UVOD

Po{to transformacija na{e ekonomije u tr`i{nu i proces tranzicije u kome se nalazimo nala`e, izme|u ostalog, i izgradnju institucija, kojih nemamo, a bez kojih je tr`i{na ekonomija nezamisliva, ovaj ~lanak je poku{aj da se razmotri upravo jedan takav koncept, i sa njim povezane dve institucije. Institucije o kojima je re~ su javni kreditni registar i kreditni biro, a sam koncept je tzv. razmena informacija. 
Pod razmenom informacija, u kontekstu ovog teksta, misli se prevashodno na distribuciju informacija o du`nicima, a od strane i me|u kreditorima. Pri tome, javni kreditni registar i kreditni biro predstavljaju formalne vidove organizovanja ove razmene, mada me|u njima ima zna~ajnih razlika, o kojima }e kasnije biti vi{e re~i. 
U nastavku ~lanka, najpre }e biti obrazlo`eno, uz (nadam se) manje digresije, u ~emu je zna~aj gore pomenutih institucija za jednu ekonomiju, da bi potom vi-{e pa`nje bilo posve}eno bli`em odre|enju svake od njih ponaosob, pra}eno kra-}im opisom faktora i istorije razvoja istih. «[krt» pregled koraka u~injenih u pravcu uvo|enja javnog kreditnog registra i kreditnog biroa u dr`avnoj zajednici Srbija i Crne Gora zaklju~uje ~lanak. APSTRAKT: Razmena informacija na kreditnim tr`i{tima povoljno se odra`ava na obim i kvalitet kreditne aktivnosti, a time i na privredni rast. Glavni prenosni mehanizmi te razmene, kreditni biroi kao privatne inicijative, i javni kreditni registri, kao regulatorna re{enja, njihovo osnivanje, karakteristike funkcionisanja i istorija razvoja tih institucija bi}e razmotreni u ovom ~lanku. 
ABSTRACT: Information exchange in credit markets is favourably reflected on the volume and quality of credit activity, thereby on economic growth. The main transfer mechanism of this exchange, credit bureaus as private initiatives and public credit registrars, as regulatory solutions, as well as their emergence, characteristics of their functioning and the history of their development will be considered in this paper. 

KRATKI ^LANCI/SHORT PAPERS

Su{tinski, ovaj je ~lanak poku{aj da se, na osnovu postoje}e literature, 1 a koja se opet bazira na iskustvima ve}eg broja zemalja, pru`i odgovor na pitanje {ta su, zapravo, kreditni biroi i javni kreditni registri, kako funkcioni{u i u ~emu je njihov zna~aj. Upravo iz tog razloga, relativno malo pa`nje bi}e posve}eno deskripciji tih institucija u nas, jer je osnovni cilj davanje uvida u razloge osnivanja i principe rada istih, a ne upu{tanje u njihovu detaljnu analizu. 

O ZNA~AJU RAZMENE INFORMACIJA (I SPECIFI~NOSTI BANAKA I BANKAR-SKIH KREDITA)

