Two faces of global open society

Keywords: postgraðanski politièki centar, otvoreno društvo, neprijatelji, margine, terorizam, organizovani kriminal, lokalna legitimnost, Fukujama, kraj istorije, polemika

Apstrakt: U radu se razmatra "vladavina" tzv. postgraðanskog politièkog centra koji korespondira sa poznatim konceptom otvorenog društva, te se ispituju kako dobre, tako i rðave strane te "vladavine". Istra uje se pre svega stabilnost globalnog otvorenog društva i pa nja se posveaeuje njegovim savremenim neprijateljima -od terorizma, preko organizovanog kriminala, sve do tzv. lokalnih legitimnosti koje se suprostavljaju univerzalnoj i globalnoj legitimnosti koju zastupaju pristalice otvorenog društva iz prostora postgraðanskog politièkog centra. Rad predstavlja polemiku sa Fukujaminom tezom o "kraju istorije" buduaei da otvoreno društvo, tj. globalni postgraðanski politièki centar, ima vidljive neprijatelje koji ne dozvoljavaju da dijalektika istorije miruje kao što je smatrao Fukujama. Mesto Fukujaminog "kraja istorije" rad zakljuèuje da trenutnu globalnu situaciju obele ava postmoderni opozit liberalno-demokratskog postgraðanskog centra i ekstremnih antigraðanskih margina, odnosno opozit otvorenog društva i njegovih neprijatelja, što aee usloviti dalji hod istorije ka novim sociološko-istorijskim oblicima 

Postgraðanski politièki centar, kao svojevrsno institucionalno partnerstvo levog i desnog centra, dominantan je u našim danima na globalnom nivou, ostavljajuaei izvan svog poretka još samo ekstreme na marginama. Zapravo, sam prostor postgraðanskog centra nastaje postepeno, kada se prostor klasiènog graðanskog centra širi procesom asimilacije klasiène levice i klasiène desnice, od kojih nastaje levi i desni centar, èime klasièni graðanski centar upravo postaje postgraðanski.1 Razlika izmeðu klasiènog graðanskog i postgraðanskog liberalno-demokratskog centra biaee u tome što je ovaj prvi tek krenuo da apsorbuje u sebe klasiènu levicu i desnicu, 

