Pozornica je veza sa vlastitim unutrašnjim životom /Razgovor sa profesorom i rediteljem Nikitom Milivojevićem


oko nas zahuktavao. U najmračnijem mraku devedesetih Nikita Milivojević nas je oduševio dvema izvanrednim predstavama u Narodnom pozorištu: Maska Miloša Crnjanskog i Život je san Kalderona de la Barke. Usledile su postavke romana U potpalublju Vladimira Arsenijevića u JDP-u, drame Borislava Mihajlovića -Mihiza Banović Strahinja, i Karolina Nojber Nebojše Romčevića u Budva grad teatru. Ovim predstavama Nikita Milivojević je utvrdio status umetnika koji kroz pozorište pronalazi dobru meru istinskog umetničkog istraživanja i aktivnog odnosa prema nemiloj realnosti koja nas je okruživala. Zatim je usledio period kada je Nikita Milivojević sve više radio van zemlje. Činilo se da su nam se putevi razišli, a onda smo se ponovo sreli kao kolege profesori na Akademiji umetnosti u Novom Sadu. Gledala sam odličnu predstavu Veštice iz Salema (Artur Miler) u Srpskom narodnom pozorištu u kome su igrale i naše studentkinje. Nakon predstave sam intenzivno razmišljala o njegovom rediteljskom putu i poželela sam mnogo toga da ga pitam. Konačno, u ovom intervjuu mi se za to pružila prilika. 
• Šta je bilo Vaše prvo pozorišno iskustvo i da li je ono imalo uticaja na Vaš budući rad u pozorištu? 
NM: Može zvučati čudno, ali na mene je mnogo veći uticaj imao film, nego pozorište ... u tom smislu više se sećam i prvog filmskog iskustva, o tome bih mogao mnogo više da pričam. I uopšte, kada bolje razmislim, ja sam oduvek inspiraciju više nalazio u filmu nego u pozorištu. Kako kaže Čehov: "Medicina je moja zakonita žena, a književnost ljubavnica." Tako nekako je i meni film poput prve ljubavi. Slikarstvo mi je takođe dobar vodič u onome što radim u pozorištu, muzika isto tako... To sigurno ima veze sa činjenicom da dolazim iz malog mesta i moji dodiri s pozorištem bili su uglavnom svedeni na odlaske sa školom da gledamo jednom godišnje neku predstavu, gde nam je obično sve bilo mnogo zanimljivije od predstave. Ja sam u stvari tek na Akademiji počeo na pravi način da otkrivam pozorište. Mislim da je to bilo dosta srećno za mene, jer sam bio potpuno oslobođen svih mogućih predrasuda. Slušao sam svoju intuiciju i radio onako kako sam mislio da treba, po nekim svojim unutrašnjim pravilima... To je kao kada si dete i slobodan si da maštaš, igraš se, izmišljaš razne igre, veruješ u njih. Reditelj mora negovati tu neku dečju vrstu slobode i mašte. Kasnije, kada dođe škola i krenu ocene, da te kažnjavaju ili nagrađuju, to više nije to. Onda i sam ubrzo počinješ da praviš selekciju, razlikuješ šta ti donosi korist, a šta ne. Ali da se vratim na Vaše pitanje… Tokom studiranja odlazio sam redovno na Bitef, tako da bih mogao reći da je to bilo dosta važno, kao nekakvo putovanje u nepoznato, uzbudljiva i neobična avantura. Odjednom je oko mene bio veliki broj novih, najrazličitijih utisaka, predstava, imena, ljudi, događaja koji do tada nisu bili deo mog sveta. Za nekoga ko je tek počeo da otkriva pozorište bilo je naravno i dosta zbunjujućih stvari, ali kao i uvek u susretu s nečim novim i drugačijim postojalo je neko posebno uzbuđenje. Nisam siguran koliko je to imalo uticaja na moj rad kasnije, ali je svakako bilo dragoceno iskustvo… Ako bih trebao neke predstave da izdvojim iz tog vremena, koje verujem da su ostavile poseban utisak, prva mi pada na pamet, Klaustrofobija Lev Dodina, zatim Zločin i kazna Andžeja Vajde, Bergmanova Gospođica Julija... Zatim Johan Kresnik i njegovih nekoliko predstava -Silvija Plat, Ernst Jinger, Magbet... Sećam se da su mi recimo te tri predstave otkrile neke nove mogućnosti u pozorištu, pre svega vezano za pokret i vizuelnost. 
