EESTI NSV TEADUSTE AKADEEMIA TOIMETISED. 19. KÖIDE


Kui XIX sajandi viimastel aastakümnetel hakkasid Euroopas ja Ameerikas looduskaitse ideed peaaegu üheaegselt juuri ajama, ei nimetanud neid keegi selle nimega. Ernst Rudorffi rajatud kodukohakaitse Saksa- maal ja president Abraham Lincolni algatatud (või õigemini seaduspärastatud) rahvusparkide asutamine USA-s lähtusid maastiku kaitsmise vaja- dusest, kusjuures stiimuliks olid suurelt osalt emotsionaalsed esteetilised ja eetilised motiivid. 
Looduskaitse teaduslik, seejärel ka majanduslik ja juriidiline kontsept- sioon kujunesid välja märksa hiljem, siis, kui tegelik looduskaitse oli juba mitu aastakümmet olemas. Looduskaitse kasvas välja elust, tema mõiste aga arenes rööbiti Euroopas ja Ameerikas, tuginedes hoopis erinevatele ajenditele ja erinevatele objektidele. Praegu, kus vanades looduskaitsemaades (näit. Saksa FV-s) on puhkenud diskussioon looduskaitse sisu ja terminoloogia küsimustes, on meilgi põhjust nende probleemide juures peatuda. Nagu ühes varasemas käsitluses (Kuman, 1965) püüti näidata, oleks vaja looduskaitsealast oskussõnavara rahvusvaheliselt ühtlustada, vältides igal maal omaette terminoloogia tekkimist. See on eelkõige teadusliku looduskaitse ülesandeks, mis peab kursis olema niihästi selle eriala ajaloolise arenguga kui ka täna- päeva nõuetega. Looduskaitse mõistele, tema sisule peab vastama täpne ja väljendusrikas terminoloogia, et ei oleks möödarääkimisi ega vääriti mõistmisi. 
Vana ja Uue Maailma looduskaitse kontseptsioonid, nagu märkisime, on rea aastakümnete vältel arenenud eri suundades. Viimasel ajal ilmneb tendents Euroopa looduskaitset n.-ö. amerikaniseerida, võtta üle läänepoolkeralt lähtuvad ideed. Samal ajal on mõlemad Saksa riigid, eriti Saksa EV, püüdnud korda luua rahvusliku looduskaitse mõiste määratluses ja terminoloogias, mis on vastuollu sattunhd USA-s ja mujal maa- ilmas, kaasa arvatud ka NSV Liit, hoogsalt arenevate looduskaitse teoreetiliste põhimõtetega. 
Uuemaaegse looduskaitse algust dateeritakse Saksamaal teatavasti 1904. aastaga, mil ilmus Euroopa «looduskaitse isa» Hugo Conwentzi kuulus märgukiri loodusmälestusmärkide kahjustamisest ja ettepanekutest nende säilitamiseks. Kuni oma elu lõpuni jäi see looduskaitse klassik truuks Alexander von Humboldtilt laenatud loodusmälestusmärgi mõis- tele, mis haaras nii looduse silmapaistvad üksikobjektid kui ka maa-alad. 
Sõna looduskaitse ( Naturschutz) hakkas tema töödes esinema alles elu lõpu poole. Selle termini oli 1888. aastal H. Klose (1957) järgi saksa kee- 

les kasutusele võtnud Ernst Rudorff, olgugi et ainult oma päevikutes. 
Kirjandusse sattus see hulga hiljem (ja mitte tema läbi). 
Kuni Teise maailmasõjani ei leia me looduskaitse täpset definitsiooni ühegi saksa looduseuurija töödes. See puudub isegi 1935. aastal välja- antud Saksa looduskaitseseaduses («Reichsnaturschutzgesetz») ja riikliku looduskaitseasutuse omaaegsete juhtide W. Schoenicheni (1942Schoenicheni ( , 1950) ja H. Klose (1957) teostes. Teise maailmasõja eelõhtul, eriti Schwenkeli (1938) raamatu ilmumisega, hakkas saksa looduskaitsealases kirjanduses looduskaitse kõrval juurduma mõiste maastikuhooldus (Landschaftspflege), mis aastate möödudes püüdis looduskaitse senist laia (ehk küll empiirilist) tõlgendust kõrvale tõrjuda. Siitpeale hakati looduskaitsele omistama kitsast, ainult haruldaste objektide (loodusmälestusmärkide) ja maa-alade kaitsega piirduvat tähendust. Nii näiteks arvab W. Schoenichen (1942), et looduskaitse põhiülesandeks on kaitsta ürgmaastikku ja loodusmälestusmärke, kuna aga maastikukaitsel (sealhulgas maastikuhooldusel) on erinev tööpõld, mis nõuab nende kahe distsipliini eraldamist. Samal arvamusel on G. Kragh (1956) ja mõõduandvad autoriteedid Saksa FV-s ja Saksa DV-s. 