U ~emu se, dakle, ogleda zna~aj razmene informacija o du`nicima, a od strane kreditora? Odgovor na ovo pitanje, mada se mo`da ~ini vrlo jednostavnim i neposrednim, bi}e dat posredno i u etapama. 
Pre svega, treba ista}i da je za privredni rast kreditna aktivnost od velikog zna~aja, a u doma}im uslovima, sa vrlo slabim tr`i{tima kapitala, i inostranim investicijama takvim kakve jesu, ~ini se da je ona jo{ va`nija. Prema tome, postavlja se pitanje, kako uve}ati kreditnu aktivnost, pre svega banaka, a zatim i ostalih kreditora (izdava~i kreditnih kartica, dobavlja~i, maloprodaja itd.). Razmena informacija tu definitivno ima va`nu ulogu, {to ilustruju Jappelli i Pagano (2000a), iznose}i empirijske podatke da je privatno kreditiranje prema GNP-u ve}e u zemljama u kojima postoji razmena informacija. 
Ovde se mo`e postaviti pitanje, u ~emu se zapravo ogleda specifi~nost bankarskih kredita; drugim re~ima, za{to oni uop{te postoje? U principu, du`nik pozajmljuje novac koji ne pripada banci, ve} njenim deponentima, i pitanje je za{to se taj proces razmene ne odigrava neposredno, izme|u zainteresovanih zajmodavaca i onih kojima je novac potreban, ve} je u sve to uklju~en i posrednik, u vidu banke, budu}i da to celu transakciju ~ini skupljom. 
Ekonomska teorija je poku{avala da gore pomenutu, specifi~nu ulogu banke i bankarskih kredita objasni sa razli~itih stanovi{ta, ali se u poslednje vreme profilisala posebna grana, mikroekonomija bankarstva, ~ijem je razvoju veliki doprinos dala i istoimena knjiga Freixas-a i Rochet-a (1999). Mikroekonomija bankarstva zasnovana, izme|u ostalog, na ekonomiji informacija i upotrebi mikroekonomskog analiti~kog instrumentarija, poku{ava da objasni razli~ite pojave vezane za bankarstvo, kroz interakciju aktera tog specifi~nog tr`i{ta. 
Tako se u poslednje vreme, npr, samo postojanje banaka, kao posrednika u kreditnim transakcijama, poku{ava objasniti asimetri~nom distribucijom in-formacija izme|u potencijalnih zajmodavaca i pozajmljiva~a. Ta asimetrija informacija javlja se, u principu, u dva oblika: kada su razli~iti transaktori asime-tri~no informisani pre same transakcije, govorimo o asimetri~nim informacijama i negativnoj selekciji (adverse selection) ili, skrivenoj informaciji (hidden information). Kada se asimetrija informacija javlja po zaklju~enju transakcije, rej e o moralnom hazardu (moral hazard), ili tzv skrivenoj akciji (hidden aciton). 
Prvo }emo razmotriti negativnu selekciju. Zajmodavci mogu imati pote{ko-}a sa ocenom rizika pojedinih du`nika, koji opet, o tom riziku imaju mnogo bolju predstavu, {to u ekstremnom slu~aju, mo`e dovesti do kolapsa celog kreditnog tr`i{ta. Drugim re~ima, asimetrija informacija kroz negativnu selekciju (adverse selection) mo`e dovesti do situacije u kojoj tr`i{te apsolutno ne funkcioni{e. Pojednostavljeni primer, zasnovan na ~uvenom ~lanku G. Akerloffa o tzv. «lemons»2 problemu (1970), pomo}i }e razumevanju gore napisanog. 
Razmotrimo tr`i{te polovnih automobila, u kome su prodavci i kupci asime-tri~no informisani. Prodavci, koji poseduju automobile ve} du`e vreme, bolje su upoznati sa kvalitetom vozila, kao i trudom koji su ulo`ili u njegovo odr`avanje. Sa druge strane, kupci o automobilima ne znaju ni{ta, sem prose~ne verovatno}e da je auto lo{ («lemon»), ili dobar («plum»). Pretpostavimo da su te verovatno}e po 50%, to jest da na tr`i{tu postoje samo dobra i lo{a kola, i njihove proporcije na tr`i{tu su jednake. Pretpostavimo, dalje, da je vlasnik dobrog auta voljan da ga proda za _3000, dok je vlasnik lo{eg automobila voljan da ga se re{i za _1000, i da su ova vrednovanja poznata svim akterima na tr`i{tu. Kupci, budu}i da nisu u stanju da razlikuju dobre od lo{ih auta, spremni su da plate o~ekivanu vrednost vozila: 3000 * 0.5 + 1000 * 0.5 = 2000. Dakle, kupci su spremni da plate _2000 za auto, ~iju vrednost nisu u stanju sami da ocene. Me|utim, po ovoj ceni, jedino }e vlasnici lo{ih auta biti spremni da ih prodaju. Sa druge strane, kupci, racionalno uvi|aju}i da }e po ceni od _2000 jedina kola koja }e biti ponu|ena biti ona ni`eg kvaliteta, ne}e biti spremni da plate vi{e od _1000 za njih. Krajnji rezultat je da je jedini deo tr`i{ta koji funkcioni{e tzv. donji segment, to jest tr`i{te lo{ih polovnih automobila, dok gornji segment uop{te ne postoji. 
Ovde treba naglasiti da, prema re~ima samog autora: «...this market tr`i{te polovnih automobila is chosen for its concreteness and ease in understanding rather for its importance or realism.»3 (AKERLOF 1970, str. 489). 
Izme|u tr`i{ta polovnih automobila i kreditnog tr`i{ta mo`e se povu}i analogija. Na tr`i{tu, na kome zajmodavci nemaju informacija o rizi~nosti potenci- 

