Keywords: Modern, post-modern, structural changes, Lyotard, Habermas, the end of ideologies, field of politics, wide range of engagement, tin intensity, rarefied political distillate

Svetski ratovi biće kamen međaš između stare i nove Evrope. Kao što je jedan deo stare Evrope nestao nakon Francuske revolucije, a drugi nakon «liberalne» revolucije iz 1848. g, gotovo svi njezini ostaci će potpuno nestati nakon svetskih ratova, te će na scenu stupiti jedna nova, mirnija, ali i malodušnija Evropa. Stari kontinent posve sigurno više neće biti isti posle trauma koje je pretrpeo najpre u prvom, pa potom i u drugom velikom ratnom sukobu, u kojima je stradao mnogo više od ostalih kontinenata. Bez sumnje, najveći gubitnik svetskih ratova je bila upravo Evropa, ne samo kao geografski, već i kao politički i kulturni prostor. Ona nakon Drugog svetskog rata definitivno gubi ulogu centra političkih, idejnih i kulturnih zbivanja, za koju je naivno verovala da joj je trajno poverena. Ovo «decentriranje» Evrope će uskoro postati i «decentriranje» same moderne epohe koja će početi da pokazuje nešto drugačiju strukturu u odnosu na svoje početke, koji su, kao što smo videli kod Horkhajmera i Adorna 1 , bili obeleženi «odisejskim osvajanjima» evropskih moreplovaca, naučnika, filozofa i političara. Za razliku od od tog konstitutivnog stanja osvajačkog optimizma, moderna epoha će nakon Drugog svetskog početi da pokazuje znakove ravnodušnosti, pa čak i pesimizma, te će se u svakom slučaju početi nazirati jedan samokritični post-moderni politički, sociološki i filozofski diskurs, koji neće moći da ne dotakne samu logiku političkog polja. U ovome radu bavićemo se analizom tog diskursa, prvenstveno se baveći analizom strukturalnih promena moderne epohe u odnosu na njen početak, da bi se potom bavili uticajem tih strukturalnih promena na logiku političkog polja na području Evrope. Dakle, valja nam pre svega ispitati gde je u odnosu na svoje konstitutivne principe sama moderna epoha. Pokušaćemo potražiti odgovor na pitanje da li je moderna epoha zaista odmenjena postmodernim vremenom 2 , kao što tvrde neki autori, odnosno onim vremenom koje nema nikakve svoje konstitutivne principe već pre predstavlja niz nabacanih impulsa, za koje je trenutno teško utvrditi na koju će stranu prevagnuti. 
Samo političko polje u tkz. postmodernom periodu neće obeležiti onako veliki, gotovo kolosalni mislioci i državnici kao što je to bio slučaj u periodu od praskozorja Moderne sve do završetka dvadesetovekovnih svetskih ratova. Istini za volju, veoma je teško suditi o veličini savremenih mislilaca i državnika bez potrebne istorijske distance, ali čini se da stvari stoje tako da je malo verovatno da će neki mislac koji se pojavio nakon Drugog svetskog rata biti jednom u budućnosti proglašen dostojnim Kanta, Berka ili Marksa ili da će neki državnik biti postavljen rame uz rame sa Rišeljeom, Bizmarkom ili Gledstonom. Čak će i dvojica najznačajnijih državnika nove posleratne Evrope koji će odrediti pravac njenog razvoja -Vinston Čerčil i Šarl de Gol -biti i sâmi «ratni proizvod», ostajući na razmeđi epoha. I dok su Čerčil i de Gol još stigli da budu veliki graditelji i politički vizionari, gomila mislilaca koja će na intelektualnu scenu stupiti nakon Drugog svetskog rata biće samo puki odjek već iznešenih opštih mesta. Oni će moći biti veliki još samo ako poput Liotara (Jean-François Lyotard) iznesu tezu o habanju svih opštih mesta, opštih priča i univerzalnih planova, odnosno tezu o njihovoj potpunoj devalvaciji usled višestrukog «prežvakavanja». Takođe, oni će biti invetivni i ako poput Bodrijara (Jean Baudrillard) čitav taj galimatijans jednog isluženog i potrošenog diskursa, koji neće da prizna svoju pohabanost, proglase za puki teorijski i politički simulakrum. Zaista, levičarski teoretičari koji se javljaju posle Drugog svetskog rata, poput npr. Altisera (Louis Althusser), biće u odnosu na Marksa još samo puki simulatori 3 , jednako kao što će to u odnosu prema Berku biti izvesni desničarski teoretičari ili u odnosu prema Kantu oni centristički. Ni levica, 1 M. Horkheimer, T. Adorno, Dijalektika prosvetiteljstva, Veselin Masleša, Sarajevo, 1989, str. 12, 55, 58, 68. O novovekovnom evropskom Odiseju. 2 Sam nastanak termina postmodernog, odnosno postmodernizma i njegovu preciznu genezu odlično izlaže članak: Michael Köhler, "Postmodernizam: pojmovnopovesni pregled", Republika 10-12/85. 3 
Peri Anderson će sasvim dobro primetiti da je «po završetku Drugog svetskog rata, intelektualno stvaranje zapadnog marksizma u području orginalne ekonomske ili političke teorije, imajući na umu stvaranje značajnih dela na oba polja, bilo ravno nuli», P. Anderson, Razmatranja o zapadnom marksizmu, BIGZ, Beograd, 1985, str. 100. 
Naslov 67 ni desnica, ni centar neće imati više onako snažne, autentične i upečatljive mislioce u odnosu na vreme njihovih «očeva osnivača», već ćemo imati samo varijacije na već ranije iznesene filozofske, sociološke i politikološke dogme, ili pak na drugoj strani, njihovu radikalnu negaciju. Sve to će govoriti o tome da su klasična definisanja levice, desnice i centra, postajući sve bleđa, polako počela prepuštati dominantne linije podele političkog polja nekim drugim klasifikacijama i razlikovanjima. Istini za volju valja reći da savremeni levičarski, desničarski i centristički ideolozi nisu u poziciji simulatora svojih prethodnika isključivo svojom krivicom, već krivicom same moderne epohe koja je prešla svoj zenit i koja je odavno prošla doba svog zlatnog stvaranja u kakvom su živeli Berk, Kant ili Marks. Stoga će biti veoma teško da se pojave «beskompromisni» i obuhvatni mislioci poput Berka, Marksa ili Kanta, a i autentične misli prethodnih «prvoboraca» biće odavno «razblažene» i prilagođene novom vremenu koje se spremalo da zakorači «s onu stranu levice i desnice». Berk je bio razblažen liberalnim konzervativizmom, Marks delovanjem «revizionista», a Kant delovanjem savremenih «tržišnih» liberala koji neće stavljati naglasak na etiku, već na ekonomiju. Pri tome će sva trojica pomenutih političkih «proroka» biti pacifikovani hvatanjem u medijum trijumfujuće demokratije čije je planetarne pohode najavljivao Tokvil, a koja će, ukrštajući se sa strukurom «hegelijanske» birokratske države obaviti sintezu² (sintezu na kvadrat), formirajući prostor širokog građanskog centra koji će polako apsorbovati sve elemente klasične levice, klasične desnice i klasičnog centra i koji će konačno zadobiti stukturu postgrađanskog centra kao novog postmodernog političkog oblika. Sve će biti zrelo za stvaranje postmodernog koktela ideologija i biće primetno jedno ustrojstvo epohe čiji će akteri krenuti da se nalaze «negde u sredini», nošeni pomenutim širokim građanskim centrom. U tom prostoru će ideologije sve više konvergirati, jer će svaka od njih biti malodušna u odnosu na onu vidljivu pretencioznost koju je pokazivala na samom zenitu moderne epohe. Sada neće biti pretencioznosti, ali neće biti ni lako uočljivih društvenih autoriteta prema kojima bi se čovek mogao jednostavno orijentisati. Neki istoričari će smatrati da posleratnu (zapadnu) Evropu uopšte obeležava «erozija autoriteta» kao reakcija na autoritarnost nacizma, fašizma i staljinizma. 4 Naime, pošto su upravo ideologije svojim «divljanjem» destabilizovale stari kontinent u revolucijama i svetskim ratovima, nastupio je period ideološkog prezasićenja, odnosno period apstinencije od svih nastojanja da se čoveku ponudi neki jedinstveni, striktni i obavezujući politički okvir koji bi se mogao lako «konzumirati». 
Ovu temu o post-ideološkom stanju epohe temeljnije ćemo u filozofskom smislu elaborirati nešto kasnije, dok za sada možemo samo navesti mišljenje istoričara poput Voltera Lakera, koji zaključuje da pomenuta erozija striktnih idejnih autoriteta omogućava razvoj građanskog društva i njegovog prostora slobode5 , ali da ona ipak ometa «uspešno vođenje državnih poslova». 6 Dakle, posleratna Evropa se nagnula na stranu građanskog društva, a ne na stranu države i iz toga će proizaći sve vrline, ali i sve mane ovog perioda koji će polako zagaziti «s onu stranu levice i desnice». 

