KULTURNA POLITIKA VS GLOBALIZACIJA -RAZNOLIKOST PROTIV UNIFORMNOSTI


Uvod

Današnje društvo suočeno je sa mnogim globalnim (i lokalnim) izazovima, od povećanja svetske populacije, rastućeg stepena siromaštva, gladi i endemskih bolesti, preko ekoloških i sve više prisutnih prirodnih katastrofa do etničkih i religijskih sukoba, nasilja i terorizma, a među njima i sa globalizacijom koja preti biološkoj i kulturnoj raznovrsnosti, favorizujući razvoj i uspon homogene kulture ili "monokulturalizma". 1 Shvatanja i definicije samog pojma globalizacije su različita, ali prihvatajući da je ovo proces koji datira od najranijih dana čovekovog postojanja kao neizbežna posledica susreta različitih kulturnih obrazaca i vrednosti bez nužno pozitivne ili negativne reperkusije, ključno pitanje postaje specifičan obrazac dominatne savremene globalizujuće struje -one koju pokreću transkulturni mediji komunikacije, multinacionalne korporacije, industrija turizma, integrisano tržište i priliv kapitala i organizacije koje okupljaju centre političke, ekonomske i vojne moći. Tako, umesto o razmeni govorimo o dominaciji kulturnog identiteta i stila života određenih zemalja i njihovih državnih, vojnih, verskih i komercijalnih interesa. U takvoj klimi, pritisak na zemlje u razvoju i tradicionalne kulture da se asimiluju i pokore "dominantnoj kulturi" je ogroman, a prisutan je i u razvijenim zemljama među marginalizovanim društvenim grupama. 2 Bez intervencija na ovakvo stanje "globalizacija ne ide u korist celokupnom čovečanstvu i produbljuje pre nego što smanjuje postojeće podeljenosti i nejednakosti... Potoji i strah da rastuća komercijalizacija obrazovanja, kulture i informisanja mogu da naruše sposobnost zemalja i zajednica da sačuvaju i poboljšaju sopstveni način života". 3 odno pomenutom, postavlja se pitanje kako odgovoriti na rastući kulturni uniformitet nastao usled "hegemonijske" globalizacije i kako sačuvati raznolikost. Zadatak nacionalnih kulturnih politika tako postaje zaštita sopstvene kulturne raznovrsnosti kroz različite dostupne instrumente. Da je u pitanju jedna od aktuelnijih tema evropske i svetskih kulturnih agendi, potvrđuju i aktivnosti Evropske unije i međunarodnih organizacija, kakve su Organizacija Ujedinjenih nacija za obrazovanje, nauku i kulturu (u daljem tekstu UNESCO) i Savet Evrope, koje ozbiljno tretiraju ovo pitanje i putem normativnih i vrednosno-idejnih instrumenata, odnosno kreiranjem različitih dokumenata, daju upute i preporuke za vođenje lokalnih kulturnih politika. 
Članak Kulturna politika vs globalizacija -Raznolikost protiv uniformnosti fokusira se na delovanje Evropske unije i međunarodnih organizacija u oblasti kulturne politike prema rastućem stepenu kulturne globalizacije, te potrebi da se zaštiti raznovrsnost kulturnih izraza. Istraživanje ove teme obavljeno je prema zacrtanim ciljevima prema kojima je zatim koncipiran tekst. U prvom delu proučava se fenomen kulturne globalizacije i njoj srodnih pojava, njihovog razvoja, karakteristika i implikacija na kulturnu raznovrsnost. Zatim sledi analiza sadržaja normativnih i vrednosno-idejnih instrumenata kulturne politike na globalnom nivou, odnosno instrumenata Evropske unije i međunarodnih organizacija koji utiču na oblikovanje kulturnih politika u Evropi i svetu, a koji odgovaraju na izazove kulturne globalizacije i na pretnju kulturnoj raznovrsnosti. Treća celina tiče se uporedne analize strateških ciljeva, prioriteta, instrumenata i mera nacionalnih i lokalnih kulturnih politika pojedinačnih evropskih i svetskih zemalja, koje su ratifikovale međunarodne konvencije radi očuvanja kulturne raznovrsnosti i sopstvenog kulturnog identiteta. Najzad, istraživanje ima za cilj da izvede zaključak da li i u kojoj meri kulturna politika može da zaštiti kulturnu raznovrsnost, te da li je "globalizacijom moguće upravljati tako da deluje za dobrobit čovečanstva". 4 edmet proučavanja tako predstavljaju normativni i vrednosno-idejni instrumenti, kojima Evropska unija i međunarodne organizacije odgovaraju na aktuelne reperkusije kulturne globalizacije. države bivaju upućene da, zarad onoga što je definisano kao napredak, postupaju racionalno -zašta im primer daju preovlađujući modeli, kao presudni autoriteti u različitim sferama delovanja. Shodno ovome, stvara se kultura decentralizovanog svetskog uređenja sa mnogo aktera -pojedinci, države, nevladine, međunarodne i nadnacionalne organizacije -od kojih nijedna samostalno ne određuje pravila ugrađena u globalne institucije -kao što su građanska i ljudska prava, nauka i tehnologija, socioekonomski razvoj, obrazovanje, religija i menadžmentveć se ista formiraju u sinergiji. Glavni proizvod globalne kulture predstavlja globalni izomorfizam, dakle "sve veća institucionalna sličnost u društvima u kojima vladaju različite društvene prilike". 13 Mejer korene ove kulture prepoznaje u evropskom, zapadnjačkom razmišljanju utemeljenom na srednjevekovnom hrišćanstvu, ali ističe da je kroz proces institucionalizacije, iako on ne može svugde biti potpun, ona postala globalna. Njena univerzalistička priroda je sa druge strane upitna, kako predstavlja nesrazmeran proizvod visokorazvijenih država, te će tamo gde se suprotstavlja jakim tradicijama, iznedriti sukobe. Pristalice ove teorije se tako mogu složititi sa Valerštajnovim tezama o hegemoniji određenih modela i karakteristikama, ali ne dele isti stav o začecima i reprodukciji kulture sveta. Jedna od srodnih teorija ovoj je takozvana Ricerova (Ritzer) "mekdonaldizacija" sveta, koja takođe prepoznaje proces racionalizacije institucija kao glavnu implikaciju globalizacije. 14 Ricer, međutim, smatra da globalizacija kroz standardizaciju vodi brisanju svih razlika među društvima. Kritike ovakvih teorijskih polazišta tiču se problematičnosti pronalaženja suštinskih manifestacija kulture u aktivnostima raznovrsnih institucija. 
3. Shvatanje globalizacije Rolanda Robertsona (Roland Robertson), britanskog sociologa i teoretičara globalizacije, kulturu sveta percipira kao skup vrednosti i ideja, okarakterisanu sukobom suprotstavljenih koncepcija svetskog poretka i promenljivim učešćem pojedinačnih kultura u globalizaciji. 