• Šta je za Vas kao studenta bilo najvažnije iskustvo u radu sa profesorom režije? 
NM: Odnos profesora i učenika je vrlo složen, ponekad gotovo "mističan"... mogli bi dosta pričati o tome, na različite načine. Pored osnovnih "zanatskih" stvari, ono što mislim da je posebno važno, i na čemu sam vrlo sam zahvalan svom profesoru Bori Draškoviću, tiče se etike naše profesije: da su rad i disciplina neophodni za ozbiljan stvaralački posao, radoznalost, odgovornost prema svome talentu, profesiji... na probu dolaziti spreman, i sl. Sve to pokušavam danas svojim studentima da prenesem. 
• Na koji način je prof. Petar Marjanović značajan za Vaše profesionalno usavršavanje? 
NM: Za prof. Petra Marjanovića me vezuju razna sećanja... On je bio jedan od onih profesora "stare škole" u najboljem smislu reči: ozbiljan, autoritativan, ali na jedan nenametljiv način. Mada je odnos sa nama studentima uvek bio "opušten" i vrlo spontan, postojala je ipak nevidljiva, tačna granica poštovanja koju nikada nismo prelazili. Za moju generaciju bio je među nekoliko omiljenih profesora. Njegovi časovi su uvek bila obogaćeni raznim stvarima koje jedno predavanje mogu da učine živim materijalom, a ne suvoparnom pričom. Ono što smo posebno voleli da slušamo bila su sećanja na razne događaje, probe, predstave, neka izuzetna rediteljska rešenja u njima, ili glumačke bravure, mnogi susreti i razgovori sa pozorišnim ljudima… a ponekad je sve to znalo da bude začinjeno humorom, i kojom anegdotom kao prilog. Nekako u isto vreme kada sam radio svoju prvu profesionalnu predstavu u Narodnom pozorištu, Masku Crnjanskog, profesor Marjanović je završavao svoju knjigu "Crnjanski i pozorište." Razlog da se ponovo vratim ovom dramskom prvencu Crnjanskog bilo je upravo sećanje kako mi je jednom prilikom posebno skrenuo pažnju na "možda našu najbolju dramu između dva rata", a njegova zanimljiva analiza ostala mi je i dalje u sećanju. Bila je godina 1993, ("jesen i život bez smisla!"), javio sam mu se i on me je pozvao kod njega da porazgovaramo. Tog dana postao sam redovni gost u Njegoševoj ulici broj 10, gde bi nam uvek ljubazna gospođa Ljuba spremila čaj, a ja onda beležio razno od svega onoga što mi je govorio, koje bi moglo da mi bude korisno u predstavi. Ti naši susreti nastavili su se i nakon premijere Maske, a zatim godinama pretvorili u razmenu mišljenja na razne teme. Sećam se još jedne duhovite epizode, sa premijere predstave Sedmorica protiv Tebe, kako mi je posle predstave rekao: "Vidi, da budem iskren, ja skoro ništa nisam razumeo, ali je predstava ostavila jak utisak na mene, bila je vrlo iskrena i uzbudljiva. Tako niko ne radi..." To je bilo nešto što pamtim, u smislu nekakve orijentacije, gde sam i u kom pravcu želim dalje da idem. 
• Prve režije -Kako ste birali tekstove koje ste režirali i da li ste u početku režirali i neke tekstove po zadatku? 
