale olemasolevale keelepruugile, kusjuures pole aga unustatud ka vajadust esitada keelenähtusi teatavas süsteemis ja suunata keele vormistikku ning ortograafiat võimaliku üht- suse poole. Kahtlemata aitavad 1953. aasta lõpul trükist ilmunud "Väike õigekeelsuse sõnaraamat" ja mõne aasta pärast valmiv "Suur õige- keelsuse sõnaraamat" tõhusalt kaasa normaalse vahekorra jaluleseadmisele normeeritud kirjakeele ja üldrahvaliku keelepruugi vahel. 
Eesti NSV Teaduste Akadeemia отмечается также палатализация и третья степень долготы, у иностран- ных слов ударение, в некоторых случаях и произношение; даются склонение всех имен существительных, прилагательных, числительных и местоимений, спряжение глаголов и степени сравнения имен прилагатель- ных. Менее известные эстонские слова, в особенности научные и техни- ческие термины, а также омонимы и иностранные слова снабжены крат- кими объяснениями. 
«Малый нормативный словарь» (около 36 ООО слов) предназначен для школ и широких слоев читателей. «Большой нормативный словарь» (до 90 ООО слов) должен удовлетворять более повышенным требованиям уче- ных, преподавателей средних и высших школ, писателей, журналистов, переводчиков, редакторов, корректоров и др. Он будет включать в основ- ном весь словарный состав современного эстонского литературного языка, который представлен в художественной литературе и периодической пе- чати, а также в общественно-политических и научно-популярных трудах. Словарь должен отражать те сдвиги, которые произошли в словарном со- ставе эстонского литературного языка, -особенно в период Советской власти; в нем будут даны сотни новых слов, вошедших в эстонский язык в последние годы для выражения понятий, связанных с социалистиче- ским строительством и хозяйственным и культурным ростом нашей страны. 
Из диалектных и областных.слов в словарь включаются только те, ко- торые встречаются в литературе или вошли в широкий обиход. При от- боре иностранных и международных слов учитывается их распространенность и употребляемость в литературе; обязательно даются международные слова, входящие в учебники, предназначенные для общеобразовательной средней школы. В связи с бурным развитием науки и техники при- обретает исключительное значение специальная терминологическая лек- сика, которая в советскую эпоху вошла в употребление широких народных масс в несравненно большем количестве,, чем в предшествующий период. Ввиду того, что у нас ощущается острый недостаток в специальных тер- минологических словарях, возникает необходимость давать в «Большом нормативном словаре» терминологическую 4 лексику в сравнительно боль- шом Количестве; таким образом, этот словарь будет на первых порах в некоторой мере заменять терминологические словари. Из имен собственных приводятся названия важнейших советских учреждений и между- народных организаций, более известных небесных светил, а также наибо- лее известные мифологические имена, главным образом из греческо-рим- ской мифологии. В приложении будут даны более важные географические названия. 
В работе по нормализации эстонского литературного языка состави- тели словарей исходят из принципа общенародности языка. Литературный язык, являясь нормированным, отшлифованным, усовер- шенствованным национальным языком, успешно выполняет функции ору- дия, при помощи которого люди общаются друг с другом, обмениваются мыслями и достигают взаимного понимания, лишь в том случае, если он базируется на общенародном разговорном языке как в отношении лек- сики и синтаксиса, так и морфологии и орфографии. 
Исходя из марксистского принципа общенародности языка, состави- тели нормативных словарей стремятся чутко прислушиваться к живой народной речи и внимательно следить за общеупотребительным литературным языком. На этом основании приходится сплошь и рядом вносить в существовавшие до настоящего времени языковые нормы поправки как орфографического, так и морфологического порядка. Так, например, под- верглось изменению правописание целого ряда слов иноязычного происхождения. Составители орфографических словарей буржуазного времени при установлении произношения и правописания слов, заимствованных из других языков, зачастую не учитывали того, как эти слова в действитель- ности произносятся в общенародном разговорном языке, а больше счита- лись с так называемым исходным языком. Например, писали duplikaat, так как это слово происходит от латинского глагола duplicare, хотя оно заимствовано через посредство русского языка (дубликат); вместо пере- нятого из русского viisa (виза) предлагали viisum и т. д. В новых нор- мативных словарях орфография таких слов, проникших в эстонский язык главным образом через посредство русского языка, устанавливается по произношению широких кругов народа. К таким словам относятся, кроме упомянутых, еще: karantiin (раньше karanteen в соответствии с французским quarantaine) , džemper (раньше džamper по английскому произношению), mirt (раньше mürt по древне-греческому языку), kloun (раньше klaun), sviiter (раньше svetter), kardemon (раньше kardamom), skunks (раньше skunk). 
Как известно, грамматический строй языка изменяется очень мед- ленно, являясь самой устойчивой частью языка. Поэтому в новых нормативных словарях даются те же грамматические формы, которые в тече- ние многих лет были представлены в эстонских грамматиках; сохранены также в общем те же морфологические нормы, которые установились давно. Если, однако, в новых нормативных словарях и в области морфологии сделано сравнительно много изменений, то это обусловлено, в пер- вую очередь, стремлением приблизить литературный язык к живой речи и устранить из него формы, присущие только отдельным диалектам. Так, например, у ряда типовых слов не даны или признаны нежелательными краткие формы множественного числа, сокращено также употребление кратких форм иллатива единственного числа, так как эти формы, как пра- вило, присущи лишь некоторым южным говорам и мало проникли в обще- народный язык. Значительному ограничению подверглись и краткие формы превосходной степени; эти формы являются искусственными, пере- нятыми из финского языка, и не свойствены общенародному эстонскому языку. Все упомянутые краткие формы мало привились в эстонском лите- ратурном языке и еще меньше в живой народной речи, хотя их в течение десятилетий старались внедрить так называемые обновители языка, кото- рые не понимали сущности языка и процесса его исторического развития. 
Одной из задач нормативных словарей является уменьшение числа параллельных форм и устранение разнобоя в правописании. Из словаря изъяты менее употребительные дублетные формы написания и отдано предпочтение тем формам, которые более распространены в общенарод- ном языке и соответствуют законам развития эстонского языка. 
Трудной проблемой оказалось номинативное и генитивное словосложе- ние имен существительных. Как наследие пресловутых «обновителей языка» в прежних словарях и грамматиках было установлено номинатив- ное сложение многих словах, которые как в народном, так и в литератур- ном языке употребляются в генитивном сложении; поэтому в новых сло- варях в ряде случаев номинативное словосложение заменено генитивным. 
В общей сложности в новых нормативных словарях проведено срав- нительно много изменений грамматических и орфографических норм; при этом составители словарей исходили не из личных вкусов,-а из желания уменьшить расхождения между нормированным литературным и раз- говорным языком, учитывая, однако, необходимость представить языко- вые явления по возможности в определенной системе. 