Lokalni nivo delovanja u oblasti kulturne politike

Delovanjem međunarodnih organizacija i Evropske unije, uz značajnu podršku nevladinog sektora, postulati normativnih i vrednosno-idejnih instrumenata bivaju ugrađeni u pravno-politički okvir i kulturnu politiku nacionalnih država. Upotpunjuju njihove dotadašnje samostalne politike i aktivnosti i usklađuju ih, do određene mere, na globalnom nivou. Da su postojeći normativni dokumenti uzeti u obzir potvrđuju prioriteti, ciljevi i strategije u domenu kulture, čije ostvarenje se dalje obezbeđuje kroz konkretne instrumente i mere. Uporedna analiza delovanja u oblasti kulturne politike četiri države -Danske, Španije, Kanade i Srbije -omogućila je ispitivanje efikasnosti primene instrumenata međunarodnih organizacija i Evropske unije u lokalni kontekst. 
Slučaj svake zemlje jeste različit u svetlu njene specifične istorije, tradicije, kulture i stanovništva, te implementacija međunarodnih instrumenata neće svuda iziskivati iste napore. Ti instrumenti pokazali su se efektivnim u onoj meri u kojoj se njihovi postulati prepoznaju u prioritetima, ciljevima i strategijama pojedinačnih zemalja. U slučaju Danske, Španije i Kanade ta podudarnost je velika. One dopunjavaju sopstvene politike i akcije na taj način da obuhvataju sve ključne aspekte pitanja kulturne raznovrsnosti, čije je tretiranje neophodno za uravnoteženu akciju očuvanja raznovrsnosti kroz i u okviru društva, istovremeno štiteći nacionalni identitet i društvenu koheziju. Razmatrajući te aspekte, doprinos kulturne politike osiguravanju društvene kohezije, ugrožene rastućim brojem kulturnih manjina, iznutra, kao i multikulturnim globalnim uticajima, spolja, izdvaja se kao posebno značajno i aktuelno u savremenim prilikama. Orijentacija na politiku identiteta i kulturu i umetnost kao alat socijalne kohezije reflektuje dublje pitanje suvereniteta naroda odnosno veze između identiteta i nacije, koje se relativizuju u savremeno doba globalizacije. Tako se primećuje da je politika integracije imigrantskih grupa u društvo i kulturu i interkulturni dijalog na toj relaciji, duže prisutan i razvijeniji u Danskoj nego u Španiji, ali i da ova druga intenzivno uključuje to pitanje u kreiranje kulturnih politika poslednjih godina shodno njegovoj aktuelnosti. U Danskoj ovo biva ilustrovano kroz kulturnu strategiju Kultura za sve koja promoviše jednak pristup kulturi za sve, bez obzira na poreklo ili pripadnost manjinskim grupama, kao i strategiju Danska 2020 -znanje, ekonomski razvoj, bogatstvo i blagostanje koja svoj fokus stavlja na integrisano društvo. Uspešan interkulturni dijalog predstavlja ključ kanadske kulturne politike, koja na taj način obezbeđuje koegzistenciju i interakciju brojnih etničkih i kulturnih izraza i ravnopravan pristup društvu i kulturi. 
Izazov za kanadske javne politike jeste da izbegne asimilaciju pri integraciji u društvo, koja je pri izgradnji nacije predstavljala željeni oblik uključivanja. U Srbiji se prepoznaje negovanje multikulturnog društva, kroz obezbeđivanje prava manjinama i njihovog pristupa državnoj administraciji i kulturi, kao i podršku razvoju njihovih kulturnih izraza. Ipak, dijalog među različitim grupama i interakcija većinske i manjinskih grupa nisu dovoljno promovisani i podržavani od strane države. 
Zaštita kulturne i istorijske tradicije i njeno uključivanje u savremene tokove društvenog života, kao svojevrstan način promocije nacionalnog identiteta trend je koji se takođe prepoznaje. Upotreba digitalnih medija i komunikacije u prezervaciji i povećanju pristupa kulturnoj baštini i svesti o istoj, kao i posećenosti institucionalnih prostora dominira među merama koje bivaju preduzete radi zaštite nasleđa. Kejt Neš takođe zapaža da unapređenje kulturne raznovrsnosti i negovanje ravnopravne participacije zavise od vladavine prava, propisno i nepristrasno, nametnute od strane države i zahtevaju regulaciju. 32 Dakle, iako se više ne javlja kao jedini i ključni akter u kulturnom sektoru, država jeste nosilac odgovornosti za pitanja od suštinskog značaja, kao što je očuvanje raznovrsnosti kulturnog izraza i kulturnog identiteta. Međutim, favorizovanje domaćeg umetničkog stvaralaštva i kulturnih industrija koje zagovaraju međunarodne kulturne organizacije kroz svoje instrumente, u očima međunarodne trgovinske politike smatra se protekcionizmom, nedopustvim u uslovima razvoja slobodnog globalnog tržišta. U savremenom kapitalističkom društvu se tako instrumenti kulturne politike nalaze u podređenoj poziciji u odnosu na međunarodne instrumente ekonomske politike, koji često nadjačavaju i pojedine nacionalne interese. Tako se "ekonomska globalizacija široko shvata kao redukcija ekonomske politike nacionalnih država". 33 Drugim rečima, globalizacija je dovela do toga da je "nacionalna država danas u velikoj meri smanjila obim moći u odnosu na pojedine dimenzije u kojima su je druge institucije i procesi zamenili ili zaobišli". 34 Globalni, a pogotovu nacionalni, nivo delovanja u oblasti kulturne politike nije u stanju da se ravnopravno bori sa ekonomskim interesima neoliberalnog sveta. Tim pre što međunarodni instrumenti i tradicionalni oblici saradnje na polju kulture bivaju izgrađeni na diskursu nacionalnosti, a bore se sa globalnim problemom, koji ne haje za teritorije i granice. Čini se da procesi koji unifromišu kulture sveta imaju neuporedivu prednost, iako se delovanjem u oblasti kulturne politike donekle postiže održivost kulturne raznovrsnosti ili barem sprečava da se situacija drastično pogorša. U takvim okolnostima teško je zamisliti da je moguće "uspešno oblikovanje globalizacije tako da koristi svima". 35 ulturna politika se ne može ravnopravno boriti protiv globalizacije, već samo skromno odgovarati na neke njene posledice i procese, pažljivo prateći u kom pravcu će se kretati stvaranje globalne kulture, kako bi u tome bila što uspešnija. 

