Jednom apsolutno kantovskom metodološkom okviru ovoga skupa (Kant, podseaeam, uvodi i utemeljuje pojam "analize", potom pojam "komparativne analize, kompariranja ili eventualne uslove za objektivnu komparaciju 2 ; Kantova velika tema je, isto tako, teorija o 141 

poreklu dr ave ili o moguaenosti postojanja novih dr ava; Kant je svakako, sa svojim uèenjem o antropologiji i geografiji, zaslu an za ovu "prizmu", za ovaj pogled sa "zapada na istok" itd.), usuðujem se da dodam jedan od najkontroverznijih pojmova politièko-pravne, ekonomsko-teološko-vojne teorije ili kripto teorije: pojam suverenosti. Suverenost nije niti nemaèka reè 3 niti samo Kantova velika fikcija, ali je nemaèki filozof svakako najviše zaslu an za snagu i trajanje kontroverze u vezi sa pojmom "suverenosti" i subjektom suverenosti i u vezi sa uvek aktuelnom aporijom meðunarodnog prava: sa jedne strane nepovedivost suverenosti jedne dr ave i sa druge, pravo na humanitarnu intervenciju, preventivni napad i preventivno nasilje. 
Da li je dakle moguaee uporediti dr ave (staviti ih zajedno, jedne pored drugih -uporedno ih porediti)? Kako je uopšte moguaee uporediti ono što je suvereno? Zar se ono što je suvereno (ille qui est supremus, non potest habere alium supra se 4 ) ne opire bilo kakvoj analizi i poreðenju, bilo kakvoj analogiji sa neèim drugim, jednakim, sliènim ili razlièitim (grèku reè analogia -inaèe omiljenu Kantovu reè -Ciceron prevodi sa comparatio)? 
Nekoliko je razloga zašto je nemoguaea komparacija dr ava proizašlih iz bivše Jugoslavije ("komunistièka dr ava" u naslovu ovoga skupa nije prikladna, jer dr ava kao takva u komunizmu treba da nestane ili je veae nestala). 
Prvo, ne radi se o suverenim dr avama, suverenim u znaèenju u kome mi zamišljamo da suverenost jeste nešto što je bilo, što još uvek postoji i što aee kakvo-takvo postojati u buduaenosti. 5 142 PETAR BOJANIAE odnosno moguaenosti komparativne analitièke prakse, prezentujuaei osam razlièitih pojmova /conceptus comparationis/. 
3 Cf. H. Quaritsch, Souveränität: Entstehung und Entwicklung des Begriffs in Frankreich und Deutschland vom 13. Jh. bis 1806, Berlin: Duncker & Humblot, 1986. 4 Baldo degli Ubaldi (1327-1400), veliki civilista i kanonista (D. Quaglioni, La sovranità, Roma- Bari, Laterza, 2004, p. 25). 
5 Svi poznati "parametri suvereniteta" su dovedeni u pitanje: l'indivisibilité /ne(po)deljivost/ (Bodin), identitet, monopol upotrebe sile je narušen, dr ava ne obezbeðuje sigurnost graðanima (Hobbes), nezavisnost ("gouverner sans dépendance d'aucun étranger", Vattel), ugro ena su prava graðana što dodatno potencira antinomiju izmeðu prava i suvereniteta (Kelsen), itd. Razlièite konvencije, koje su potpisane u ovom veku, danas je nemoguaee primeniti na postojeaee dr ave: recimo Convention iz Montevidea 1933. godine koja donosi tri uslova svake suverenosti: permanentna populacija, definisana teritorija i dr ava koja funkcioniše (u smislu dr avnih institucija i administracije) . 
Drugo, mi još uvek ne znamo koliko dr ava uopšte analiziramo jer aeemo, mo da, za samo nekoliko meseci dobiti još najmanje dve nove. 
Treaee, ukoliko sledimo striktno znaèenje reèi comparatioukoliko "stavimo" te fiktivne dr ave jednu pored druge, zajednoonda aee analiza njihove suverenosti zavisiti od "istorije raspada" dr ave od koje potièu (u tom smislu, njihova matièna dr ava jeste Jugoslavija, ali svaka pojedinaèna dr ava nastala je iskljuèivo "otcepljujuaei se" od takozvane republike Srbije [pregovorima, ratom, "zamenama" stanovništva, trgovinom dobrima itd.]) Ovo bi onda bio vrlo komplikovan zadatak6 . 
Èetvrto, nemoguaee je "poreklo" ovih novih entiteta misliti izvan inflacije takozvanih suverenih dr ava na istoku u poslednjih 15 godina i raspada Sovjetskog Saveza. 
Peto, u mnoštvu sluèajeva, "dr avnosti" i "suverenosti" sve ove "dr ave" duguju priznanju koje je stiglo sa Zapada.7 De jure su suverene, de facto ni u kom sluèaju nisu. Zbog toga se pojavila serija sintagmi koje bolje objašnjavaju neizvesni i podeljeni status ovih entiteta : "une souveraineté partagée" /podeljena suverenost/ je francuska verzija mnoštva anglosaksonskih sintagmi (balanced-, limited-, conventional-, sharing-, global-, guided-, formal-, responsible-, mixed-, semi-sovereignty). 
Šesto, najva nije, igre oko nezavisnosti i produkcija mnoštva suverenih dr ava na istoku, oslabile su suverene dr ave zapada (njihovu vlastitu suverenost). Zapad je podeljen. Zapad ne gleda više samo na istok -zapad gleda na zapad, zapad gleda samoga sebe. Zbog toga je nemoguaee porediti dr ave na istoku bez komparativne analize suverenosti suverenih dr ava zapada. "Primer" ("Primer dr ava bivše Jugoslavije") više nije samo na istoku nego i na zapadu. 

