Ubrzana industrijalizacija, partijska politika prema selu i seljaštvu, ali i relativna agrarna prenaseljenost, doveli su gotovo odmah po završetku Drugog svetskog rata do dinamizovanja urbanizacijskih procesa u Jugoslaviji. Migracije ka gradovima su, posebno od 1953. godine, sve više dobijale na intenzitetu i poprimale obrise istinske "seobe naroda". 1 Upravo kao i na Zapadu, iskorak u urbano društvo desio se za života jedne generacije, 2 pa se, prema nekim procenama demografa, samo do 1953. u jugoslovenske gradove se doselilo Ęak milion novih žitelja. 3 Naglo narasli gradovi suoĘavali su se sa brojim komunalno-infrastrukturnim problemima od kojih je jedan od najtežih, i pokazaĚe se, nerešivih, predstavljala dramatiĘna oskudica stanova. Nedostatak osnovnog životnog prostora presudno je uticao na 

na kvalitet i kulturu življenja, doprinosio daljoj ruralizaciji gradova, ali i ugrožavao privatnost velikog broja graĖana. Stambeni fond, oskudan i u predratnim prilikama, teško je stradao za vreme rata. Obnova kuĚa i stanova je išla sporo, a preglomazni objekti teške industrije gutali su i ono malo finansijski sredstava koja su bila na raspolaganju. 
"ZvaniĘan" završetak obnove 1947. godine stanovnicima jugoslovenskih grada nije mnogo doneo. Opravku ošteĚenih zgrada je, osim finansijskih problema i nestašice osnovnog graĖevinskog materijala, usporavala i koĘila državna politika preniskih kirija, buduĚi da je velik deo stambenih zgrada, naroĘito u Beogradu, izmeĖu dva rata podizan iskljuĘivo radi izdavanja. Usled neprestanog poveĚavanja troškova održavanja i uvoĖenja raznih dažbina, rentabilitet starih zgrada u prestonici "spustio se na oko 1% neto" ili ga uopšte i nije bilo. 4 U ovakvim okolnostima, nekadašnji vlasnici, i sami osiromašeni u ratu, nisu imali mnogo razloga da ulažu u opravku stambenog fonda. Štaviše, maloj motivisanosti predratnih rentijera doprinosila je i politiĘka klima u kojoj je nekadašnji graĖanski sloj bio izložen stalnim sumnjiĘenjima, pretnjama i prozivanjima, a privatno vlasništvo, formalno zagarantovano Ustavom iz 1946. godine, 5 podložno konfiskacijama i nacionalizaciji. Ekonomskim upropašĚavanjem nekadašnje elite, država je postala vlasnik velikog broja stambenih zgrada, pa se samo u Beogradu u državnim rukama do proleĚa 1946. našlo Ęak 12.000 stanova. 6 lasti su pokušale da administrativnim merama, preko posebnog zakona, vlasnike obavežu na obaveznu popravku ošteĚenih i razrušenih zgrada. Finansijske nevolje, prema donetim propisima, vlasnike nisu oslo-baĖale obaveze buduĚi da su svi oni koji nisu raspolagali potrebnim novĘanim sredstvima, bili dužni da preko odbora za obnovu zatraže zajam kako bi ispunili svoje zakonom utvrĖene dužnosti. 7 Tako je, što putem dobrovoljne, što putem prisilne obnove stambenih zgrada, samo u Beogradu do kraja 1947. bilo osposobljeno 2.000 stanova. 8 Najnužnije opravke na zgradama su bile daleko od dovoljnih buduĚi da je stambeni fond -usled starosti i višegodišnjeg neodržavanja, skupoĚe graĖevinskog materijala i graĖevinskih radova, nehata i nebrige useljenih stanara, preoptereĚenosti stanova i kirija nedovoljnih za pokrivanje osnovnih izdataka -bio u veoma lošem stanju. Polovina zgrada bila je podignuta pre 1919. godine, 9 a o kvalitetu stanova i životnim prilikama žitelja grada najupeĘatljivije je svedoĘila Ęinjenica da je veliki broj zgrada samo "po nuždi bio nastanjen", buduĚi da se "u redovnim prilikama" u njima ne bi ni moglo živeti. 10  Prizrenu je Ęitava stambena Ęetvrt bila sklona padu, 11 a žalosne stambene prilike vladale su i u centralnim beogradskim opštinama. Tako su stanari DobraĘine 35, jedne od centralnih prestoniĘkih ulica, bili prinuĖeni da stanuju u zgradi na kojoj su svi prozori na stepeništu bili izlupani, sa jednim toaletom i jednom Ęesmom koju je delilo 14 stanara! 