59

FILOZOFIJA I DRUŠTVO 3/2008 dok je ovaj drugi u tom apsorbovanju potpuno uspeo, menjajuaei time sam sebi strukturu i stvarajuaei jedan novi postmoderni i postideološki politièki oblik. Naprosto, sticajem istorijskih okolnosti, trijumf klasiènog graðanskog centra biaee toliki da aee on uspeti da, kao postgraðanski centar, u sebe apsorbuje èitave delove levice i desnice, ostavljajuaei onim njihovim deliaeima koji nisu hteli da pristanu na apsorbovanje, da još samo tavore na marginama u vidu ekstremne desnice i ekstremne levice. 
O prethodnom procesu svedoèi institucionalno ureðenje nekih od najuticanijih dr ava sveta od SAD-a, Velike Britanije sve do Japana, u kojima kao da se realizovala jedna opaska Harolda Laskog, koja se izvorno odnosila na britanski politièki sistem. Naime, Laski je još u prvoj polovini dvadesetog veka konstatovao da u Britaniji na vlasti imamo u stvari jednu veliku partiju, sa dva razlièita krila, eleaei da apostrofira neznatne razlike izmeðu laburista i konzervativaca u suštinskim pitanjima politièkog sistema, pošto aee i kod jednih i kod drugih to biti sistem liberalnog centra, te aee oni tom sistemu davati samo razlièite naglaske -laburisti socijalno-liberalni, a konzervativci konzervativno-liberalni predznak. Sada aeemo takvu situaciju, na poèeku 21. veka, imati i u gotovo èitavoj Evropi i u dobrom delu sveta -svugde aee se faktièki rasprostirati vladavina postgraðanskog liberalno-demokratskog centra, koji aee imati dva svoja krila -socijalno (levo) i konzervativno (desno), te aee se na vlasti smenjivati vlade levog i desnog centra meðu èijim politikama aee biti tek neznatnih razlika. 
Prostor samog postgraðanskog politièkog centra je istovremeno i prostor otvorenosti za mnoštvo razlièitih politièkih oblika koji aee se ukršati u svojevrsnom postmodernom koktelu ideologija, ali i prostor ekskluzivnog èlanstva iskljuèivo onih koji prihvate njegova institucionalna pravila. Stoga je postgraðanski politièki centar istovremeno i otvoreno društvo2 , ali i ekskluzivni politièki klub sa jasnim pravilima pristupanja. U našem radu aeemo razmotriti "vladavinu" tog postgraðanskog politièkog centra, odnosno ispitati koliko je njegovo otvoreno društvo u stanju da se legitimiše kao stabilan politièko-socijalni obrazac, a koliko je, upravo zbog svoje otvorenosti, izlo eno raznoraznim zemljotresima i otporima onih koji ostaju izvan njega. 
Sam postgraðanski centar, kao što smo veae napomenuli, razlikuje se od onog nekadašnjeg klasiènog liberalnog (graðanskog) centra iz vremena koje je prethodilo i neposredno nathodilo Francuskoj revoluciji. Dok je onaj klasièni liberalni centar bio u nadiranju i bio vesnik emancipacija, delujuaei "etièki" na stvarnost u smislu kantovske regulativne ideje koja je više u domenu "trebanja" (sollen) negoli u domenu "bivstvovanja" (sein), ovaj postgraðanski centar je, pošto je sve osvojio, gotovo veaeinski u sirovom domenu real-politike i iz toga aee proizaaei i sve njegove mane, ali i sve njegove vrline. Postgraðanskom liberalno-demokratskom centru sve više nedostaje idealno-regulativna ravan, odnosno moralni obrazac koji bi i dalje izazivao jake strasti kao u vreme konstituisanja onog klasiènog liberalnog centra, pošto se trenutno suoèavamo sa situacijom sveopšte prisutnog etièkog relativizma u kome ne postoje bilo kakve konstante, veae se moralni obrazci formiraju zavisno od razlièitih konteksta, što je upravo posledica postmoderne otvorenosti društva prema razlièitim interpretativnim moguaenostima etièkih standarda. 
Na drugoj strani, ovom liberalno-demokratskom postgraðanskom centru su na raspolaganju konkretni institucionalni poretci pomoaeu kojih se mo e uticati na ivote miliona ljudi i tako u praksi raditi na prevazila enju svih socijalnih, politièkih i ekonomskih kriza koje obele avaju naše vreme. Dok se na jednoj strani izgubilo na idejno-etièkoj, pa mo da èak i na legitimirajuaeoj ravni, na drugoj strani se mnogo dobilo u pragmatiènoj ravni raspolaganja politièkim resursima. Stoga aee postgraðanski liberalno-demokratski centar biti u sliènoj poziciji u kojoj su bili i mnogi drugi poretci koji su u izvesnim istorijskim periodima imali prevagu na gotovo èitavom evropskom kontinentu i šire, poput npr. Rimskog carstva. Ti poretci su sa fazom svog zenita i potpune politièke dominacije istovremeno zapoèeli i fazu svoje idejno-moralne dekadencije, odnosno razbla ivanja prvobitnog obrazca kojem su uopšte dugovali velièinu. 3 Stoga nam u ovom radu valja ispitati strukturu ove vladavine postgraðanskog liberalno-demokratskog centra i pokušati prozreti njenu unutrašnju djalektiku, koja se odvija meðu napetostima idejno-moralne dekadencije i praktiène politièke moaei. Takoðe nam valja pobrojati, koliko nam to veae prostor našega rada dozvoljava, dobre, ali i loše strane vladavine ovog postgraðanskog centra i njegovog otvorenog društva, i konaèno pokušati odgovoriti na pitanje koliko je ta vladavina stabilna i dugoroèno odr iva. 
Planirano istra ivanje stabilnosti i dugoroène odr ivosti postgraðanskog liberalno-demokratskog centra u vezi je sa poznatim "Fukujaminim pitanjem" o kraju istorije. Naime, Fukujama je kao neka vrsta "postmodernog hegelijanca" krenuo od teze da je istorija pokretana specifiènom dijalektikom, usled koje svaki istorijski društveno-politièki oblik koji krije u sebi sopstvenu protivreènost, odnosno dovoljno jake društvene otpore, nu no kreaee ka narednoj istorijskoj sintezi u nastojanju da prevaziðe te svoje unutrašnje protivreènosti. 4 Stoga odgovor na pitanje o kraju istorije le i u ispitivanju da li trenutno dominantni liberalno-demokratski poredak sadr i u sebi bilo kakve protivreènosti "na osnovu kojih bismo mogli da oèekujemo da aee se istorijski proces nastaviti i proizvesti nov viši poredak?" 5 Dok amerièko-japanski mislilac smatra da je kraj istorije nastupio zbog èinjenice da trenutno dominirajuaei liberalno-demokratski poredak, posmatrano optikom hegelijanske dijalektike, ne sadr i unutar sebe bilo kakve protivreènosti koje bi vodile prevazila enju njegove forme i vodile hod istorije ka narednim politièko-društvenim oblicima, mi smatramo da stvari ne stoje tako jednostavno. Dalje u radu aeemo videti da postoje mnogi otpori postojeaeem globalnom postgraðanskom liberalno-demokratskom poretku koje sve zajednièki mo emo situirati u ono što nazivamo ekstremima sa margina, koji stoje nasuprot ovom postgraðanskom centru, te nam se tako kao glavni opozit naših dana nameaee opozit (globalnog) centra i (antiglobalistièkih) margina. Za razliku od "centralnog bloka" èiju politièku logiku obele ava niz liberalno-demokratskih procedura, "blok margina" biva nosiocem jednog voluntaristièkog politièkog obrazca koji osporava legitimitet postgraðanskog liberalno-demokratskog poretka. Iako je odnos snaga nesrazmeran, jer jedni stoje u širokom i politièki sna nom centru, dok su se drugi rasporedili po marginama sa ogranièenim politièkim uticajem, to nikako ne znaèi da je u politièkom polju zamrla bilo kakva dinamika i da se svi mire sa postojeaeim stanjem stvari. Margine aee se, bez obzira kako slabe bile, probijati ka prostoru postgraðanskog centra, te su u Evropi èak uspele formirati jedan uticajan pokret kao što je npr. pokret za zaštitu ivotne sredine 6 , koji svojim "fundamentalistièkim" vrednostima itekako utièe na odluke onih koji koji vode igru globalne liberalne demokratije. Kada svemu tome dodamo i uticaj onih mnogo violentnijih "fundamentalista" poput islamskih terorista koji su upravo u naše vreme, napadima u Madridu i Londonu, uticali na politièko polje Evrope 7 , onda nam postaje jasno da postgraðanski liberalno-demokratski centar, odnosno njegova "vladavina", nije bez sna nih unutrašnjih protivreènosti koje potresaju èitav njegov prostor. 8 Stoga bez veaeih problema ili strahova da aeemo se ogrešiti o stvarnost mo emo konstatovati da trenutno dominirajuaei liberalno-demokratski poredak sadr i u sebi protivreènosti centra (koji je u politièkom smislu zakonomeran, proceduralan i otvoren) i margina (koje su u politièkom smislu voluntaristièke i zatvorene u svoje parcijalne politièke naracije kao što je sluèaj sa neonacistima, neokomunistima, neoanahistima i ostalim borbenim grupama sa margina). Sve to govori da dijalektika istorije nije zaspala u nekom fukujaminskom veènom miru univerzalne istorije u kojoj ne bi bilo prostora za bilo kakvu spontanost i za daljnju dinamiku društveno-politièkih oblika. Uz to sama ideja veènog mira je, što je dobro poznato prouèavaocima Kantovog dela, bila više regulativna negoli real-politièka ideja 9 i kao takva nikada do kraja potpuno dosti na, veae uvek 63 FILOZOFIJA I DRUŠTVO 3/2008 6 Mislimo na tzv. ortodoksne ekologe koji ne pristaju na kompromis na etabiliranim politièkim institucijama i koji deluju subverzivno, a ne na potpuno institucionalizovane ekološke partije koje participiraju u politièkom mejnstrimu kome su se potpuno prilagodile. 7 Taj uticaj se najbolje vidi u èinjenici da su napadi u Madridu uticali na ishod španskih izbora koje je izgubila konzervativna narodnjaèka koalicija koja je Špance uvukla u rat u Iraku i time posredno svoju zemlju proglasila "legitimnom" teroristièkom metom, dok je na izborima poverenje poklonjeno socijalistima koji su bili protiv mešanja Španije u bliskoistoèni konflikt. 
8 A da se radi o potresanju èitavog prostora liberalno-demokratskog postgraðanskog centra najbolje svedoèe teroristièki napadi 11. septembra 2001. g. na dominantnu dr avu i glavnog garanta globalne liberalno-demokratske igre -Sjedinjene Amerièke Dr ave, pri èemu su to bili napadi na samo srce i simbol liberalno-demokratskog poretka olièeno u Svetskom trgovinskom centru. 9 To se jasno vidi kada ukrstimo Kantove spise poput Veènog mira ili Spora meðu fakultetima sa celokupnim smislom njegove etike iznešenim u njegovim sistematskim delima poput Kritike praktiènog uma ili Metafizike morala. I. Kant, "Veèni samo jedan ideal ka kome treba te iti. Stoga je Fukujama morao promašiti kada je, naginjuaei više Hegelu negoli Kantu 10 , konstatovao da je taj "veèni mir" ostvaren upravo ovde i sada, te da istorija u njemu spava dubokim snom. Na kraju rada prezentovaaeemo smisao u kome se mo da mo e govoriti o "kraju istorije", ali to niukoliko neaee biti onaj diskurs koji forsira Fukujama. Za sada nam samo valja reaei da je potrebno stvari od Hegela, makar u prvom koraku, zaista iskreno vratiti Kantu kao onoj istinskoj èvorišnoj taèci politièke filozofije u kojoj se objavilo liberalno shvatanje politike, ali u kojoj ono nije ostalo zatvoreno u hipertrofiranim real-politièkim racionalizacijama, veae je ostavljalo i dovoljno prostora za sve moguaee utopijske nadogradnje, èuvajuaei pre svega postulat o slobodi ljudske volje koja je onaj causa sui od koga sve poèinje i u koga se sve vraaea. Stoga bilo kakva dijalektika istorije mo e biti samo regulativna ideja moguaeeg smera, a ne konstitutivni princip istorijske stvarnosti kao takve, koja bi u sebe usisala sve pojedinaènosti, kontigencije i spontanitete, odreðujuaei pri tome granice èovekovoj akciji, tj. nu ni okvir 64 NEVEN CVETIAEANIN mir. Filozofski nacrt", u Um i sloboda, zbornik Kantovih tekstova, priredio D.Basta, Beograd, Mladost, 1974, I. Kant, "Spor meðu fakultetima. Drugi odeljak. Spor izmeðu filozofskog i pravnog fakulteta", u Um i sloboda, zbornik Kantovih tekstova, priredio D. Basta, Beograd, Mladost, 1974, I. Kant, Kritika praktiènog uma, BIGZ, Beograd, 1990, I. Kant, Metafizika morala, Izdavaèka knji arnica Zorana Stojanoviaea, Sremski Karlovci-Novi Sad, 1993. 1 Èitav Fukujamin rad je zapravo razraðivanje i varijacija, savremeno èitanje i prilagoðavanje savremenim okolnostima onog èuvenog Hegelovog stava -"Što je umno, to je zbiljsko; a što je zbiljsko, to je umno" -te ovaj stav savršeno mo e poslu iti svim eljenim racionalizacijama koje imaju za cilj da neko postojeaee politièko stanje prika u "pametnijim" negoli što uistinu jeste, te da ga samim tim uèine i prihvatljivijim, odnosno da mu obezbede legitimitet. Na kantovsko pitanje o jednoj moguaeoj graðanskoj liberalnoj istoriji, Fukujama daje hegelijanski odgovor o jednoj nu noj graðanskoj liberalnoj istoriji koja je došla do svoga kraja. Bez obzira što Fukujama, dve godine nakon objavljivanja knjige i pet godina nakon objavljivanja prvobitnog èlanka o kraju istorije, pokušava da se u Refleksijama o kraju istorije, pet godina kasnije vrati od Hegela Kantu, ne bi li odgovorio kritièarima, ova "naknadna pamet" neaee delovati ubedljivo. Mo emo reaei da u ovim naknadnim refleksijama Fukujama pokušava da, izmeštajuaei svoj "kraj istorije" sa realnog na etièki nivo "trebanja", svom veae napisanom delu obezbedi novi smisao. No, to aee biti teško naknadno uèiniti, jer je potpuno jasno da je u svom veae publikovanom istra ivanju Fukujama prednost dao liniji Hegel-Ko ev u odnosu na samog Kanta, odnosno da je na kantovsko pitanje odgovorio hegelijanski, kako smo veae istaknuli -F. Fukujama -Kraj istorije i poslednji èovek -CID, Podgorica, 1997. str. 147.-159, 351, za navedeni Hegelov stav -vidi G. V. Fridrih Hegel -Osnovne crte filozofije prava -Veselin Masleša, Sarajevo, 1964. g. -str. 16. njegovog delovanja. 