FILOZOFIJA I DRUŠTVO 1/2007

Jedan takav "primer", koji bi mogao da poslu i kao vrlo dobra analogija sa Jugoslavijom ili mo da Evropom, desio se, kako svedoèi Kant, u prvoj polovini 18 veka u Hagu. Hag je, dakle, veoma znaèajan, ne samo po Meðunarodnom sudu za ratne zloèine (kao što se zna, dr avljani jedne "super-suverene" zapadne dr ave nisu pod jurisdikcijom ovoga suda zahvaljujuaei potpisima vlada ostalih suverenih zemalja) u kome se sudi za zloèine poèinjene na tlu bivše Jugoslavije, niti po onoj èuvenoj Rezoluciji iz 1907. godine, koja tek danas mo e da bude neobièno aktuelna8 , veae i zbog jednog neuspeha koji se desio dosta davno. 
Takav savez /Verein/ nekoliko dr ava da bi odr ale mir mo e se nazvati permanentan kongres dr ava /Staatencongreß/, pa ostaje slobodno svakoj susednoj dr avi da mu se pridru i; takav kongres (bar što se tièe formalnosti meðunarodnog prava u svrhu odr avanja mira) odr an je u prvoj polovini ovoga veka u Hagu /der Versammlung der Generalstaaten im Haag/ gde su ministri veaeine evropskih dvorova, pa i najmanjih republika, iznosili svoje pritu be zbog neprijateljstva /ihre Beschwerden über die Befehdungen/ koja su do iveli jedni od drugih, pa su tako zamišljali celu Evropu kao jednu jedinu federalnu dr avu koju su u tim svojim javnim sporovima prihvatali kao nekakvog arbitra, sve dok je umesto svega toga, kasnije, meðunarodno pravo ostalo samo u knjigama /bloss in Büchern übrig geblieben/, dok je iz kabineta isparilo /aus Cabinetten aber verschwunden/, ili je posle veae izvršenog nasilja, u obliku dedukcija povereno mraku arhiva /der Dunkelheit der Archive/ 9 . (podvukao P. B.) "(…) èim su nasilja izvršena, sve što je ostalo od meðunarodnog prava jesu protokoli koji se nalaze u mraku arhiva". Ovo je mo da jasniji prevod komplikovane poslednje reèenice. Kantov "projekat", koji je pre svih zahvaljujuaei Hansu Kelsenu, "izvuèen" iz knjiga i inkorporiran (sa svim svojim dvosmislenostima) u Povelju UN 10 , danas je u procesu jedne imaginarne "rekonstrukcije" sa jedne strane i potpunog zaborava sa druge strane. Kada se govori o "projektu" koji se odnosi na Kanta, onda se misli na moguaenost pravednog odnosa izmeðu nacija ili suverenih dr ava, zabranu napadaèkog rata, kao i postojanju meðunarodnih odnosa koji su pravno ureðeni. Svi ovi elementi sa eti su u èuvenoj sintagmi koja nije Kantova ali koja ga je definitivno proslavila : projekat koji se najpre protivi ratu jeste projekat "veènoga mira" (to je ujedno "krajnji cilj èitavog meðunarodnog prava" /das letzte Ziel des ganzen Völkerrechts/ 11 ). Preciznije, a to treba da se naglasi, ne radi se o nekoj prostoj fantaziji, veae o miru koji vlada meðu dr avama, to jest o miru èiji su dr ave subjekti i tvorci u isto vreme. 