12 U opštoj stambenoj oskudici, živelo se po leskovaĘkim "kafanama, šupama i podrumima", 13 u hodnicima i halama fabrike vagona u Kraljevu, 14 kancelarijama državnih ustanova, 15 vagonima, stovarištima uglja i drva, 16 ali i sobici u podzemnom javnom toaletu nedaleko od beogradskog Narodnog pozorišta. 17 Štaviše, anketa sprovedena u prestonici 1955. godine je pokazala da je u opštini Stari ėeram bilo 63%, a na IstoĘnom VraĘaru 30% nezdravih stanova. 18 Najteže je ipak bilo u kosovsko-metohijskim gradovima gde su stanovi bili vlažni, mali, bez patosa i ikakvih ureĖaja. U Ęitavoj Prištini 1950. godine nije ni bilo pristojnih stanova, koji bi se prema tadašnjoj kategorizaciji mogli svrstati u I i II kategoriju. 19 Uprkos stalnim konstatacijama vlasti o potrebi redovnog održavanja stambenog fonda i poboljšanja uslova života graĖana, situacija je do polovine pete decenije 20. veka ostala nepromenjena, buduĚi da je Ęak 35% stanova u gradskim naseljima bilo ošteĚeno i dotrajalo. 20 10 Nezavedeno, bez datuma (verovatno iz 1948), I AB, 137-401. V. i Zapisnik sa sastanaka CK KP Srbije održanog 20. novembra 1947, AS, ė2 -Politbiro (bez broja) -1. 
11 Izveštaj sa obilaska Raške, Novog Pazara, Prizrena, PeĚi, Uroševca i Gnjilana, AS, G 125-68. 
12 3039 od 11. marta 1948, I AB, 1.4.42 (Narodni odbor I reona grada Beograda) -88 (povereništvo za stanove). 13 Br. 20 059 od 27. avgusta 1950, AS, G 125-30. SliĘno je bilo i u Raškoj, gde su Ęinovnici spavali "po kancelarijama na stolovima"; Izveštaj sa obilaska Raške, Novog Pazara, Prizrena, PeĚi, Uroševca i Gnjilana, AS, G 125-68. 
14 Godišnji izveštaj GK KPS RankoviĚevo za 1949, AS, ė 5-35. 15 Godišnji izveštaj sreskog komiteta KPS za Ljig, AS, ė4-1; Diskusija sekretara SK Ljig (ime nije navedeno). Stenografske beleške sa savetovanja CK sa sekretarima SK, rukovodiocima PK i OK održanog 9. i 10. februara 1949. godine, AS, ė2-4-3. 
16 Obalskim radnicima u Beogradu se moraju osigurati bolji životni uslovi, Borba, 25. mart 1948. 17  Veliko siromaštvo, nemoguĚnost kupovine graĖevinskog materijala u slobodnoj prodaji, ali i stav vlasti, sve do poĘetka 50-ih godina, da težnja za privatnom kuĚom ili stanom predstavlja izraz "sitnoburžoaskih stremljenja", uticala je da u prvoj posleratnoj deceniji gotovo jedini graditelj novih stanova bude država. 21 Vlasti su, svesne dramatiĘnosti stambene bede i njenih politiĘkih i socijalnih implikacija, poĘev od 1949. godine pokušavale da naĖu modalitet kojim bi na jevtin i brz naĘin bio obezbeĖen životni prostor veĚini stanovništva. I ovom prilikom se posegnulo za privremenim rešenjima, u skladu sa shvatanjem da se "stambene zgrade, graĖevinski materijal kao i delovi zgrada moraju tipizirati, standardizovati i proizvoditi industrijski". 22 U vremenu velikih investicionih ulaganja, montažna gradnja se partijskom vrhu Ęinila kao spasonosno rešenje. OseĚaj za realnost je nestajao u velikim planovima, pa je polovinom 1949. godina na sednicama Privrednog saveta isticano da se od naredne godine mora pristupiti izgradnji montažnih delova za 100.000 stanova, za šta je bilo potrebno "postaviti" , Ęak "150 manjih fabrika, odnosno 75 veĚih". Za ovaj poduhvat bilo je potrebno oko 80.000 radnika, ali su vlasti procenjivale da bi na montiranju kuĚa trebalo na dobrovoljnoj bazi" angažovati omladinu i radnike onih preduzeĚa Ęija Ěe to kolonija biti. 23 Iako su otpori prema montažnoj gradnji u Ministarstvu graĖevine i u drugim saveznim ministarstvima bili "strašni", Privredni savet nije odustajao od zamisli da se gradnja ciglom u 1950. godini napusti, buduĚi da je to bio jedini naĘin za ostvarivanje preambiciozno postavljenog petogodišnjeg plana. 24 Na Karaburmi, Mirijevskom i Lazare-vaĘkom putu 25 i na Voždovcu 26 nicale su prve montažne zgrade, Ęudesno brz naĘin gradnje popularisala je i štampa, 27 a lokalni Ęelnici Valjeva su u obeĚanim objektima videli spasonosno rešenje stambenih neprilika. 28 eĖutim, uprkos poletu i poĘetnom oduševljenju, najavljeni veliki rezultati su izostali. 