11 Stoga nam je umesto linije Hegel-Marks-Koev-Fukujama nesumnjivo bli a linija Kant-Jaspers-Berlin-Rols 12 u kojoj je, mesto nekog usiljenog izmirenja stvarnosti i ideje, sama ideja, kao nikad dosti ni regulativ, vodiè naše akcije, koja ostaje slobodnom da tu ideju ili pogodi ili promaši, preuzimajuaei za to liènu odgovornost i ne skrivajuaei se iza sholastièkih konstrukata neke nu ne univerzalne istorije. No, èak i ako elimo da se dr imo striktne hegelijanske dijalektike, onda aee nam upravo zbog protivreènosti "centralnog bloka" i "bloka margina", trebati jedna nova sinteza u koju aee biti uhvaaeeni impulsi i jednih i drugih. Sama hegelijanska logika bi morala pokazati (neo)liberalnim demokratama poput Fukujame da aee u razrešavanju èitave postmoderne situacije sa opozitom centar-margine, najveaee izglede za uspeh, ako mislimo iskljuèivo na demokratska rešenja, imati oni koji stoje izmeðu jednog i drugog bloka, tj. oni koji imaju kontakt i sa centrom i sa marginama, poput sve e izabranog amerièkog predsednika Baraka Obame. Dakle ne 65 FILOZOFIJA I DRUŠTVO 3/2008 11 Iako se Fukujama upinje ne bi li pokazao da je tobo nji kraj istorije nastupio zato što postojeaei postgraðanski liberalno-demokratski poredak odgovara na pravi naèin na mnoge potrebe ljudske prirode (prvenstveno na ono što je on na hegelijansko-ko evljevskom tragu nazvao potrebom za priznanjem), te da stoga èoveèanstvo nema razloga da dalje tra i nova rešenja, on prenebregava èinjenicu da je èovek dinamièno biaee, bilo u konstruktivnom ili u destruktivnom smislu, i da u svojoj prirodi ima jednu neugasivu te nju za traganjem i delanjem, što ga ponekad vodi usavršavanju, a nekad destrukciji, no u oba sluèaja teško da bi on i njegova istorija mogli da stoje u mestu, ma kako zadovoljni bili postojeaeim stanjem. Samo ponekad, kada se seti Nièeove misli, Fukujama se budi iz svog doktrinarnog sna i sagledava èoveka i njegovu istoriju u svoj njihovoj punoaei, bez bilo kakvih ideologizovanih skretanja. Nièe mu se, naprosto, stalno vraaea kao svojevrsni "advocatus diaboli" nasuprot njegovom pokušaju dokazivanja "bla enstva" liberalnog poretka. -F. Fukujama -Kraj istorije i poslednji èovek -CID, Podgorica, 1997. -str. 163. -222. (na Hegelovom tragu), 223, 227/228, 230, 230, 312-323, 340-341. (Nièeanska sumnja) 12 Takoðe bliska nam je i postmodernistièka linija od Nièea preko Hajdegera sve do Liotara, te nam je ova linija bliska samo kao razaraè i destruktor linije Hegel-Marks-Ko ev-Fukujama, èiju "dekonstrukciju" provodi. Dakle, pošto su Nièe, Hajdeger, Liotar i kompanija sve razorili, slobodno mo emo istaknuti parolu -"Natrag ka Kantu", ili još smelije "natrag ka hrišaeanstvu". Stoga "postmoderno" èitanje Kanta koje je zapoèeo Jaspers (a nastavio npr. Gadamer) ostaje zadatak koji uvek treba iznova obavljati. Èini nam se da je to onaj ispravan smer u kojem treba da se kreaee politièka i društvena misao, ukoliko eli da deluje konstruktivno na globalnu situaciju i njene napetosti. Jer jaspersovska "volja za komunikacijom", pa èak i neka vrsta habermasovskog "komunikativnog uma" je neophodna u svetu ovolikih meðuzavisnosti, u kome bilo kakav rigidni voluntarizam i unilateralizam mo e dovesti do smrti i nesreaee miliona ljudi. 
oni koji aee se situirati u samom centru centra poput neoliberala svih vrsta i boja, veae oni koji aee, bilo da je reè o socijaldemokratama, socijalnim liberalima, radikalno-populistièkim centristima ili socijalno-liberalnim konzervativcima, moaei da ostvare kontakt sa odbaèenim marginama i da ih uvuku u demokratsku igru. 13 Opravdanje zašto Fukujama ne eli da prizna postojanje znaèajnih protivreènosti u postojeaeem liberalno-demokratskom poretku verovatno mo emo pronaaei u èinjenici da je on svoje poznato i ovde citirano delo, kao i èlanak iz koga je nastalo napisao krajem osamdesetih, odnosno poèetkom devedesetih godina 20. veka 14 , kada problemi sa globalnim terorizmom nisu eskalirali i kada se zaista èinilo da je posle pada Berlinskog zida izvesna buduaenost liberalnog kraja istorije. Fukujama nešto nasluaeuje o smeru moguaeih problema i o onim grupacijama koje se rukovode starom arhetipskom logikom 15 koja je potpuno razlièita od ove postgraðanske liberalno-demokratske i koji su joj stoga nu no protivni, ali ove stvari gura pod tepih konstatujuaei da "nema pravih varvara na kapijama" 16 On u vremenu svog pisanja ne vidi kako npr. Afganistan sa svojim islamskim poretkom polako dospeva u direktnu protivreènost sa globalnim liberalno-demokratskim poretkom, jer on Afganistan u vremenu svog pisanja još posmatra kao bivšeg saveznika SAD-a iz doba hladnog-rata kada je Sjedinjenim dr avama bilo u interesu da u jednom lokalnom ratu Afganistan što više oslabi SSSR. No, vremenom je taj Afganistan morao okrenuti svoje oštrice i ka samim Sjedinjenim dr avama, što aee se desiti i sa Irakom, koji je takoðe u vreme hladnog rata bio zgodan "klin" u neprijateljskom dvorištu. Sve to govori da sada u 21. veku Fukujamina "hladnoratovska" logika prestaje da va i, jer mnoge zemlje nisu bile u rivalskim odnosima sa komunistièkim internacionalnim poretkom, samo da bi posle toga oberuèke prihvatile neku "slobodarsku" suprematiju liberalno-demokratskog poretka, veae su samo èekale momenat kada aee moaei u potpunosti da razviju svoje lokalne politièke naracije, kojima je mo da u jednom momentu smetao SSSR, ali kojima je u drugom momentu zasmetala i sama Amerika koja je naivno verovala da aee je baš svi, poput Evropljana nakon Drugog svetskog rata, ushiaeeno doèekati kao oslobodioca. Stoga Fukujamina "hladnoratovska" logika (odnosno njegov proglas pobede u tom ratu) prestaje da va i u novom milenijumu, kada imamo situaciju u kojoj se npr. bivši rivali iz hladnoratovskog perioda Amerika i Rusija zajednièki suoèavaju sa novim zajednièkim neprijateljem olièenom u globalnom terorizmu. Jednostavnije reèeno, sada u 21. veku aee se globalni postgraðanski poredak u kome su, pored Evrope i Amerike, poèele da uèestvuju i Rusija i Kina i Indija, bez obzira na postojeaee rivalitete izmeðu njegovih vodeaeih sila, suoèavati sa neprijateljstvima i izazovima sasvim nove vrste -od globalnog terorizma, globalnog organizovanog kriminala sve do globalnog zagrevanja i potencijalnih energetskih kriza. 17 Sve to vodeaee sile postgra-67 FILOZOFIJA I DRUŠTVO 3/2008 17 Fukujama zapa a na nièeanskom tragu pomenute protivreènosti koje narušavaju idilu vladavine postgraðanskog-liberalno demokratskog centra, ali te protivreènosti ne koristi kako bi izvukao konkretne i jasne zakljuèke o razvoju globalne situacije, odnosno ne uzima ih dovoljno ozbiljno. On opa a islamski fundamentalizam, afrocentrizam, azijski postkonfuèijanizam i niz drugih pojava (str. 251, 252, 253, 254-257, 291.) koje ga teraju da prizna da je trijumf hegelijanske univerzalne i homogene dr ave nepotpun (str. 259.). On se èak pribli ava razlikovanju opozita centar-margine kada ka e da aee "u predvidljivoj buduaenosti svet biti podeljen na postistorijski deo i deo koji je još zaglibljen u istoriju" (str. 290.). Konaèno, on priznaje da postoji protivreènost (ideje i stvarnosti, trebanja i bivstvovanja) koju liberalna demokratija još uvek nije rešila i ka e da je moguaee da liberalna demokratija jednoga dana bude "potkopana" (str. 325.). Ipak, izra ava uverenje da liberalna demokratija najoptimalnije zadovoljava potrebe ljudske prirode (str. 344.), ali ne negira potencijalnu moguaenost daljeg razvoja istorije ("novog i daljeg putovanja" -str. 345.) Fukujama zapravo ostaje nedoreèen i bez konkretnih zakljuèaka koje je onako ambiciozno obeaeavao naslov njegove knjige. On nakon svega sagledava ispravno globalnu situaciju, ali ne eleaei da sam sebi ðanskog poretka poput SAD-a, Rusije, Evropske unije, Kine ili Indije i pored svih njihovih meðusobnih suprostavljenosti dovodi u situaciju iznuðenog partnerstva kako bi se uopšte osmislila strategija globalne stabilnosti i odr ivog razvoja. Potpuno je jasno da takvu strategiju ne mo e osmisliti niko sam za sebe, ni unilateralno, veae samo partnerski i multilateralno, jer bi u protivnom globalne nestabilnosti, pa i krize, bile neizbe ne. Stoga aeemo u narednim redovima rada opisati specifiènu dijalektiku "centralnog" i "marginalnog" bloka, sa tematskim fokusiranjem na politièko polje u Evropi, da bi do kraja rada pokušali doneti sud o "kraju istorije", odnosno o stabilosti i odr ivom razvoju postgraðanskog liberalno-demokratskog centra koji dominira politièkim poljem i Evrope i sveta. * * * Vladavina postgraðanskog centra i njegovog otvorenog društva aee kao svoju osnovnu zaslugu moaei sebi pripisati odsustvo velikih i frontalnih socijalnih i politièkih sukoba kakvi su revolucije, svetski ratovi ili masovni pogromi bilo koje kategorije stanovništva. No, na drugoj strani ona aee proizvesti i niz nus-pojava koje okoštavaju politièko polje i koje samu politiku udaljuju od veoma plodonosne bizmarkovske definicije umetnosti moguaeeg. To se pre svega ogleda u jaèanju "kaste" tehno-birokrata, odnosno tehnokrata, što je logièna posledica smanjenja demokratskog potencijala politike, odnosno smanjenja demokratske moguaenosti izbora, buduaei da aee se biraèima nuditi nekoliko veoma sliènih partija sa sliènim programima. Sve to konaèno rezultira stvaranjem nove "politièke aristokratije" koja se neaee rukovoditi bilo kakvim vrednosnim identitetima, veae kojoj aee najva nije biti da uèestvuje u "èisto tehnièkom" opslu ivanju politièkih i ekonomskih institucija. Naime, u postmodernom dobu se naporedo sa probijanjem post-materijalistièkih vrednosti u sferu društva, odvija i obrnut proces tehnizacije politièkih i ekonomskih institucija po uzoru na mehanicistièki model prirodnih nauka, što aee usloviti pojavu tzv. tehnokratije, odnosno ekspertokratije. Ekspertokratija aee zapravo biti vladavina struènjaka ili vladavina belih okovratnika koji rešavanju socijalnih, politièkih i ekonomskih problema pristupaju lo-68 NEVEN CVETIAEANIN skoèi u usta (pogotovo u odnosu na prvobitni "mali" èlanak o kraju istorije) ne priznaje otvoreno da je liberalna demokratija samo jedan od istorijskih oblika, a ne definitivni i krajnji oblik istorije, odnosno poèetak kraja istorije. 
gikom rešavanja tehnièkih problema. Tehnokrate, odnosno tehnièari vlasti, neaee samo politiku oèistiti od bilo kakvog vrednosnog utemeljenja što mo da mo e biti i manja zamerka pošto ova tendencija proizlazi iz opšteg usmerenja epohe, veae aee je i uèiniti jednodimenzionalnom i nekreativnom onemoguaeujuaei javljanje onako kolosalnih umetnika moguaeeg poput velikih dr avnika minulih vremena 18 -što aee biti neoprostivo. Ipak, ekspertokratiju ne treba poistoveaeivati sa èitavim postgraðanskim politièkim centrom (iako aee tehnokrate sebe voleti da stave u neoliberalni centar), jer aee ona biti samo jedan od njegovih nus-produkata, dok aee sam taj centar u sebi sadr avati i neke pozitivne pojave i elemente. Pozitivna protivte a tehnokratskoj kasti unutar sistema postgraðanskog centra mo da mo e biti grupacija filozofa, sociologa i politièkih nauènika koja napušta stari stav "kritièkih intelektualaca" 19 i koja odluèuje da preuzme konkretnu politièku odgovornost za davanje smernica razvitku društva. Ova grupacija karijernih društvenih nauènika koji aee slu bovati unutar razlièitih politièkih administracija 20 , najèešaee kao raznorazni savetnici, ali i kao diplomate, pa èak ponegde i kao najviši dr avni du nosnici (poput npr. Henrija Kisind era ranije, dok danas novoizabrani amerièki predsednik Barak Obama, kao profesor ustavnog prava, dolazi iz ovog miljea), moaei aee da nadiðe usku optiku, strateško slepilo i birokratsku glupost tehokratske kaste, iako sa njom deli poreklo. 