Bez obzira što bi mo da va nije, nego ikada pre, bilo ispitati kvalitet i snagu ove "inkorporacije" Kantovih ideja u razlièitim tekstovima i stavovima meðunarodnih ugovora koji se danas lako zaobilaze i prekršuju, ljubiteljima Kanta je i dalje stalo da govore o Kantovom "idealizmu" i projektu koji još uvek nije završen. Da bi se odr ala fiktivna snaga i potencijal Kantove politièko-pravne filozofije, moguaenost postojanja meðunarodnog prava kao takvog se prvo identifikuje sa Kantovom pravnom doktrinom, a potom se Kantovom "idealizmu" suprotstavlja "politièki realizam" nemaèkog pravnika Carla Schmitta. 
"Kant ili Carl Schmitt ?" 12 , sa jedne strane, sa evropske strane podeljenog Zapada jeste pokušaj da se utopijski rezervoar Kantovog mišljenja ponovno re-aktuelizuje. Sa druge strane, sa takozvane amerièke strane zapada, samo se ponekad neki od "slu benih" teoretièara vladajuaee administracije usudio da u L. Straussu (u jednom periodu tobo e bliskom Schmittu) i njegovom politièkom konzervativizmu, vidi nekog dalekog teorijskog pretka. 
Osim problema koji je zajednièki i koji ote ava bilo kakvu komparativnu analizu -problem se sastoji pre svega u pojavi gomile 145 FILOZOFIJA I DRUŠTVO 1/2007 10 Èlan 2 (1) je zasnovan na principu jednakosti svih èlanica. Èlan 2 (7) autorizuje Ujedinjene nacije da intervenišu u ono što pripada jurisdikciji svake suverene èlanice ponaosob. 
11 Metafizika Morala, 1993, s. 151; Die Metaphysik der Sitten, S. 350. 
12 "Hat die Konstitutionalisierung des Völkerrechts noch eine Chance?", Poglavlje IV "Das Kantische Projekt und der gespaltene Westen", J. Habermas, Der gespaltene Westen, Frankfurt am Main, Suhrkamp, 2004, S. 187. novih dr ava koje nisu suverene (koje su onda ništa -rekao bi Kant) 13 , u pojavi sasvim neizvesnih entiteta, u pojavi dr ava koje su odmah slabe i propale (ekonomski ili politièki) /takozvane failed, weak, collapsed states/ -zajednièki problem, i onima koji pamte i onima koji zaboravljaju Kanta, jeste nemoguaenost da se "pravnim sredstvima" (de jure) odgovori na postojeaeu situaciju (de facto). Ali iz dubine ove "nemoguaenosti" slede strašne razlike, a onda i linija raskida koja dodatno preti i deli zapad. Vrlo skupa istra ivanja koja se poslednjih godina sprovode u SAD i koja se bave prirodom ove "nemoguaenosti", uslovljena su direktnim okupacionim prisustvom amerièkih vojnika u pojedinim zemljama ili "administrativno -ekonomskim" prisustvom Amerike u odereðenim podruèjima pod protektoratom, tutoratom /trusteeship/ ili diktatom 14 . "Nemoguaenost" da se preda, da se pokloni suverenost ili da se proda, vrlo je sofisticirano sredstvo za novu kolonizaciju koja nema kraja. U isto vreme, reè "nemoguaenost" ili "nemoguaee" transfera de facto u de jure je èesto uvreda za svakog sledbenika Kanta. Ali, mo da uopšte nije uvreda za Kanta koji je uvek aktuelizovao i promišljao neuspeh institucija meðunarodnog prava, koji je bio vrlo skeptièan prema moaei pojedinih naroda da se konstituišu kao dr ave (izmeðu ostalog i zbog svojih skuèenih znanja o geografiji) i koji nikada nije stavljao u drugi plan znaèaj nasilja ili sile /Gewalt/ (nasilja kao porekla prava 15 146 PETAR BOJANIAE i nasilja kao suštine izvršne vlasti odnosno prava na nasilnu meðunarodnu intervenciju). 