Sellised olid looduskaitse mõiste ja ülesannete piiritlemise tulemused Euroopas XX sajandi nelja esimese aastakümne lõpul, kusjuures Inglis- maa ja Prantsusmaa ei andnud looduskaitse teoreetiliste küsimuste arutamisele neil aastakümneil kuigi palju, kuna nendes maades oli looduskaitse suunitlus puhtpraktilist laadi. 
Erinevalt kulges looduskaitse tõlgendamine ja tema ülesannete määra- mine USA-s. Siin lähtuti, nagu märkisime, rahvusparkide loomisest, kuid juba XIX sajandi lõpul hakkasid esile tungima ideed, mis nõudsid loodus- like varude kaitset (Parson, 1964;Allen, Leonard, 1966). Üha laialdasemalt hakati möödunud sajandi lõpul kõnelema looduslike varude ökonoomiast ( economy of natural resources) . USA suure looduskaitsetegelase Gifford Pinchoti mõjutusel kutsus president Theodore Roosevelt, kes ka ise oli looduslikest varudest ja nende kasutamisest huvitatud, 1908. aastal Valges Majas kokku osariikide kuberneride konverentsi. Siit alates rajatigi USA-s looduslike varude kaitsele ( conservation of natural resources ) riik- lik alus. Nagu kinnitavad S. W. Allen ja J. W. Leonard (1966), pärineb sõna konservatsioon inglastelt, kes seda on ammust aega rakendanud seoses India maaressursside kasutamisega. 
Juba käesoleva sajandi esimestel aastakümnetel hakati USA-s looduslikke varusid klassifitseerima ammendamatuteks, uuendamatuteks jauuenduvateks. See jaotus on püsinud tänapäevani. Looduse ja looduslike varude kaitse all ( conservation of nature and natural resources) mõistetakse loo- dusrikkuste mõistlikku ja ratsionaalset kasutamist, uuendamist ja levitamist. Looduslike varude hulka ei kuulu mitte ainult materiaalsed (õhk, vesi, muld, taime-ja loomaliigid, inimjõud), vaid ka rekreatsioonilised, vaimsed varud ( spiritual resources ), mis mõjuvad positiivselt inimese kehale, tervisele ja vaimuelule (ürgne loodus wilderness -, kaunid maastikud kaitsealadel jm.). Kogu see kompleks nähtusi ja tegevusi, mida sakslased käsitavad maastikuhooldusena, kuulub looduslike ressursside hooldamise ( management of natural resources) alla. Nii mõistetakse looduse ja looduslike varude kaitset Ameerikas ja see on looduskaitse selle sõna kõige laiemas tähenduses. 
Looduskaitse ameerikalik käsitus rajaneb suuresti looduslike varude ratsionaalse kasutamise ja kaitse ideel. Termin konservatsioon tähendab aktiivset kaitset, kaitset inimese suunamisel ja kaasabil. Konservatsioon see on looduslike varude võimalikult täielik ärakasutamine neid kuritarvitamata, ilma neid tarbetult hävitamata, ilma kasutamiskõlblike varude kasutult seismajätmiseta. Looduslike varude kasutamine ja kaitse ei ole teineteise vastandid (Parson, 1964). 
Nagu mujalpoolgi, on USA looduskaitse ajaloos pioneeritöö teinud teadlased ja teaduslikud organisatsioonid. Uuemaaegne looduskaitse USA-s on praegu 80 aasta vanune (Clepper, 1966). Kaitse mõistliku kasu- tamise kaudu ( conservation through wise use ) on kujunenud USA loodus- kaitse lipukirjaks. 