Osim ekspertokratije i demokratskog deficita, najuoèljiviji ali i najopasniji nus-produkt vladavine postgraðanskog centra i njegovog otvorenog društva biaee i tzv. "medijska demokratija" koja se jednim svojim delom manifestuje i kao medijski in injering usmeren 69 FILOZOFIJA I DRUŠTVO 3/2008 18 Poput npr. Bizmarka, Gledstona, Lojd D or a, Klemansoa, Èerèila, de Gola i ostalih dr avnika koji su u pozitivnom smislu obele ili noviju evropsku istoriju. 19 Uopšte, u postmodernom dobu propada modernistièka figura i poza "kritièkog intelektualca" koji pretenduje na davanje društvenih smernica, ali koji ne eli da stupi u vode real-politike i etabiliranih institucija. Liotar odlièno zapa a propast uloge tzv. kritièkog intelektuaca kakav je npr. bio Zola i on smatra da su Sartr i Èomski samo relikti jedne veae prohujale epohe. Jean François Lyotard, Šta je postmoderna, KIZ Art Press, Beograd, 1995, str. 69/70. 20 Za ovu grupaciju Laker primeaeuje da se uspinje u isto vreme kada i svi ostali struènjaci, pa tako i oni tehnokratski "eksperti" koje smo kritikovali. Meðutim, smatramo da ovi struènjaci iz oblasti tzv. društvenih nauka za razliku od ostalih eksperata pravljenih po prirodno-matematièkom modelu donose kvalitativne i pozitivne politièke novine -Volter Laker -Istorija Evrope 1945.-1992. -Clio, Beograd, 1999.str. 334/335. ka oblikovanju javnog mnenja, shodno interesima odreðenih centara moaei. Naime, u postmodernom dobu modernistièka kategorija "narodnog suverniteta" koju je nekoae iznašao Ruso, a razradio Tokvil, mesto ustupa postmodernoj kategoriji "artificijelnog (virtuelnog) javnog mnenja" koje neaee biti neposredovano (poput rusoistièke "opšte volje"), veae koje aee se obrazovati shodno delovanju razlièitih interesa. 21 Tako je "medijska demokratija" koja je uspostavljena u vreme dominacije postgraðanskog centra ostvarila neke od pesimistiènih Tokvilovih slutnji o demokratiji kao o pojavi sa dva lica22 gde njeno mraèno lice progovara iz dominacije tzv. mas-medija koji aee biti u poziciji da monopolišu samo medijsko polje i zapoènu razne vrste medijskih kampanja i tiranija. Koliko je ova tzv. "medijska demokratija" ostvarila neke od Tokvilovih slutnji, prepoznaje Liotar koji u projektu te "medijske demokratije" (što je upravo izraz koji smo preuzeli od njega) vidi ostvarenje orvelovske totalitarne vizije globalnog društva. 23 No, stvari ipak neaee biti fatalistièki i bespovratno nepopravljive kako se èini Liotaru (koga nesumnjivo treba ipak pa ljivo èitati), niti aee vladavina postgraðanskog centra i njegovog otvorenog društva biti iskljuèivo dekadentna, jer aee ona imati svoje rezultate koji se, kako smo istakli na poèetku ovog zaglavka, ogledaju u odsustvu velikih i frontalnih socijalnih i politièkih sukoba kakvi su revolucije, svetski ratovi ili masovni pogromi bilo koje kategorije stanovništva. Ipak, na marginama ovog etabiliranog postgraðanskog centra odvijaaee se jedan mali ustanak protiv èitavog tog poretka, èemu aeemo u narednim redovima posvetiti pa nju. * * * Ukoliko je postmoderno doba zaista prevazišlo projekte velikih revolucija poput one francuske, ruske ili kineske, ono neaee biti imuno na prosejavanje tzv. malih i rascepkanih "revolucija" -kako mo emo oznaèiti svaki vaninstitucionalni i voluntaristièki uticaj na globalnu ravnote u moaei. Ove male i rascepkane "revolucije" predstavljaju neku vrstu otpora poretku postgraðanskog centra, odnosno neku vrstu malog ustanka koji aee doaei sa politièkih margina. Biaee to zapravo sukob onih koji aee iveti u "mraku na rubu grada" 24 sa onima koji aee upravljati samim "gradom", odnosno svetlim globalnim metropolisom. Ovaj "mrak na rubu grada" aee se manifestovati na više naèina i preuzimaaee više borbenih formi -od globalnog terorizma, preko organizovanog kriminala, sve do razlièitih agresivnih subkulturnih pojava poput skinhedsa ili navijaèkih armada. No, u svim sluèajevima radiaee se o oblicima novog varvarstva 25 koje aee nastati iz frustracija nekih društvenih grupacija sa margina koje neaee videti bilo kakav drugi put, osim onog nasilnog, da obezbede sebi eljeno društveno priznanje i uticaj. Tako aee ovo novo varvarstvo biti oru je u rukama nemoaenih, koji aee se na taj naèin svetiti onim moaenima, koje aee smatrati odgovornima za sopstvenu marginalizaciju. No, paradoksalno, mesto roðenja tih "novih varvara" iz "mraka na rubu grada" i onih institucionalizovanih liberalnih-demokrata biaee identièno. Naime, i jedni i drugi aee svoje daleko poreklo imati u Francuskoj revoluciji, buduaei da ta revolucija nije porodila samo moderni graðanski i savremeni post-graðanski poredak, veae je u njoj, u klici, dijalektièki bilo i sadr ano tzv. "novo varvarstvo" koje, dva veka posle nje, upravo atakuje na taj liberalno-demokratski (post)graðanski poredak koji je ona uspostavila. Ovo "varvarstvo nove vrsti" koje su uspostavili Francuska revolucija i prosvetiteljstvo svojim ekstremnim tumaèenjem èoveka i politike, pronicljivo 71 FILOZOFIJA I DRUŠTVO 3/2008 24 Sintagmu "mraka na rubu grada" posuðujemo iz jedne pesme savremenog kantautora Brusa Springstina -vidi -Bruce Springsteen -Darkness On The Edge of Town -http://www.actionext.com/names_b/bruce_springsteen_lyrics/darkness_on_ the_edge_of_town.html 25 Kada govorimo o "varvarstvu" i "varvarima" èinimo to veoma uslovno i bez vrednosnih konotacija, ne eleaei ni u jednom momentu sugerisati kako se radi o nekim divljim, zlim i krvo ednim grupacijama koje su "necivilizovene". Ove termine koristimo naprosto samo da bismo oznaèili specifièan naèin egzistencije grupacija sa margine politièkog polja koji se razlikuje od egzistencije "civilizovanog" liberalno-demokratskog postgraðanskog centra. No, ova dva naèina egzistencije biaee nesamerljiva sa etièkog tj. moralnog stanovišta, jer aee i jedni i drugi imati svoje istine, svoje vrednosne sisteme i svoje moralne obrazce. Naprosto, radiaee se o razlièitim svetonazorima, a ne o sukobu "dobrih" sa "rðavim momcima". 
prepoznaju Horkhajmer i Adorno. 26 Stoga mo emo reaei da se znaèaj Francuske revolucije, èak i kada je odavno prevaziðen njen kontekst, vidi upravo u tome što aee njome biti uspostavljen i graðanski poredak (odnosno i postgraðanski poredak koji proizlazi iz tog klasièno-graðanskog) i što su njome jednako anticipirani i antigraðanski otpori tom poretku sa politièkih margina. U tome je i velièina glavnog teoretièara koji je odredio Francusku revoluciju an ak Rusoa, koji je poretku u kome mi danas ivimo zaveštao ideju demokratije, ali koji je istovremeno svojom anarhistièko-arhaiènom stranom anticipirao i sve otpore tom demokratskom poretku. 27 Takoðe, mo emo se setiti i Tokvila koji je odlièno opazio da novi vrli demokratski svet ivi u stalnoj napetosti i protivreènosti institucionalizma i varvarstva, reda i anarhije. Demokratsko društvo je dinamièno, a to aee biti najbolje vidljivo u savremenoj globalnoj situaciji, gde aeemo na jednoj strani imati obrise globalne demokratije sa njenim raznovrsnim institucijama (od kojih aee Evropska unija biti sigurno najznaèajnija u kontekstu našega rada), da bismo na drugoj strani imali grupacije tzv. "novih varvara" koji aee stajati na kapijama tog demokratskog sveta. Stara i dobro poznata teza je da "novo varvarstvo" ne bi bilo moguaee u nekom autoritarnom i totalitarnom poretku koji bi potpuno i nasilno pacifikovao i ugušio sve politièke otpore, pa su tako upravo ti "varvarski" otpori globalnoj demokratiji, odnosno sama moguaenost da se oni jave, dobar dokaz da sama ta demokratija postoji i da nije totalitarna. 28 Tako mo emo reaei da globalno demokratsko otvoreno društvo samo iz sebe proizvodi svoje neprijatelje, upravo svojoim otvorenošaeu, te su upravo neprijatelji tog društva najbolji svedoci njegove otvorenosti, buduaei da bi ih neki autoritarni i totalitarni poredak iskorenio u startu. Ovim opet dolazimo do neizbe ne dijalektike liberalno-demokratskog postgraðanskog centra i antigraðanskih "varvarskih" margina, koji ne samo da imaju isto mesto roðenja, veae su i potrebni jedni drugima za formiranje politièkog identiteta. "Demokratama" aee biti potrebni "varvari" kao dokaz da politièko polje nije totalitarno, statièno i jednoobrazno, te aee uvek moaei da ka u kako su "varvari" proizvod njihove sopstvene "mekoaee" i "tolerantnosti", dok aee sa druge strane i "varvarima" biti potrebne "demokrate" kako bi pronašli neprijatelja kojeg iziskuje njihova metafizika borbe 29 koja èini sr njihovog sistema vrednosti, odnosno njihove politièke teologije. Sve to potvrðuje onu poznatu Šmitovu tezu o znaèaju figure politièkog neprijatelja za politièko polje i njegovu dinamiku 30 , kao i èinjenicu da politièke grupacije ne stièu identitet same sobom veae u relaciji prema sopstvenoj "politièkoj konkurenciji" -da se, izbegavajuaei nepopularni termin "neprijatelja", izrazimo bla e od samog Šmita. Bilo kako bilo, u narednim redovima pozabaviaeemo se razlièitim oblicima pomenutog novog varvarstva koje se suprostavlja poretku postgraðanskog centra, te aeemo te oblike više skicirati prepoznavajuaei osobenost svakog od njih, negoli što aeemo se baviti njihovom temeljnom i opširnom strukturalnom analizom, za šta zbog obima rada naprosto nemamo ni prostora ni vremena. 
Globalni terorizam je svakako onaj oblik "novog varvarstva" koji je najrasprostranjeniji, najopasniji i najbeskompromisniji. Savremeni terorizam svoje poreklo ima u Francuskoj revoluciji u kojoj se, bez obzira da li je reè o Robespjerovom montanjarskim odredima ili kontrarevolucionarnim krstaško-fundamentalistièkim èetama, spajaju kategorije novovekovne matematizovane racionalnosti i iracionalnog nasilja. Drugim reèima, samo nasilje sada dobija svoju matematizovanu metodologiju i to ga u vidu modernog, odnosno savremenog terorizma razlikuje od nasilja minulih vremena koje je bilo spontano i stihijsko. Stoga formulu terorizma mo emo prepoznati u jednaèini nasilje + matematika (kao metoda) = terorizam. Savremeni teroristi, bez obzira da li se radi o islamskim fundamentalistima ili o marginalnim grupacijama ekstremne levice ili desnice, neaee biti naprosto podivljale i poludele horde, veae veoma dobro organizovane strukture, sa svojim borbenim aeelijama, sistemima unutrašnje organizacije i veze, i strateškog planiranja. Uz sve to veoma srdaèno aee prihvatiti sve blagodeti moderne tehnike i modernih sistema komunikacija, obrazujuaei prave tehno-teroristièke odrede. Posebno aee to va iti za islamske fundamentaliste i teroristièke grupacije ekstremne desnice, dok su neke anarhistièke grupe ostale još na nivou "molotovljevih koktela", ali su neke druge ipak prihvatile savremena oru ja i sisteme veze. Koliko su npr. islamski fundamentalisti samo druga strana kaputa postgraðanskog globalnog sveta za kojim ne zaostaju ni u tehnici, ni u sredstvima, ni u obrazovanju, najbolje svedoèi poznata èinjenica što su se neki od njihovih lidera i aktivista školovali na najpresti nijim svetskim univerzitetima i što mahom poseduju solidno obrazovanje. Sve to komplikuje klasiènu sliku o teroristima kao o zapuštenim, poludivljim i neobrazovanim fanatiènim borcima. Svakako da aee u njihovim redovima biti i ovakvih, ali ono što mo emo nazvati "komandnom strukturom" biaee sofisticirano baš poput najboljih bezbednosnih slu bi uticajnih dr ava, èemu aee se upravo moaei i pripisati zasluga za izvoðenje uspešnih teroristièkih akcija, daleko iza leða tih uticajnih bezbednosnih slu bi. Tako poèetak našeg milenijuma obele avaju veliki teroristièki napadi koji uzdrmavaju vladavinu postgraðanskog centra, a posebno uzrmavaju njegovo otvoreno društvo -poèevši od danas veae èuvenog napada 11. septembra 2001. na Svetski trgovinski centar u Nju Jorku, preko napada 11. marta 2004. u Madridu, napada 7. jula 2005. u Londonu ili niza napada diljem putinovske Rusije. Reagujuaei na novonastalu globalnu situaciju bivši ruski predsednik Putin aee primetiti da je danas terorizam sa fundamentalistièkim predznakom idejni naslednik nacizma, jer ugro ava "našu jedinstvenu miroljubivu zajednicu civilizacija"31 te nakon napada u Londonu izjavljuje da ne samo da saoseaea sa Britancima, veae i da je spreman da se borba protiv terorizma koordinira na globalnom nivou, pošto je terorizam neprijatelj i u Èeèeniji, kao i u Londonu. 32 Putin tako ocrtava obrise postgraðanskog centra koji je prinuðen na zajednièku akciju, kako bi se odbranio od udara koji dolaze sa politièkih margina. Nije sluèajno da terorizam poredi sa nacizmom, jer aee se u oba sluèaja raditi o fundamentalistièkom shvatanju politike, nasuprot onom komunikativnom i konsenzualnom na kome insistiraju lideri okupljeni u tzv. Grupi 8 (G8) koji upravo predstavljaju neku vrstu nezvaniène globalne vlade postgraðanskog centra. Dok aee velike sile biti sklone komunikaciji i konsenzusu, odnosno meðusobnim dogovorima i usaglašavanjima interesa, krojeaei kapu onim "malima", ti mali i marginalizovani aee sopstvene frustracije pretvarati u èisto nasilje teroristièkih akata. Sve to aee usloviti dinamiku politièkog polja, te aee se svet u kome ivimo, rastrzan u toj dijalektici centra i margina, menjati. Tako pred izazovom teroristièkih napada sam postgraðanski svet polako menja svoju strukturu, jer se usled odbrambenog stava mo e primetiti pojava ogranièavanja nekih graðanskih sloboda koje su, koliko juèe, smatrane za baziène 33 , pa aee tako otvoreno društvo biti prva rtva globalnih nestabilnosti proizašlih iz postmodernog opozita centra i margina. Takoðe, vezivanje terorizma za islamski fundamentalizam usloviaee i pojavu kulturne distance u Evropi prema samom islamu, što je vidljivo npr. iz èinjenice da su nakon teroristièkih napada u Londonu postali uèestali napadi na muslimanske zajednice u Britaniji. 34 O kulturnom animozitetu koji se otima institucionalnoj kontroli svedoèiaee i nemiri u Parizu iz novembra 2005. g koji aee se proširiti i na Evropu 35 , a u kojima su afro-azijski muslimanski emigranti bili ona grupa koja se u jednom momentu otela ustavnom poretku i delovala protiv njega. Naprosto, usled pritisaka izazvanih 75 FILOZOFIJA I DRUŠTVO 3/2008 33 Tako je npr. britanski ministar spoljnih poslova Èarls Klark (Charles Rodway Clarke) u obraaeanju evropskom parlamentu 7. septembra 2005. rekao "da pravo na ivot nadjaèava brigu oko ugro avanja privatnosti" smatrajuaei da treba pronaaei ravnote u izmeðu poštovanja ljudskih prava i antiteroristièkih mera. Ministar je pri tome dodao da stara ravnote a prava i du nosti, utemeljena Evropskom konvencijom o ljudskim pravima više ne odgovara sadašnjim okolnostima u kojima su teroristièki napadi postali realna opasnost, a nisu više samo jedna od moguaenosti. Ogranièenje sloboda, Politika, 8. septembar, 2005. 34 Dnevnik RTS od 17. 7. 2005. govori o tri zapaljene d amije, a dnevnik BK televizije od 17. 7. 2005. o više od 100 inicdenata i ataka na muslimamske zajednice od Londonske tragedije. No, va no je istaknuti da su svi incidenti nastali spontano i da u njima nisu uèestvovale institucije ili su ih potpirivali zvaniènici, ali je bitna èinjenica da su se institucije pokazale nesposobnim da te incidente spreèe. 35 Gori li Pariz? , Politika, 4. novembar 2005. 

