O PRAVU PRVOG OKUPATORA U TERITORIJALNIM SPOROVIMA

Keywords: Kosovo, pravo, prvobitna okupacija, spor, suverenitet, teritorija, vlasništvo

Uvod

U ovom tekstu aeemo pokušati da ustanovimo kakva se politièka prava na teritoriju mogu zahtevati na osnovu èinjenice da smo mi, ili naši preci, bili prvi koji su teritoriju zaposeli. Taj argument izvorno je artikulisan u privatnom pravu koje iz njega izvodi individualna vlasnièka prava. Kao razlog za kolektivnu politièku kontrolu ili suverenitet, argument se koristi u sporovima koje narodi vode oko teritorija koje su zaposedali u razlièitim istorijskim razdobljima. Postoje dve vrste takvih sporova: oni u kojima se prvodošavši narod neposredno sukobljava sa drugim narodom koji mu je oduzeo vlast nad teritorijom, i oni u kojima se sukobljava sa treaeim kojeg je drugi ostavio za sobom pošto se sa teritorije povukao. U prvu grupu bi se mogli svrstati tinjajuaei sporovi oko Sudeta i Transilvanije, dok bi u one iz druge spadali sukobi oko Palestine i Kosova. Od svih tih sporova nas aee najviše zanimati kosovski, i ovaj tekst predstavlja neku vrstu filozofsko -pravne analize jednog od glavnih argumenata koji srpska strana u njemu iznosi još od poèetka XX veka. 1 

Naša aee analiza imati èetiri osnovna koraka. Najpre aeemo izloiti naèin na koji se argument prvog okupatora konstruiše u privatnom pravu, posle èega aeemo analizirati naèin na koji se on upotrebljava u politièkim raspravama. U treaeem koraku pozabaviaeemo se te inom koja mu se mo e pripisati u sporu koji nas zanima, a na kraju aeemo predlo iti princip pravde na osnovu kojeg bi spor trebalo rešiti. 
U èlanku neaeemo razmatrati pravo na okupaciju u toku rata, niti pravo da se mirno okupira neka teritorija kako bi se njome bolje upravljalo, pravo na koje se, primera radi, pozvala Danska kada je zaposedala Grenland. Takoðe, u èlanku neaeemo razmatrati ni mnogobrojne razloge za politièku kontrolu koji se ne tièu vlasnièkih pitanja, kao što su srpsko pozivanje na meðunarodne konvencije koje zahtevaju poštovanje jednom uspostavljenog i priznatog suvereniteta, ili albansko pozivanje na prava kolonizovanih da se oslobode kolonizatora. Najzad, neaeemo se baviti ni èinjenièkim premisama od kojih zavisi uspešnost primene argumenta prvobitnog okupatora, i taj aeemo posao prepustiti istorièarima. Naprosto, razmotriaeemo jedan od argumenata i pokušati da ustanovimo kako treba gledati na èitav spor ako taj argument ozbiljno shvatimo. 