Sa delimiĘnom demokratizacijom društva i labavljenjem Ęvrstih partijskih stega, lagano se menjao i odnos prema privatnom vlasništvu i indivi-dualnoj gradnji. Donošenjem Uredbe o izgradnji stambenih zgrada u maju 1951. otvoren je put kreditiranju privatne gradnje. 29 Zajmovi su se mogli podiĚi na 30 godina sa kamatom 1-2 %, graditeljima je odobravana subvencija od 80% vrednosti ugraĖenog materijala, a po potrebi im je dodeljivan i teren za gradnju. 30 Kako bi se radnici na neki naĘin vezali za preduzeĚa, a dnevne migracije svele na najmanju meru, predviĖeno je da udaljenost zgrade od mesta zaposlenja ne bi trebalo da bude veĚa od 5 kilometara. 31 oĘetno interesovanje bilo je veliko, a graĖani su uglavnom planirali gradnju prizemnih zgrada sa jednim stanom. 32 Uprkos popularizaciji, montažna gradnja nije previše privlaĘila potencijalne graditelje, što zbog nepoverenja prema novom tipu objekata, što zbog Ęinjenice da ovakve zgrade nisu bile ništa jevtinije od klasiĘnih. 33 Svako ko je želeo da gradi, trebalo je da se prijavi lokalnom narodnom odboru koji je proveravao podatke i donosio rešenja po molbama. MeĖutim, sredstva dodeljena iz budžeta srpskim republiĘkim vlastima su bila skromna, a gradnju je otežavala i Ęinjenica da su se male površine zemljišta nalazile u državnim rukama. 34 Teške ekonomske prilike i sveopšte siromaštvo uticalo je na graĖane da se teško odluĘuju za uzimanje kredita, buduĚi da se zbog prelaska na novi platni sistem strahovalo kako Ěe se obraĘunavati zarade. 35 Davanje kredita za individualnu izgradnju je dobilo na zamahu krajem 1952. godine, ali se ipak radilo o sim-boliĘnom broju odobrenih zahteva, više nego nedovoljnom da se na bilo koji naĘin stambena situacija znaĘajnije popravi. 36 ako su novine gotovo svakodnevno objavljivale napise o podizanju novih stambenih zgrada, izgradnja godišnjem nivou je, Ęak i prema zvaniĘnoj statistici, dosezala tek 70% predratne. 37 8 Situacija u gradovima širom Srbije je bila gotovo identiĘna, a pred stambenim odsecima su stajale Ęitave kolone ljudi ĘekajuĚi rešenje svog smeštaja. 39 I pored politike "stešnjavanja" u stanovima, mimo svih zakonskih propisa i potrebi domaĚinstva 40 rešenja problema jednostavno nije bilo. Stanovništvo Novog Sada, 41 Smedereva, 42 Leskovca, 43 Šapca, Loznice, 44 Valjeva, 45 AranĖelovca, 46 Kragujevca, 47 Niša, 48 Sombora, Zrenjanina 49 Ljiga 50 i mnogih drugih centara posle rata je naglo naraslo, a da u mnogim od navedenih gradova nije bio izgraĖen gotovo nijedan novi stan. 51 O stepenu stambene bede reĘito su svedoĘile i prilike u Obrenovcu, varošici koja je sa predratnih 1.800 stanovnika do 1955. godine narasla na 8.000. Kako su za Ęitavu deceniju posle osloboĖenja podignute samo dve kuĚe, sekretar sreskog komiteta se na partijskom savetovanju jadao da u mestu "do pola noĚi spavaju jedni, a od pola noĚi spavaju drugi". 52 Najteže prilike su ipak vladale u prestonici u kojoj se stambena kriza iz godine u godinu zaoštravala "i to sa kumulativnim efektom", 53 buduĚi da je u prvoj posleratnoj deceniji podignuto svega 16.540 novih stanova. 54 Pokušaji da se ograniĘi mehaniĘki priliv stanovništva u prestonicu, za koje su se gradske vlasti zalagale i 1951. godine, nisu davali gotovo nikakve rezultate. 55 Stoga je 1953. godine na jednog BeograĖanina dolazilo 9,9 kvadratnih metara stambene površine, što je bilo daleko ispod evropskih standarda koji su iznosili izmeĖu 15 i 23 kvadratna metra, ali i prilika u Ljubljani (14,4), Zagrebu (12,4), pa Ęak i Sarajevu (10,7). 56 Težine životnih prilika i eventualnih politiĘkih posledica nerešavanja zaoštrenog stambenog pitanja su bile svesne i državne vlasti. Konstatovano je da životne prilike ugrožavaju ne samo komociju stanara i njihovo pravo na privatnost, veĚ da se najdirektnije odražavaju na zdravlje ljudi, "njihov moral i radnu sposobnost". 