CULTURAL POLICY VS. GLOBALIZATION -DIVERSITY AGAINST UNIFORMITY Abstract

The article Cultural Policy vs. Globalization -Diversity against Uniformity explores the contemporary globalization flows as well as the nature and the extent of its implications on world cultures. The focus is set on studying cultural policy areas that aim to diminish globalization negative consequences, responsible for making uniform cultural values and patterns. Firstly, it engages in understanding the globalization phenomena, its origins and causal processes, as well as the relevant theoretical perspectives. The complexity of cultural diversity and its relation to uniformity, standardization, homogenization and universalism is also examined. In the light of theoretical approaches, further analyses reveals how the European Union and international organizations shape the global level of cultural policymaking by creating instruments whose purpose is to protect and promote the diversity of cultural expressions. The results of implementation of these instruments into local context is an issue addressed in the third part of the article via empirical analysis. A comparative analysis of policy priorities, goals, strategies, instruments and measures in the cultural field of four elected countries, Denmark, Spain, Canada and Serbia, enables the verification of initial hypothesis and allows us to revise the role of nation state in the contemporary globalized world. The article examines the nature of relationship between the forces that uniform and those that diversify cultural expressions, giving its final judgment on whether the cultural policy-making can stand equal against cultural globalization. 
Key words: globalization, cultural policy, cultural diversity, uniformity, normative instruments, world cultures 

28

  Anheier H. K. i Yudhishthir R. I., eds. Culture and GlobalizationSeries, Vol. 1 Conflicts and Tensions, London 2007, str. 6. 




  Globalization with a Human Face -Benefitting All,To- kio 2004, str. 20. 




  Robertson ukazuje na "sabijanje sveta", te neophodnosti zauzimanja globalnog stanovišta o "svetu kao celini", kao rezultatu dugog procesa globalizacije.15Kultura tako biva percipirana kao sastavni deo procesa globalizacije, ali i kao njegova kritička dimenzija, kako se taj proces delom sastoji od načina na koji ljudi o njemu razmišljaju. Ključni pojam Robertsonove teorije je proces "relativizacije" kroz koji prolaze različi- 