Samal ajal kui USA looduskaitse mõiste määratluses võib täheldada stabiilsust ja looduskaitse piiritlus on ka pärast Teist maailmasõda jäänud enam-vähem samaks, on saksa looduskaitses tekkinud mõistete segadus ja käärimine. Saksa DV-s 1954. aastal vastuvõetud uus looduskaitseseadus («Gesetz zur Erhaltung und Pflege der heimatlichen Natur») jätab looduskaitse ja maastikuhoolduse mõisted lähemalt defineerimata. Küll aga on seda hiljem teinud Saksa Põllumajandusteaduste Akadeemia (Berliin) maastikuhoolduse ja looduskaitse komisjon (Bauer, Bohnstedt, 1965), samuti on seda tehtud L. Baueri ja H. Weinitschke koostatud sellealases käsiraamatus (1967). 
Selle järgi on looduse hoidmise, säilitamise ja kaitse kõige laiemaks üldnimetuseks maakultuur {Landeskultur) , millesse koostisosadena kuu- luvad territooriume ja üksikobjekte kaitsev looduskaitse ( Naturschutz ) ja maastikku säilitav ning kujundav maastikuhooldus ( Landschaftspflege ). 
Samas vaimus, kuid veelgi detailsemalt püüavad looduskaitset selle laias tähenduses liigestada Saksa FV teadlased (Buchwald, 1969; Buch- wald, Engelhardt, 1968; Pflug, 1969). Hannoveri Ruumiuurimise ja Maa- planeerimise Akadeemia maahoolduse komisjon on välja töötanud ette- panekud (Buchwald, 1969), mille järgi maahooldus {Landespflege) sisaldab kolm alluvat distsipliini: 1) maastikuhooldus (Landschaftspflege) , 2) looduskaitse ( Naturschutz) ja 3) haljastamine (Grünordnung) . Nende ettepanekute põhjendamiseks väidetakse, et noortele arenevatele teadusharudele on iseloomulik mitmete kattuvate terminite esinemine, mida segaduse vältimiseks on vaja lähemalt defineerida. Mõistete sisu ja sõnas- tus on saksa looduskaitses aastakümnete vältel muutunud, kuid siiani pole neid vajalikult revideeritud. Tuginedes juba 1930-ndate aastate lõpul kujunema hakanud maastikuhoolduse nõuetele, esitavad nad nende mõistete uued määratlused, mis erinevad suuremas osas muus maailmas kasutatavaist. G. Zwanzig (1962) märgib, et aastakümnete jooksul on konserveerivast looduskaitsest kujunenud aktiivne looduskaitse. Looduskaitse mõiste avaral kujul peegeldub ilmekalt Rahvusvahelise Looduskaitse Liidu nime muutmises, mida tehti 1956. aastal, ja 1960. aastal vastuvõetud Vene NFSV looduskaitseseaduses. Seejuures on aga saksakeelne looduskaitsealane terminoloogia hakanud kaotama oma ühtsust: üksteise järel tekivad uued terminid ja rohkeneb terminoloogiline sünonüümika, mis rahvusvahelise suhtlemise seisukohalt ei ole soovitav. Vanade ja juurdunud looduskaitsealaste mõistete kasuks kõnelevad ka W. Volgmann (1969) ja H. Bruns (1969). Eriti väärivad tähelepanu viimase kaalutlused seoses elukaitsega kui integreeriva distsipliiniga. Looduskaitse peaks edaspidigi jääma kõige laiemaks üldmõisteks, millesse mahuksid ülejäänud kitsamad mõisted. Väär oli saksa keeles tarvitama hakata mõistet looduskaitse ja maastikuhooldus (nagu ei mahuksid maastikuhooldus looduskaitsesse!). 
Kõikide saksa keelt kõnelevate maade (Saksa FV, Saksa DV, Šveits, Austria) selle ala teadlastel tuleks ühiselt arutada ja seisukoht võtta saksakeelse looduskaitsealase ühtse terminoloogia küsimuses. 
1956. aastal Edinburghis toimunud konverentsil otsustas Rahvusvaheline Looduskaitse Liit, silmas pidades looduskaitse arengut tänapäeval, peegeldada oma nimetuses ka looduslikke varusid. Siit alates sai tema nimetuseks International Union for Conservation of Nature and Natural Resources (lUCN). Looduslike varude ja loodusliku keskkonna kaitse probleemidega on liit pärast seda tegelema asunud järjest laiemalt. 