NM: Zanimljivo, ali ne sećam se da sam nekada imao situaciju da "moram" nešto da režiram, po "zadatku"... obično sam ja birao tekstove i predlagao. Mislim da mi je još od prvih predstava nekakav unutrašnji imperativ bio da u predstavi uvek mora da postoji dodir s mojim vremenom, svejedno da li sam radio klasiku ili neki savremeni komad. Pokretač je uvek bilo osećanje da u tekstu pronađem nešto lično, nešto što ima veze s mojim doživljajem stvarnosti u tom trenutku. Shvatio sam da jedino tako mogu da radim -ako govorim o sebi, o svom doživljaju nekih mehanizama stvarnosti koji su oko mene. Kao posledica tog doživljaja nastajale su različite predstave, različito sam reagovao... Kada kažem "da pronađem nešto lično" mislim pre svega na neko vrlo posebno unutrašnje osećanje, koje prepoznajem intuitivno. Postoje stvari koje moj unutrašnji radar registruje brže, bolje na njih reaguje nego na neke druge stvari. Recimo, uvek u tekstu moram da prepoznam neki deo sebe, da nađem svog "dvojnika", bez toga ne mogu da se pokrenem. Malo on mene vodi kroz predstavu, malo ja njega. U tom smislu pozornica je za mene uvek na neki način bila veza s vlastitim unutrašnjim životom... Bila je i potreba za dijalogom, između mene i stvarnosti koja me okružuje, ali uvek i jedna vrsta introspekcije. Uglavnom tako nekako sam birao i tekstove -ako prepoznam da u njemu ima nešto lično, što govori više o meni i mom doživljaju sveta oko mene nego bilo koji drugi komad, to je bio razlog da ga radim. Ponekad mi je bila dovoljna samo jedna misao ili slika za koju sam mogao čvrsto da se uhvatim i koja je mogla da mi pokrene maštu. Ona me je uvek nepogrešivo vodila dalje, kao nekakva Arijadnina nit, kroz čitavu predstavu. Bio sam ubeđen da jedino ako iskreno verujem da mi je predstava zaista važna, ona može da postane važna i gledaocima. Mogao bih čak reći da su mi predstave često bile kao male lične ispovesti, nekakav autoportret... (ima ona divna Felinijeva misao da je "biser autobiografija školjke"). Mislim da i danas manje-više slično reagujem. 
• Vi ste pre svega reditelj dramskog teatra, predajete na Akademiji na kojoj je fokus na dramskom teatru. Međutim, kao direktor BITEF teatra bili ste u kontaktu sa istraživanjima u pozorištu. Kako danas vidite dramski teatar? Šta su njegove granice? 
NM: Čini se da nema granica... Međutim treba biti oprezan kada govorimo o raznim "novim formama" u pozorištu, o tome šta je moderno ili nije. Tu uvek postoji dosta prostora za "manipulaciju." Verujem da su staro i novo u pozorištu u nekoj živoj simbiozi -jedno je ugrađeno u drugo. Na sličan način kao što su povezani prošlost i budućnost... Grotovski kaže: "Otkrića su iza nas i moramo putovati unazad da bismo ih dosegli." Postoji ona sjajna anegdota koja se pripisuje Betovenu. Kada mu je jedan od učenika doneo neko svoje delo, veliki kompozitor je rekao da tu ima mnogo novih i dobrih stvari, na šta ga je učenik zahvaljujući odmah prekinuo -tako nešto čuti iz usta jednog genija! Veliki kompozitor je na to rekao: "Dozvolite da završim… Dakle, ima mnogo novih i dobrih stvari, ali ono što je dobro nije i novo, a ono što je novo ne znači i da je dobro!" Nedavno sam naišao na zanimljiv podatak: u Holivudu je napravljeno jedno zanimljivo istraživanje u kojem se navodi da je pre samo 20 godina bilo potrebno oko tri godine da film vrati uloženi novac i donese zaradu. Danas se taj period smanjio na samo dve do četiri nedelje! Za marketing se u ukupnom budžetu pre 20 godina izdvajalo između 5 i 7%, danas on podrazumeva više od 50% budžeta filma. Šta hoću da kažem? Danas je sve u rukama marketinga... Kada se sto puta ponovi neka stvar, ljudi počinju da je prihvataju kao tačnu i da veruju u to kao istinu. Pošteđeni smo toga da mislimo svojom glavom. Ljudima danas očigledno treba tuđe mišljenje da bi imali svoje. To je postala naša stvarnost. I pozorište, nažalost, tako nekako funkcioniše. Navikli smo da pravimo gužvu oko svega i svačega. Značajne stvari ne nastaju baš svakoga časa. Gete kaže da istina "uvek živi u manjini." Sve ono što je zaista vredno uvek je u manjini: ozbiljni reditelji, glumci, predstave, filmovi, kritičari, gledaoci, svi su danas izgleda u manjini. 