57 tambenu oskudicu je dodatno poveĚavala praksa po kojoj su državna nadleštva i socijalistiĘka preduzeĚa, 58 ali i vojna lica, u nedostatku adekvatnog poslovnog prostora i administrativnih zgrada, useljavana u prethodno oduzete kuĚe i stanove. 59 U uslovima stalne stambene bede, posebno bahato su se ponašali nekadašnji oslobodioci, mahom oficiri, koji nisu prezali ni od nasilnog useljavanja u stanove, niti od njihovog ruiniranja. U Loznici se nisu zadovoljavali bilo kakvim smeštajem, veĚ samo "reprezentativnim" stanovima kojih u gradu nije bilo, dok su vojnici koji su stanovali u vilama Banje KoviljaĘe iza sebe ostavili pravu pustoš -porazbijane prozore, polomljene brave i "zapuštene elektriĘne instalacije". 60 U velikim problemima su se našle i lokalne vlasti, pokušavajuĚi da reše nerešivo, pa se u J godini razmišljalo Ęak i o iseljavanju penzionera "koji nisu svojim potrebama vezani za grad" u obližnja sela. 61 epubliĘke razlike bile su minimalne, pa je Ęak i u Ljubljani, koja je imala "najrazvijeniju stambenu površinu", postojao veliki manjak stanova. 62  dramatiĘnosti razmera stambene krize reĘito je govorila procena vlasti, saĘinjena 1955. godine, po kojoj bi "za jedan podnošljiv, ali ne i zadovolja-vajuĚi standard" u Ęitavoj Jugoslaviji trebalo podiĚi 200.000 novih stanova u gradu i još 800.000 na selu! Stambenu oskudicu nije bilo moguĚe prikriti, pa se krajem 1955. godine u Borbi moglo proĘitati da je u Nišu na jednog stanovnika dolazilo 8,8 kvadratnih metara stambene površine, u Kruševcu 6,1, u Vukovaru 10, Sisku 7, Kranju 11,8, Celju 10, Štipu 7,2 što je bilo ispod "nauĘno utvrĖenog minimuma". 63 Jugoslavija se tako, po nivou stanovanja, nalazila na samom evropskom dnu, ostavljajuĚi iza sebe još jedino GrĘku. 64 U datim okolnostima, optimizam je napuštao i posloviĘno optimi-stiĘnu jugoslovensku štampu, pa je NIN "prognozirao" da bi tri miliona novih stanova rešilo stambenu krizu, ali tek 1980. godine! 65 aradoksalno, novoizgraĖeni stanovi ne samo po broju, veĚ i po strukturi nisu doprinosili rešenju stambene bede. Iako se maštalo o "fabrikama za stanovanje i kolektivima stanara", 66 po rubovima gradova nicala su nova naselja, obiĘno bez struje, vode, proseĘenih ulica i najnužnije infrastrukture. Težnja da se površina što više smanji, kratki rokovi projektovanja i neiskustvo projektanata uticali su da stanovi, Ęak i oni prestoniĘki, budu neudobni i nekomforni. Izbor lokacije je vršen nasumiĘno, gradovi su rasli u širinu više nego što je bilo nužno, 67 a nikakva pažnja nije pridavana ni orijentaciji zgrada s obzirom na strane sveta i pravac najjaĘih vetrova. 68 Arhitekte su uzaludno upozoravale da su nova naselja "svedena i ružna", posebno kritikujuĚi odsustvo makar i minimalnog truda kojim bi se izgraĖeni objekti koliko-toliko arhitektonski uklopili u okolinu. 69 Širom zemlje nicale su mraĘne zgrade malih ulaza, nedovoljno izolovane od vlage i promaje, bez osnovnih sanitarnih ureĖaja i sa privremenim dvorišnim toaletima. 70 Kao po nekom nepisanom pravilu, u toku gradnju nestajalo je novca, pa su stanari useljavani u nedovršene objekte koji su stajali na sred praznog i neure- 63 Naš stambeni minimum, Borba, 7. decembar 1955. 64  Ėenog terena, kilometrima daleko od ulica, gradskog saobraĚaja, prodavnica, fabrika i škola. 71 Ova žalosna praksa je bila posebno izražena u velikim gradovima. Tako su stanovnici beogradskih naselja -Tošinog bunara 72 Karaburme, 73 Železnika 74 i Rakovice useljavani u stanove bez vodovodnih i elektriĘnih instalacija, parketa 75 ali i bilo kakvog grejanja. 