*

Od početka rada smo, u nameri da označimo specifičnost pozne Moderne u odnosu na njene početke, nekoliko puta pomenuli termin postmodernog. Stoga nam se kao logičan zadatak nameće nužnost ispitivanja ovog termina i preciziranja šta bi se imalo pod njime podrazumevati, kako bi se izbegla zbrka koju izazivaju mnogi autori koji ovaj, poslednjih godina veoma pomodan termin, koriste tek reda radi. Zaista, veliki paradoks epohe biće da je postmoderna postala pomodna, a da je moderna postala demode, što nužno otvara zadatak ispitivanja odnosa između ovih entiteta i utvrđivanja da li se radi o homogenim ili heterogenim istorijskosociološkim pojavama. Jednostavnije rečeno, valja ispitati da li se radi o jednoj te istoj priči sa dva lica, ili o dve različite priče. Dakle, posmatrano sa stanovišta političke sociologije i političke filozofije, valja nam istražiti da li se radi o jednoj jedinstvenoj epohi koja će samo dobiti prefiks post i nešto izmenjenu «krvnu sliku» (ostajući tako samo post-moderna napisana malim slovom) ili o dve različite epohe sa očigledno različitim «krvnim slikama» (u kojem slučaju bismo imali Modernu i Postmodernu, obje napisane velikim slovom, u čemu simbolično treba videti dve različite istorijsko-sociološke situacije). Naravno, na ovo pitanje ne možemo konačno odgovoriti u formi apodiktičkog zaključka, te ćemo na njega na specifičan način odgovarati do kraja ovoga rada, iako ni tada ne bismo mogli biti sigurni, zbog njegovog obima, da smo ga rešili na zadovoljavajući način. 
Dakle, pitanje je -u čemu se ogledaju strukturalne promene poznog doba moderne epohe u odnosu na njezine početke i njezin zenit, i šta znači govoriti o njima kao o postmodernim impulsima? 
Najava da se nešto dešava sa dotada neupitnim «odisejskim» i «makijavelijevskim» postulatima moderne epohe o kojima smo govorili u našim prethodnim radovima 7 , bila je vidljiva već krajem 19. veka. Najpre se ispoljila u filozofiji i umetnosti, a posebno u muzici i arhitekturi, koje su se prve pobunile protiv modernog prosvetiteljsko-klasicističkog uma. Budući da je eksplicitni predmet našeg ispitivanja političko polje, ne možemo se baviti analizom značajnih umetničkih dela pozne moderne i njihovim povezivanjem sa opštim zeitgeist-om, ali svakako, makar na kratko, pažnju možemo posvetiti nekim filozofskim intencijama koje su najavljivale prevazilaženje konteksta postavljenog Francuskom revolucijom. Biće to zapravo polagano prevazilaženje svih istorijskih diskursa postavljenih pomenutom revolucijom sa jednostavnim alternativama -za ili protiv, ali i prevazilaženje svih sinteza njenih protivrečnosti, odnosno odbijanje hegelijanske pozicije -i za i protiv. Zaista, od kraja 19. veka, preko prve polovine 20. veka, sve do iza Drugog svetskog rata na scenu stupaju tzv. mislioci krize 8 koji se upinju ne bi li dokazali da je car go, odnosno da je moderna epoha sa svojim prosvetiteljskim projektom ostala gola i gladna. Tako imamo niz prvenstveno filozofskih impulsa koji su bili nabačeni još od Ničea i Bataja (Georges Bataille), preko Hajdegera, sve do Fukoa (Michel Foucault), Liotara, Deride (Jacques Derrida) i Bodrijara, pa dalje i do Rortija (Richard Rorty) i Fiša (Stanley Fish). Svim tim filozofskim impulsima biće zajedničko što su, svaki na svoj način, smerali da se «obračunaju» sa prosvetiteljstvom i sa svim njegovim derivatima. 9 Samim tim, to će postati obračun i sa Francuskom revolucijom i nekima od njezinih derivata, a kao što ćemo videti kasnije, to će postati i obračun sa klasičnom podelom političkog prostora na revolucionarnu levicu i reakcionarnu desnicu. Oni od prethodno pomenutih mislilaca koji će biti skloni desnici, poput npr. Hajdegera, neće biti reakcionarni, već revolucionarni, a oni koji će biti skloni levici, poput npr. Liotara, neće biti revolucionarni, već naprosto reakcionarni, te će se tako karte pomešati, onemogućujući upotrebu klasičnih pojmova levice i desnice. U prethodnu grupu mislilaca krize možemo ubrojiti i Adorna i Horkhajmera, iako je njihov odnos prema prosvetiteljstvu i Francuskoj revoluciji višeznačan, čime izbegavaju radikalizaciju filozofskog, a time i političkog diskursa. 10  ovome radu nismo u mogućnosti da se bavimo svim prethodno pomenutim misliocima 11 , već ćemo izabrati jednog koji po našem mišljenju veoma dobro u sebi sažima sva stremljenja prethodne post-moderne grupe. Biće to Fransoa Liotar koji, premda predstavlja «pokajanog» marksistu i «pokajanog» ekstremnog levičara, ponekad progovara i poput ultrakonzervativca Žozefa de Mestra, što znači da će u njemu biti sadržano i ponešto Karla Šmita i Hajdegera 12 , a svakako ponešto i od Fukoa, Deride i Bodrijara koji su bili njegova intelektualna generacija i koji su se kretali u sličnom francuskom intelektualnom kružoku. Uopšte, za Liotara kao Naime, Liotar upućuje otrovne strelice Habermasu kojeg očigledno smatra jednim od poslednjih modernističkih sintetičara koji, prateći Kanta i Hegela, pokušavaju da izmire sve protivrečnosti tzv. post-građanskog doba. To doba će isporučivati -na jednoj strani ekstremizam marginalnog, a na drugoj stranirazblaženost i neobaveznost svih mejnstrim društvenih projekata, ulazeći tako u vidljivu heteronomiju. 15 Liotar smatra da su prethodne protivrečnosti nepomirljive unutar stare modernističke paradigme, a da Habermas i pored svega insitira na istoj. 