73

islamskim fundamentalizmom i predrasuda prema samom islamu izazvanih èitavom tom situacijom, muslimanski emigranti aee se u jednom momentu naaei, fudbalski govoreaei, u "ofsajdu", s one strane linije postgraðanskog liberalno-demokratskog poretka. Sve to svedoèi da je postgraðanski svet u Evropi pred opasnostima spontanih "ustanaka" neasimilovanih emigrantskih grupa iz drugih civilizacijskih krugova, a koji borave unutar stabilnih evropskih liberalnih demokratija. Takvi "ustanci" mogu destabilizovati same evropske demokratije i mogu imati trajne posledice, te je pre pronala enja politièke strategije za njihovo predupreðivanje potrebno postaviti dijagnozu, odnosno odgovoriti na pitanje -da li do njih dolazi iz socijalno-ekonomskih ili religijsko-kulturnih razloga? 36 Bilo kako bilo, posle ovog "emigrantskog" nasilja Evropa više neaee biti ista i ovo aee imati višestruke posledice po politièki i institucionalni razvoj, pošto postgraðanski poredak treba da pronaðe prave odgovore na problem kulturne distance sa kojim se suoèava u srcu starog kontinenta. Teroristièki napadi i problem kulturne distance donose, takoðe, razila enje unutar postgraðanskog poretka izmeðu postgraðanske levice i postgraðanske desnice, odnosno izmeðu levog i desnog centra, pošto aee oni predlagati razlièite strategije za suoèavanje sa pomenutim problemima. Tako aee postgraðanska levica pozivati na neuèestvovanje u globalnim "krstaškim" pohodima na islamske fundamentaliste i na povlaèenje vojnih trupa iz trusnih podruèja gde se sukobljavaju razlièiti interesi i kulturni identiteti, dok aee postgraðanska desnica tra iti još ešaei obraèun sa teroristima i zadr avanje vojnog i politièkog uticaja u "graniènim" podruèjima. 37 Pri svemu tome levi i desni ekstremisti, odnosno "teroristi" evropskog porekla olièeni u još uvek aktivnim neonacistièkim ili anarhistièkim grupa- 