76 Nemar graĖevinskih preduzeĚa kao da nije imao granice, pa je odsustvo zaštitne ograde na terasama jedne zgrade u Beogradu pravdano "štednjom". 77 Uprkos preziru prema intelektualcima i platnoj politici koja je favorizovala manuelni rad, pri dodeli stanova stvari su stajale drugaĘije. U opštoj oskudici, bilo je gotovo nemoguĚe "obiĘne radnike iz podruma izvaditi". PreduzeĚima su bili potrebni malobrojni inženjeri i struĘni tehniĘari koji su, kao uslov zaposlenja, po pravilu zahtevali rešenje stambenog pitanja. 78 Štaviše, i dobijanje stana radnicima ništa nije garantovalo, buduĚi da su i one fabrike koje su izgradile samaĘke stanove bile sklone da iz njih iseljavaju radnike i vraĚaju ih u provizorne barake, kako bi obezbedili prostor za struĘnjake ili ga jednostavno koristili za druge potrebe. 79 sled velike stambene bede, stanovnici gradova su u prvim posleratnim godinama živeli u neprestanom stanju nesigurnosti i straha, 80 budu-Ěi da je svakog trenutka mogla stiĚi naredba o deložaciji ili pak neželjeni sustanar. I sami državni organi su priznavali da je intervencija, 81 nezakonitih postupaka i nepravilnosti u dodeljivanju stanova bilo na pretek, a dešavalo se i da se, u cilju rešavanja problema graĖana bez stana, "prave najra-zliĘitije kombinacije" 82 i stvara potpun haos lanĘanim pomeranjem 4-5 porodica iz jednog stana u drugi. 83 U PanĘevu je, tako, iz vlastitog stana u drugi iste veliĘine preseljen "neki Nemac" "samo zato što ima stan u svojoj kuĚi". 84 Nasilno oduzimanje stanova 85 i drugi nezakoniti postupci, improvizacije, nepotrebna preseljenja ili izdavanje više rešenja za isti stan, uticala su na politiĘko raspoloženje stanovništva. 86 Iako je bilo predviĖeno da prvenstvo u dodeljivanju stanova imaju porodice sa malom decom, bolesna lica 87 ili pak radnici, 88 u praksi je bilo drugaĘije. VladajuĚa elita u nastajanju brzo je zaboravljala na sopstvena uverenja o socijalnoj pravdi, birajuĚi za sebe najbolje i najluksuznije stanove. 89 Pri sveopštoj oskudici stambenog prostora, u gradovima je Ęesto važio zakon jaĘeg i uticajnijeg, pa se dešavalo da se graĖani "ubacuju u stan bez rešenja", posle Ęega je, naknadnim izdavanjem dozvole, njihov položaj u "zauzetom" stanu bio i legalizovan. 90 otovo po pravilu, rešavanje jednog stambenog problema prouzrokovalo je novu nepravdu, a iz stanova je najlakše bilo iseliti uĘitelje i profesore kako bi se u njih useli "zaslužniji" graĖani, mahom oficiri i lokalni partijski funkcioneri. 91 "Drugovima u stambenom odseku vrlo teško", Ęulo se na plenumu SK PanĘeva "jer im svi organi vlasti nareĖuju -i Komanda divizije, Javno tužilaštvo, Savet unutrašnjih poslova". 92 Nerešene molbe u beogradskom povereništvu za stanove su stajale i po pet godina, 93 a pri donošenju rešenja za useljenje ili iseljenje retki su bili sluĘajevi da stanar kome je bilo naloženo da se seli ne uloži žalbu. 94 Kako su u nekim sluĘajevima deložacije vrše-ne i pre pravosnažnosti odluke, 95 gnevni graĖani su žalbe upuĚivali ne samo lokalnim stambenim komisijama veĚ i Predsedništvu vlade, Kontrolnoj komisiji, Javnom tužilaštvu, pa Ęak i Josipu Brozu liĘno. Greške i propuste stambenih organa nije bilo lako ispraviti -u Nišu su tokom 1949. godine Ęetiri puta menjani upravnici Stambenog odseka, ali se situacija nije ni malo popravila. 96  situaciji u kojoj se stambeno pitanje pretvaralo u "važno politiĘko pitanje", 97 jedino partijsko "rešenje" za izlaz iz stambene krize predstavljala je institucija "zajedniĘkog stana". Deljenje stanova, naroĘito po velikim gradovima, bilo je do te mere rasprostranjeno da su vlasti polovinom pedesetih godina procenjivale da u preko 30% svih stanova živi dva ili više domaĚinstava. 