Pravo prvobitnog okupatora u privatnom pravu

Privatno pravo nastoji da odredi prava koja pojedinci kao vlasnici mogu imati jedni spram drugih. Polazni odnos izmeðu subjekta i objekta prava u njemu se posmatra kao odnos izmeðu dva razlièita i nezavisna entiteta, koji biva izmenjen kada subjekat posegne za objektom i prisvoji ga za sebe. Same subjekte, s druge strane, ono tretira kao istovetne, ali nezavisne ili izolovane jedne od drugih, zbog èega bi norme koje propisuje trebalo da va e i u prirodnom i u graðanskom stanju. Opšte pravo na vlasništvo, pravo da se drugi subjekti iskljuèe iz upravljanja objektom, u privatnom se pravu izvodi iz prava na oèuvanje telesnog integriteta, a ovo iz prava na odranje liènosti koje u telu obitava. Same liènosti, pak, tretiraju se kao jednako vredne, zbog èega se svima inicijalno pripisuje jednako pravo vlasništva nad objektima. Zbog toga što ih tretira kao jednake, privatno pravo pretpostavlja da liènosti same daju vrednost svojim zahtevima za vlasništvom i ne ukljuèuje nijednu posebnu koncepciju dobra koja bi mogla da poslu i kao kriterijum za njihovu procenu, jer bi svaka takva koncepcija mogla da favorizuje neke od njih. Zato što liènosti posmatra kao meðusobno izolovane, privatno pravo apstrahuje i od svakog razmatranja distributivne pravde koja bi mogla da ogranièi domašaj njihovih vlasnièkih zahteva. 
Privatno pravo priznaje dva osnovna naèina sticanja svojineoriginarni, kada se pravo svojine ne izvodi iz prava prethodnika, veae iz drugih relevantnih okolnosti, i derivativni, kada se pravo svojine izvodi iz prava ranijeg vlasnika. Prvobitno zaposedanje stvari i njeno prenošenje pomoaeu ugovora najva niji su sluèajevi iz ove dve grupe, od kojih prva obuhvata još i odr aj (upotreba stvari za koju nismo znali da nekom veae pripada), a druga nasleðivanje. Èin zaposedanja, kojim aeemo se sad pozabaviti, jeste individualan i unilateralan, i mo e dati tri vlasnièka prava na stvar (in rem) protiv drugih osoba: a) ekskluzivno pravo na njenu fizièku kontrolu (ius possendi), b) ekskluzivno pravo na njenu upotrebu (ius utendi), i c) ekskluzivno pravo na njeno otuðivanje (ius abutendi). Da bi ta prava dao, èin zaposedanja mora ispuniti èetiri uslova: i) Taj èin, pre svega, mora biti prvobitan. Da bi se smatrao izvorom vlasnièkih prava, naime, jedan èin mora biti u skladu sa osnovnim moralnim principom jednakosti ljudskih liènosti, a èin zaposedanja to mo e biti samo ako se odnosi na stvar ili teritoriju koje pre toga nikome nisu pripadale, jer samo pred takvim stvarima i teritorijama individue mogu biti jednake -jednake u pravu da ih zaposednu. 
ii) Èin zaposedanja mora predstavljati fizièko potèinjavanje stvari (teritorije) svojoj moaei. 
iii) On mora izra avati nameru da se stvar potèini svojoj moaei. iv) Potèinjavanje mora biti vidljivo drugima. U privatnom pravu, zaposedanje je fundamentalniji naèin sticanja svojine nego ugovor zato što ga ugovor pretpostavlja, i zato što se ugovor mo e rekonstruisati ili izraziti polazeaei od zaposedanja. Za ugovorno prenošenje imovine, naime, mo emo reaei da se sastoji od dva sukcesivna èina: a) od napuštanja stvari od strane prvog vlasnika, i b) od zaposedanja napuštene stvari od strane druge osobenovog vlasnika. Ugovor, meðutim, eksplicira jednakost individua koja kod prvobitnog zaposedanja ostaje implicitna. Jer, sticanje prava na svojinu prvobitnim zaposedanjem jeste èin jedne osobe, dok pravo na osnovu ugovora zahteva ujedinjenu volju dveju osoba. 
Zbog toga pravo in personam koje pru a ugovor istièe jednakost dveju strana, koja je u pravu in rem prisutna u vidu pretpostavke da svaka osoba ima jednako pravo da izvrši èin izvornog zaposedanja. Zato se, najzad, mo e reaei da prvobitno zaposedanje i ugovor predstavljaju dva koraka u razvoju iste ideje privatnog vlasništva. 2 Treaei korak, kojim se okonèava pravna konstrukcija privatne svojine i odreðuju odnosi izmeðu vlasnika kao pravnih subjekata, predstavlja pripisivanje odgovornosti da se ne ometa upotreba vlasnièkih prava koja su steèena prvobitnim zaposedanjem i ugovorom. Èin prvobitnog zaposedanja, naime, povlaèi nemoguaenost drugih da unilateralno zaposednu istu teritoriju, ali ne povlaèi du nosti prema prvom okupatoru. Kao i ugovor, on razgranièava dve stvari (moje i tvoje), ali ne reguliše interakciju dveju osoba i predstavlja nu an, ali ne i dovoljan uslov za pripisivanje odgovornosti i du nosti drugim stranama. Da bi do pripisivanja došlo, potrebne su dodatne norme koje aee odrediti šta je razuman odnos dveju osoba, i pod kojim uslovima mo emo reaei da je druga strana narušila posednièka prava prve strane. Odreðivanjem tih normi, zaokru uje se konstrukcija vlasništva i preko njega uspostavlja odnos prema drugome kao pravnoj liènosti. 