13

Ponegde se naslov ovog Liotarovog dela prevodi i kao Postmoderna situacija. No, mi se u našim tumačenjima Liotarove misli nećemo služiti ovim njegovim, sada već čuvenim delom, već poznijim njegovim spisom Le postmoderne explique aux enfants koji konciznije i preciznije tumači intencije postmodernog doba, potpuno ih ogoljujući. Bukvalni prevod naslova spisa koji smo odabrali za minuciozno isčitavanje bio bi Postmoderna protumačena deci, dok srpski prevod ovog dela nosi naslov Šta je postmoderna, te je dat verovatno iz marketinških razloga. 14 Veoma iscrpna i pregledna Liotarova lična i intelektualna biografija: Ashley Woodward, Jean-François Lyotard (1924 -1998) -tpg.com.au?subject=Your Jean-François Lyotard (1924 -1998) Article 15 
Liotar se pita: «Hteo bih znati o kakvoj vrsti jedinstva sanja Habermas? Je li cilj kome stremi moderni projekt ustanovljenje sociokulturalnog jedinstva u čijem bi okrilju, kao u organskoj celini, našli mesto svi elementi svakodnevnog života i misli? Ili je prelaz koji valja probiti između heterogenih jezičkih igri, igre saznanja, igre etike i politike, drukčije vrste od njih samih? U slučaju da je tako, kako realizovati njihovu faktičku sintezu?» -Jean François Lyotard, Šta je postmoderna, KIZ Art Press, Beograd, 1995, str. 10/11. 
Liotar primećuje da Habermas želi «odbranu moderniteta od onih koje naziva neokonzervativcima» 16 , odnosno on smatra da Habermas preteruje u isticanju mračnih posledica raspada modernističkog logocentrizma, koji po njemu nužno mora rezultirati nekakvim neokonzervativizmom. Francuski mislilac zamera Habermasu pozu epohalne zabrinutosti i smatra da on i njemu slični poslednji modernistički optimisti svojim stavovima pokušavaju «umetnike i pisce uvesti pod okrilje zajednice», odnosno da ih pokušavaju u slučaju narastajućih devijacija zajednice «učiniti odgovornima za njeno ozdravljenje». 17 Liotar odbacuje ovaj stav epohalne zabrinutosti i intelektualne angažovanosti koja bi trebala rezultirati nekakvim «ozdravljenjem», dok Habermas uistinu optimistički traga, baštineći tradiciju nemačke klasične filozofije, za sintezom protivrečnosti epohe i za njenim uravnoteženjem. 18 Tako on postaje jedan od propovednika širokog građanskog centra u koji je, kao nekadašnji marksistički levičar frankfurtske kritičke škole, svesno apsorbovan, svesno birajući potpuno drugačiji put od onog Liotarovog. Naime, i Liotar kreće od nekih razmišljanja adornovsko-horkhajmerovske frankfurtske kritičke marksističke škole, ali «opkoračujući Benjaminova i Adornova prećutkivanja» 19 sam sebe, mestrijanski obesno, smešta na margine intelektualnog i političkog polja, ne prihvatajući bilo kakvu vrstu kompromisa sa trijumfujućim širokim liberalno-demokratskim centrom. Biće to ponovljena situacija iz Francuske revolucije u kojoj će Liotar, ne prihvatajući bilo kakvu umerenost, biti de Mestr i Robespjer ujedno, a gde će Habermas, tragajući za sintezama, biti Kant. Razlika će biti samo u tome što će odnos snaga između «ekstremista» i «umerenjaka» biti drugačiji. Dok su de Mestr, odnosno Robespjer, utemeljujući revolucionarnu desnicu, odnosno revolucionarnu levicu, mogli da u vremenu Francuske revolucije rascepljuju političko polje na dva dominantna dela, među kojima se tek nazirao mali prostor za kantovski centar, Liotaru (i svoj njegovoj «braći po oružju», bez obzira da li su pripadali levoj ili desnoj revoluciji) će, posle definitivne istorijske pobede pomenutog centra, ostati samo margina. Sa druge strane, Kantov «naslednik» Habermas će se, praveći kompromis sa liberalnim vrednostima, baškariti «pobednički» u centralnom delu političkog polja 20 , pošto će sam taj 16 Ibid, str. 10. 17 Ibid, str. 12. 18 
Habermas se upinje ne bi li moderni trancendentalni um očistio od ogoljenog instrumentalizma, zadržavajući njegove pozitivne rezultate. On smatra da, metaforično govoreći, ne treba sa prljavom vodom iz kolevke izbaciti i dete, i upinje se ne bi li oformio politiku «novog prosvetiteljstva» koja bi ponovo pokušala afirmisati etički aspekt transcendentalnog uma (kroz jednu ideju intersubjektivne komunikativne zajednice), odbacujući istovremeno njegova instrumentalistička zastranjivanja. Pojednostavljeno se može reći da Habermas zadržava moderni trancendentalni um, ali da želi sprečiti njegovu degeneraciju u priprosti kalkulativni razum -J. centralni deo vremenom postati toliko dominantan da će određivati skoro čitavu logiku političkog polja uopšte. Dakle, upravo Liotarovi i Habermasovi «odnosi» pokazuju koliko se vreme od Francuske revolucije promenilo, i koliko je epoha posle Drugog svetskog rata ušla u novu fazu koju mesto ekstrema revolucije i restauracije određuje potpuna pobeda centralne sinteze. Iako neće da otvoreno prizna i sam Habermas je u ovom postmodernom dobu 21 , pošto je njegova situacija veoma drugačija u odnosu na situaciju njegove «preteče» Kanta. Dok je Kant bio borac, Habermas je pobednik koji nakon borbe uživa u onom kantovskom «večnom miru», samo posmatrajući komešanja na marginama i pozivajući protiv tih komešanja u pomoć istu kantovsku spekulativnu sintezu kojom sebe teši da je reč samo o buđenju «konzervativnog mentaliteta». No, tu se neće raditi o «konzervativnom mentalitetu» jer će konzervativizam, baš sa tim postmodernim dešavanjima, upravo prestati sa postoji u svom klasičnom obliku. Radiće se, naime, o buđenju «postmodernog mentaliteta», koji će se ponekad zaista doimati kao ultrakonzervativizam, ali koji će se ponekad doimati i kao avangarda samog modernističkog progresivizma koji prelazi u svoju negaciju. Neće to biti ništa drugo nego činjenica da će postmoderna, realizujući do kraja neke snove same Moderne, poput onog kantovskog o «večnom miru», biti zrela da okrene novi list i inicira nove znakove epohe, ali da ipak sama ne predstavlja novu epohu. 22 Naime, još uvek ćemo na snazi imati modernu epohu koja će samo ući u svoje pozno doba, odnosno u svoje post-moderno doba, pa će biti opravdano govoriti o novom dobu, ali ne i o novoj epohi. No, to novo postmoderno doba će, posmatrano sa sa stanovišta političkoga polja, obeležiti potpuno nova struktura, odnosno potpuno novi epohalni znakovi koji će govoriti da je sama Moderna u drugačijoj poziciji u odnosu na kontekst zadan Francuskom revolucijom. Te nove znakove će sjajno reprezentovati upravo Liotar zastupajući ekstremnu marginu bez obzira na njen politički predznak (levi ili desni) i protivstavljajući je ovoj, sada dominirajućoj, kantovsko-hegelijansko- habermasovskoj centralnoj sintezi. 23 Uopšte čitavo postmoderno doba će se sve do današnjih problema sa globalnim terorizmom okretati oko suprotnosti i opozita estremne margine vs. centralne sinteze 24 koji će odmeniti opozit revolucije vs. restauracije koji je bio dominantan u kontekstu zadanim Francuskom revolucijom i iz koga se i izrodila velika dihotomna podela na levicu i desnicu. Sada, u novom postmodernom dobu, razlika desnice i levice će u jednom momentu podleteti pod ovaj sada dominirajući opozit estremne margine vs. centralne sinteze, definitivno cepajući nekada jedinstveni prostor bilo levice, bilo desnice, no ovo je već posebna tema kojom smo se bavili u drugim radovima. 25  ovome radu nam samo valja zaključiti da nam prethodni primer sa Liotarom i Habermasom pokazuje da se situacija od vremena Francuske revolucije promenila, što nas ohrabruje da branimo tezu o novom post-modernom dobu koje donosi novu sociološku situaciju i novu strukturu političkog polja. Naime, dok je politički centar u Kantovo vreme, koje je i vreme Francuske revolucije, bio u sferi onoga što je sam Kant nazvao sollen (nivo), u Habermasovo vreme će politički centar biti u sferi onoga što je Kant nazvao sein (nivo). Takođe, dok će de Mestr u vreme francuske revolucije reprezentovati anicen régime, odnosno konzervativno zastupati sein (nivo), njegov «nastavljač» u apologetici aristokratske kulture nasuprot masovnoj Liotar, zastupaće sollen (nivo) nastupajući protiv onog postojećeg (sein), pošto će to postojeće biti upravo meškarenje širokog građanskog centra i njegova dominacija političkim poljem. 26 Liotar ustaje protiv realizma postojećeg masovnog postmodernog građanskog društva, koga na jednom mestu naziva «realizmom novca» gde se sve, pa i umetnička dela, «meri profitom». 27 Doima se kao da Liotar traži protiv tog realizma jednu aristokratsku i avangardnu, odnosno jednu naprosto artificijelnu, revoluciju. No, ta revolucija će se moći izvršiti samo imaginarno i upravo će to biti ono što razlikuje epohu u odnosu na stanje u kojem je bila u doba Francuske revolucije. Drugim rečima, sam pojam revolucije će izbledeti, a sa njime i podela na levicu i desnicu koja je bila usko vezana za ovaj fenomen. Više niko neće biti spreman, makar u evropskom političkom polju, da stavi glavu u torbu i da ide na barikade zbog određenih političkih ideja. Ideologije koje su u vreme Francuske revolucije i kroz čitav devetnaesti, kao i dobar deo dvadesetog veka, izazivale toliko strasti, sada se 29 O tome će jednako svedočiti i činjenica što će Liotar, pošto se jednom odrekao konkretne revolucije, svoj «postmoderni otpor» propovedati kao gostujući predavač na univerzitetima poput Berklija (Berkeley), koji su bili i ostali simbol upravo modernističke, liberalne i demokratske kulture. Upravo činjenica što će na Berkliju moći da predaje jedan bivši pravoverni levičarski revolucionar, koji će i sam za tim imati potrebu, govori sama za sebe koliko je u postmodernom dobu na snazi «kraj ideologija», o kome se u poslednje vreme toliko govori. Naime, taj «kraj ideologija» biće jedna od najvažnijih strukturalnih razlika postmodernog doba u odnosu na vrhunce političke Moderne. Njega smo već pominjali na početku našeg rada kada smo govorili o tome da nakon Drugog svetskog rata usled sve veće konvergencije različitih ideologija postepeno dolazi do stvaranja postmodernog koktela ideologija, a sada ćemo temeljnije obrazložiti na šta smo mislili i o čemu se zapravo radi. * Pojavu «kraja ideologija» je, pored konkretnih zbivanja u političkom polju Evrope nakon Drugog svetskog rata, u teorijskom smislu najavio upravo dosada često pominjani Fransoa Liotar svojom opaskom da «velike priče više nisu verodostojne». 30 aime, kraj svih velikih ideoloških priča nastaće usled zamora materijala, odnosno usled spoznaje post-prosvetiteljskog uma da svi prosvetiteljski projekti 28 Ako ove ideologije nekad u budućnosti ponovo regrutuju borce koji će se za njih žrtvovati do kraja, one će time vaskrsnuti. Dakle, za njihovo vaskrsavanje je mnogo bitniji proces regrutacije novih boraca, od nekih teorijskih preinaka i intelektualnih poboljšavanja. Drugim rečima, potrebno je dati razloge srcu, a ne glavi, da bi pomenute ideologije ponovo bile značajan faktor grupisanja na prijatelje i neprijatelje. Ipak, zbog promenjene sociološke situacije teško je pretpostaviti da bi te ideologije mogle da vaskrsnu u istom obliku, ali nikada se ne može apodiktički isključiti njihovo vaskrsavanje u nekim izmenjenim oblicima koji bi osvojili srca novih poklonika. Ovo se ne može apodiktički tvrditi jer sociologija kao nauka uopšte ne može i ne sme baratati apodiktičkim sudovima poput prirodnih nauka. 29 
Čitava rasprava između Liotara i Habermasa će ličiti na međusobno prozivanje nekada pravovernih levičara koji će optuživati jedan drugoga za izdaju ideje revolucije, pokušavajući da sačuvaju čistu savest i doslednost u odnosu sa svoje ranije stavove. Istina će biti, međutim, da su i jedan i drugi izdali ideju socijalističke revolucije, doduše, ne svojom krivicom, već samim ustrojstvom epohe, koja je se, barem do daljnjeg, odrekla. 30 Ibid, str. 34. 
tapkaju u mestu, ne donoseći čoveku ni puniju, ni srećniju egzistenciju. 31 Liotar pokazuje da su nus-produkti modernih ideologija pojave poput Aušvica ili komunističke strahovlade i smatra da to delegitimiše moderne ideologije u globalu, odnosno sve velike priče, koje mesto treba da ustupe milijardama manjih priča. 
Liotar teorijski osvešćuje u praksi sve primetniji beg stvarnosti ispod šinjela ideologija, za koje post-moderno vreme neće biti tako zagrejano kao ono nepatvoreno moderno. Poznata je činjenica da je na počecima i vrhuncima političke Moderne bilo prisutno «divljanje ideologija» koje su, nakon što se jednom formiralo moderno političko polje, određivale njegovu logiku i suvereno delile njegov prostor. Konačno, poznato je da je čitava ta situacija rezultirala stvaranjem ideoloških konstrukata levice i desnice, odnosno pojavom da prosta prostorna određenja dobiju političko značenje. Sada u postmodernom dobu, ne samo da će se stvarnost početi polagano iskradati ispod šinjela koji su za nju skrojile moderne ideologije, već će to značiti i iskradanje ispod šinjela pojmova levice i desnice u njihovom klasičnom značenju. Ovi pojmovi će sada, gubeći na praktičnoj egzistencijalnoj važnosti, biti izvikivani samo od onih intelektualaca koji se nisu oslobodili pretenzije da budu «veliki ideolozi», dok će obični građani u ovome biti razboritiji, ne povodeći se za praznim parolama bez empirijskog realiteta. To će biti vidljivo iz činjenice da će pojmovi levice i desnice imati sve manju ulogu u konkretnoj političkoj orijentaciji većine građana koji će biti sve više ideološki indiferentni i koji će se samo manjinski deklarisati kao liberali, konzervativci, komunisti ili demokrate, a naročito sve manje kao levičari ili desničari. No, ovo je, kao što smo ranije napominjali, već druga tema, dok u svrhu ovoga rada možemo zaključiti da «kraj ideologija» ne nastupa kao potpuno odsustvo «političkih sistema značenja», već samo to da oni više ne pretenduju na masovnost, univerzalnost, opštost i nivelaciju različitosti, već su se pomirili sa šarolikošću sveta u kome živimo. 
«Kraj ideologija» ili «kraj velikih priča», znači, naime, preispitivanje jedne od osnovnih modernističkih ideja -ideje o progresu, odnosno ideje o istoriji koja napreduje ka sve savršenijim sociološkim oblicima. Liotar, čitajući znakove vremena, odbacuje sve modernističko-progresivističke priče, opet se potpomažući simbolikom Aušvica, ističući da posle Aušvica nije moguće govoriti o hegelijanskom aufheben-u. 32 No, iako prihvatamo njegovu delegitimizaciju svih progresivističkih filozofija istorije, ipak smatramo da je Hegel trijumfovao upravo nakon Drugog svetskog rata, iako je velika istina da su milioni nedužnih u tom ratu nastradali. No, milioni su nastradali upravo zato što su nacisti najpre «ubili» Hegela, da bi potom krenuli u globalno krvoproliće. O tome kako Hegel «vaskrsava» posle Drugog svetskog rata, iako je i sam «poginuo» sa dolaskom nacionalsocijalista na vlast, temeljnije ćemo pisati u nekim budućim planiranim radovima. Bilo kako bilo, u svrhu ovoga rada možemo zaključiti da Liotar delegitimiše sve modernističke filozofije istorije, odnosno sve pokušaje da se kontigencija istorijskih činjenica podvede pod neki centralni istorijski um -samo se racionalizujući i shematizujući. Liotar suočava sve te istorijske shematizme, bez obzira da li su smitovsko-ekonomistički, rusoističko-demokratski, kantovskograđanistički, hegelijansko-sintetički ili marksističko-komunistički, sa konkretnim užasima istorije 20. veka -od ratova, preko ekonomskih kriza, sve do fašističkih i komunističkih masovnih tortura -i zaključuje da su sve velike priče pale na ispitu. Sa druge strane, ukoliko Liotar proglašava svojevrsni «kraj ideologija» utoliko Habermas čini nešto slično samo sa drugim predznakom. Naime, Habermas je svestan da ideologije u novom vremenu ne mogu važiti apsolutno, odnosno kao zatvoreni sistemi kako su važile nekad na vrhuncima Moderne kao kod npr. Marksa. On svojojom idejom tzv. «komunikativnog delovanja» (kommunikativen Handelns) 33 traži mogućnost sporazumevanja različitih političkih meta-jezika, ne pretendujući pak da sam oformi jedan novi politički meta-jezik. Na nasleđu Adornove i Horkhajmerove negativne dijalektike, on konstituiše jednu etiku konsenzusa, tj. komunikativnu etiku, koja će do svih svojih pojmova poput istine, dužnosti, pravde itd. smerati da dođe konsenzusom, odnosno kroz komunikaciju. 34 ako će ova konsenzualna i komunikativna, par excellence «demokratska» etika, biti antirevolucionarna (Habermas direktno odbacuje projekat marksističke revolucije i diktature proletarijata), te će doći kao poručena za promovisanje vrednosti širokog postgrađanskog centra u koji će biti inkorporirana habermasovska komunikativna «demokratska levica». 35 Naime, Habermasova ideja možda neće direktno uticati, ali će svakako pogodovati formiranju neke vrste postmodernog koktela ideologija, pošto će različite ideologije jedne sa drugima stupati u najrazličitije kombinacije i «komunikacije». 