98 Pravo privatnog vlasništva nije previše uvažavano, pa se dešavalo da se Ęitave porodice iseljavaju iz svojih domova i prebacuju u neki drugi stan. 99 Iz vizure Ęelnika stambenih odbora bitno je bilo samo jedno -politikom "stešnjavanja" rešiti što veĚi broj molbi. U takvim okolnostima nije se vodilo raĘuna ni o broju Ęlanova domaĚinstva, njihovom uzrastu ili potrebama, pa je stan od mesta rezervisanog za odmor i mir postajao poprište sukoba sustanara. 100 TrudeĚi se da zadrže koliko-toliko pristojne uslove stanovanja, graĖani su se snalazili kako su znali i umeli, useljavajuĚi, Ęesto i fiktivno, svoje roĖake ili prijatelje u slobodne sobe. 101 Opšta stambena oskudica i atmosfera nadzora svih nad svima uticale su da denuncijacije i "referisanje" o slobodnim stanovima u koje bi se moglo useliti postanu masovni. 102 95 Analiza komunalne problematike na teritoriji APV, AS, G 129-13. 96 Godišnji izveštaj za 1949. godinu o radu partijskih organa grada Niša, AS, ė6-3. 97 Stenografske beleške sa VI gradske konferencije SK Beograda 7-8. oktobra 1955, I AB, 136-151; Zapisnik sa savetovanja proširenog Plenuma SK KPS PanĘevo održanog na dan 2. juna 1952, IAP, 319-66. 98 Pregled životnog standarda -nacrt, A JBT, KPR III-A-1-b. Štaviše, u nekim mestima se ovaj procenat peo i na 50%, Izlaganje S. VukmanoviĚa Partijski Ęelnici su javno, preko novina, pozivali stanovništvo da prijavljuju svoje susede za koje procene da imaju višak stambenog prostora, 103 pa je briga o "pravilnom" korišĚenju stanova proglašena obavezom i "dužnošĚu" svakog graĖanina. 104 Posebna "odgovornost" je pripala Ęlanovima Narodnog fronta Ęiji je zadatak bio da se "masovno angažuju u pronalaženju dovoljno neiskorišĚenog stambenog prostora", ali i da otkrivaju sve one koji "po svim propisima i pravu ne bi trebalo da žive u Beogradu i da zauzimaju mesto našim oficirima, radnicima i službenicima". 105 Kampanja za otkrivanje stambenog viška poprimila je oblike prave hajke u kojoj je štampa objavljivala imena i adrese ljudi, koji su, prema partijskim merilima, "neracionalno koristili" svoje stanove. 106 Dešavalo se tako da se isti stanovi, na osnovi prijave, proveravaju i više puta nedeljno, ali i da se bez krova nad glavom ostavljaju stara i bolesna lica koja iz svog doma nisu imala kud, osim na ulicu. 107 ovo socijalistiĘko društvo u izgradnji oduzimalo je graĖanima pravo na privatnost, a porodiĘne i braĘne prilike i imovinsko stanje su iz domena intime na najokrutniji i najdrastiĘniji naĘin prelazile u domen javnog i postajale predmet razmatranja stambenih odseka, štampe ali i svih onih koji su, kako bi popravili sopstvene životne prilike, reflektovali na jedan, sasvim odreĖen stan. Bilo je naravno i izuzetaka -u partijskoj, "idealno pravednoj" državi zaštiĚeni su bili jedino rukovodioci Ęija veliĘina i iskoriš-Ěenost stana nije smela biti dovedena u pitanje. 108 ada je zakon o raspolaganju stanovima jasno propisivao da se od stana mogu uzimati samo sobe, a ne i pomoĚne prostorije, ljudi su se Ęesto useljavali u tuĖa predsoblja vešernice, ostave i biblioteke. 109 Na jednu sobu u gradovima je dolazilo po 2,23 lica, 110 pa je u trosobnim stanovima u Beogradu neretko stanovalo i po 7-8 ljudi. 111 U prenaseljenim stanovima o kvalitetnom životu nije bilo ni govora, a i onako skuĘen prostor koji je stajao na raspolaganju jednoj porodici je u stvarnosti bio još manji, buduĚi da su sobe više liĘile na magacine sa nameštajem nego na mesto odmora i relak-sacije. 