• Jedna od prvih Vaših predstava koje sam gledala bila je "Maska" Miloša Crnjanskog. Pamtim je kao umetnički uzbudljivu predstavu. Dokazali ste pozorišnu životnost ovog komada. Kako ste se pripremali za rad na ovoj predstavi i šta se od tada promenilo u Vašoj rediteljskoj pripremi? NM: Za mene je "pripremni period", još od tih prvih predstava, uvek bio nekako najvažniji... Tu prikupljam razne stvari, beležim najrazličitije asocijacije, promišljam strukturu predstave... Vrlo često pišem ponovo komad, tačnije bukvalno ga prepisujem, jer tako na drugačiji način otkrivam svaku rečenicu u njemu! Sve u svemu u tom pripremnom periodu na različite načine otvaram sadržaj, asocijativno, vizuelno, nešto kroz intuiciju... Sećam se da sam sa Zoranom Erićem -koji je u to vreme komponovao muziku za sve moje predstave -uvek počinjao da radim prvo muziku u njegovom studiju, pre prve čitaće probe s glumcima. Osetio sam da ona pomera moju maštu na dobar način. Režiji je u stvari najbliža muzika, jer u suštini i režija je pitanje ritma, pauza, akcentovanja… oni oblikuju smisao predstave. Vremenom sam naravno taj nekakav "sistem" menjao, dograđivao novim otkrićima, na neki način usavršavao... Sada, recimo, sve to što je isključivo bio moj "pripremni period" pretvorio sam u deo procesa rada sa glumcima. Svaku predstavu uvek počinjem sa 2-3 nedelje istraživanja materijala kroz glumce. Pokušavam da kroz njih otkrijem stvari koje ponekad samo naslućujem, nešto što je i meni i njima još nepoznato… Taj deo procesa je uvek neobičan, uzbudljiv i neponovljiv. Neki od najlepših trenutaka koje pamtim u pozorištu desili su se na tim probama, mada ponekad te scene na kraju uopšte nisu bile u predstavi. 
• Naredna Vaša predstava u Narodnom pozorištu bila je Život je san. Tu predstavu pamtim po izvanrednoj ulozi Nebojše Dugalića, estetski baroknom bogatstvu u jednom izuzetno mračnom vremenu i rediteljskoj drskosti da se iz estetski savršeno usaglašene predstave iskoči u geg i rušenje pozorišne iluzije. Kada razmišljate o koncepciji predstave čemu poklanjate najviše pažnje? 
NM: Kalderonov Život je san je bio iz mnogo razloga važna predstava za mene… motiv sna, ta neka tanka nit između stvarnog i nestvarnog, iluzije i realnog, to je definitivno postalo nešto što me sve više interesuje u pozorištu, vizuelno i značenjski. 
To će postati jedan od glavnih motiva i istraživanja u mnogim mojim predstavama, sve do danas. Ako bih morao svoje pozorište nekako da definišem, onda bi to bio svet u kojem se stvarnost i fikcija toliko prožimaju da ih je ponekad nemoguće razlikovati... U smislu pozorišnog jezika mešanje vremena, prostora, stvarnog i nestvarnog, gde je sve na nekakvoj nejasnoj granici, ne zna se gde tačno prestaje jedno, a počinje drugo, već tada je postalo nešto važno za mene. Mislim da sam u to vreme počeo sve više da razvijam vizuelni element u predstavi, "jezik slika" kao neko svoje pozorište. Takođe, po prvi put sam na direktan način, svesno, dodirivao slikarstvo. U predstavi je bilo nekoliko vizuelnih citata Velaskeza... Mada je predstava bila posveta baroku i dekonstrukcija baroka isto vreme, odlučujuća stvar za jedno takvo tumačenje bila je u samom komadu, u njegovoj strukturi. Ono o čemu najviše razmišljam dakle uvek je -struktura. Režija je određeni proces, baziran na tačno postavljenoj strukturi, podrazumeva nekakvu "arhitekturu", nešto se gradi u tom procesu. Predstava je kao organizam u kojem je sve povezano sa svim, i zahteva ozbiljno promišljanje unutrašnje strukture. 