76


NEVEN CVETIAEANIN

36 Veoma je teško uaei u motive nasilja u Parizu 2005. g i reaei da li je tu primarnu funkciju igrao socijalno-ekonomski ili religijsko-kulturni faktor, no najpre aee biti da su oba dva povezana, no da je ipak dominantniji drugi faktor, jer je zanimljivo da se emigrantima u nasilju nisu pridru ili Francuzi nemuslimanskog porekla. Ako im se oni pridru e u nekom buduaeem nasilju onda se mo e govoriti o èisto socijalnim motivima ustanka. 
37 Ipak, po ovom pitanju postgraðanska desnica i levica neaee biti koherentne i jednoobrazne, jer aeemo imati one lidere postgraðanske desnice poput bivšeg francuskog predsednika Širaka koji aee biti protiv najnovijih "krstaških" ratova, kao i one lidere postgraðanske levice poput bivšeg britanskog premijera Blera koji aee biti za njih, što sve skupa ponovo relativizuje podelu na levicu i desnicu uopšte i pokazuje koliko su one izmešane unutar postgraðanskog poretka. ma aee "strukturalno" biti na strani islamskih fundamentalista (iako i neki od njih, pogotovo sa ekstremne desnice, mogu da tra e obraèun sa islamskim fundamentalistima) pošto u svojim metodama delovanja smeštaju sebe u isti diskurs kojem pripadaju islamski fundamentalisti, pošto njihove politièke naracije takoðe imaju poreklo u metafizici borbe, tehnizaciji nasilja i politièkoj teologiji koje su sve zajedno proizašle iz Francuske revolucije i iz njenih kontrarevolucionarnih otpora. 
Pored terorizma ništa manje va an oblik "novog varvarstva" biaee i organizovani kriminal. Jednako kao kod terorizma i ovde se ne mo e govoriti o nekom stihijskom fenomenu koji bi se haotièno pojavljivao i bio spontan, jer aee se opet raditi o organizovanoj strukturi koja neaee raspolagati samo svojim sistemima unutrašnje organizacije i veze, kao i najsavremenijim tehnièko-tehnološkim sredstvima, veae i veoma koherentnim sistemom vrednosti. Prilikom razmatranja organizovanog kriminala greške se prave u posmatranju ovog fenomena iskljuèivo kao oblika vanzakonskog ponašanja koje je stoga što je van pozitivno-pravnih normi, civilizacijskih standarda i etabiliranog etièkog sistema, uopšte izvan bilo kakve etike i sistema vrednosti. Najviše se sti e do spoznaje da organizovani kriminal raspola e svojom operativnom mre om i svojim internim pseudo-institucijama i objašnjava se da se upravo zbog toga i naziva organizovanim, razlikujuaei se od onog profanog. No, veoma se retko u analizama dolazi do èitavog jednog sistema vrednosti i do jedne implicitne (pseudo)etike kojima uspesi organizovanog kriminala mogu biti zahvalni jednako kao i svojoj konkretnoj operativno-tehnièkoj organizaciji. Jednostavnije reèeno, organizovani kriminal nije samo konkretna mre a kriminalaca koji deluju s onu stranu pozitivno-pravnih zakona, veae je èitav jedan pogled na svet koji ima sopstvene zakone 38 , kanone i principe, iz èega upravo proizlazi njegova snaga. Vraaeajuaei se u kontekst naše teme mo emo reaei da organizovani kriminal, jednako kao i terorizam, predstavlja zapravo èitavu jednu "politiku" koja je u opoziciji onoj zvaniènoj liberalno-demokratskoj politici postgraðanskog centra i njenim institucijama. Organizovani kriminal je, baš zato što je ne samo organizovan, veae i vrednosno utemeljen, jedan od specifiènih naèina antigraðanskog shvatanja politike o èemu svedoèe i njegove intenacionalne akcije. Jednako kao što postgraðanski centar strateške odluke donosi u organizacijama poput G8, Ujedinjenih Nacija, Evropske unije itd, tako i organizovani kriminal nadilazi nacionalne granice uzrokujuaei jedno "podzemno" internacionalno kriminalno povezivanje vidljivo pre svega u trgovini oru jem, narkoticima i ljudima koja je sve manje lokalna, a sve više globalna. Mo emo pretpostaviti da sigurno postoje i taèke dodira ovih svetova -"nadzemnog" i "podzemnog", jer postgraðanski poredak upravo zbog svog demokratskog ustrojstva i zbog svog otvorenog društva ostavlja prostora za raznorazne propusne šupljine kroz koje se u njega mogu ubaciti i kriminogene strukture. Naprosto, organizovani kriminal jednako kao i terorizam, svedoèi o demokratskom ustrojstvu poretka unutar koga se javlja, jer se ne bi mogao javiti unutar nekog totalitarnog i autokratskog poretka koji bi ga sasekao u korenu, o èemu svedoèi èinjenica da su totalitarni re imi poput Staljinovog ili Hitlerovog bili bez organizovanog kriminala. Javljanje organizovanog kriminala unutar tih re ima je bilo nemoguaee naprosto stoga što su ti re imi veae sami sobom predstavljali specifiène oblike "kriminalizovane" dr ave koja raspola e selektivnim pravom da odreðuje ivot i smrt nezavisno od bilo kakvih univerzalnih principa, bilo da su prirodno-pravnog ili pozitivno-pravnog porekla. Tako imamo situaciju da aee demokratija (i sam koncept otvorenog društva) i organizovani kriminal biti faktièki sociološki povezani (jer demokratski poredak pogoduje javljanju organizovanog kriminala 39 ) iako strukturalno suprostavljeni (pošto se demokratski poredak bori protiv organizovanog kriminala i funkcioniše po drugaèijim unutrašnjim "pravilima igre" tj. ima drugaèiju strukturu), dok su na drugoj strani autokratija i organizovani kriminal suprostavljeni faktièki u sociološkom smislu (jer se u autokratskim reimima podzemna struktura organizovanog kriminala teško javlja), ali su veoma slièni po unutrašnjoj strukturi, jer se radi o dva slièna voluntaristièka apsolutistièka i zatvorena poretka koji van svih univerzalnih principa raspola u ivotom i smraeu. Bilo kako bilo, organizovani kriminal, jednako kao i terorizam, jednako kao i autokratski (i totalitarni) re imi, sadr i u sebi logiku antigraðanskog i voluntaristièkog shvatanja politike koja je s onu stranu liberalno-demokratskih procedura, mada joj ne manjkaju drugi oblici organizacije i unutrašnjih kanona. No, ovi kanoni aee kod organizovanog kriminala, kao i kod ostalih antigraðanskih oblika koji se javljaju na marginama politièkoga polja, biti povezani sa jednom metafizikom borbe i politièkom teologijom u èemu aee se ogledati sr samog sistema vrednosti i "etike" organizovanog kriminala. 40 Istina, i organizo-79 FILOZOFIJA I DRUŠTVO 3/2008 40 Ovaj sistem vrednosti, odnosno "etiku" organizovanog kriminala odlièno opa aju -ne sociološke analize, veae umetnièka dela -koja se bave prikazom organizovanog kriminala. Mo da je na najkolosalniji naèin to uradio Kopolin (Francis Ford Koppola) film i remek-delo Kum (The Godfather) koji je plastièno prikazao koordinatni etièki sistem mafije koji se konstituiše na egzistencijalistièkim šmitovskim kategorijama prijatelja i neprijatelja u njihovom najradikalnijem znaèenju. Gledajuaei ovaj film ne mo emo se oteti utisku da nas tu Šmit vreba na svakom koraku i da film, naravno indirektno, potpuno rekonstruiše njegovu strasnu politièku teologiju. Tako na poèetku filma don Vito Korelone kao šef mafije i kao onaj kod koga je decizija o njenom poretku ka e èoveku koji ga pita kako da mu se odu i za uèinjenu uslugu da on jedino tra i od njega da bude prijatelj nakon èega ovaj ceremonijalno ljubi kumovu ruku kao odraz lojalnosti, dok mu kum uzvraaea da su odsada "tvoji neprijatelji i moji neprijatelji". Èovek se obratio kumu zato što nije mogao da naðe pravdu u legalnim institucijama sistema (pretukli mu aeerku, nasilnici osloboðeni), te je stoga shodno onom šmitovskom protego ergo obligo odluèio da se stavi pod zaštitu, a samim tim i pod jurisdikciju, mafije. Èitavim prizorom nam je sugerisano da su legalne institucije nepravedne, te da je shodno tome potrebno pojam prava zameniti pojmom pravde, a samu pravdu utemeljiti kroz odreðeni grupni identitet pripadnosti prijateljima gde ona postoji samo za one unutra, a ne i za one izvan, koji mogu biti potencijalna meta. Pored mafije kao "krovne" organizacije prijatelja, velika va nost se pridaje porodici koja je gotovo sakralizovana što je vidljivo iz dijaloga kuma sa pevaèem D onijem Fontanom koji ga takoðe moli za uslugu, da bi ga kum najpre pitao -"da li si sa svojima" da bi nakon potvrdnog odgovora kum uzvratio da "muškarac koji nije sa svojima nije pravi muškarac". Sakralizacija porodice se pri tome provodi i iz funkcionalnih potreba konspiracije pošto se poslovi bezbednije obavljaju u uskom porodiènom krugu, i iz egzistencijalne potrebe za pripadnošaeu i ljubavlju u svetu golog i sirovog nasilja. Etika mafije aee tako biti mešavina nepatvorenog porodiènog morala sa nekom vrstom starozavete osvetnièke politièke teologije i to svedoèi da organizovani kriminal nije bez svoje etike, veae samo da je ona razlièita od one liberalistièko-demokratske komunikativno-konsenzualne. Politièka teologija mafije kulminira na kraju filma koji smo uzeli za primer, kada paralelno idu scene u kojima mladi kum Mikele Korelone krštava u crkvi svog neaeaka, i scene nasilja u kojima se njegovi vani kriminal aee se poput svih ostalih socioloških struktura razvijati, prevazilazeaei neke stare i romantizovane oblike i principe kojima se rukovodila "stara mafija", te aee nove generacije pripadnika organizovanog kriminala èesto biti mnogo beskrupuloznije i neprincipjelnije od onih starih. No, organizovani kriminal aee u svom globalnom povezivanju otkrivati nove kohezivne faktore, te aee biti svestan da mora, ukoliko eli da zadr i efikasnost, uticaj i moae, da i dalje sopstvene èlanove vezuje u jedan pseudo-moralni sustav i pseudo-politièki "komandni" poredak, a ne samo u proste operativne grupe bez bilo kakve "dublje" povezanosti. * * * Pored krajnje agresivnih, opasnih i konkretnih delegitimizacija vladavine postgraðanskog centra kao što su terorizam ili organizovani kriminal, postoje i one èisto duhovne i intelektualne delegitimizacije koje, kao neka vrsta postmoderne kritike, brinu o oèuvavanju razlièitih identiteta, u svetu globalne liberalne demokratije i njenog univerzalistièkog koordinatnog sistema. Tako aee Liotar govoriti o "lokalnoj legitimnosti" da bi opisao mnoštvo pojava koje se doduše rascepkano, ali zajednièki, suprostavljaju "univerzalnom horizontu" globalizovanog sveta. 41 Zaista, sa vladavinom globalnog postgraðanskog centra koji baštini tradiciju kosmopolitske tj. "univerzalistièke legitimnosti", poèinje da buja i niz malih "lokalnih legitimnosti", u vidu buðenja raznoraznih nacionalizama i kulturoloških pokreta. Ponekad aee ove "lokalne legitimnosti" biti violentne, da bi ponekad bile u èistoj sferi kulture i duha, ali aee u svim sluèajevima poèetkom 21. veka biti na marginama politièkog polja, na krajnjim krakovima širokog postgraðanskog centra -ponekada na 80 NEVEN CVETIAEANIN ljudi svete njegovim neprijateljima, meðu kojima je i otac deèaka koji se upravo krštava. Tako samo to krštenje nije krštenje svetom vodom i svetim duhom, veae krštenje krvlju i vatrom, što smo veae imali kod ultrakonzervativnih filozofa poput De Mestra kao novovekovnih "proroka" politièke teologije. Takoðe i Harmonov (Robert Harmon) film D on Goti (John Gotti) na slièan naèin kao Kopolin Kum interpretira organizovani kriminal kao izvestan vrednosni sitem u kome su bitni pojmovi "lojalnosti", "èasti", te i ovaj film operiše šmitovskim kategorijama prijatelja i neprijatelja i specifiènom politièkom teologijom. Pored svega ovaj film takoðe prikazuje legalne institucije kao manipulativne, te opravdava organizovani kriminal kao savremenu verziju robin-hudovstva. 41 Jean François Lyotard, Šta je postmoderna, KIZ Art Press, Beograd, 1995.str. 40/41. ekstremnoj levici, a ponekada na ekstremnoj desnici. 42 Liotar osmišljava neku vrstu idejnog programa svih onih koji aee se suprostavljati vladavini globalnoga postgraðanskoga sintetièkoga centra, i njegove reèi aee moaei da pronaðu svoje slušaoce na svim marginama i ekstremnim krilima, bez obzira da li su desna ili leva. Liotar ka e: 