112 Nestajale su i brojne zajedniĘke prostorije -vešernice, tavani, podrumi i ostave, 113 a zajedniĘko stanovanje je donosilo gubitak prava na privatnost i intimu, buduĚi da su razliĘite porodice, na putu do kuhinje ili kupatila, morale prolaziti jedna drugoj kroz spavaĚe sobe! 114 Život potpunih stanaca na malom prostoru, uz zajedniĘku upotrebu "sporednih" prostorija, proticao je atmosferi stalnih Ęarki i sukoba, najĘešĚe oko zajedniĘkih prostorija, a graĖani nezadovoljni odnosom sa sustanarima neprestano su se obra-Ěali državnim organima, pa Ęak i Javnom tužilaštvu, za intervenciju. 115 Osim privatnosti, u zajedniĘkom stanu su bili ugroženi mentalno zdravlje, 116 ali i porodiĘni odnosi, 117 pa je procenjivano da je veliki broj razvoda prouzrokovan upravo stambenim neprilikama. 118 Paradoksalno, stambena politika vlasti nije znaĘila samo snižavanje kvaliteta života i gubitak privatnosti žitelja zajedniĘkih stanova, veĚ je direktno prouzrokovala uništavanje i ruiniranje ionako malobrojnih zgrada. Porodice stešnjene u malim sobama, u kojima jedva da je bilo mesta i za stvari a kamo li za normalan život, nisu imale ni želje, ni volje, a ni interesa da u stalnoj atmosferi privremenosti i išĘekivanja preseljenja redovno održavaju prostorije koje su im dati na korišĚenje. 
U prvoj posleratnoj deceniji vlasti ne samo da nisu bile kadre da izgradnjom koliko-toliko osiguraju pristojan život graĖana, veĚ su politikom "stešnjavanja" i niskim kirijama koje su predstavljale socijalnu, a ne ekonomsku kategoriju, doprinosile rapidnom ruiniranju i upropašĚavanju i postojeĚeg stambenog fonda. Kako su rente sa svega 4-5% uĘestvovale u ukupnim troškovima života, stanodavci nisu imali ni moguĚnosti, a ni interesa da stambene zgrade redovno održavaju i popravljaju. Da bi platio meseĘnu zakupninu jednosobnog stana, radnik je prema zvaniĘnim stati-stiĘkim podacima iz 1955. godine, koje u razmatranom periodu uvek treba uzimati sa rezervom, morao da radi samo 12 sati, koliko vremena mu je trebalo i da bi zaradio za 2 kilograma svinjskog mesa! 119 Iako je krivica za devastiranje stambenog fonda mahom prebacivana na prema novom poretku neraspoložene bivše rentijere, situacija je bila daleko složenija. Ni same vlasti u poĘetku nisu uviĖale neophodnost redovnog održavanja stambenog fonda, pa do 1949. godine nikakva sredstva nisu ni planirana za izvoĖenje nužnih popravki na zgradama. 120 U ovakvim okolnostima, posebno teške prilike su vladale u Vojvodini, s obzirom na to da je veliki deo zgrada bio od lošeg materijala -ĘerpiĘa i naboja, pa su se usled neodržavanja, nebrige stanara i slabog upravljanja državnim zgradama "gotove zgrade rušile". 121 ako su na teritoriji uže Srbije prilike bile za nijansu povoljnije, bilo je neophodno sanirati veliki deo graĖevina u Leskovcu, Kragujevcu, Nišu, Smederevu, Kragujevcu i Kraljevu u kojima su posledice rata i bile najveĚe. 122 SliĘno je bilo i u prestonici gde je zbog dotrajalih, zapuštenih i neispravnih instalacija gotovo po pravilu dolazilo do "vlaženja zidova, opadanja plafona i nepotrebnog izlivanja vode." Dodatnom ruiniranju su doprinosile i same vlasti koje su i ono malo raspoloživih sredstava predviĖenih za popravke trošili na sreĖivanje fasada, dok su krovovi i oluci, usled nedostatka lima, ostajali nesanirani. 123  potpunosti svesne težine stambenog problema i njegovih potencijalnih politiĘkih implikacija, 124 vlasti su iz godine u godinu najavljivale poveĚanje ulaganja u standard, a samim tim i u stanogradnju. 125 Veliki planovi najĘešĚe nisu imali mnogo veze sa stvarnim državnim moguĚnostima, pa je u periodu 1951-1956. godine, u skladu sa zamislima partijskih funkcionera, trebalo podiĚi samo u Beogradu Ęak 50.000 novih stanova! 126 MeĖutim, jasno definisani ekonomski prioriteti, neprestana gradnja kapitalnih objekata kojoj se nije nazirao kraj ni 1954. godine, ali i teška finansijska kriza prouzrokovana prekomernim investiranjem i zaduživanje, uticali su da izgradnja novih stambenih zgrada, sve do kraja razmatranog perioda bude više nego nedovoljna. 127 Sredinom 1955. godine i vlastima je postalo jasno da se dotadašnjim putem u stambenoj politici više ne može iĚi buduĚi da je krizu bilo "nemoguĚe rešiti bez individualne svojine stanova", odno-Ivana DobrivojeviĚ 