Politièke upotrebe argumenta prvog okupatora

Politièke upotrebe prava prvobitnog okupatora u meðunacionalnim teritorijalnim sporovima sekundarne su u odnosu na pravnu zato što pretpostavljaju njegovu artikulaciju koja je izvedena u privatnom pravu, i zato što pretpostavljaju pravnu èinjenicu postojanja vlasništva na osnovu prvobitnog zaposedanja. Zbog toga evokacija prava prvog okupatora u politièkom kontekstu zahteva da nacije u sporu posmatramo kao pojedince u privatnom pravu -kao nezavisne i jednake u svojoj sposobnosti da zahtevaju pravo vlasništva, i tra i da pretpostavimo da je jednakost bila narušena kada je teritorija oko koje se vodi spor na neugovorni naèin bila oduzeta naciji koja ju je prva zaposela. 
U politièkom kontekstu, meðutim, iz vlasnièkih prava individualnih pripadnika nacije izvodi se njihovo kolektivno pravo na uspostavljanje politièkog sistema -pravo da na teritoriji o kojoj je reè stvore autonomiju ili suverenu dr avu. To se izvoðenje mo e zasnivati na dva razloga. Prvi jeste èinjenièka pretpostavka da bi bez zajednièke politièke kontrole, dugoroèno gledano, prvobitnim zaposedanjem steèena vlasnièka prava pojedinaènih pripadnika nacije bila ugro ena postupcima èlanova druge nacije. Tako izvedeno, kolektivno politièko pravo nacije jeste funkcija individualnih prava njenih èlanova da obezbede svoju imovinu. 
Pomoaeu drugog razloga, meðutim, iz individualnog vlasnièkog prava koje su jedan ili nekolicina pripadnika nacije stekli prvobitnim zaposedanjem teritorije izvodi se politièko pravo bilo kog èlana nacije na njenu politièku kontrolu. Taj razlog jesu pojmovne veze izmeðu èina prvobitnog zaposedanja, stvaranja nacije i odr anja njenog identiteta kroz vreme, a pravo koje se pomoaeu njega izvodi ima nesvodivo kolektivni karakter zato što se pojedincu dodeljuje na osnovu njegove pripadnosti nacionalnom kolektivu, a ne na osnovu toga što je sam izvršio prvobitno zaposedanje, ili ugovorom preuzeo teritoriju od osobe koja ga je izvela. Sedelaèki narodi, naime, èin prvobitnog zaposedanja poistoveaeuju sa èinom nastanka same nacije. Njihove istorijske pripovesti zbog toga zapoèinju stvarnim ili mitskim opisom zaposedanja neke teritorije od strane jednog ili grupe srodstvom povezanih pojedinaca koji aee meðu sobom izdeliti vlasništvo nad njom i, radi odr anja tog vlasništva, uspostaviti politièku kontrolu, tj. na njoj stvoriti dr avu. Identitet nacije kroz vreme, pak, sastoji se od odr anja kauzalne veze sa èinom njenog stvaranja, što se mo e uèiniti odr anjem kontrole nad nekad zaposednutom teritorijom ili, u sluèaju izgona, oèuvanjem seaeanja na taj èin i nadom u povratak. Zato ovakva upotreba argumenta prvog okupatora uvek predstavlja èin afirmacije nacionalne istorije -afirmacije svojih veza sa svojim precima i njihove pravne i politièke va nosti, kojom se u politièke diskusije unose etnièki elementi. Istovremeno, ona predstavlja negaciju pravnog i politièkog znaèaja istorije one nacije koja aktuelno zauzima teritoriju koja je predmet spora. Druga upotreba argumenta zato ima za cilj restauraciju vlastite nacionalne istorije, što u sluèaju oru anih sukoba mo e dovesti do uništavanja kulturnih simbola koji svedoèe o prisustvu suparnièkog naroda na spornoj teritoriji. 
U politièkim sporovima, dakle, mo emo razlikovati dve upotrebe argumenta prvog okupatora. Prvom se iz ugro enosti vlasniè-kih prava pripadnika nacije na jednu teritoriju izvode njihova politièka prava na njenu kontrolu. Pomoaeu druge, pojedincima se pripisuje pravo na politièku kontrolu zbog njihove krvne ili kulturne veze sa onima koji su tu kontrolu nekad uspostavili kako bi svoja vlasnièka prava zaštitili. U sluèaju spora oko Kosova, mo emo primetiti da ga srpska strana èešaee koristi na drugi naèin zato što je izbledelo seaeanje na prve Srbe i njihove direktne potomke koji su kosovsku zemlju nastanjivali u Srednjem veku. 