Inglise keelt kõnelevate maade looduskaitsealases sõnavaras on aasta- kümnete jooksul paralleelselt tarvitatud termineid protection, preservation ja conservation, mille sisu fauna näidetel on eristada püüdnud Dennler de la Tour (1960). Selle järgi oleks looduse hoidmine ( protection ) passiivne viis kaitsta liike, elukooslusi või elupaiku väljastpoolt tulevate mõjutuste, eriti inimeste vastu, kes võiksid neid ohustada. Looduse säilitamine (pre- servation) on ökoloogiliste tingimuste alalhoidmine elupaikades, et sel viisil võimaldada looduse ilme püsimist. Looduskaitse ( conservation ) on inimese aktiivne tegevus liikide, koosluste või elupaikade mõjustamisel soovitavas suunas ja nende mõistlikul kasutamisel. Tänapäeva looduskaitse kõige mitmekülgsemaks viisiks ongi konservatsioon. 
Nõukogude looduskaitses olid alguses mõõduandvad Euroopas käesoleva sajandi esimesel veerandil valitsenud tendentsid, sõjajärgsetel aas- tatel aga on seda olnud järjest enam tegevus, mis kattub «looduse ja loo- duslike ressursside kaitsega». 
Vanema põlve tuntud looduskaitsetegelased akadeemik I. Borodin ja professor G. Koževnikov, kes võtsid osa esimesest rahvusvahelisest looduskaitse konverentsist Bernis 1913. aastal, tõid sealt Venemaale kaasa looduskaitse kui juba rahvusvaheliselt juurdunud mõiste ja propageerisid seda ka nõukogude võimu esimestel aastatel. Esimese nõukoguliku loodus- kaitse mõiste määratluse andis 1929. aastal toimunud esimene ülevenemaaline looduskaitse kongress, sõnastades selle järgmiselt: «Looduskaitset sotsialistliku ülesehitustöö tingimustes tuleb vaadelda kui ühtset abinõude süsteemi, mis on suunatud maa looduslike fondide kaitseks, aren- damiseks, kvalitatiivseks rikastamiseks ja ratsionaalseks kasutamiseks majanduslikes, teaduslikes ja kultuurilistes huvides.» Looduskaitset kui abinõude süsteemi käsitavad selle tänapäevased määratlused, näi- teks: «Looduskaitse.. .. on abinõude kogum (süsteem) Maakera ja Kosmose omastatavate osade ratsionaalseks kasutamiseks, säilitamiseks, taastami- seks ja paremustamiseks üksikute rahvaste ja kogu inimkonna praeguse ja tulevaste põlvkondade huvides» (Лаптев, 1964, lk. 13) . 
«Looduskaitse see on kompleks riiklikke, rahvusvahelisi ja ühiskondlikke abinõusid, mis on suunatud looduslike varude ratsionaalsele kasutamisele, taastamisele, rohkendamisele ja kaitsele inimühiskonna hüvanguks» (Благосклонов jt., 1967, lk. 7). 
Looduskaitset kui väga ulatuslikku ja loodust ning looduslikke varusid kasutavat ning kaitsvat kompleksi sotsialistlikus ühiskonnas peegeldab hästi Vene NFSV 1960. aasta looduskaitse seadus, kuigi selles pole antud looduskaitse täpset definitsiooni. Kuid selletagi on selge, et NSV Liidus on juba ammust ajast tunnustatud ja üldkehtiv looduskaitse lai kontseptsioon, mis lähendab teda USA-s ja rahvusvaheliselt kehtivale. Rahvusvahelise koostöö ja üksteise mõistmise huvides on see positiivne, ühtlasi aga vastand Saksa looduskaitses ilmnevatele separatistlikele tendentsidele. Nagu I. Laptev (Лаптев, 1964) õigesti märgib, tuleks looduskaitset käsitada kui praktika eri haru, mis on tihedas seoses kõikide rahvamajandusharudega, kuid neist sõltumatu, kuna ta ei tohi oleneda juhtivate majandusorganite administratiivsest survest ega ametkondlikest huvidest. 