	ti akteri na svetskoj sceni -pojedinci, nacionalne drža-sati i domaće i uvozno mešati. Anerc, u stvari, uočava ako globalizacija potpuno preseče nit između društvene odnosa između kulture i države, čini ovaj proces još oči-nizacijama koje deluju u oblasti kulture u Evropi i svetu Njihov cilj jeste da takvu sliku očuvaju i omoguće budu-
	ve, svetski sistemi i čitavo čovečanstvo -tako relativi-ono što je Robertson nazvao glokalizacijom kao obeležje grupe i njenog mesta u svetu, omogućavajući tako druš-glednijim, kako nametanje zajedničke strukture razlika nalaze se Savet Evrope i UNESCO, kao najveća svetska ćim generacijama da se upoznaju sa bogatstvom evrop-
	zujući međusobne odnose. 16 Ovo je vidljivo na primeru svih kultura sveta. Zapažanje o pojačanim kulturološkim tveni život mimo geografskih ograničenja u jednom jedi-briše raznovrsnost kroz društva. Da li će konačan ishod međunarodna organizacija u domenu kulture. Međuna-skog kulturnog nasleđa, nastalog kulturnim mešanjem i u
	građanstva koje, pored pripadnosti nacionalnom društvu, postaje podložno opštim normama, koje se tiču standarda ljudskih prava primenjivih na celo čovečanstvo. U skla-du sa tim, svako društvo i tradicija su prinuđeni da, pred zajedničkim problemima globalnosti, preispitaju i rede-finišu svoj položaj u svetu, na šta će drugačije reagova-ti shodno sopstvenom viđenju društvenog poretka. Ro-bertson prethodno rečeno objašnjava na primeru funda-mentalizma, kao jednom od načina da se određena druš-tva izbore sa izazovima globalizacije. Iako može delovati da su fundamentalisti pokušali da se povuku iz svetskih tokova, oni su se pre uključili u globalnu diskusiju na temu kako stvoriti novi oblik svetskog poretka. Čak je i osnovna teza o pravu na očuvanje integriteta sopstvene tradicije na koju se pozivaju, izvedena iz globalne ideje o pravu svih na sopstveni identitet i kulturnu raznovrsnost. stalicama da su preveliki materijalisti, dok deli mišljenje sa institucionalistima kada je reč o konstitutivnoj ulozi kulture, premda je ne smatra uređenim sklopom modela i scenarija. 4. Prema antropološkom viđenju globalne kulture različi-ti tokovi kulturološkog materijala bivaju ukršteni u živo-tu pojedinačnih zajednica, koje karakteriše mešanje do-maćih i stranih elemenata radi kreiranja novog identiteta. Teorijom makroantropologije se naglašava da globalna kultura nije proizvod svetskog društva, već skup proce-sa kojima se raznolikost, takoreći, organizuje globalno. Izučavajući primer kulture Kafančana, grada na raskršću saobraćajnica u centralnoj Nigeriji, antropolog Ulf Anerc (Ulf Hannerz) je kulturu sveta označio kao skup kreoli-zovanih kultura u kome su "razne zajednice, oslanjajući se na različite interne okvire prihvatile raznovrsne, u po-četku neobične strane uticaje". 18 U datom kontekstu, u zavisnosti od najdominantnijeg društvenog okvira, kul-turološki tokovi će se različito prelamati, odnosno uni-verzalne ideje drugačije prihvatati, strani uticaji kanali-16 podsticanju razvoja zajedničke evropske baštine i kultu-Ibid., 27. tokovima koji različito utiču na različite društvene grupe deli Ardžun Apadurai (Arjun Appadurai) koji smatra da je sve veći broj grupa primoran da se suoči sa spoljašnjim pritiskom, koji stvaraju globalni mediji masovne komu-nikacije i međunarodne migracije, te da "globalno pri-poje svojim običajima". 