Domašaj prava prvog okupatora u meðunarodnim teritorijalnim sporovima

Na poèetku smo rekli da postoje dve osnovne vrste sporova u kojima se nacije pozivaju na pravo prvog okupatora: sporovi u kojem je realizacija prava okonèana nelegalnim postupcima strane koja aktuelno politièki kontroliše teritoriju o kojoj je reè, i oni u kojima je realizacija okonèana nelegalnim postupcima treaee strane koja teritoriju više ne zauzima. U prvom sluèaju, strana koja svoje pretenzije na teritoriju pravda prvobitnom okupacijom, direktno se suprotstavalja onoj koja je nepravnim sredstvima prekinula realizaciju tog prava. U drugom sluèaju, ona se suprotstavlja strani koji sa prekidom nije imala nikakve veze, ali je od one koja je prekid izvršila ugovorom preuzela delimièno vlasništvo nad teritorijom, ili je naprosto prva iskoristila prazninu koja je nastala njenim povlaèenjem kako bi tu teritoriju fizièki zaposela. U prvom sluèaju, pravo prvobitnog okupatora sukobljava se sa pravom steèenim silom. U drugom sluèaju, ono se ne suprotstavlja sili, niti se suprotstavlja ugovorenim pravima, zato što narod koji se poziva na prvobitnu okupaciju ne mo e priznati ugovore koje je saèinio narod koji mu je teritoriju silom oduzeo. To, meðutim, ne znaèi da on u zahtevima svog protivnika ne mo e videti nikakvu vrednost zato što mu mo e pripisati pravo steèeno faktièkom upotrebom, odnosno korišaeenjem teritorije. 
Ako bismo pri rešavanju meðunarodnih teritorijalnih sporova apstrahovali od razlièitih vrsta utilitarnih politièkih razmatranja koja se u ovakvim sluèajevima uvek uzimaju u obzir, te politièko pravo na teritoriju dodeljivali iskljuèivo na osnovu vlasnièkog, tad bismo mogli da zakljuèimo da pravo na osnovu prvobitnog zaposedanja ima razlièitu te inu u ove dve vrste sluèajeva. U prvom sporu, naime, ono bi restaurativnom primenom principa retributivne pravde trebalo da odnese jasnu prevagu. Kod druge vrste sporova, meðutim, stvari stoje drugaèije jer se ono tad sukobljava sa pravom iza kojeg stoje ozbiljni moralni razlozi. Zato aeemo sad razmotriti prava steèena upotrebom, uporediti njihovu te inu sa pravima prvog okupatora i predlo iti princip pravde na osnovu kojeg bi njihov sukob trebalo rešavati. 
Iza ideje da se vlasnièka prava mogu steaei upotrebom stoji filozofski stav da liènost mo e da uspostavi ekskluzivan odnos sa stvari samo ako je na neki naèin pro me, obdari svojim svojstvima, ukljuèi u svoje projekte, i da to mo e uèiniti jedino radom, a ne pukim prisvajanjem. Upotreba je zato meritorni izvor vlasnièkih prava koji ne zavisi od sticaja okolnosti koji je uèinio da smo se prvi našli ispred stvari ili zemlje koju niko pre toga nije prisvojio, veae od toga da li smo, bili oni veae u neèijem vlasništvu ili ne, ulo ili trud da od njih napravimo nešto što ljudima mo e biti korisno za ivot. Stav da se upotrebom mo e steaei pravo na stvar ili teritoriju koji su veae u neèijem vlasništvu poèiva, s druge strane, na ideji da su sva dobra izvorno zajednièka svim ljudima, i da se nijedno od njih ne mo e zauvek, jednim èinom izdvojiti i dodeliti jednoj osobi ili grupi. Sprovoðenje ovog prava u delo zbog toga èesto iziskuje redistribuciju postojeaeih dobara. 