Ovako dolazimo do dugo najavljivane teme postmodernog koktela ideologija te ćemo u narednim redovima pokušati da preciziramo osobine ove pojave. Naime, to ukrštanje različitih ideologija biće u bukvalnonm značenju reči više koktel negoli ozbiljna sinteza kakvu smo mogli da vidimo kod Hegela ili Tokvila. Taj koktel će jednako kao prethodna sinteza poslužiti širenju prostora postgrađanskog centra, ali će ga biti mnogo lakše zloupotrebiti u odnosu na prethodnu sintezu, koja je ipak 33 J. Habermas, Theorie des kommunikativen Handelns, Suhrkamp, Frankfurt/M, 1981. 34 
Za razliku od njega videli smo da je Liotar smatrao da je konsenzus iluzija, odnosno ništa drugo do zastareli oblik klasičnog refleksivnog diskursa Moderne. Nasuprot Habermasovim pokušajima da političkom polju obezbedi homogenost putem konsenzusa i komunikacije, Liotar smatra da je heterogenost usud našeg vremena. No, ono u čemu se slažu i jedan i drugi jeste da više ne postoji univerzalno obavezujuća etička i politička paradigma koja bi bila samoeksplikativna i u relaciji sa nekim objektivnim umom. Razlika je u tome što Habermasa muči nostalgija za homogenošću (celinom) i stoga on predlaže konsenzus, tj. saglasje, kao rešenje, dok Liotar otvoreno toj celini objavljuje rat, puštajući da egzistira mnoštvo malih i parcijalnih celina. 35 
Habermasova demokratska politika se razlikuje od Rusoove demokratske politike, pošto kod Habermasa demokratska «opšta volja» nije homogena, već veoma difuzna i stoga uvek iznova iziskuje svoju homogenizaciju putem konsenzusa, što predstavlja izvesno vraćanje Loku i njegovoj ideji vlade koja počiva na saglasnosti. O ovoj Lokovskoj ideji i njenim transformacijama u: V. Koštunica, "Džon Lok i ideja vlade koja počiva na saglasnosti", u knjizi Ugrožena sloboda -političke i pravne rasprave, Filip Višnjić i Institut za filozofiju i društvenu teoriju, Beograd, 2002, str. 63, 89. zbog svoje ozbiljnosti i naučnosti bila daleko od manipulacija radi ad hoc političkih ciljeva, premda joj je, sa druge strane, pretila opasnost od totalitarnih implikacija. Ovaj postmoderni koktel ideologija će vrlo često, posve eristički, poslužiti opravdavanju različitih stvari, odnosno apologiji sasvim oprečnih političkih ciljeva. Potpuno postmoderno, principi širokog postgrađanskog centra će dobijati svoje značenje zavisno od konteksta u koji budu stavljeni i upravo po tome će se ovaj postgrađanski centar razlikovati od onog klasičnog modernog liberalnog građanskog centra, čiji principi će važiti univerzalno i opšte bez obzira na različite kontekste. Sada će principi širokog postgrađanskog centra biti korišteni kako za odbranu liberalnog konstitucionalizma i demokratije, tako i za anti-demokratsku praksu nametanja liberalnog konstitucionalizma, koji po svojoj definiciji nekoj političkoj zajednici ne može doći spolja, već samo iznutra. Tako će glavni nedostatak ovog postmodernog koktela ideologija biti zapravo mogućnost uvođenja tzv. dvostrukih standarda koji su bili nezamislivi Kantovoj etici čistog liberalnog centra, Berkovoj etici običajnosnog klasičnog konzervativizma ili pak revolucionarnoj etici Marksovog komunizma, koji su po ovom pitanju bili veoma koherentni. Cena oslobađanja od celovitih, koherentnih i univerzalnih sistema značenja biće plaćena novom vrstom etičke relativnosti, pošto će i moralna pitanja podlegati dominirajućoj kategoriji konsenzusa. Tako ćemo imati ustanovljavanje jedne specifične etike u kojoj će konsenzus i komunikacija biti vrednosti po sebi, što može rezultirati kako moralnim relativizmom, tako i doslednošću konsenzualno-komunikativnog stava, a što će zavisiti od samih subjekata koji su nosioci ovog konsenzualnog diskursa, koji mogu biti dobronamerni, ali i veoma sumnjivih namera. Bilo kako bilo, svet univerzalnih značenja koji je inaugurisla politička Moderna će se polako raspadati, održavajući se formalno, ali podležući kontekstualnim tumačenjima, koja će bitno biti određena prostorom političke moći. 
No, ono što će sprečavati samu moć da postane ogoljena volja za moć sa totalitarnim implikacijama, je baš to mnoštvo konteksta, odnosno diskursa i njihovih subjekata, pa će tako postmoderno vreme pokazivati dva svoja licamanipulativno-instrumentalno i pluralističko-demokratsko. Epohu pozne Moderne, odnosno postmoderno doba, obeležavaće naprosto dva protivrečna procesa. Jedan će biti ograničavanje političkog polja koje je svoj zaokruženi i zatvoreni oblik dobilo na počecima Moderne i bilo preduslov razlikovanju levice i desnice. Sada će, sa jedne strane, postmoderno ograničavanje zatvorenog modernog političkog polja moći biti onaj proces u kojem će sve jače civilno društvo polako «razređivati» koncentrat «čiste» politike, razbijajući bilo kakvu koncentraciju «jake» političke volje i inaugurišući mnoštvo različitih diskursa i društvenih konteksta od kojih je svaki u poziciji da pretenduje na legitimnost samo ako ne ugrožava građanski mir i red. Jednostavnije rečeno, imaćemo veći broj podjednako legitimnih društvenih diskursa među kojima će se tražiti društveni konsenzus kako bi se on potom preneo u liberalno-demokratske institucije. Na drugoj strani, imaćemo oprečan proces, jer će sada ovakav «razređen» oblik samog političkog principa i njegova «mekana» manifestacija postati, usled snage mas-medija, toliko i sve više prisutni, da će društvo više nego ikad ranije, i više nego u bilo kojoj epohi, biti hiperpolitizovano. Jednostavnije rečeno -političko će postati društveno, a društveno će postati političko, te ćemo tako doći u novu situaciju koja je bitno savremena, i koja čeka da za nju budu pronađeni odgovarajući sociološki pojmovi i razlikovanja. Metaforično govoreći možemo reći da političko polje u postmodernom dobu, koje se polako promalja nakon Drugog svetskog rata, pokazuje strukturu «manje gustoće», ali «šireg domena». Talasi globalne demokratije koji će se polako širiti nakon Drugog svetskog rata, a koji će biti na vrhuncu u našim danima, doprineće hiperpolitizaciji čitave stvarnosti, no ipak nudeći jedan razređeni politički destilat, koji neće poput onih ranijih važiti apsolutno, već će biti sklon preispitivanju. Dakle, proces je dvosmeran, političko polje i slabi i jača, zavisno sa koje strane gledamo -slabi po intenzitetu, jača po ekstenzivnosti. Politka će biti svuda, i nigde posebno, a zvanične državne institucije i ono što se obično smatra tradicionalnim političkim ustanovama biće samo vrh ledenog brega, ispod kojega će se nazirati obrisi hiperpolitizovanog društva. 36 U postmodernom dobu će se stvarati jedan svet širokih međuzavisnosti, gde će politička volja biti sveprisutna, ali gde se neće moći jednostrano ispoljavati, upravo usled hiljadu međuzavisnosti u kojima će se ispreplitati politika, ekonomija, civilno društvo, religije i još bezbroj društvnih determinanti od kojih nijedna neće imati monopol nad političkim poljem, ali gde će sve po malo biti u njega uključene. 
Zbog ovog svojstva razređenog političkog destilata koje pokazuje postmoderno političko polje u kojemu će se politika, na jednoj strani, skrivati u svom snažnom i monumentalnom obliku, da bi na drugoj strani bila sveprisutna u svom slabom obliku, mnogi mislioci će govoriti o tzv. «kraju istorije». O tome će se govoriti još od Ničea 37 , preko Liotara 38 sve do Fukujame (Fransis Fukuyama) koji istu pojavu, pristupajući joj sa suprotne strane u odnosu na Ničea i Liotara, i krštava pomenutom sintagmom. 39  inaugurisanju sartrovskog nihilističkog globalnog pakla («Pakao, to su drugi») 40 u kome su različite mitologije osuđene na večnu borbu, bez bilo kakvog mira i predaha, i bez bilo kakve komunikacije? Skloni smo da mislimo da će tzv. «kraj istorije» nastupiti ne zbog toga što bi istorija prestala da se zbiva, što bi bilo nemoguće, jer dok bude čoveka biće i njegove istorije, već zbog nedostataka validne istorijske matrice kroz koju bi se mogla formirati ideja jedne univerzalne i opšte istorije čovečanstva za koju bi se neminovno moglo utvrditi da permanentno linearno napreduje, kakvu su pokušavali ispričati Kant, Hegel ili Marks. Za razliku od njih, obnarodavatelj «kraja istorije» Frensis Fukujama, ne sporeći tekovine linearnog istorijskog razvoja, spori da je moguć dalji progres 41 i time se suštinski izjednačava sa Ničeom i Liotarom, prelazeći na stranu anti-progresivista. Fukujama predstavlja i lice i naličje postmoderne situacije koja globalnim dovršenjem modernističkog (prosvetiteljskog) projekta isti tera u samonegaciju u odnosu na njegovo klasično evropsko poreklo i oblik, pošto je modernistički projekat sada postao «anoniman» i kao takav jednako pripadajući i Japancima, Kinezima ili Arapima, koji ga mogu npr. koristiti upravo u sukobu sa «zapadnom civilizacijom» iz koje je i potekao taj projekat. 42 Tako ništa suštinski nije učinjeno u pogledu kantovog univerzalnog «večnog mira», jer kao što je rekao Liotar, pobeda kapitalističke tehnonauke nije popraćena ni sa više slobode, ni sa više prosvećenosti, ni sa manje siromaštva. 43 ednostavnije rečeno, modernistički razvoj se sam sebi vratio kao bumerang, te umesto da ide samo napred, on je počeo da se vraća u krug donoseći nova ushićenja, ali i nove destrukcije, koje se periodično smenjuju u nekoj vrsti ničeansko-tojnbijevske kružne istorije. Pod suncem ništa nova, kako bi rekao starozavetni Propovednik, već stalno jedno te isto vraćanje istog, kako bi rekao Niče. Omnia mutantur, nihil interit, rekao bi Ovidije, a Fukujama i Liotar ne bi mogli da se ne slože. Otuda, Fukujama i Liotar predstavljaju, ako se može govoriti metaforično, jednog post-modernog Hegela. Sam Fukujama predstavlja jednog japansko-američkog Hegela koji kao i onaj nemački predstavlja misaoni mejnstrim, ali koji samim tim što nije Evropljanin, nije više ni klasično-moderan ni klasično- Ovo globalizovanje modernog projekta koji ima zapadno-evropsko poreklo dobro opaža Mile Savić: «Zapadni projekat je preplavio svet, ali se on i odvojio od svog porekla. Njega mogu da prihvate i delotvorno usmeravaju i zajednice koje se nalaze izvan zapadnog kruga. On je oslobođen od porekla, on više nikom ekskluzivno ne pripada. Više nije neophodno da Zapad sebe opominje za hegemoniju i ekskluzivnost, jer se gubitak ekskluzivnosti već dogodio, dok je hegemonija dobila drugi smisao kroz težnju da se prikrije ili poništi činjenica gubitka ekskluzivnosti... Težnja zapadnog sveta da u potpunosti instrumentalizuje prirodu, u sučeljavanju sa drugim/drugačijim marginalnim pozicijama, izazvala je odgovor s njihove strane ne putem otpora i zatvaranja u sebe (mada je i to epizodno postojalo), nego prihvatanjem igre, instumentalizacijom zapadne metode u njenom čistom obliku, obliku očišćenom od porekla», M. Savić, Izazov marginalnog; dometi kritike logocentrizma u sporu Moderna -Postmoderna, Filip Višnjić, Institut za filozofiju i društvenu teoriju, Beograd, 1996, str. 271. 43 Vidi fusnotu 31. 
prosvećen, već post-moderan i post-prosvećen, što čitavu njegovu poziciju čini višeznačnom. Stoga će se Fukujama moći i pohvaliti, što činimo u ovom radu, ali i kritikovati, što ćemo obraćajući pažnju na neke negativne aspekte njegove teorije učiniti u nekim budućim radovima. Sa druge strane i Liotar je višeznačan te ukoliko smo ga na prethodnim stranicama kudili kao «ekstremistu», u narednim redovima ćemo ga pohvaliti kao svojevrsnu pojavu postmodernog filozofskog «spasioca». On je višeznačan u odnosu na klasičnu-modernu, pošto iako svesno zauzima marginalnu antiprosvetitljsku poziciju, neće moći da odoli iskušenju da ne postane novi i veliki postmoderni «prosvetitelj», koji objavljuje kakav je u stvari trenutno Zeitgeist. Stoga i Liotar predstavlja jednog postmodernog Hegela, no ne zbog intelektualnog porekla, već zbog samog tona njegovog diskursa. Naime, videli smo kako on diskvalifikuje sve velike filozofije istorije suočavajući ih sa istorijskom realnošću, želeći da smanji samu prezasićenost modernog čoveka istorijom. No, ostaje pitanje nije li i sam Liotar ovim svojim diskursom uputio istoriji pitanje, tražeći od nje odgovor, pokušavajući da jednako kao i Habermas, doprinese unapređenju globalne komunikacije i dijaloga? Pitanje je zapravo -da li je Liotar, želeći da obznani «kraj svih velikih priča», i sam inicirao jednu «veliku priču kraja», odnosno priču «strašnog suda prosvećene istorije» -samo kako bi omogućio komunikaciju između različitih diskursa koji su nesvodivi jedni na druge, ali koji treba da nauče da žive jedni sa drugima? Skloni smo da ovo interpretiramo na ovakav način, što govori o tome da postmoderno doba ne napušta onaj stav «urbi et orbi», koji je imala Moderna, samo ga izgovara drugačijim glasom i tonalitetom. 44 A upravo će taj tonalitet zaći «s onu stranu levice i desnice», jer negirati prosvetiteljsku tradiciju i linearno shvatanje istorije, znači negirati Francusku revoluciju, pa time i podelu na klasičnu levicu i desnicu. To «negiranje» će biti objavljeno na jednako pompezan način na koji su se samo prosvetiteljstvo, odnosno Francuska revolucija, odnosno klasična podela na levicu i desnicu, i objavili. Takvo pompezno «negiranje» prosvetiteljske tradicije, upravo zbog svoje komunikativne pretenzije 45 , 44 U ovom smislu su najpošteniji Rorti i Fiš koji jednostavno odbacuju pretenziju filozofije za bilo kakvim eshatološkim diskursom, bez obzira da li on bio optimističan ili apokaliptičan, te su u tom pogledu daleko i od Habermasa i od Liotara i od Fukujame, koji u svojoj intelektualnoj prepirci, još uvek sanjaju iste «velike» filozofske snove, iako ih deklarativno negiraju. Rorti i Fiš predstavljaju već stav širokog postgrađanskog centra koji će prihvatiti sve tekovine kantovsko-hegelijansko-tokvilovske sinteze, ali koji neće hteti da se seća svog «sintetičkog» porekla i koji će to sadašnje stanje nereflektovanog «liberalno-demokratskog pragmatizma i postmodernizma» prihvatiti kao neposrednu činjenicu spontanog «sveta života». Oni ne beže od istorije u neku post-istoriju poput Liotara ili Fukujame, ili traže njen kontinuitet sa modernom istorijom poput Habermasa, već iskreno priznaju da istoriju ne mogu razumeti i da ih ona, budući da ne može biti validan predmet saznanja, i ne zanima. 