Slièno kao danas Jugoslavija (Balkan je jedna od geografskih oblasti, jedna izmeðu mnogih drugih, o èijim stanovnicima Kant nije nikada progovorio niti jednu reè), tadašnja Poljska, bila je razorena intervencijama sa strane, rasparèana izmeðu Rusije i Pruske i "proglašena" za dr avu koja je manje suverena od ostalih. Kant nikada nije pomenuo ove dogaðaje, bio je skeptièan prema novom poljskom ustavu donesenom 3. maja 1791. ("Ništa ne uliva poverenje i buduaenost, šta dolazi iz Poljske") i smatrao je da je Poljska èudna zemlja koja nema srednju klasu pa onda ni kulturu 16 . 
Vratimo se još jednom tajni malog evropskog lukavstva koje èisteaei Kantovu teoriju i pozivajuaei se na nju, sakriva alost Evrope što ne uèestvuje sa drugom polovinom zapada u preventivnoj intervenciji i okupaciji nepravednih neprijatelja 17 . 
Pitanje koje svakako nije pitanje -Kant ili Carl Schmitt? (relativno je lako dokazati da se obe pozicije solidno dopunjuju u pogledu mnogih teorijskih izazova 18 ) -kao svaki izbor, ipak krije zamku. Ako izaberete Kanta, a morate izabrati Kanta spram kompromitovanog pravnog savetnika za vreme nacistièkog perioda i mislioca za koga se vezuje realna politika to jest nasilje, rat, uništavanje neprijatelja, ako izaberete Kanta izabraaeete ono što ste mislili da birate kada ste odbili da birate Schmitta. Još gore, izabraaeete upravo ono što je sam Schmitt prvi kritikovao kod Kanta: teorijsku podlogu za preventivni rat i upotrebu pojma nepravednog neprijatelja u kontekstu istog tog napada 19 . Ali zašto Schmitt za svoju kritiku nije izab-rao druge pravnike (Vattel ili Wolff ili Achenwall) od kojih Kant pozajmljuje sve ove ideje? Razlog se krije iskljuèivo u tome što bi u intervenciji protiv mnoštva nepravedenih neprijatelja, protiv sve više i više neprijatelja (danas ih je više nego ikada), po mišljenju Kanta, trebalo da uèestvuju sve dr ave. "Svi zajedno protiv jednog" -u reèi "zajedno" polo ena je sva Kantova nada. Kada se Kantova razmišljanja iz 1784. godine o ius praeventionis, o okupaciji i intervenciji, o ratu i (ne)reciproènom neprijateljstvu, prevedu, putem, uvek neizvesne analogije u prostor meðunarodnog prava petnaest godina kasnije (u spis o Veènom miru ili u tekst Metafizike morala), njihovo uèešaee u institucionalizaciji mira biaee neumitno. Da bi se obezbedio i ustanovio neprekidni mir (da bi se dakle spreèilo kršenje ugovora, izdaja ili promena odnosa snaga), Kant, sa nekim znaèajnim korekcijama, razvija ideju Friedriha Velikog, da se sve suverene dr ave udru uju u zajednicu zemalja uvek protiv eventualno jedne dr ave ili eventualno jednog prekršioca mira. Dakle, mir je utemeljen (pravno-politièki), nakon što svako ko se obave e i prihvati da dâ drugom sigurnost i da je dobije za uzvrat -raèuna da ukidanje iste te sigurnosti ima za konsekvencu da su svi ostali protiv njega. Naèelo da su "svi zajedno uvek protiv jednog" se ne posti e time što bi svako sa svakim potpisivao ugovore o ne-napadanju, nego što bi a priori pripadanje celini (zajednici svih dr ava), uslovljavalo, da raskid sa samo jednim delom iste te celine (na primer, objaviti rat susednoj dr avi), uvlaèi u rat sa svima ostalima. 