  . Uutes õigekeelsuse sõnaraamatutes viiakse kogu see tüüp põhiliselt üle genitiivsele liitumisele; nominatiivne liitumine säilitatakse ainult üksikutes kindlalt fikseerunud sõnades, nagu vesiravi, teivashüpe, riistvõimlemine, õhkpidur, ja juhtudel, kui genitiivne liitumine võiks põhjustada sõna sisu valesti mõistmist ( šabloonvormimine, õhkjahutus). Nii on omastavalisele liitumisele üle mindud juhtudel, kui täiendsõnaks on aur, elekter, gaas: auruküte, elektrikeevitus, elektriküte, elektriravi, elektrivarustus, gaasi- keevitus, gaasiküte, gaasivalgustus. Genitiivsele liitumisele on täies ulatuses üle mindud põhisõnade küte, mürgi[s]tus, valgustus puhul; ahjuküte, seenemürgi[s]tus, toidumürgi[s]tus, vingumürgi[s]tus, vorstimürgi[s]lus, küünlavalgusius (seni peeti õigeks ahiküte, seenmürgistus, toitmürgistus jne. 



sõnaraamat" fikseerib küll: aurküte, gaasküte, nikotiinmürgistus, nende kõrval aga: alkoholimürgitus, sulejoonistus, telefoniühendus, võrgupüük jt 
J. Stalin, "Marksism ja keeleteaduseküsimused", lk. 20-21. 

А. С. Чикоб а в а, «Введение в языкознание», частьI, Москва, 1952, стр. 119. 

Väike õigekeelsuse sõnaraamat. Eesti NSV Teaduste Akadeemia Keele ja K:rjan- duse Instituut.Tallinn, 1953, 352 lk.