Tänapäeval koosneb looduskaitse kolmest komponendist: 1) elukeskkonna kaitse (selle hulgas ka maastikukaitse), 2) looduslike varude kaitse ja 3) haruldaste looduslike objektide (kaitsealad ja loodusmälestusmär-gid) kaitse. Viimane komponent kuulub nn. klassikalise looduskaitse valdkonda, kaks esimest aga on aktiivse, kaasaegse looduskaitse sünnitised. Kõik need kolm komponenti moodustavad terviku, millega moodne looduskaitse peab tegelema. Sakslaste maahooldus ehk maakultuur on looduse ja looduslike ressursside kaitse sünonüümiks, ta on tekkinud viimasest mitu aastakümmet hiljem ega saa endale nõuda prioriteeti. 
Viimasel aastakümnel on ka NSV Liidus mõned looduseuurijad asunud propageerima uusi mõisteid ja termineid. Neist esindab J. Kuražskovski (Куражсковский, 1968, 1969) suunda, mis püüab looduskaitsele anda uue nimetuse loodusekasutamine ( природопользование , mida eesti keelde on raske täpselt tõlkida). Tema arvates on loodusekasutamine teadus, mis tegeleb inimeste praktilise tegevuse, s. o. looduse ja looduslike ressursside vahetu kasutamise või looduse mõjustamise üldiste printsiipide väljaselgitamisega. Looduse kasutamise eesmärgiks on tagada ühtne suhtumine loodusesse kui inimühiskonna elu ja töö kõikehõlmavasse alusesse. Kõnelemata J. Kuražskovski definitsioonide ebamäärasusest ja laiali- valguvusest, on neis raske leida oluliselt uut, võrreldes looduskaitse senise avara kontseptsiooniga. Vaevalt on selles midagi paremat, mis meid sunniks looduskaitset kui abinõude süsteemi ja rakendusteadust hülgama, või pidama teda «loodusekasutamise» üheks osaks. Looduse kasutamise printsiibid, mis tuginevad loodus-ja ühiskonnateadustele ning käsitlevad inimese ja looduse ning selle kasutamise vastastikuseid suhteid, leiduvad juba loodusja looduslike ressursside kaitses. Seega ei saa «loodusekasutamine» olla ei uus teadus ega uus praktiliste abinõude süsteem. 
Teiste autorite (Благосклонов jt., 1967) arvates on looduskaitse kahtlemata laiem kui loodusekasutamine. Viimane peegeldab ebatäpselt ja eba- täielikult neid probleeme, mida hõlmab looduskaitse (Лаптев, 1964). Kvalitatiivselt uueks ja tänapäeva biosfääri olukorda arvesse võtvaks suunaks looduskaitses on saksa teadlase H. Brunsi (1964, 1969) õpetus elukaitsest ehk bioprotektsioonist, mida B. Grzimek (1964) pani ette nimetada ka Biophylax' iks. H. Bruns lähtub asjaolust, et praegusaegses biosfääris on inimese tegevuse tagajärjed (tehnilise progressi «tagasi- löögid» elusloodusele, elukeskkonna saastumine, tehiskeskkonna hävitav mõju inimese, loomade ja taimede tervisele) paisunud nii ulatuslikuks, et looduskaitse kõige esmajärgulisemaks ülesandeks on kaitsta elu. Elu- kaitse pole uus distsipliin, vaid looduskaitse tänapäeval. Ta on inimese-, taime-, looma-, loodusja maastikukaitse kogum (integratsioon), inimes- tele, loomadele ja taimedele tervete elutingimuste säilitamise ja loomise teaduslik põhjendus ja praktiline rakendus. Elukaitse kui termini esitas Bruns 1962/1963. aastal. Tänapäevaks on see termin võitnud laialdase tunnustuse ja resulteerunud Rahvusvahelise Elukaitse Liidu ning Wiesba- deni lähedal asuva Bioloogia ja Elukaitse Instituudi loomises. 
Elukaitsele on iseloomulikuks jooneks veel see, et ta püüab luua liitu looduskaitse ja hügieeni vahel. Kui veel 20 aastat tagasi nende kahe ala vahel nähti vähe kokkupuuteid, siis nüüd on elukaitse mõeldamatu hügieeni kaasosata. Ühtlasi võitleb elukaitse bioloogia osatähtsuse suurendamise eest tänapäeva ühiskonnas, bioloogiliste teadmiste sügava juurutamise eest kõrgemates õppeasutustes, üldhariduslikes koolides ja rahva seas. 