"Naše tra enje sigurnosti, identiteta, sreaee, koje proizlazi iz našeg neposrednog stanja ivih, pa i društvenih biaea, ne èini se danas nimalo umesnim uz ovo delovanje okrenuto kompleksnosti, osloboðenju, numerisanju, i sintetizovanju svih objekata, a k tome modifikovanju njihovih merila. Mi smo u tehnonauènom svetu poput Gulivera; sad preveliki, sad premali. U tom smislu, tra enje jednostavnosti prièinjava se danas, uglavnom, kao obeaeanje varvarstva." 43 aime, Liotar odbacuje globalnu sintezu koja je na snazi u etabiliranom postgraðanskom liberalno-demokratskom centru, te on ne odbacuje samo Hegela, Ko eva i Fukujamu, veae i samoga Kanta, ne verujuaei više u bilo kakvu univerzalnu emancipaciju èoveka kao èoveka, nezavisno od ovih njegovih "lokalnih legitimnosti". On je svestan da ovo delegitimisanje projekta univerzalne emancipacije mo e zadobiti znaèenje "obeaeanja varvarsta", pošto je dovoljno razborit da uvidi da bi u kompleksnom i opasnom svetu u kojem ivimo, sva jednostavna i "nesintetièka" rešenja bila i destruktivna, varvarska rešenja, kakva su uostalom, kao što smo videli, terorizam i organizovani kriminal. Stoga mo emo reaei da je njegov zahtev za jednostavnošaeu i ponovnim nala enjem neposredovanog i nesintetièkog sveta hrabar i pozitivan, ali samo ako ostane u etièkoj i individualnoj sferi (npr. ako je neko sit savremene "sintetièke" civilizacije i ode npr. da ivi u divljinu, na neku planinu, ostrvo, udaljeno selo ili 81 FILOZOFIJA I DRUŠTVO 3/2008 42 Tako je i nacionalizam kao pojava koja je u 19. veku bila u središtu politièkog polja odreðujuaei njegove centralne tokove, poèetkom 21. veka došao na margine usled suprematije kosmopolitskog postgraðanskog otvorenog društva. Tako je poèetkom 21. veka nacionalizam kao ideja vezan iskljuèivo za ove "lokalne legitimnosti", za razliku od 19. veka kada je bio "globalni" trend kojim se Moderna suprostavljala starim aristokratskim formama. No, pošto su te stare aristokratske forme jednom pora ene, red je došao na sam nacionalizam, koga je kosmopolitska demokratija poèinjala malo po malo rastakati, da bi konaèno trijumfovala. Dakle, nacionalizam ostaje poglavito devetnaestovekovna ideja, ali koja u postmodernom dobu dobija svoju reaktuelizaciju u novoj formi "lokalnih legitimnosti". Slu eaei se terminima svakodnevnog politièkog ivota metaforièno mo emo reaei da je nacionalizam kao pojava nekada bio na poziciji, dok je sada u opoziciji. 43 Ibid., str. 74. -istakao N.C. pak u neki manastir). No, njegov zahtev za jednostavnošaeu aee biti opasan ako tra i da se potvrdi u politièkoj sferi tj. u politièkom polju, pošto u svetu ovolike kompleksnosti ne mo e biti jednostavnih rešenja. To ne znaèi da stvari trebamo dodatno komplikovati kao što to zaista èesto radi tehno-birokratski um smišljajuaei ponekad bezbroj besmislenih politièkih procedura i rituala, koji osiromašuju i udaljuju svet punih, neposrednih iskustava i punoaee ivota uopšte. No, pogrešno bi se bilo u ivljavati u ulogu Gulivera prema tehno-birokratskom umu, odnosno u ivljavati se u ulogu njegovog presuditelja i proèistitelja, jer to mo e biti opasno i za onoga koji to pokušava, kao i za sam taj tehno-birokratski um. Èini se da je Liotar ovoga svestan, ali da i pored toga ne mo e da odoli, a da ne progovori iz prvog lica mno ine -iz onoga mi i da govori šta je to naše i to pošto je èitav svoj spis deklamovao u ja formi. Time aee nehotice omoguaeiti da se, jednostavno ga "politizujuaei", iza njegovog mi svrstaju svi neprijatelji onoga što naizva "tehnonauèni svet" bez obzira da li dolaze sa ekstremne levice ili ekstremne desnice, da li su iranski religijski fundamentalisti, anarhistièki socijalni revolucionari ili neonacistièki borci "krvi i tla". Od podele na levicu i desnicu u tom sluèaju neaeemo imati više ništa, jer aeemo opet naiaei na onu postmodernu raspoluaeenost sintetièkog centra i ekstremnih margina. 44 Naprosto, imaaeemo "lokalnu legitimnost", koja nije samo duhovna i intelektualno-kritièka, veae koja mo e biti i hiperpolitizovana, a koja aee se sukobljavati sa onom univerzalnom i globalnom legitimnošaeu. I stvari neaee biti tako opasne ako se "Liotara" doèepaju samo manje-više miroljubivi prosvednici protiv globalnog poretka poput tzv. alter-globalista koji se, hteli to ili ne priznati, ipak kreaeu unutar konstanti globalnog postgraðanskog otvorenog društva. No, stvari aee postajati opasnije ako se "Liotara" doèepaju ljudi poput moaenog i naoru anog Kim D ong Ila (eng. Kim Jong Il), jer onda globalna igra mo e postati veoma vruaea. Ipak, odgovornost je na obema stranama -i na globalnom postgraðanskom otvorenom društvu i na njegovim neprijateljima, jer svaka nervoza mo e prerasti u planetarnu katastrofu. Stoga je jedini pouzdan politièki recept da se vratimo tradicijama onih dr avnika, bez obzira da li su dolazili sa levice, desnice ili centra, koji su znali da ne postoje "jednostavna rešenja" za "kompleksne probleme" i koji su politiku shvatali konstruktivno kao umetnost moguaeeg. Za razboritu meðunarodnu politiku aee stoga mnogo presudnije biti obnoviti i prilagoditi savremenom trenutku neke postulate bizmarkovske, gledstonoveske, degolovske, brantovske ili kisind erovske diplomatije, negoli nastavljanje insistiranja na krutim ideološkim formama -kao kada globalni postgraðanski poredak naziva svoje protivnike "osovinom zla", ili kao kada odviše ostrašaeeni islamisti nazivaju taj poredak skupom "ðavoljih sluga". 
* * * Konaèno, u svrhu svoðenja raèuna ovog rada posveaeenog dvama licima globalnog graðanskog "otvorenog" društva mo emo zakljuèiti da se vladavina postgraðanskog centra koja prote ira princip otvorenog društva, i pored svih mana koje smo prepoznali u demokratskom deficitu, otuðenoj ekspertokratiji i medijskoj (pseudo)demokratiji i njenom virtuelizovanom javnom mnenju, ukazuje kao manje zlo u odnosu na alternative koje se nude i opasnosti koje vrebaju, a koje su, kao što smo videli olièene u terorizmu, organizovanom kriminalu i stihijskim lokalnim sukobima. No, nikako ne valja zaboraviti da su neke od tih opasnosti upravo generirane iz prostora postgraðanskog centra -tako je terorizam ekstremna reakcija onih marginalizovanih i njihova mala i rascepkana "revolucija", organizovani kriminal je osveta subkulturnih grupa koje ne bi mogle na drugi naèin da se domognu društvene moaei i znaèaja, dok su mali lokalni sukobi èesto odraz razlièitih interesa velikih svetskih "igraèa". Sve to nas upuaeuje na zakljuèak da je politièkom polju, kako u Evropi tako i u globalnim razmerama, potrebno više koordinacije i politièke komunikacije i dr avnièke veštine, odnosno umetnosti moguaeeg kako bi se rešili stari, a predupredili novi globalni problemi. To znaèi da postgraðanski centar (olièen kao što smo videli i u levom i u desnom centru) treba da krene u susret onima sa margina, osmišljavajuaei projekat njhove integracije i ukljuèivanja u distribuciju dobara, te da nikako ne sme njihove probleme da gura pod tepih. Sa druge strane, resantiman odbaèenih margina bi trebao da apstinira od ekstremnih reakcija kakve su teroristièki napadi, te bi trebao da se svede u podnošljive okvire koji bi omoguaeili politièku interakciju i integraciju. Naravno, iluzorno je pri tome oèekivati realizaciju neke globalne idile i ravnote e, odnosno potpuno odsustvo politièkih konflikata i nestabilnosti, ali njihovo smanjivanje mora ostati jedan od globalnih ciljeva, makar u kantovskoj regulativnoj ravni. Sve to znaèi -na jednoj strani izbegavanje stava globalnog pseudo-optimizma koji poput Fukujame govori o kraju istorije i bla enstvu liberalno-demokratskog poretka, ali i na drugoj strani -izbegavanje stava globalnog pseudo-pesimizma, tj. globalne katastrofiènosti koja prorokuje skoru apokalipsu, odnosno sudnji dan sveta kakvog poznajemo. 
Jednostavnije reèeno, sve navedene prepreke i mraène strane vladavine globalnog postgraðanskog centra i njegovog otvorenog društva, ne znaèe da treba da budemo katastrofièni i da oèekujemo, poput nekoae Špenglera, neku "propast Zapada" 45 , veae samo znaèi da mo emo oèekivati daljnje kru enje istorijske dijalektike, a ne njeno zaustavljanje, kao što je predvideo Fukujama. Ovo kru enje istorijske dijalektike aee doneti nova rešenja, ali i nova iskušenja, ali ono što je sigurno jeste da proces teèe dalje, kao što i sam ivot, nakon svega, uvek teèe dalje. Ovde se vraaeamo na heraklitovsko ishodište, i mo emo na njegovom tragu da konstatujemo da jedna dijalektika zbivanja svakako postoji 46 , i da ona sve stvari stavlja u kretanje jednog veènog toka 47 koji je nemoguaee zaustaviti u jednoj taèci kao što je mislio Fukujama. No, jednako valja zakljuèiti i pošteno priznati da konaènu svrhu, rezultate ili logièke tokove ovog dijalektièkog kretanja nikada ne mo emo do kraja spoznati. 48 Stoga o nekom "kraju istorije" ne mo emo govoriti u smislu poricanja daljeg postojanja unutrašnje dijalektike (tj. dovoljne dinamike) koja bi samu istoriju vodila dalje, veae samo u smislu nedostatka validnih istorijskih matrica za jednu univerzalnu istoriju kakvu su pokušavali da isprièaju Kant, Hegel ili Marks. To aee biti kraj istorije u smislu kraja modernih ideologija, ali mi u ovom trenutku ne znamo, veae samo mo emo nasluaeivati, kakvi aee se politièki oblici, u vidu post-ideologija, u buduaenosti javiti, vukuaei dijalektiku istorije dalje (pogrešno bi bilo reaei vukuaei je napred jer bismo time prejudicirali tezu o nu nom progresu istorije i ponovo upali u zamku univerzalne istorije 49 ). No, ono što mo emo konstatovati za sadašnji momenat u kome se nalazi "dijalektika istorije" jeste da aee svako politièko rešenje koje trenutno pretenduje na istorijsku relevanciju, odnosno koje pretenduje istovremeno i na trenutnu primenjivost, dugoroènu efikasnost i stabilnu popularnost morati da ide srednjim putem izmeðu postgraðanskog 85 Naprijed, Zagreb, 1983, str. 150, 152, 157. 4 I u ovom poricanju moguaenosti logièke spoznaje ovog veènog toka, odnosno u proricanju njegove suštinske tajanstvenosti, makar za èovekove ogranièene moaei, opet nailazimo na Heraklita i njegove fragmente, koji su, opet, i dalje aktuelni -fr. 78. "Èoveèja priroda nema saznanja, dok bo anska ima" -fr. 22. -"Oni koji tra e zlato -mnogo zemlje prekopaju, a malo nalaze" -fr. 93. "Gospod èije je proroèište ono u Delfima (Apolon) niti šta kazuje, niti šta krije, veae (samo) simbole (znake, zamenja) daje" -fr. 102. -"Bogu je sve i lepo i dobro i pravedno, samo što su ljudi shvatili jedno kao nepravedno a drugo kao pravedno" -fr. 47. -"Ne zakljuèujmo nasumice o najva nijim stvarima" -fr. 46. -"Nagaðanje -to je padavica". Ibid., str. 51, 53, 54, 52, 54. Preciznije tumaèenje ovih fragmenata i druga moguaenost njihovog prevoda u Hermann Diels, Predsokratovci -fragmenti, tom I, Naprijed, Zagreb, 1983, str. 156, 151, 157, 158, 153 49 U tom smislu ovo dalje mo e biti i napred i nazad i gore i dole i levo i desno itd, jer aeemo teško moaei uspostaviti univerzalnu perspektivu gledanja, te aee ona uvek zavisiti od posmatraèa. Tako aee za jedne epoha krenuti ka svojoj konaènoj dekadenciji, za druge ka svom konaènom stabilizovanju, treaei aee smatrati da je ona otišla "udesno", èetvrti aee smatrati da smo još uvek na "levoj" poziciji, peti aee smatrati da se penjemo, šesti da tonemo itd. -i svi aee biti teorijski u pravu shodno sopstvenoj perspektivi. Pored toga praktièno aee biti u pravu (tj. biaee verodostojni) samo oni koji su spremni i konkretno da ive shodno onome što su videli iz sopstvene perspektive, no ovo je veae drugo pitanje liène odgovornosti i liènog morala u koje ne elimo i ne mo emo ovde ulaziti, pošto je to ostavljeno svakom pojedincu lièno. 