Prava steèena upotrebom ne odnose se na stvar ili teritoriju u njihovom zateèenom stanju, veae na ono što smo od njih radom stvorili. U tom smislu, prvo vlasnièko pravo na teritoriju koje se na osnovu njene upotrebe mo e steaei jeste pravo na nastavak upotrebe -ius utendi, a dalje pravo na fizièku kontrolu iz nje se izvodi samo ukoliko je ona nu na za realizaciju prvog prava, dok se pravo na otuðivanje iz nje ne mo e izvesti. Obezbeðivanje dalje upotrebe jeste i jedini razlog na osnovu kojeg bi se iz upotrebe moglo izvesti kolektivno pravo na politièku kontrolu teritorije od strane onih koji je veae koriste. Kada su steèena upotrebom, meðutim, ta prava nemaju identitetsko znaèenje zato što obraðivanje teritorije ne spada u onaj aspekt istorije narodâ koji je od presudne va nosti za njegov identitet. Zbog toga i pravo nacije na politièku kontrolu teritorije koje se iz nje izvodi ostaje funkcija individualnih vlasnièkih prava, i pojedincima se ne mo e dodeljivati samo na osnovu njihove pripadnosti naciji. 
Mislioci i praktièari iznosili su razlièite stavove o vrednosti ova dva razloga za dodeljivanje vlasnièkih prava. Oni levo nastroje-ni umeli su da odreknu svaku pravnu vrednost prvobitnom zaposedanju, dok konzervativni èesto nisu ni razmatrali pravo na osnovu upotrebe. Nama najprihvatljivije, meðutim, jeste stanovište po kojem se oni meðusobno ogranièavaju. Prava steèena prvobitnom okupacijom, prema našem mišljenju, gube se ukoliko okupirana stvar ili teritorija nisu korišaeeni. Prava koja daje upotreba, s druge strane, ne mogu biti neogranièena ukoliko se odnose na predmet koji je u veae vlasništvu prvog okupatora ili osobe koja ga je od njega ugovorom preuzela. Tako, primera radi, radnici treba da imaju prava na dalju upotrebu sredstava za rad u vidu prava na zaštitu od otpuštanja koje nije motivisano greškama u radu. Takoðe, oni imaju pravo da tokom štrajkova preuzmu fizièku kontrolu nad tim sredstvima ako im je to pravo ugro eno, ali nemaju pravo da ih u otuðe od prvobitnog vlasnika tako što aee mu za uvek uskratiti svaku kontrolu nad njima ili ih prodati treaeoj strani. 
Kad je reè o izvoðenju politièkih prava iz vlasnièkih, rekli bismo da je prva upotreba argumenta prvobitne okupacije ispravna ukoliko je istinita èinjenièka pretpostavka da aee vlasnièka prava bez politièkih biti ozbiljno ugro ena. Taj argument, meðutim, ne dozvoljava da se politièka kontrola koristi za redistribuciju privatnog vlasništva. Takoðe, mera uèešaea u kontroli koje jedna nacija mo e da ostvari prema tom bi argumentu trebalo da bude proporcionalna stepenu ugro enosti vlasništva koje njeni pripadnici imaju nad zemljom, pa ona ne mora biti potpuna i ekskluzivna. 
Kad je reè o identitetskoj upotrebi argumenta, smatramo da i ona, sama po sebi, ima svoju te inu zbog toga što ljudi, takvi kakvi danas jesu, visoko vrednuju svoju pripadnost nacionalnim kolektivima, ali da je njen domašaj na naèin slièan ogranièen kao i domašaj prve upotrebe. Pre svega, identitetska upotreba mo e biti ispravna samo ukoliko je istinita èinjenièka pretpostavka da su osnivaèi nacije odista bili prvi koji su neku teritoriju zaposeli, zbog toga što njihov èin, u suprotnom, ne bi bio u skladu sa principom moralne jednakosti osoba i ne bi bio valjan osnov za pripisivanje vlasnièkih prava. Drugo, iz prava na politièku kontrolu koje ona mo e dati ne sledi i pravo da se izvrši redistribucija vlasništva koje pojedinci aktuelno imaju nad teritorijom zbog toga što se ovaj argument ne odnosi na privatno vlasništvo veae na kolektivnu politièku kontrolu. Najzad, iz te upotrebe ne sledi ni da bi nacija trebalo da ima ekskluzivno pravo na suve-renitet nad datom teritorijom, zato što ona dokazuje pravo na oèuvanje veze sa prvobitnim èinom zaposedanja, ali ne dokazuje da se oèuvanje ne mo e postiaei uèestvovanjem u suverenitetu. 
Najzad, smatramo da se, ukoliko je ugro eno, iz vlasnièkog prava na dalju upotrebu veae korišaeene teritorije odista mogu izvesti prava na njenu politièku kontrolu, ali da se ne mo e izvesti pravo da se teritorija potpuno otuði od prvobitnog vlasnika, i da mu se ne mo e odreaei svako uèešaee u suverenitetu nad njom. 