19 Kultura, prema ovom viđenju, poseduje dinamičan karakter -ona predstavlja dimenziju svih običaja jedne grupe, koja neprestano iskazuje svoje razlike i načine izražavanja identiteta. Apadurai kulturu sveta percipira kroz razdvojenost kulturoloških tokova, kako se ideje, ljudi, kapital, medijski sadržaj, mašine i sl. nezavisno kreću, te u globalnoj kulturi preovladavaju su-protna stremljenja, ona koja vode ka većoj heterogenosti. Shodno tome, sklonost globalne kulture ka homogeniza-ciji biva nadvladana različitostima proisteklim iz procesa "multilokalizacije". 20 Sličnost ove teorije sa Robertsono-vom je već istaknuta, premda je izučavanje uzroka hete-rogenosti i obrazaca lokalnog prilagođavanja, koji zbirno čine kulturu sveta, deli od ostalih pomenutih teorijskih polazišta. Bez obzira na očigledne razlike koje se protežu kroz sta-vove različitih autora -od Valerštajnove dijalektike he-gemonije, preko Mejerovog koncepta institucionalizacije i Robertsonove relativizacije odnosa, do Apaduraijevih ispresecanih tokova -svim ovim stanovištima je zajed-nička ideja o sukobima i borbi staleža koji prožimaju globalnu kulturu. Kontradiktorni tokovi su sastavni deo njenog stvaranja. Globalna kultura je kompleksan i dina-mičan fenomen -nedovršena tvorevina koja se razvija sa pojedinačnim kulturama, prepliće se sa njima, menjajući tako njihov i svoj sadržaj. Prožeta je brojnim sukobima -partikularizam protiv univerzalizma, uniformnost protiv raznovrsnosti, monokulturalizam protiv pluralizma, pra-va pojedinca protiv državnih interesa, nacionalne države protiv globalnih pritisaka, zagovornici lokalnog protiv imperijalizma -koji kao karakteristika globalne kultu-re doprinose ideji o zajedničkom, pre nego raskomada-nom svetu. Imajući u vidu da ovaj članak ispituje kako se nacionalne države bore sa posledicama globalizacije, važno je pomenuti i proces "deteritorijalizacije", koji po-drazumeva rastuće prisustvo društvenih oblika interakci-je koji prevazilaze pojedinačne teritorije. 21 Shodno tome, nom globalno organizovanom prostoru, stvaranje jedne univerzalne kulture, po cenu pokoravanja ostalih, posta-će izvesno. Prihvatajući "mnoge globalizacije" koje se u današnjem biti uspostavljanje nove globalne kulturne raznovrsnosti rodne organizacije kreiraju međunarodna dokumenta ko-interkulturnoj razmeni. S druge strane, UNESCO razno-van okvira teritorijalnih granica ili osiromašena i unifor-ja, iako nisu pravno obavezujuća kao takva, stiču legiti-vrsnost svetskih kultura smatra inherentnom vrednošću misana globalna monokultura, još uvek ne možemo reći mitet normativnog instrumenta kroz usvajanje, odnosno samom po sebi i neophodnošću današnjeg društva. Pri-sa sigurnošću kako "postojeća kultura sveta ne daje nika-ratifikaciju od strane zemalja članica u parlamentu. Kori-znaje pravo svim kulturama da sačuvaju svoju tradici-kve garancije". 24 steći se tim instrumentima, pomenute organizacije utiču ju i specifičnosti, a njegovi instrumenti su usmereni ka svetu dešavaju i koje ne deluju u istovetnim smerovima, na lokalne kulturne politike i kroje globalni nivo delova-uspešnom upravljanju globalizacijom, u korist svih dru-pitanje kulturne raznovrsnosti postaje utoliko složeni-nja u oblasti kulturne politike, odgovarajući tako na glav-štava. Donekle podražavajući globalne trendove, Samit je. 22 Uzajamno dejstvo kultura i globalizacije preobliku-je obrasce istovetnosti i raznovrsnosti kroz društva sveta i preustrojava načine stvaranja, predstavljanja, očuvanja ili obnavljanja kulturnog izraza. Novi hibridni kulturo-loški obrasci, nastali prelamanjem globalnog kroz priz-mu lokalnog, sačinjavaju elemente nove kulture sveta. Dakle, potvrđujući prvu hipotezu možemo reći da sa uz-dizanjem nove globalne kulture, utemeljenoj