FILOZOFIJA

  u Hermann Diels, Predsokratovci -fragmenti, tom I, 


Èitav ovaj proces prerastanja klasiènog graðanskog centra u tzv. postgraðanski centar temeljno je opisan u Neven Cvetiaeanin, Epoha s one strane levice i desnice, Slu beni glasnik-Institut društvenih nauka 

, 2008, str. 375.-535. 

Sintagmu otvoreno društvo preuzimamo od Popera i u znaèenju koje joj je on dao. Karl Poper, Otvoreno društvo i njegovi neprijatelji, Beograd,BIGZ,1993. 

Tako je prvobitni moralni obrazac rimske republike -koji je odisao disciplinom, patriotizmom, i uopšte strogim etièkim kodeksima, a koji se donekle odr ao i za vreme rane imperije u vreme Cezara i Avgusta -potpuno degenerirao u vreme srednje i pozne imperije, za vreme "manitih" imperatora poput Nerona ili Kaligule. 

F. Fukujama, Kraj istorije i poslednji èovek, CID,Podgorica, 1997, str. 155/156. 

Ibid., str. 156. 

Izglede za uspeh u razrešavanju pomenute situacije mogao bi kratkoroèno imati i svaki onaj, bez obzira na njegovo demokratsko ustrojstvo, koji aee uspevati da margine, makar silom, dr i izvan globalne demokratske igre. No, ovo rešenje nije dugoroèno odr ivo, jer sila raða silu, pa bi sve to samo ubrzalo unutrašnju dijalektiku liberalno-demokratskog poretka i uticalo na njegovu 

nestabilnost.14 Fukujama je najpre u èasopisu Nacional interest 1989. g.objavio kraaei èlanak Kraj istorije, da bi nakon burnih reakcija na ovaj èlanak 1992. g. objavio i knjigu Kraj istorije i poslednji èovek pokušavajuaei da pru i dodatnu i nešto kritièniju interpretaciju prvobitne ideje iznešene u pomenutom èlanku. No, u oba sluèaja, buduaei da se radilo o vremenu kada protivreènosti liberalno-demokratskog poretka još nisu bile jasno vidljive, on je uzimajuaei postojeaeu situaciju "zdravo za gotovo" stao iza stava o nekom tobo njem kraju istorijske dijalektike. Kasnije aee i sam Fukujama evoluirati i u nekim svojim kasnijim radovima aee transformisati svoju misao do neprepoznatljivosti u odnosu na svoju prvobitnu poziciju. No, mi ne polemišemo sa "poznim", veae sa "ranim" Fukujamom, pri svemu se trudeaei da protiv njega pronaðemo druge argumente u odnosu na one koje je on kasnije 

pronašao sam protiv sebe.15 "U našem svetu još postoje ljudi koji su spremni da se bore na ivot i smrt radi imena, zastave ili komada odeaee; ali oni prete no pripadaju raznim bandama i provode ivot dilujuaei drogu ili ive u zemljama kao 

što je Afganistan", Ibid. str. 167/168.16 Ibid., str. 111. 

Tako su npr. krajem 20. veka, buduaei da nisu shvatili glavne interesne tokove, Srbi na sebe navukli negativnu medijsku sliku, koja je situaciju u najnovijim balkanskim sukobima prikazivala veoma jednostrano i èesto na štetu srpske strane. Tako je èitav jedan narod postao meta predrasuda koje su medijski konstruisane, sam dajuaei ponekad povode za takve konstrukcije, no ponekad bivajuaei sasvim nevin u odnosu prema konstruisanim diskursima o njegovoj 

odgovornosti.22 Aleksis de Tokvil, O demokratiji u Americi, Izdavaèka knji arnica Zorana Stojanoviaea, Sremski Karlovci, CID,Podgorica, 1990, str. 162. 

-165. 221. -222. 2  Jean François Lyotard, Šta je postmoderna,KIZ Art Press, Beograd, 1995., str. 86/87. 

Politika, 9. maj 2005. 

Izjava data na samitu G8 u Škotskoj, u istom danu teroristièkih napada u Londonu. 

Poznati su zakoni npr. italijanske mafije tj. koza nostre olièeni u dva bazièna zakona -zakonu aeutanja (omerta) i zakonu krvne osvete (vendeta), a mo emo pretpostaviti i da druge kriminalne organizacije poput kineskih trijada, japanskih jakuza, kolumbijskih kartela, ruske ili albanske mafije imaju svoja nepisana pravila 

Liotar to sada izra ava ovako: "S obzirom na izlo eno valjalo bi obraditi i sledeaee pitanje: èoveèanstvo se deli na dva dela. Jedan deo se suoèava sa izazovom kompleksnosti, drugi sa starim, strašnim izazovom pre ivljavanja. Mo da je upravo ovo glavni aspekt poraza modernog projekta, koji je, podseaeam te, bio valjan za èoveèanstvo u celini", Ibid. -str. 74. 

NEVEN CVETIAEANIN

50 Upravo ovakvu politiku, koja smera da ide srednjim putem izmeðu globalnog centra i odbaèenih margina, formulisao je novoizabrani amerièki predsednik Barak Obama u svom programskom spisu Smelost nade, te se èini da je upravo on prava liènost za njeno sprovoðenje. On je samim svojim afroamerièkim poreklom vezan za milje odbaèenih margina, kao što je i svojim statusom harvardskog doktora prava vezan, takoðe, i za najbolje tradicije etabiliranog globalnog centra. U svakom sluèaju, najavljena politika Baraka Obame predstavlja šansu da se spor izmeðu globalnog centra i odbaèenih margina razreši na demokratski naèin. Ukoliko ambiciozni amerièki predsednik u razrešavanju tog spora ne uspe, mo e se pretpostaviti da aee se kriza izmeðu centra i margina sve više produbljavati, sve dok ne doðe do taèke kada se više neaee moaei razrešiti na demokratski naèin, što mo e rezultirati globalnim politièkim nestabilnostima. Barack Obama, The Audacity of Hope: 

Neven Cvetiaeanin TWO FACES OF GLOBAL OPEN SOCIETY


Summary

The Essay considers "the rule" of the so called post-civil political centre that corresponds to the familiar concept of open society, questioning the good as well as the bad sides of such "rule". The research is in the first place about global open society stability and attention is addressed to its present enemies -from terrorism, over organized crime, all the way to the so called local legitimates that are confronting the universal and global legitimates represented by the followers of the open society from the post civil political centre area. The Essay presents the debate with Fukuyama's thesis about the "end of history" considering that open society, i.e. global post civil political centre has visible enemies who do not allow for dialectics of history to stand still as Fukuyama believed. Instead of Fukuyama's "end of history" the Essay comes to the conclusion that present global situation is marked by post-modern opposition of liberal-democratic post civil centre and extreme anti civil margins, with reference to the opposition of open society and its enemies, which will put under limits further steps of history towards new socio-historical forms. 
Keywords: post-civil political centre, open society, enemies, margin, terrorism, organised crime, local legitimates, Fukuyama, end of history, polemics
Two faces of global open society