Juba 1964. aastal oli Saksa DV teadlane prof. H. Meusel L. Baueri ja H. Weinitschke looduskaitse käsiraamatu esimese trüki eessõnas H. Brunsist sõltumatult tunnistanud, et looduskaitse üldine ülesanne praegusel aatomisajandil on hoolitsemine elu eest. Nüüd järgivad seda eesmärki juba paljud looduskaitsega tegelevad autorid, sealhulgas ka need, kes töötavad NSV Liidus. 
Kõigepealt tuleks siin mainida õpetust geohügieenist, mida viljelevad nõukogude hügieenik N. Lazarev (Лазарев, 1966) ja tema õpi- lased. Tuginedes akadeemik V. Vernadski õpetusele biosfäärist, seavad nad geohügieeni ülesandeks biosfääris inimtegevuse mõjul tekkinud hügieeniliste muutuste uurimise ja abinõude otsimise kahjulike muutuste vältimiseks või pehmendamiseks. Hügieeni kõige tähtsamaks probleemiks peab saama biosfääri sanitaarne kaitse. Ühelt poolt on geohügieen meditsiinilis-profülaktiline teadus, hügieeni haru, teiselt poolt aga on ta seotud paljude teiste teadustega, mis uurivad meie planeeti ja tema biosfääri. Erinevalt humaanhügieenist uurib geohügieen keskkonna hügieenilisi muu- tusi globaalses ulatuses, mis on tähtis biosfäärile tervikuna. 
Nagu sellest N. Lazarevi enda poolt antud iseloomustusest näha, on geohügieen, kui talle alles jätta see nimi, elukaitse üks tähtsamaid osi. H. Brunsi töid N. Lazarev oma raamatu kirjutamise ajal veel ei tundnud ega tsiteeri neid. 
Ühelt poolt moodustab looduskaitse abinõude süsteemi inimese praktilise tegevuse juhtimiseks looduses, teisest küljest aga on ta mitmete teadusharude kompleks. Looduskaitset kui teaduslikku probleemi tunnetasid juba selle liikumise rajajad Conwentz (Euroopas) ja Pinchot (Ameerikas), kes looduskaitset, ükskõik mis nime all see neil alguses ka ei esinenud, ilma eelneva teadusliku uurimistööta üldse efektiivseks ei pidanud. Täieli- kul üksmeelel ollakse praegu selles (Благосклонов jt., 1967), et looduskaitseprobleemid asetsevad loodusteaduste, majandusteaduste ja inimest käsitlevate teaduste piiril, et looduskaitse probleeme peavad uurima paljud teadusharud. Kahtlemata on üks tähtsamaid looduskaitse abiteadusi ökoloogia, ja mitte ainult taime-ja loomaökoloogia, vaid ka maastikuökoloogia, nagu sellest praegu üsna üldiselt kõneldakse. Ökoloogia on niisiis juhtival positsioonil, mitte ainult looduskaitses kitsamas mõttes, vaid ka maastikukaitses, sealhulgas maastikuhoolduses. Antropogeense faktori mõju uurimine looduses on looduskaitse spetsiifiline ülesanne. G. Zwanzig (1962) tunnistab looduskaitse kui iseseisva teadusliku distsipliini vajadust, I. Laptev (Лаптев, 1964) püüab sellele anda ka definitsiooni: «Looduskaitse kui teadus uurib looduslike varude antropogeenset dünaamikat nende keerulistes vastastikustes suhe- tes, määrab selle dünaamika tähtsuse inimesele, põhjendab loodusrikkuste ratsionaalset kasutamist ja töötab välja nende kvantitatiivsete ja kvalitatiivsete iseärasuste säilitamise ja taastamise viisid, mis on vajalikud prae- gusaegsele ja tulevastele inimpõlvkondadele» (lk. 167) . 
See määratlus on pikk ja kohmakas, kuid peegeldab siiski teataval määral küsimusteringi, millega peaks tegelema teaduslik looduskaitse. 
Kahtlemata peab looduskaitseteadus olema kompleksne, millel on oma uurimisobjekt ja -metoodika. Esimest määrata pole keeruline, viimane aga põhjustab küllaltki peamurdmist. Tööd tuleb teha looduses eneses, kasuta- des mitmete teadusharude metoodikat. 