Economic Annals no 158, July 2003 -September 2003

191 jalnih du`nika, tj. te{ko je razlikovati razli~ite tipove du`nika (nisko-i visoko-ri-zi~ne), zajmodavci mogu ra~unati sa nekim prose~nim rizikom i odgovaraju}om otplatom (kamatnom stopom). Problem je identi~an opisanom «lemon» problemu; kamatna stopa reflektuje rizik cele populacije du`nika, za du`nike sa nisko-rizi~nim investicionim projektima ova je stopa previsoka, i oni ne}e pozajmljivati. Du`nici koji }e tra`iti kredit bi}e oni sa rizi~nijim investicionim projektima, i po{to su zajmodavci dovoljno racionalni da to anticipiraju, mo`e do}i do situacije u kojoj su samo lo{i investicioni (rizi~ni) projekti finansirani, ili, jo{ gore, u kojoj kreditiranja uop{te nema. Drugim re~ima, to je situacija u kojoj lo{ novac istiskuje dobar. 
Re{enje ovog problema je sli~no re{enju «lemon» problema; uvo|enjem posrednika u igru mo`e se spre~iti kolaps tr`i{ta, koji je izazvan asimetri~nim informacijama. Posrednik (u slu~aju tr`i{ta polovnih automobila preprodavac, a u slu~aju kreditnog banka) vr{i «screening» funkciju, sakuplja informacije, i omo-gu}ava nesmetano funkcionisanje tr`i{ta. 
Dakle, ovde se radilo o negativnoj selekciji, ili, kako to neki autori krste, skrivenoj informaciji; odre|ene asimetrije u informisanosti tr`i{nih transaktora postojale su pre zaklju~enja transakcije. Pogledajmo sada, {ta se de{ava kada te informacije postoje nakon zaklju~enja odre|ene transakcije. Re~ je, naravno, o moralnom hazardu. 
Tipi~an primer moralnog hazarda je anga`ovanje menad`era od strane firme. Nakon zapo{ljavanja, za akcionare firme postaje prili~no te{ko oceniti rad menad`era, drugim re~ima, menad`er je bolje informisan od akcionara o tome koliko truda ula`e u obavljanje svog posla, sa kakvim se mogu}nostima firma susre}e itd. Upravo ta nemogu}nost sagledavanja rada menad`era, bez ulaganja dodatnih napora, zajedno sa ~injenicom da postoje egzogeni faktori van kontrole menad`era koji uti~u na kona~ni rezultat, dovodi do moralnog hazarda. Drugim re-~ima, moralni hazard se pojavljuje kada se interesi tzv. principal-a (u ovom slu-~aju akcionara) razilaze sa interesima agenta (ovde menad`era), i kada postoji odre|ena nejasno}a u pogledu veze izme|u truda agenta i rezultata, {to su{tinski spre~ava kontraktiranje `eljenog pona{anja agenta. 
Sli~nih je primera mnogo; na pa`nju koju vlasnik posve}uje svom automobilu i vo`nji mo`e negativno uticati ~injenica da je vozilo osigurano. Moralni hazard se ~esto javlja i na kreditnom tr`i{tu, budu}i da zajmodavci ne mogu biti sigurni da li se pozajmljeni novac koristi u predvi|ene svrhe. 
Zajmodavci bi, naravno, mogli da spre~e moralni hazard du`nika, ula`u}i ne{to truda u pra}enje njihovih postupaka, ali to sve ko{ta, i vremena i napora. 