• Predstavu U potpalublju smo svi doživeli kao zajedničku pobunu protiv situacije u društvu. Da li je za Vas i danas, i na koji način, važan društveni angažman u pozorištu?

NM: Uvek je važan... Ja verujem da predstava uvek treba na neki način da bude savest svoga društva. Ali ono što poslednjih godina primećujem jeste da jureći nekakvu dnevnu angažovanost i aktuelnost u pozorištu, mi često previđamo jedan mnogo širi, zahtevniji i univerzalniji okvir: predstava pre svega mora da bude životno angažovana. Te dnevne istine su obično plitke. Mi ne živimo samo u sadašnjosti, već takođe u prošlosti i budućnosti. Nemoguće je na taj dnevno-banalan način trčati trku sa stvarnošću, pozorište nije hipodrom. Problemi zastarevaju brže nego što mislimo, naročito nametljivi problemi kojih je prepuna naša svakodnevica, a ljudi i dalje nastavljaju da vole, da pate, budu srećni, nesrećni, dobri, zli. Pored toga, te "aktuelne" predstave uvek imaju i nekakvu površnu didaktičnost. Kada to kažem, onda mislim na određeno nametanje ideja gledaocu, šta treba da misli i slično. Nije najvažnije ono što se direktno kaže, već ono što ostaje sakriveno, naslućeno. Uveren sam da bez "poetskog" momenta, bez nekakve tajne, nema značajne predstave. 
• U svom pozorišnom angažmanu veoma često ste radili tzv. klasiku. Ima li stvarne razlike između rada na predstavi po tzv. klasičnom tekstu i na osnovu savremene drame? 
NM: Meni se čini da suštinski nema gotovo nikakve razlike između vremena prošlog i sadašnjeg... Menjaju se kostimi, razni običaji, ali ispod toga uvek se nalazi ono što je mnogo važnije, a to je život i čovek u njemu. U životu se stvari spolja menjaju velikom brzinom, ali unutar čoveka to ide mnogo sporije i drugačije. Čovek je čovek, i u sebi uvek nosi iste zapitanosti, bez obzira da li je to bilo pre dvesta, trista godina, ili je danas... Zbog toga i dalje igramo Šekspira, Čehova, Eshila, Molijera, Kalderona, Dostojevskog… i smatramo ih našim savremenicima. Za reditelja je važno da nauči da gleda u prošlost da bi bolje video i razumeo sadašnjost, naslutio budućnost. Ima ona priča kako su Džulijena Beka, tvorca čuvenog "Living teatra," pitali zašto je za prvu predstavu svog avangardnog pozorišta izabrao Antigonu. Odgovorio je da ne zna ništa savremenije od Antigone. I meni se već dugi niz godina čini kako ništa nije savremenije od klasičnih komada. Ja sam često u svim tim klasičnim komadima koje sam tada radio i danas koje radim uvek mnogo lakše i brže nalazio neki deo sebe i svoje stvarnosti nego u mnogim savremenim komadima. Treba učiti od najvećih, a to su, naravno, veliki klasici. Oni uvek produbljuju nešto u nama i našem doživljaju sveta. Bez toga ne možeš da napreduješ. To je i neka vrsta preispitivanja sebe. Jedna od retkih definicija koje pamtim još iz vremena studiranja jeste ona šta je mit: "Mit je ono što je uvek, ono što je svugde i u šta svi verujemo." To je zaista tako. U tome i jeste izazov mitova u svakom vremenu. Veliki klasici imaju upisanu tu mitsku šifru u kojoj prepoznaješ svu dubinu vremena, istorije... Kod njih neprestano osećaš to prodiranje prošlosti u sadašnjost. U njima se nalazi talog svega, svih mitova, starih, novih, vlastitih, onih tek stvorenih… 
• Kada sam u SNP-u gledala Veštice iz Salema veoma mi se dopao rad sa studentima naše Akademije u stvaranju metaforične slike paranoje. Šta očekuješ od glumca u saradnji? 