Päris viimastel aastatel on isegi tehtud ettepanekuid anda teaduslikule looduskaitsele hoopis uus nimetus. Nii nimetab W. Goetel (1968) looduskaitseteaduse sosoloogiaks (kr. sozo 'mina kaitsen') ja arvab ta olevat kompleksse rakendusteaduse, mille ülesandeks on säästa ja rohkendada looduslikke varusid ja looduse tootlikke jõude, mida inimene nii intensiivselt kasutab. Uurimistöö sellel alal peaks toimuma paljude teadusharude esindajate koostööna. Et niisugune teadus võiks tekkida, peaks täidetud olema kolm tingimust: 1) kindlaks määratud uurimisobjektid, 2) välja töö- tatud uurimismeetodid ja 3) kindlaks tehtud vastastikused seosed teiste teaduslike distsipliinidega. 
Aasta hiljem puudutab sama küsimust samadel motiividel L. Shaposh- nikov (1969), pannes nimetusena ette sociecology. Tema arvates on see oma sisult nii loodus-kui ka ühiskonnateadus. 
Kas looduskaitseteadus tõepoolest vajab uut nime, selle üle võib vaielda. Tegemist on vormiga, mitte sisuga, ja seejuures sellise teadus- haruga, mis ilma hulga abiteadusteta oleks võimatu. Tegemist on pige- mini teaduste kompleksiga kui kompleksteadusega. Looduskaitse võib üheaegselt olla nii praktika haruks kui ka rakendusteaduseks, ilma et ta vajaks uut kõlavat nimetust. Igal juhul aga peab looduskaitse aluseks jääma teaduslik uurimistöö. Tulevik peab näitama, kas uue teaduse propa- geerijad suudavad oma argumente kaitsta praegu neil erilist veenvust ei ole. 
Seoses looduskaitsealaste mõistete ja terminite läbivaatamisega Saksa FV-s pole liigne käesoleva kirjutise lõpul esitada mõned tähtsamad definitsioonid kitsamast looduskaitse valdkonnast, mis meile võrdluseks huvi pakuvad. Teeme seda lühendatult K. Buchwaldi (1969) järgi. 
Loodusmälestusmärgid on maastiku loomulikud koostisosad, mille säilitamine nende teadusliku, kultuuriajaloolise või ökoloogilise tähtsuse või nende ilu ja omapära tõttu on avalikkuse huvides. 
Looduskaitsealad on maastikualad või nende osad, kus loodus oma terviklikkuses (täielikud looduskaitsealad) või mõni tema osa (osali- sed looduskaitsealad) on täielikult kaitstud.... Looduskaitsealadel peab looduse senine ilme säilima või looduse arenemine inimese vahelesegamiseta jätkuma. Looduskaitsealasid majanduslikult ei kasutata. 
Maastikukaitsealad on maastikualad või nende osad, mis on kaitstud maastiku struktuuri ja looduslikke protsesse kahjustava, looduse ilu piirava või maastikupilti muutva vahelesegamise vastu... . See aga ei takista nende majanduslikku, eriti eeskirjadekohast põlluja metsamajan- duslikku kasutamist. Looduspargid on suurepinnalised, oma loodusliku omapära, ilu ja puhkekõlblikkuse seisukohalt silmapaistvad kultuurmaastikud. Nende kohta on kehtestatud õiguslik kaitse, neid kasutatakse vastavalt maastikuhoolduse põhimõtetele ja varustatakse puhkuse ning liiklemise seisukohalt vajalike seadmetega. 
Rahvuspargid on suurepinnalised, oma omapäralt väljapaistvad loodusmaastikud või looduslähedased kultuurmaastikud, mille kohta on kehtestatud täielikele looduskaitsealadele omased kaitse eeskirjad ja mille üksikutes osades on lubatud liiklemine puhkuse veetmiseks. Mõnedes Euroopa ja väljaspool Euroopat asuvates maades nimetatakse rahvusparkideks puhkealasid, mis oma funktsioonidelt on lähedased saksa loodusparkidele. 