prevashod-no u vrednostima Zapadnih kultura, kulturološki obras-ci pojedinačnih kultura, bilo da reaguju prihvatanjem ili odbijanjem dominatnih modela, bivaju u većoj ili manjoj meri izmenjeni ugrožavajući tako opstanak autentične kulture. Važno je uočiti da globalni kapitalizam, danas, zagovara lokalne raznolikosti, napuštajući homogeni pri-stup masovne produkcije jednog proizvoda za sve. No, primetno je da, dok podržava jedan, marketinški pogo-dan sklop raznolikosti, ignoriše drugi koji ga potencijal-no ugrožava, na taj način gradeći takozvanu "strukturu zajedničkih razlika". 23 Naime, radi se o nametanju zajed-ničke strukture, odnosno standardizaciji različitih krea-tivnih aktivnosti, za šta je najočigledniji primer sport, ko-ji je u svojim najraznovrsnijim oblicima moguće pratiti širom sveta zahvaljujući pomenutoj standardizaciji tj. za-jedničkom setu razlika. Na drugom planu, poželjno je da kulture budu različite na nekim, marketinški i za industri-ju turizma isplativim poljima kao što su jezik, kuhinja, umetnost, zanati, ples, etnička obeležja i sl, ali globalna arena ne podržava recimo političke i ekonomske razlike odnosno nekapitalističke sisteme vrednosti i ekstremna religijska verovanja. Na ovaj način raznolikost je podrža-na, ali istovremeno kontrolisana, jer je neophodno da se uklopi u set određenih pravila i vrednosti ili u suprotnom biva ignorisana. Tako, globalno-kapitalistički koncept ra-znolikosti u stvari predstavlja selektovani lokalni sadr-žaj u globalno-standardizovanoj formi. Drugim rečima, dolazeći u interakciju sa globalnim kulturnim obrascima lokalni kulturni izraz biva izmenjen i neretko osiroma-šen poprimajući globalni uniformni oblik. Relativizacija ne izazove globalizacije na polju kulture. šefova država Jugoistočne Evrope je doneo nekoliko de-Globalni nivo delovanja u oblasti kulturne politike Kao odgovor na neujednačene posledice procesa globa-lizacije po kulturni život, pitanje očuvanja kulturne ra-klaracija o očuvanju raznovrsnosti regiona i produbljiva-Uporedna analiza proučavanih instrumenata pokazuje da nju interkulturnog dijaloga i veza. Deklaracije su u pot-njihov sadržaj korenspondira na određenom nivou odno-punosti skladne sa odredbama međunarodnih sporazuma, sno da se temelji na istim uporišnim tačkama, s tim da se ali istovremeno prilagođene specifičnim okolnostima re-u njima prepoznaju razlike u delovanju organizacija pod giona, kojem je još uvek teško da dosledno prati svetske čijim okriljem su nastajali. Kada je reč o sličnostima, pre svega se prepoznaje poštovanje ljudskih i kulturnih prava i evropske trendove u ovoj oblasti. znovrsnosti je postalo ključno na agendi globalnog ni-i sloboda, na kojima je izgrađeno moderno demokratsko Kao još jedna zajednička crta ispitanih instrumenata i nji-voa delovanja u oblasti kulturne politike. Primećuje se društvo i koji su ugrađeni u sve njegove institucije. Sle-ma srodnih aktivnosti i platformi, uočava se da oni biva-da je kulturna raznovrsnost, kao vrednost, promovisana deći temeljni princip jeste poštovanje načela suverenite-ju izgrađeni na "nepreispitanom, nedekonstruisanom dis-od strane pojedinačnih država i međunarodnih i nadna-ta i principa supsidijarnosti, potvrđujući pravo država da kursu nacionalnosti". 