NM: Glumac je na neki način rediteljev dvojnik, ja se izražavam kroz glumca... ponekad tek kroz glumca reditelj pronalazi pravu dubinu komada, puni smisao ideje predstave. To je na neki način uvek pomalo i pronalaženje sopstvenog "ja" u drugoj osobi. Mogućnost izražavanja toga moga "ja" kroz neke glumce za mene je ponekad gotovo uznemirujuća. To sve znači da u radu sa glumcima reditelj mora biti veoma strpljiv. Glumci imaju svoj unutrašnji proces, koji je veoma različit... Kada su jednog dirigenta pitali kako to da orkestar uvek tako skladno zvuči kada on diriguje, on je rekao kako veruje da u svakom članu orkestra postoji grumen zlata, a njegovo je da ga otkrije. Mislim da isto važi i za rediteljev rad sa glumcima. Glumci mogu da budu veoma kreativni -ali samo ako im pružite priliku za to, otkrijete taj grumen zlata koji imaju. 
• Šta mislite koje vrednosti poseduju naši studenti nakon završetka Akademije? NM: Možda bi kao odgovor na Vaše pitanje bilo zanimljivo iskustvo koje sam imao radeći predstavu u SAD, u uslovima čuvenog "Brodvej sistema", koji je bio zaista prilično razočaranje za mene, jer je u samom procesu rada potpuno nekreativan. Nema se uopšte doživljaj istraživačkog, timskog rada, tako da mi se ponekad činilo da bi reditelj mogao i od kuće, onlajn, da režira. Čitav sistem je podređen ekonomičnosti vezanoj pre svega za novac. Broj proba, susreta sa saradnicima, sve je na neki način limitirano i ubrzano. Zbog svega toga smo probe ipak prilagodili nekom mom načinu rada, što je mislim postalo novo iskustvo za ceo tim. Zašto sve ovo govorim? Zato što na probama glumci odmah pokušavaju da što pre dođu do rezultata! Svi na probu dolaze spremni, s naučenim tekstom i već unapred smišljenim gotovim rešenjima, što je posledica pre svega sistema i škole, gde se odmah obučavaju raznim gotovim tehnikama. Lično mislim da glumce na taj način brzo zatvorite, ne date im mogućnost da oni sami ponude nešto, sami dođu do svojih rešenja, svojih tehnika. Ono što je zaista važno u našem poslu jeste da do svojih otkrića dolazite kroz vlastito iskustvo, jedino tako zaista nešto ostaje u vama. Naša škola mislim da ima bolji sistem. Ali, s druge strane, uslovi za rad su tamo neuporedivo bolji, tu je sve na njihovoj strani. 

• Kako je pozorišni rad u Grčkoj uticao na Vaše razumevanje pozorišta?