Neist definitsioonidest ilmnevad mitmed erinevused ühelt poolt Saksa EV ja üldse Kesk-Euroopa saksa keelt kõnelevate maade ning teiselt poolt NSV Liidu kaitsealade vahel. Meie maa kaks tähtsamat kaitsealade kategooriat looduskaitsealad (заповедники) ja keelualad (заказники) 
on ajalooliselt kujunenud teistsugustes oludes, nad on teistsuguse režiimiga ja teistsuguste funktsioonidega (Банников, 1968). NSV Liidu looduskaitsealadel teostatakse aktiivset looduskaitset kõikide tänapäevaste meetoditega, keelu aladel on looduse üksikute komponentide säilitamise viisiks vastavad keelud. Kaitse on aktiivse, keeld aga passiivse looduskaitse vorm selles on nende kahe NSV Liidu põhilise kaitseala kategooria looduse säilitamise meetodite erinevused, mis peegelduvad ka kaitsealade nimetustes. 
Э. КУМАРИ О ПРОИСХОЖДЕНИИ, РАЗВИТИИ И СОВРЕМЕННОЙ ТРАКТОВКЕ ПОНЯТИЯ ОХРАНЫ ПРИРОДЫ Резюме Идея охраны природы возникла одновременно в Европе и Америке в последние десятилетия XIX века. Практическая деятельность Э. Рудорфа и X. Конвенца по охране природы в Германии содействовала укоренению в жизнь этой идеи. Основу охране природы в США на базе охраны природных ресурсов заложил Ж. Пинчст. Основопо- ложниками современной охраны природы в России являются И. Бородин п Г. Кожевников. 
В настоящее время в СССР и США под охраной природы понимаются самые раз- нообразные мероприятия по защите природы и природных ресурсов. Такая широкая трактовка этого понятия, безусловно, самая целесообразная. В ГДР и ФРГ охрана природы это часть так наз. ухода за ландшафтом. К сожалению, современная охрана природы в международной терминологии не получила единой трактовки. 
В последнее время возникли еще новые понятия охраны природы: природопользо- вание (Ю. Куражсковский) и геогигиена (Н. Лазарев) в СССР, охрана живого (X Брунс) в ФРГ. Имеется предложение наименовать охрану природы как науку новым названием: созология (В. Гэтель) или социэкология (Л. Шапошников). 
Целесообразнее было бы старое и хорошее понятие «охрана природы» не суживать, а использовать его как самое широкое понятие защиты природы и природных ресурсов. Der Naturschutzbegriff entstand in Europa und Amerika selbständig in den letzten Dezennien des XIX. Jahrhunderts. In Deutschland waren es Ernst Rudorff und Hugo Conwentz, die durch ihre praktische Tätigkeit den Naturschutz förderten. In den Vereinigten Staaten Amerikas war Gifford Pinchot der Wegweiser des modernen Naturschutzes auf der Basis des Schutzes natiirlicher Hilfsquellen. In Rufiland trugen I. Borodin und G. Koshewnikow dem Naturschutz viel bei. 
In der Gegenwart wird der Naturschutz in der Sowjetunion und in den englisch- sprechenden Ländern (ganz besonders in den USA) als Oberbegriff des Sclutzes der Natur und der natiirlichen Hilfsquellen aufgefaßt. Diese umfassende Deutung des Naturschulzbegriffes scheint uns am zweckmäfiigsten. In der DDR und der Bundesrepublik wird der Begriff «Naturschutz» ais ein Teil der Landeskultur oder Landespflege gedeutet. Es ist zu bedauern, daß die Terminologie des modernen Naturschutzes keine einheitlichc Interna- tionale Deutung erhalten hat. In der letzten Zeit sind noch neue Begriffe auf dem Gebiet des Naturschutzes entstanden: Benutzung der Natur (Kurashskowski) und Geohygiene (Lasarew) in der Sowjetunion, Lebensschutz (Bruns) in der Bundesrepublik. Es ist vorgeschlagen worden, dem Naturschutz als einer wissenschaftlichen Disziplin neue Benennungen beizumessen: 
Sozologie (Goetel) oder Sociökologie (Schaposchnikow). 
Am zweckmäfiigsten ware es den alten guten Begriff «Naturschutz» nicht einzuengen und ihn als Oberbegriff (englisch; conservation of nature and natural resources) aufzu- Jassen. 

Kommission fur Naturschutz

Eingegangen der Akademie der Wissenschaften am 5. Febr. 1970 
der Estnischen SSR
Nr, Известия Академии, Наук Эстонской, Сср Том, Биология, E Kumari Looduskaitse, Mõiste Kujunemisest, Arenemisest Ja, Praegusaegsest Tõlgendusest
EESTI NSV TEADUSTE AKADEEMIA TOIMETISED. 19. KÖIDE