DWELLING CONTITIONS IN YUGOSLAV CITIES 1945-1955


Summary

The hastened industrialisation in early socialist Yugoslavia led to de-agrarisation, mass migration and rapid urbanization. Around two million people moved from rural areas to the towns during the period 1945-1961. The abrupt population increase of towns was not accompanied by the adequate development of infrastructure. One of the most difficult problems was the dramatic shortage of flats. The combination of rapid population growth, slow building and poor quality of housing maintenance led to a constant decrease in the amount of urban dwelling space available to each person. During the mid 50-ties, it became clear that the housing policy has to be changed. The authorities came to the conclusion that the crisis can be solved only by large -scale individual ownership and investing a substantial portion of worker's wages into housing. However, despite the changes in the housing policy, the construction of the new flats stayed slow and insufficient. Thus, during the mid 60-ties, Yugoslavia was at the very bottom of the European scale by the number of flats bulit per 1 000 inhabitants. 



  D. StefanoviĚ, Stambena izgradnja i njeno finansiranje u gradovima FNRJ, Ekonomist, 1, 1955, 74. 31 OdreĖivanje zemljišta za izgradnju stambenih zgrada radnika i službenika, AS, G 129-10. 32 Analiza ankete o izgradnji stambenih zgrada radnika i službenika (u smislu Uredbe Sl. list br 23 / 51), AS, G 129-51. 


	beni standard na istom nivou. Raspoloživa stambena površina po jednom
	stanovniku je bila u neprestanom opadanju, pa se u periodu 1950-1954.
	godine smanjila za 22%, sa 11,6 metara kvadratnih na 8,7 metara kva-
	dratnih.

33Nezavedeno, bez datuma, AS, G 129-34.34Zapisnik br. 21 sa sednica Privrednog saveta održane 14. avgusta 1951, AS, G 30 -nerazvrstano. 35 Zapisnik br. 31 sa sednica Privrednog saveta održane 26. oktobra 1951, AS, G 30 -nerazvrstano. 36 Prema jednom podatku, do kraja 1953. na teritoriji Ęitave Jugoslavije odobreno 9.317 kredita za individualnu izgradnju. -D. StefanoviĚ, Stambena izgradnja i njeno finansiranje u gradovima FNRJ, Ekonomist, 1, 1955, 74. 37 Stanovi, A JBT, KPR III-A-1-b. 


  -Tempa na Desetoj zajedniĘkoj sednici Saveznog veĚa i VeĚa proizvoĖaĘa održanoj 27. decembra 1954. godine, Stenografske beleške Narodne skupštine za 1954, knjiga 2, Beograd 1955. 99 Rad na donošenju regulativnih pravnih propisa iz oblasti stambeno-komunalne delatnosti, AS, G 129-9; Žalba inžinjera Živojina KovaĘeviĚa od 9. avgusta 1947, I AB, 1. 4. 


	42-88.
	100 Zapisnik sa VII sednice NO opštine Valjevo održane na dan 26. 11. 1955, MIAV,
	A 1. 5. 23-86. 101 Ne koristi se dovoljno odluka o sporazumnom useljavanju u nastanjene stanove,
	"20. oktobar", 26. juli 1946; Izveštaj Slobodana StanojeviĚa o izvršenom službenom
	putovanju do Kragujevca, VrnjaĘke Banje, Trstenika i Kruševca u novembru 1950, AS, G
	125-68.
	102 Izveštaj Slobodana StanojeviĚa o izvršenom službenom putovanju do Kragujev-
	ca, VrnjaĘke Banje, Trstenika i Kruševca (novembar 1950), AS, G 125-68; Zapisnik sa
	sastanka predsedništva Mesnog sindikalnog veĚa i rukovodilaca odeljenja sindikata održan
	7. maja 1949, AS, ė 2-16-7.

Pregled životnog standarda, A JBT, KPR III -A-1-b.