NM: To je bio višestruko koristan susret za mene. Rekao bih da se desio u pravom trenutku. Za razliku od nas, Grcima je devedesetih zaista dobro išlo, tako da je i pozorište bilo vrlo živo mesto, prepuno zanimljivih stvari. Već u tom prvom susretu bilo mi je jasno da sam došao u jednu, u svakom smislu, mnogo bogatiju stvarnost od naše. Poređenja radi, u tom trenutku u Atini postoji više od 100 pozorišta (danas ih ima blizu 200) -mogao sam da vidim toliko različitih predstava, probaju se razne stvari, mnogo se prevodi... Postoji nekoliko velikih festivala, gde se takođe mogu videti zanimljive ideje. Možda sam tada po prvi put zaista na pravi način shvatio šta znači proširiti svoj krug novim utiscima, ljudima, idejama… i koliko je to važno. Jedno od takođe većih iznenađenja bila je veoma razvijena i zanimljiva alternativna scena. Najzanimljivije predstave dešavale su se van institucija, i one se igraju u najrazličitijim mogućim prostorima pretvorenim u pozorište: perionicama automobila, magacinima, skladištima... Recimo moje prvo pozorište u kojem sam radio, "Amore", bio je čuveni letnji bioskop, s divnom otvorenom terasom na vrhu zgrade! Sećam se da sam, kada sam prvi put ušao na scenu, bio iznenađen, gotovo razočaran. U to vreme "Amore" je inače važilo za najbolje atinsko off pozorište. Igrati i režirati u njemu bilo je znak prestiža. Međutim, za nekoga ko je navikao da radi na našim scenama, to je bilo više nego skromno pozorište. Pre svega, bilo je malo, moglo je da primi oko 150 gledalaca. Tako da je moja mašta morala da počne drugačije da radi, na neki nov način. Mislim da me je taj "ograničavajući" faktor, pre svega u smislu prostora, doveo do neke vrste minimalizma, što sam kasnije imao kao nekakvo novo iskustvo i u mnogim drugim predstavama. Tako sam počeo sve više da volim kamerne scene, zato što su bile intimnije s gledaocima. Tada sam počeo i da učim šta u stvari znači "manje je više." Majls Dejvis bi rekao: "Majstor je onaj ko ume da odsvira jednu notu tamo gde svi ostali sviraju dve." Ali jedna od najdragocenijih stvari bilo je to što sam upoznao mnoge zaista izvanredne, darovite ljude, koji su postali moji najbliži saradnici sve do danas. 
• U svojoj bogatoj pozorišnoj karijeri bili ste i reditelj i menadžer. Kako se te dve profesije nadopunjuju? 
NM: Za mene je uvek bilo najvažnije da prvo napravim tim ... moj posao je timska igra . Jedino u tom smislu razmišljam i kao menadžer. 
• Decenijama već radite u pozorištu i u zemlji i u inostranstvu. Šta Vas još uvek drži u pozorištu? 
NM: I ja se ponekad pitam... Različite stvari, uvek se nađe poneki novi izazov. Pozorište je za mene jedan od najuzbudljivijih čovekovih "pronalazaka"... Sasvim sigurno i mesto u kojem nalazimo neki deo sebe. Mi nosimo u sebi mnogo raznih zapitanosti, pozorište je jedno od mesta gde tražimo odgovore na njih. Meni se nekako oduvek činilo kao da svi živimo bar dva života: ovaj stvarni i onaj zamišljeni, imaginarni, koji se dešava u našoj mašti. Mi imamo suštinsku potrebu da budemo i neko drugi, da živimo i neki drugačiji život. Pozorište, umetnost uopšte, popunjava taj prazan prostor između onoga što jesmo i onoga što bismo želeli da budemo. Na taj način nemoguće postaje moguće, a pozornica čarobno mesto koje može da proširi našu stvarnost, da nas podseti na to da ova naša stvarnost nije jedina moguća. Sve to vezano za pozorište, scenu, probe... i dalje mi je inspirativno. 
• Koliko se naše pozorište promenilo za trideset godina? NM: Mnogo... Ponekad mi se čini da ništa nije više isto, vreme, život, razne okolnosti, sve to oblikuje i pozorište. Život se mnogo promenio od tada, naša stvarnost više nije ista, ni država nam nije ista... a to znači da su se i ljudi promenili, a sve to je onda promenilo i pozorište. Ono više nema ni tu ulogu koju je nekada imalo. Njegova uloga je daleko skromnija danas. Uslovi za rad su takođe nažalost mnogo gori... Čitava jedna stvarnost koju smo poznavali, život koji smo znali, to je sve nestalo. Pojavila se neka drugačija stvarnost, počeo neki novi život, pa je i pozorište moralo da se prilagodi. 
• Sa kakvim perspektivama, mogućnostima i izazovima se suočavaju mladi umetnici? 