[tavi{e, du`nici uglavnom trebaju ve}e iznose, stoga pozajmljuju}i od ve}eg broja zajmodavaca, {to mo`e dovesti do tzv. «free rider» problema, gde svaki zajmo-davac o~ekuje od nekog drugog da utro{i ne{to truda na pra}enje akcija (monitoring) du`nika i rezultuje time da monitoring-a uop{te nema. Po{to banke (i drugi finansijski posrednici) skupljaju depozite i daju zajmove, mogu vr{iti monitoring u ime i za ra~un zajmodavaca. Time se izbegava rasipanje energije, ka-rakteristi~no za situacije gde vi{e zajmodavaca motri jednog istog du`nika, kao i situacija nedostatka monitoring-a, vezana za «free rider» problem. 
Dakle, moralni hazard je drugi deo odgovora na pitanje za{to su banke me|u nama. Nakon sagledavanja uloge banaka u smanjenju negativne selekcije, kroz sakupljanje informacija o du`nicima tokom vremena, monitoring uloga banaka u eliminisanju moralnog hazarda obja{njava drugi deo potrebe za njihovim postojanjem. 
Toliko o specifi~noj ulozi banaka i bankarskih kredita; fokus se pomera na razmenu informacija i mehanizme njenog ostvarivanja. Dakle, prvo o razli~itim ulogama razmene informacija. 
Jappelli i Pagano (2000b) isti~u da razmena informacija o du`nicima proizvodi ~etiri glavna efekta. Najpre, kroz razmenu informacija kreditori postaju bolje informisani o potencijalnim pozajmljiva~ima, {to im omogu}ava bolju procenu verovatno}e otplate kredita i adekvatnije odre|ivanje cene kredita, drugim re~ima razmena informacija smanjuje negativnu selekciju. Drugo, razmena informacija ubla`ava negativan efekat koji informacioni monopol kreditora mo`e imati na podsticaje (motivaciju) pozajmljiva~a da ula`u napore u realizaciju kreditiranog projekta. Razmena informacija smanjuje informacionu prednost, re-zultiraju}i intenzivnijom konkurencijom, ni`im kamatnim stopama i ve}om spremno{}u pozajmljiva~a da ula`u trud u ostvarenje finansiranih projekata. U su{tini, razmena informacija limitira koli~inu informacione rente koju kreditor mo`e izvu}i od pozajmljiva~a. Tre}e, razmena informacija slu`i kao mera za disciplinovanje pozajmljiva~a; ako du`nik zna da }e nepla}anje ili ka{njenje pri otplati kredita, koje {teti njegovoj reputaciji, biti komunicirano i ostalim potencijalnim kreditorima, dobro }e razmisliti pre nego {to tako ne{to u~ini. Nevra}anje kredita kreditori shvataju kao znak «niskog kvaliteta», i shodno tome ka`njavaju ga vi{im kamatnim stopama. Naposletku, razmena informacija spre~ava pozaj-mljiva~e od prezadu`ivanja pozajmljivanjem od ve}eg broja kreditora. U slu~aju kada du`nik neguje poslovne odnose sa vi{e banaka, {to je tipi~no u mnogim ekonomijama, kreditorima je prili~no te{ko da odrede njegovu zadu`enost, koja zauzvrat odre|uje njegov rizik. Kada je razmena informacija prisutna, kreditori lako mogu odrediti ukupnu zadu`enost pozajmljiva~a, spre~avaju}i tako njegovu prezadu`enost. 
Nakon ovog kra}eg opisa razli~itih pozitivnih uloga razmene informacija, vi-{e pa`nje bi}e posve}eno dvema formama njegovog ostvarivanja,. Kreditni biroi, kao privatni i «endogeni» na~in organizovanja te razmene i javni kreditni registri, kao regulatorno (egzogeno) nametnuo re{enje, bi}e razmotreni u nastavku. 