Naravno, kao i u vreme Kanta, oèigledno, reè "zajedno" se odnosi na sve dr ave zapada, udru ene protiv jedne "nedemokratske" (Rawls) ili "dovoljno ne suverene" dr ave. "Sve dr ave zajedno", a ne samo jedna dr ava protiv jedne druge ili samo jedna protiv svih ostalih ili uprkos svih ostalih. 
Baš na ovom mestu otvara se kriza meðunarodnog prava s one strane Kanta i/ili Carla Schmitta. Kriza -to je paradoksalno -nedostataka fikcije i manjka idealizma, sa kojom se javljaju dva problema: 
Prvi, šta aee se desiti ukoliko je propalih dr ava /failed states/ dakle, dr ava de facto koje nisu dr ave, mnogo više od samo jedne 20 ? (sve intervencije koje su se desile poslednjih godina, manje ili više, pogaðale su upravo i sasvim u duhu Kanta, one dr ave kojima je "isèezavala" karakteristika dr avnosti, u kojima je dolazilo do fatalnih problema sa njihovim sopstvenim suverenostima i koje su gubile (ili uopšte nisu ni posedovale) monopol sile nad teritorijama koje su de jure pokrivale); Drugi, da li pojava jedne dr ave koju sve ostale dr ave ne mogu da nadvladaju i koja briše sve postojeaee ugovore i dosadašnje re ime traganja za mirom, treba da znaèi da postoji još samo jedna jedina suverena dr ava na zapadu? Jedna jedina suverena dr ava uopšte? 
Da li tek na ovom mestu le i moguaenost, mo da, za jednu novu instituciju mira s one strane bilo kakve suverenosti? Petar Bojaniae SOUVERÄNITÄT, PSEUDO-SOUVERÄNITÄT, PROTEKTIONAT: AM BEISPIEL DER STAATEN IM EHEMALIGEN JUGOSLAWIEN Zusammenfassung Was ist vom Begriff der "Souveränität" geblieben, mit anderen Worten: ist es nach der Schaffung einer Vielzahl kleiner souveräner Staaten in Osteuropa noch möglich, über die Figur des Souveräns zu sprechen? Was ist ein Staat, sofern er kein Souverän ist bzw. sofern er nur teilweise ein Souverän ist? Wieviel Souveränität bedarf es (ist es möglich, die Souveränität zu messen?), damit ein Staat wirklich souverän ist? Verhandelt der Internationale Gerichtshof für Kriegsverbrechen, die innerhalb des ehemaligen Jugoslawien begangen wurden, de facto die Folgen jener Verbrechen, die die Grundlage der Souveränität und der Unabhängigkeit aller dieser neuen kleinen Staaten liegen, während er de iure auf einer rein persönlichen Verantwortlichkeit insistiert? 
Die Ausführungen versuchen, eine der grundlegenden Aporien der internationalen Rechts zu problematisieren, die -von Kant bis heute -die Unverletzlichkeit der Souveränität eines Staates und, im selben Moment, das Recht auf humanitäre Intervention und auf präventive Gewalt betrifft. 
Schlüsselbegriffe: Souveränität, Souverän, Staat, Westen, Osten, Balkan, Jugoslawien. 