NM: Kod Čehova u Tri sestre, u trećem činu, ima jedna scena kada Veršinjin govori o požaru, kako je ugledao svoje male devojčice na pragu kuće, same, uplašene, i otprilike kaže kako je odjednom pomislio: "Bože, šta li ih još sve čeka u životu?" Neverovatno uzbudljiva scena. S obzirom na to da imam dvoje dece, naravno da razmišljam o tome šta ih sve čeka u budućnosti; verovatno zbog svega toga osećam još veću odgovornost prema tim mladim ljudima s kojima radim. Rekao bih da im je trenutno malo toga naklonjeno u svetu i vremenu u kojem živimo. Imam utisak kao da je neko napravio plan da ih okruži svim mogućim pogrešnim stvarima i utiscima. Sve su dalje i dalje od suštine... Kada uporedim neko "moje vreme" i sve ovo danas u šta oni ulaze kada završe Akademiju, mislim da uopšte ne bih voleo da sada moram da počinjem. Ali kada ste mladi, naravno da o takvim stvarima ne razmišljate, i dobro je da je tako. Ono što mislim da je osnovni problem za naše mlade glumce (reditelje) jeste što posle Akademije ulaze u pogrešan sistem, koji njihov talenat, kreativnost i maštu brzo uspava. Talenat i uspeh danas najčešće ne idu zajedno istom linijom. Spolja gledano imate uspeh, ali unutra se ne razvijate -to je najveća opasnost za mlade reditelje i glumce. Danas je gotovo najlakše postići uspeh, sve posle toga je teško. 

Mali podsetnik o Nikiti Milivojeviću:

Nikita Milivojević je redovni profesor na Akademiji umetnosti u Novom Sadu na Katedri za režiju. Režiju je studirao i završio na Akademiji umetnosti u Novom Sadu. U svojoj dugoj i veoma plodnoj pozorišnoj karijeri režirao je više od šezdeset predstava u zemlji i inostranstvu. Za svoj pozorišni rad dobio je sva značajna pozorišna priznanja u zemlji (izdvajamo tri Sterijine nagrade -dve za režiju Maska 1993. Karolina Nojber 1999. i jedna za scensku adaptaciju Banović Strahinja 1997. godine i Nagradu "Bojan Stupica" za režiju 1996. godine), kao i brojne nagrade u inostranstvu. U anketi pozorišnih kritičara časopisa za pozorišnu umetnosti Scena njegova postavka drame Borislava Mihajlovića -Mihiza Banović Strahinja proglašena je najznačajnijim pozorišnim ostvarenjem u srpskom teatru devedesetih godina 20. veka. Pored režiranja u Srbiji i regionu, režirao je u Švedskoj, Sloveniji, Makedoniji, Turskoj, Nemačkoj, Italiji, SAD i drugim zemljama. Od 2000. godine živeo je i radio u Grčkoj gde je ostavio snažan pozorišni pečat. Njegove predstave Ivanov (A. P. Čehov) i Zločin i kazna (F. M. Dostojevski) u teatru Amore -proglašene su pozorišnim događajima u Atini. Napisao je scenario i režirao igrani film Jelena, Katarina, Marija, po motivima knjige New York, Beograd D. Miklje. On je 2014. sa saradnicima je osnovao i vodi Šekspir festival u Čortanovcima. Obavljao je funkciju direktora Beogradskog internacionalnog teatarskog Festivala (BITEF) i Teatra Bitef. Za RTS je režirao dokumentarnu emisiju iz dva dela o kulturi Srba u Dalmaciji. U februaru 2022. izašla je monografija Nikita Milivojević -ja ovde silazim autorke Olivere Milošević. 

Fotografija 2 .

 2 Autorski projekat "The Last Dream of William Shakespeare", Orebro Theater, Švedska (2022) 




  




  


R E Č U M E T N I K A / T H E W O R D O F T H E A R T I S T 

R E Č U M E T N I K A / T H E W O R D O F T H E A R T I S T Fotografija 3. Autorski projekat "Moja domovina -sedam snova", Delfi (2006)
Pozornica je veza sa vlastitim unutrašnjim životom /Razgovor sa profesorom i rediteljem Nikitom Milivojevićem