  Avgustinove ispovesti koji je počeo da piše pred smrt.Sama činjenica da je imao potrebu da piše o liku i delu biskupa iz Hipa, koji je, kao što znamo direktno uticao na stavove Žozefa de Mestra, kao i na ranog Hajdegera, kao i na gotovo kompletan Šmitov opus, dovoljno govori o njegovom latentnom «reakcionarstvu».Uopšte, u čitavom Liotavom delu, isključujući neke mladalačke fenomenološke spise, moguće je primetiti avgustinovski i mestrijanski pesimizam i viziju «palog sveta».egzemplarnogpost-modernog mislioca smo se odlučili zato što je upravo on svojim delom Postmoderno stanje (La condition postmoderne)13iz 1979. g. inicirao razmišljanja o novom dobu, objedinjavajući impulse svih «proroka» tog novog doba koji su mu prethodili -od Ničea do Hajdegera -istovremeno utičući i na sve one koji će iza njega doći. Time nam se Liotar prikazuje kao objedinjujući «prorok» svih ekstremizama ma otkuda da dolaze, sa levice ili desnice -što neće biti više toliko važno, već će važno biti samo protivljenje svim «srednjim» i «sintetičkim» rešenjima. Sam Liotar će od svoje tridesete do svoje četrdeset pete godine biti aktivni član socijalističke revolucionarne organizacije Socijalizam ili varvarizam (Socialisme ou Barbarie), dok će u isto vreme njegov intelektualni ekstremizam biti aristokratski avangardan. 