28 . Premda veza kulture sa nacijom cionalnih organizacija. Dakle, od strane aktera koji na-samostalno kreiraju i vode kulturnu politiku. Nemešanje nije više dominantna, kako ova nije isključivo nacional-stoje da sačuvaju svoju političku moć, kao kontrapunkt u unutrašnju politiku jeste ključ međunarodne saradnje, ni fenomen, konvencionalna shvatanja kulture ostaju u finansijskoj moći transnacionalnih korporacija, koja ne štiteći koncept funkcionisanja nacionalnih država. Ipak, okvirima nacionalnog konteksta. Tako, kao primarni či-poznaje teritorijalne granice. Putem lobiranja, donacija, istovremeno se zagovara povezivanje, saradnja i kohe-nilac u nalaženju rešenja za transnacionalne probleme i slabljenja vladinih propisa i otkupa, odnosno ograniča-zija između država i težnja ka zajedničkim ciljevima i tretiranje globalnih kulturnih procesa i dalje biva prepo-vanja prava umetnika na intelektualnu svojinu, transna-strategijama što predstavlja "dodatni smisao mnogih me-znata suverena država. Kulturni tokovi se, međutim, sve cionalne kulturne korporacije su doprinele oligopoliza-đunarodnih konvencija". 27 Evropska agenda za kulturu u više odvijaju u deteritorijalizovanom globalnom kontek-ciji kreativnih industrija, te marginalizaciji određenih globalizujućem svetu je, u ovom svetlu, otišla korak dalje stu ne hajući za granice i van dometa nacionalnih kultur-produkcija i umetnika na lokalnom i regionalnom nivou. od međunarodnih normativnih instrumenata, predlažući nih politika. "Globalni problemi iziskuju globalna reše-Kulturna dominacija i ugrožavanje kulturne raznovrsno-koordinisanu saradnju i ciljeve u oblasti kulturne politi-nja", te kreiranje kulturnih politika zahteva novo oruđe sti i lojalne konkurencije su tako proizvele napore da se ke na evropskom nivou, u kojoj će učestvovati evropske kojim će biti promišljeni kulturni izazovi transnacional-promovišu nezavisne kulturne produkcije i prate aktiv-institucije, države članice i civilno društvo. Održivi ra-nog konteksta. 29 U ovom svetlu, biva potvrđeno da izo-nosti velikih korporacija, uz nametanje veće odgovorno-zvoj kulturne raznovrsnosti koji podrazumeva zaštitu po-lovana lokalna kulturna politika ne može voditi rešenju sti i kontrolu informacija. Dakle, dok jedni "deluju na stojeće kulturne i istorijske baštine, njenu aktuelizaciju, globalnih kulturnih pitanja. Zajedničko delovanje svih globalnom planu i doprinose razvoju profitno orijentisa-podsticaj savremenom stvaralaštvu i domaćim kulturnim aktera neophodan je element tretiranja svih pitanja koje ne kulturne industrije, drugi deluju na teritoriji država i evropskih institucija prepoznajemo težnju ka očuvanju i isključivo država članica". 26 Među međunarodnim orga-đe je zajednička premisa svih dokumenata. U diskursu svoju ukupnu teritoriju kako kultura "jeste odgovornost i smisla, a ne kao običnih potrošačkih proizvoda, tako-no Evropska Unija. Ona pak ne vodi kulturnu politiku za vim specifičnostima -kao nosilaca identiteta, vrednosti ovom planu, na nadnacionalnom nivou, aktivna je jedi-Tretiranje kulturnih dobara i usluga, u skladu sa njho-raznovrsnost odnosno interese nacionalnih država. Na stočne Evrope, koji štite raznovrsnost kulturnih izraza. politike bivaju kreirani instrumenti koji štite kulturnu ske unije, Saveta Evrope i Samita šefova država Jugoi-U takvoj klimi na globalnom nivou delovanja kulturne zajednički je imenitelj intrumenata UNESCO-a, Evrop-dukcije... i zaštiti kulturne baštine". 25 trebu kulture i umetnosti kao sredstva kohezije društva, doprinose razvoju neprofitno orijentisane umetničke pro-industrijama, razvijanje interkulturnog dijaloga i upo-kulturna globalizacija pokreće.
	re i doprinosa koji joj daju pojedinačna društva. Viđenje
	evropske kulture kao mozaika različitih kultura, prepo-
	znaje se u instrumentima Evropske unije i Saveta Evrope.