149

FILOZOFIJA I DRUŠTVO 1/2007 

"Poreklo vrhovne vlasti je za narod koji stoji pod njom u praktiènom pogledu neistra ivo /in praktischer Absicht unerforschlich/, t.j. podanik /der Unterthan/ ne treba delatno da mozga /werkthätig vernünfteln/ o tom poreklu kao o pravu u koje još treba sumnjati /ius controversum/ u pogledu njoj du ne poslušnosti." I. Kant, MetafizikaMorala, Sremski Karlovci-Novi Sad, IKZS, 1993, s. 120; Die Metaphysik der Sitten, Kant-Werke, Band VI, S. 318. Prevod sam blago 

modifikovao.7 Na primer, Belorusija i Ukrajina su bile priznate od strane Zapada pre nego su imale status nezavisnih dr ava u odnosu na Sovjetski Savez (ovo je va an paradoks kada se zna da Kina, koja je bila nezavisna dr ava od 1949 nije priznata sve do 1970 godine). Cf. S. Krasner, "Sharing Sovereignty. New Institutions for Collapsed and Failing States", International 

Security, n°2, 2004, p. 87. 

U pitanju je nekolicina sporazuma izmeðu kojih su i neki koji se tièu okupacije i ponašanja okupatora u zoni ili u zemlji koju je okupirao. Na osnovu tih sporazuma okupator po svojoj sopstvenoj proceni odluèuje kada aee da napusti teritoriju koju je zauzeo -kada obezbedi "poredak i javni ivot 

". 9 Metafizika Morala, 1993, s. 151; Die Metaphysik der Sitten, S. 350. 

Cf. M. Castillo, "Peuple et Souverain dans la philosophie juridique de Kant", in Cahiers de philosophie politiquede Caen, n°4, 1983, pp. 155-167. S. M. Shell, "Kant on just war and 'Unjust enemies': reflections on a 'Pleonasm'", Kantian Review, n°10, 

Cf. J. D. Fearon and D. D. Laitin, "Neotrusteeship and the Problem of Weak States", International Security, n°4, 2004, pp. 5-43. 

"(…) stanje mira treba znaèi da bude ustanovljeno" /gestiftet/. Zum ewigen Frieden. Ein philosophischer Entwurf; Kants gesammelte Schriften, Band VIII, Berlin, Walter deGrunter & Co., 1923, S. 349. Kant uèestalo upotrebljava reèi stiften ili gestiften tek u poslednjoj deceniji ivota. Stiften, bez ikakve sumnje, implicira nasilje. Kant veruje, i na mnogo mesta jasno manifestuje (nekoliko puta u beleškama iz zaostavštine) svoje uverenje da se putem nasilja nešto mo e ustanoviti odnosno institucionalizovati. Naime, akt nasilja je inauguralni akt svakog ustanovljenja, pa i ustanovljenja mira. Naprimer, § 55 Metafizike morala zapoèinje sa Kantovom nadom da je moguaee zasnovati stanje koje se pribli ava pravu putem rata /um etwa einen dem rechtlichen sich annähernden Zustand zu stiften/. U predavanjima iz zimskog semestra 1793/1794 koja je priredio za štampu Johann Friedrich Vigilantius (Metaphysik der Sitten Vigilantius), Kant je sasvim odreðen: " (…) jer bez nasilja pravo ne mo e da bude ustanovljeno, tako da nasilje mora da prethodi pravu, umesto da vladanje na osnovu prava 

1955. godine šest posto svih dr ava bilo je u problemima, dok ih je 1990., prema istra ivanju "The State Failure Project" (2000) bilo trideset posto. S. Krasner, "Sharing Sovereignty. New Institutions for Collapsed and Failing States", in InternationalSecurity, n°2, 2004, p. 91.