Princip za pravedno rešenje spora

Da bi se jedan spor rešio na pravedan naèin, najpre bi trebalo izabrati princip pravde na osnovu kojeg aee se o njemu suditi. Srpska strana koja na osnovu prvobitne okupacije zahteva povratak sporne teritorije pod svoju kontrolu tra i da se spor reši na osnovu restaurativnog principa retributivne pravde. Po našem mišljenju, meðutim, taj princip mo e biti primeren individualnim sporovima u okviru privatnog prava, i meðunarodnim teritorijalnim sporovima iz prve grupe, ali ne mo e odgovarati onima iz druge grupe. Postoje tri razloga zbog kojih se sluèajevi poput kosovskog njime ne mogu rešavati. Pre svega, narod koji teritoriju koristi nije onaj koji je teritoriju silom oduzeo, pa zahtevi za restitucijom pred njim ne mogu imati apsolutnu snagu. Drugo, naša analiza argumenta prvog okupatora pokazuje da, suprotno uobièajenom mišljenju onih koji ga koriste, nijedna od njegovih upotreba ne povlaèi nu nim naèinom pravo na potpunu politièku kontrolu. Treaee, spor izmeðu dva opravdana zahteva mo e se pravedno rešiti jedino tako što aee se predmet spora na neki naèin podeliti. 
Distributivni princip podele, pak, na politièku kontrolu se mo e primeniti na dva naèina -mo e se podeliti politièka kontrola nad celovitom teritorijom, i mo e se prema vlasnièkoj strukturi najpre podeliti sama teritorija, a potom i kontrola tako što aee se svakom narodu dati da politièki upravlja onim delom koji dr i u svom vlasništvu. U prvom sluèaju, dva aee naroda ostati da ive kao graðani iste dr ave, dok aee u drugom svaki stvoriti svoju nacionalnu dr avu. Èini nam se da je prvo od ova dva rešenja moralno uzvišenije zato što zahteva prevazila enje nacionalne uskogrudosti i prihvatanje onoga što je drugaèije i razlièito, te da za podelom teritorije treba posegnuti tek ukoliko ono ne uspe. Kako je u sluèaju kosovskog spora prvo rešenje odista tokom više decenija bez uspeha isprobavano, sada bi trebalo posegnuti za drugim i podeliti samu teritoriju Kosova i Metohije. 
Zakljuèiaeemo, stoga, da srpska strana, ako bi se oslonila samo na argument prvobitne okupacije, u kosovskom sporu ne bi imala pravo da u svoju korist menja strukturu privatnog vlasništva tako što bi proterivala albansko stanovništvo, niti bi imala pravo da zahteva potpuni suverenitet, ali da bi mogla zahtevati njegovu podelu, i da bi danas trebalo da tra i da se podela suvereniteta izvede pomoaeu podele same teritorije. 

Ivan Vukoviae DU DROIT DU PREMIER OCCUPANT DANS LES CONFLITS TERRITORIAUX

Résumé L'auteur analyse les différentes manières dont l'argument du premier occupant, originellement articulé en support de la propriété privée, est utilisé comme raison pour l'attribution du contrôle politique d'un territoire. L'auteur arrive à la conclusion que dans le cas du Kosovo cet argument aujourd'hui justifie la division de la souveraineté par la division du territoire du Kosovo. 
Mots clefs: dispute, droit, Kosovo, première occupation, propriété, souveraineté, territoire. 

Ovaj tekst je nastao na osnovu izlaganja naslovljenog "Du droit du premier occupant dans les conflits territoriaux: justifications et usages", koje je autor dr ao na skupu Justice et histoire, 7. decembra 

godine na Filozofskom fakultetu u Beogradu. 

FILOZOFIJA I DRUŠTVO 2/2008 

Na ovom mestu sledimo analizu Pitera Bensona iz Peter Benson "Philosophy of property law", u J. Coleman i Scott Shapiro izd., "The Oxford Handbook of Jurisprudence and Philosophy ofLaw", Oxford Universtiy Press, Oxford 2004, pp. 785.
O PRAVU PRVOG OKUPATORA U TERITORIJALNIM SPOROVIMA