	8	O nekima od ovih mislilaca krize u kontekstu krize moderne političke filozofije u: N.
		Cvetićanin, Evropska desnica između mača i zakona, Filip Višnjić, Beograd, 2004. str. 121,
		122.
	9	Prethodni niz smo započeli Ničeom, ali bi se on mogao vratiti unazad sve do Kjerkegora,
		odnosno do poznog Šelinga i njegove tzv. «pozitivne filozofije», pa možda čak, kao što to
		smatra Fransoiza Galjard (Françoise Gaillard), i do nemačkog romantizma i Najstarijeg
		sistemskog programa (nemačkog idealizma) koji su zajedno napisali mladi Hegel, Šeling i
		Helderlin. Françoise Gaillard, "Novo začaravanje sveta", u zborniku Postmoderna, nova epoha
		ili zabluda, Naprijed, Zagreb, 1988, str. 119.
	10	Naime, Adorno i Horkhajmer u svojoj Dijalektici prosvetiteljstva uzdižu svoju misao iznad
		racionalnosti revolucije i istorije koju ta revolucija vodi napred, da bi je situirali u prostor
		imaginativno-utopijskog prostranstva nove nepreglednosti, da se poslužimo jednim
		Habermasovim (Jürgen Habermas) izrazom.
	11	Ukoliko čitalac želi više informacija o pomenutoj grupaciji mislilaca, neki od njih su (Niče,
		Hajdeger, Derida, Fuko, Liotar, Rorti i Bodrijar) koncizno obrađeni u kontekstu spora
		Moderna-Postmoderna u knjizi, M. Savić, Izazov marginalnog; dometi kritike logocentrizma u
		sporu Moderna -Postmoderna, Filip Višnjić, Institut za filozofiju i društvenu teoriju, Beograd,
		1996.
	12	Koliko Liotar nije bio jednoznačan ekstremni levičar, već koliko je njegovo specifično,
		decizionističko shvatanje sveta bilo višeznačno, svedoči njegov nikad dovršeni spis