13Lečner F.Dž. i Boli Dž., op.cit., 69.14Ritzer G., The McDonaldization of Society, London 1996.15RobertsonR., Globalization: Social Theory and Global Culture, Thousand Oaks 1992, str.8.i2.Područje na kome nastaje ova sporna situacija je upravo kultura sveta, čiji sadržaj poprima takozvanu "glokalizovanu" formu, odnosno biva krojen na globalnom nivou za lokalne prilike. 17 ultura sveta je način na koji ljudi izražavaju globalnu svest širom sveta.U vezi sa prethodnim teorijama, Robertson prebacuje Valerštajnovim pri-17 Robertson R., Glocalization: Time-Space and Homogenity-Heterogenity, in: Global Modernities, eds.Featherstone M., Scott Lash i Robertson R., London 1995.18 Hannerz, U., Cultural Complexity: Studies in the Social Organization of Meaning, New York 1992, str.261-262.19 Appadurai A., Modernity at Large: The Cultural Dimensions of Globalization, Minneapolis 1996, str. 4. 20 Lečner F. Dž. i Boli Dž., op.cit., 77.21 Wise J. M., Cultural Globalization: A User's Guide, Oxford 2008, str.15. 22 Berger P.L. i Huntington S. P., eds.Many Globalizations: Diversity in the Contemporary World, New York 2002.23 Wilk R., Learning to be Local in Belize: Global Systems of Common Difference, in: Worlds Apart: Modernity Throughthe Prism of the Local, ed.Daniel Miller, New York 1995.24 Lečner F. Dž. i Boli Dž., op.cit., 220. 25 Đukić V., Država i kultura: Studije savremene kulturne politike,Beograd 2010, str. 303-304. 
Ibid. 

Marsella A. J., op. cit., 15. 

Meyer J. W., Institutionalized Organizations: Formal Structure as Myth and Ceremony, in: The New Institutionalism inOrganizational Analysis, eds. Powell W. i DiMaggio P., Chicago 1991, str 41. 

European Union. Commission of the European Communities, European Agenda for Culture in a Globalizing World, str. 4. 

Đukić V., op. cit., 306 

Lomborg E., ed.Global Crisis, Global Solutions, Cambridge 2004.
KULTURNA POLITIKA VS GLOBALIZACIJA -RAZNOLIKOST PROTIV UNIFORMNOSTI