14Ekstremizam je u srži njegovog diskursa toliko da on nadilazi ograničenu poziciju borbene levice (koju napušta posle razočarenja u marksizam), i postaje prorok svih ekstremizama sa margine političkog polja, bez obzira na njihovo poreklo. On barata, o čemu će više reči biti kasnije, pojmovima kao što je npr. rat (koji objavljuje «celovitim» tj. sistematskim modernističkim teorijama), što implicira prihvatanje šmitovske pozicije razlikovanja prijatelja i neprijatelja, što nije samo filozofsko-naučni, već i nepatvoreni politički stav. A na taj stav će se podjednako moći pozivati i ekstremna levica, kao i ekstremna desnica. Svojim diskursom upravo Liotar ruši tradicionalnu podelu na levicu i desnicu, i to ne sam sobom, već svojim odnosom prema Jirgenu Habermasu, čoveku koji će preduzeti zadatak da «čuva» modernu od postmoderne. Upravo će intelektualni odnos Liotara i Habermasa simbolično oslikavati koliko se moderna epoha promenila u odnosu na svoje početke, kao i u odnosu na svoj vrhunac koji je proklijao u Francuskoj revoluciji. Liotar i Habermas će, bez obzira što je jedan bio prorok novog vremena, a drugi čuvar kontinuiteta, zajedno, poput teze i antiteze, posvedočiti da je epoha ušla u nov stadijum, odnosno u svoje novo doba. 


  Habermas, Filozofski diskurs moderne, Globus, Zagreb, 1988.19JeanFrançoisLyotard, Šta je postmoderna,KIZ Art Press, Beograd, 1995, str.17. 20Sam Habermas nikada ne bi otvoreno priznao da je napravio kompromis sa liberalnim vrednostima i postao deo širokog centra, te će nastojati da očuva klasični levičarski diskurs, napadajući ljude poput npr. Gidensa, za liberalizovanje levice i za ispovedanje «desne socijaldemokratije». I ukoliko će Habermas u odnosu prema Gidensu zaista biti «levlje», on će u odnosu prema Liotaru biti «centralnije» i naprosto u istoj grupi sa Gidensom, koja će se nastavljati na projekat one kantovsko-hegelijanske sinteze, po strani koje će potpuno ostati Liotar. Habermas ne želi da prizna ono što je jasno svima koji posmatraju njegovu poziciju -da je izabrao centar, a ne marginu, što će biti jasno iz činjenice samog izbora teorijskih uzora gde 





  je Kanta i Hegela, pretpostavio npr.Ničeu.21Potumačenjimanekihautora Habermas i Liotar predstavljaju samo dva lica iste (postmoderne) medalje.Đani Vatimo (Gianni Vattimo) smatra da se Liotar i Habermas «u stvari slažu u opisu postmodernog doba, a razilaze samo u oceni same pojave: i jedan ga i drugi opisuju zapravo kao nedostatak velikih «métarécits»... ...za Habermasa to znači nesreću, nametanje konzervativnog mentaliteta koji odustaje od projekta prosvetiteljstva što se poistovećuje s projektom modernog stava; za Liotara, naprotiv, koji u tome sledi Ničea, Hajdegera, a u novije vreme i Fukoa, predstavlja korak na putu prema oslobođenju od modernog subjektivizma i humanizma, naime od ideologije kapitalizma, imperijalizma itd...» -Gianni Vattimo, "Postmoderno doba i kraj povijesti", u zborniku Postmoderna, nova epoha ili zabluda,Naprijed, Zagreb, 1988, str. 72.22Liotar odlično primećuje da postmoderna nije suprotna Moderni, već da upravo ona predstavlja stanje permanentne Moderne koja samu sebe reprodukuje: «Šta je, dakle, postmoderna?....Sigurno je deo moderne... ...Tako shvaćen postmodernizam nije modernizam na svom kraju nego u stanju nastanka, a to je stanje konstantno».Iako, Liotar piše prethodno misleći na estetičku sferu, mi koristimo to za sociološka istraživanja, jer sam Liotar veoma često koristi stanje u umetnosti samo da bi podvukao paralelu sa opštim stanjem duha, pa tako i onim u društvenim institucijama.Paradoksalno, on nije po ovom pitanju odmakao dalje od Hegela i njegovog zeitgeist-a.Jean François Lyotard, Šta je postmoderna,KIZ Art Press, Beograd, 1995, str. 21. 





  . One se ne urušavaju zbog toga što se pokazuju kao teorijski nekoherentne ili nepotpune, već zbog toga što gube svoju praktičnu egzistencijalnu važnost i sposobnost da regrutuju borce koji će zbog njih biti spremni da se žrtvuju do kraja. 28  sam Liotar svojim životom svedoči o ovom preobražaju napuštajući svoju konkretnu socijalističku revolucionarnu organizaciju da bi postao prorokom jednog arificijelnog, intelektualnog i elitističkog otpora dominirajućem diskursu širokog građanskog liberalnog i demokratskog centra.Koliko je taj njegov, istovremeno intelektualni i imaginarni otpor, postajući gotovo virtuelan, različit od starog projekta konkretne socijalističke revolucije, svedoči činjenica što Habermas Liotaru pripisuje konzervativne konsekvense. 


		, Ibid,
		str. 24, istakao N.C, Žozef De Mestr, Spisi o revoluciji, Gradac, Čačak, 2001.
	25	N. Cvetićanin, "Kritika ideološkog puritanstva -dekonstrukcija pojmova levice i desnice", u
		zborniku Pomeramo granice, IDN, Beograd, 2007.
	26	Liotar se upinje da pokaže «koliko je realnost malo realna» i smatra da «to otkriće ide zajedno s
		otkrivanjem novih realnosti», Ibid., str. 17/18.
	27	Ibid., str. 15.

23U umetnosti ovu centralnu sintezu Liotar naizva eklekticizmom i kostatuje da je «eklekticizam nulta tačka savremene kulture: sluša se reggae, gledaju se westerni, u podne se jede Mcdonald, a uveče domaća kuhinja, pariski mirisi nose se u Tokiju, U Hong Kongu se oblači retro, znanje je građa za televizijske igre», Ibid, str.15. 24Liotar smatra da je upravo ono što smo mi nazvali centralnom sintezom i inaugurisalo teror tj. terorizam: «XIX i XX vek pružili su nam i previše terora. Skupo smo platili nostalgiju za celinom i za Jednim, za izmirenjem pojma i osećajnosti, za transparentnim i komunikativnim iskustvom». Nasuprot tome Liotar ističe bojni poklič koji će biti idejna inspiracija onoga što smo nazvali ekstremnom marginom, bez obzira na njen politički predznak: «Odgovor na to glasi: rat celini, ukažimo na nevidljivo, aktivirajmo razlike, spasimo čast imena.». Termini koje Liotar upotrebljava su gotovo identični onim de Mestrovim; rat, nevidljivo, razlike, čast...urušavaju 


  Naprosto, iz onog Ničeovog post-modernog zamora, preko Liotarove objave kraja svih «velikih priča» proizaći će objava kraja istorije (kao nemogućnosti njenog daljeg progresa) koju će obnarodovati mislioci naših dana poput Fukujame. O čemu se zapravo radi? Da li se radi o bezazlenoj iluziji ili pak o novoj indoktrinaciji? O realizaciji kantovskog blaženog «večnog mira» ili o 36 Karl Šmit je prvi koji jasno vidi i konstatuje ovu situaciju još 1927. g, mada se koncept hiperpolitizovanog društva nejasno nazirao i kod Marksa i nekih marksističkih teoretičara. Šmit, intelektualno pošteno, mada nevoljko, ističe razliku ovog modela u odnosu na klasični model modernog shvatanja politike u kome se ona ticala isključivo države i njenih institucija: «Nasuprot tome, jednačina državno=političko postaje u istoj meri netačna i pogrešna kada se država i društvo uzajamno prožimaju. Svi do tada državni poslovi postaju društveni i, obrnuto, svi do tada "samo" društveni poslovi postaju državni, kao što to nužno nastupa u demokratski organizovanoj zajednici... Klasični profil države razbijen je onda kada je otpao njen monopol na politiku. Uspostavili su se novi, drukčiji subjekti političke borbe, sa državom ili bez nje, sa državnim ponašanjem ili bez njega. Odatle je za teorijsko mišljenje proizašao novi stepen refleksije. Sada se "politika" razlikovala od "političkoga". 


		Pitanje o novim nosiocima i novim
		subjektima političkoga postaje suštinsko pitanje celokupnog problemskog kompleksa
		"političko". Karl Šmit, "Pojam političkoga", u: Norma i odluka, Filip Višnjić, Beograd, 2001,
		str. 16, 56.
	37	F. Niče, O koristi i šteti istorije za život, Grafos, Beograd, 1982.
	38	Ž.F. Liotar, Raskol, Izdavačka knjižarnica Zorana Stojanovića, Sremski Karlovci, 1991.
	39	F. Fukujama, Kraj istorije i poslednji čovek, CID, Podgorica, 1997. Pre Fukujame sintagmu
		«kraj istorije» je koristio Anri Lefevr (Henri Lefebvre) u istoimenom delu La Fin de l' Histoire.



  Nolit, Beograd, 1984.41«Danas,naprotiv, imamo teškoće da zamislimo svet koji je radikalno bolji od našeg sopstvenog ili budućnost koja, suštinski, nije demokratska i kapitalistička... Možemo, takođe, da zamislimo i buduće svetove koji su znatno gori od ovog koji nam je sada poznat i u kojima se vraćaju nacionalna, rasna ili verska netolerancija ili u kojima smo smrvljeni ratom ili propašću okoline.Ali mi ne možemo da zamislimo svet koji je suštinski različit od sadašnjeg i, istovremeno, bolji."F. Fukujama, Kraj istorije i poslednji čovek, CID,Podgorica, 1997, str. 71, istakao N.C. 42 



40Žan Pol Sartr, Iza zatvorenih vrata, u: Izabrana dela, knjiga 5, Drame, 


  Time se odriču mišljenja o epohi, ali se otvaraju za svaku vrstu konkretnih, malih, uglavnom tehničko-tehnoloških akcija (Rorti) ili malih neobavezujućih «poetizovanih» naracija (Fiš), koje će obeležiti lik epohe, odbijajući da postave pitanje njihovog smisla i konačne svrhe, Richard Rorty, Filozofija i ogledalo prirode, Veselin Masleša, Sarajevo, 1990, Stanley Fish, Is There a Text in this Class?, Harvard University Press, Harvard, 1980. 45 O onome što smo mi nazvali «komunikativnom pretenzijom» kod Liotara, govore i Best i Kelner nazivajući zbog toga njegov postmodernizam «lakim» ili «razigranim», sami nudeći jedan koncept angažovanog postmodernizma, koji bi trebao rezultirati konceptom radikalnopluralističke demokratije nošene novim društvenim pokretima, Steven Best, Douglas Kellner, The Postmodern Turn, Guilford Press, New York & London, 1997, str. 26/27. 



Volter Laker, Istorija Evrope, 1945, 1992, Clio, Beograd, 1999, str. 13. 

«Ta antiautoritativna težnja, razumljiva, čak dostojna divljenja, imala je mnogo zajedničkog sa duboko usađenom ljudskom potrebom za slobodom», Ibid. 

Ibid. 

N. Cvetićanin, "Preduzetništvo i država, saveznici i suparnici", u zborniku Biznis i država, Institut društvenih nauka,Beograd, 2006, str. 228-231. 

Neven Cvetićanin

Šmit, Karl, Norma i odluka, izbor Šmitovih tekstova, priredio S. Samardžić, Filip Višnjić, Beograd, 2001. Vattimo, Gianni, "Postmoderno doba i kraj povijesti", u zborniku Postmoderna -nova epoha ili zabluda, Naprijed, Zagreb, 1988. Woodward, Ashley, Jean-François Lyotard, Online edition, tpg.com.au?subject=YourJean-François Lyotard (1924 -1998) The essay is representing socio-philosophical analysis of structural changes of the field of politics in Europe. The changes that the field of politics experienced are exposed in relation to its classical modern structure mostly readout in French Revolution as the very peak of political modernism, as well as in the philosophy of enlightenment like the roof of philosophic modernism. The intention is to represent the intellectual relation of Jean-Francois Lyotard and Jürgen Habermas as the one recognisable intellectual paradigm that marks the modern philosophical-socio-political situation, and by presenting its relation actually the same situation is presented and is shown fundamentally different then the classical-modern one, determined by context established by French Revolution. As characteristic of this new post-modern situation the essay is recognising so called «End of Ideologies» phenomenon, with relation to the «Post-modern ideology cocktail» phenomenon, leaving the consequences on the logic of the field of politics also weakening the intensity of classical doctrinaire separations such as the one on Left and Right, but fundamentally spreading the range of its engagement. Therefore the post-modern field of politics in Europe is showing the characteristics of, metaphorically speaking, «rarefied political distillate». Finally, the essay is coming to conclusion that post-enlightenmentional age is on one side marked by hipper political society, and on the other side very tin and scattered political concept, so the politics will be everywhere and nowhere specially.