KREDITNI BIROI

Kada se kreditori, poput banaka, izdava~a kreditnih kartica, maloprodavaca, dobavlja~a itd, organizuju radi razmene informacija o bonitetu svojih du`nika, i kada je razmena formalizovana, re~ je o kreditnim biroima. Kreditne biroe mogu osnivati i voditi sami kreditori, ali to mogu u~initi i druga zainteresovana lica. Va`no je ista}i da, bez obzira da li su kreditni biroi osnovani od strane kreditora ili drugih zainteresovanih strana, razmena informacija je dobrovoljna. Drugim re~ima, stvar je kreditora da odlu~e ho}e li biti ~lanovi kreditnog biroa ili ne. 
Osnovni princip na kome kreditni biroi funkcioni{u su principi reciprociteta i sankcija. Princip reciprociteta zahteva da se ~lanovi kreditnog biroa obave`u na dostavljanje informacija o svojim mu{terijama, da bi zauzvrat dobili pristup informacijama o du`nicima drugih ~lanova biroa. Ova obaveza je obi~no formalnog karaktera, oli~ena u ugovoru, kojeg individualni kreditori potpisuju sa kreditnim biroom. Dogod su informacije dostavljene od ~lana biroa ta~ne, aktuelne i pouzdane, pristup informacijama drugih ~lanova biroa se odobrava. Problem sa ovim konceptom je da bi se svaki ~lan biroa rado okoristio informacijama drugih, bez davanja istih o svojim klijentima. Kada kreditor ustanovi da je klijent profitabilan (uredno otpla}uje kredite, niskog je rizika), postoji podsticaj da se to pre}uti, i drugim ~lanovima biroa serviraju neta~ne informacije, ne bi li se klijent zadr`ao za sebe. Iz tog razloga mora postojati mehanizam, koji osigurava da kreditori ne dostavljaju neta~ne informacije, ili ih uop{te ne dostavljaju. Zbog toga se propusti u dostavi informacija ili dostavljanje pogre{nih informacija sankcio-ni{u kaznama i ponekad neopozivim oduzimanjem ~lanstva u birou. 
Kreditni biroi sakupljaju podatke od svojih ~lanova i spajaju ih sa podacima dobijenim iz drugih izvora, poput sudova, poreskih i javnih registara, da bi formirali kreditni izve{taj o pozajmljiva~u. Ovaj izve{taj, ~ija forma varira u zavisnosti od vrste kreditne aplikacije i nivoa detaljnosti, je tada dostupan ~lanovima biroa na zahtev. Nivo detaljnosti sadr`an u izve{taju zavisi od tipa razmenjenih informacija; kreditori mogu razmenjivati «bele» (pozitivne) ili samo «crne» (negativne) informacije. Dok se «crne» informacije odnose samo na nevra}ene kredite, «bele» informacije su detaljnije i obuhvataju, pored informacija o nevra}enim kreditima, podatke o sredstvima i obavezama du`nika, roku dospe}a, poro-di~nu i istoriju zaposlenja, itd. Uobi~ajeno pravilo ovde je, ponovo, princip reciprociteta; kreditor mo`e dobiti detaljnije informacije o pozajmljiva~u samo ukoliko je voljan da dostavi «bele» informacije o svojim klijentima. 
Ovim se zavr{ava diskusija privatnih mehanizama razmene informacija i na red dolaze regulatorno nametnuti mehanizmi -javni kreditni registri. 

JAVNI KREDITNI REGISTRI

Dok je glavna odlika kreditnih biroa dobrovoljni karakter njihovog osnivanja (tj. ~lanstva u njima), distinktna karakteristika javnih kreditnih registara je odsustvo te spontanosti. U slu~aju privatnih mehanizama razmene informacija (kreditnih biroa), uglavnom kreditori, ponekad druge zainteresovane strane, donose odluku o uspostavljanju takve organizacije. Sa druge strane, javni kreditni registri su proizvodi vladinih regulatornih napora; obi~no ih osniva i njima upravlja, uz manje izuzetke,4 centralna banka date dr`ave. Dok je participacija u kreditnom birou na dobrovoljnoj bazi i ugovornog karaktera, dostava informacija javnom kreditnom registru od strane kreditora je zakonski obavezuju}a. Od trenutka osnivanja javnog kreditnog registra u jednoj zemlji, svi finansijski posrednici pod regulatornim autoritetom centralne banke du`ni su da dostavljaju informacije o svojim du`nicima. 
Me|utim, finansijski posrednici ne moraju da dostave podatke o svim kreditima; postoji prag, koji predstavlja minimalan iznos zadu`enja za koji je izve{tavanje obavezno. 5 Visina ovog praga igra va`nu ulogu, jer fakti~ki deli kreditno tr-`i{te na dva segmenta, onaj ispod praga, u kome kreditni biroi nemaju konkurenata, i onaj iznad praga, u kome kreditori mogu dobiti informacije o pozajmlji-va~ima ne samo od kreditnih biroa, nego tako|e i od javnih kreditnih registara. Visina ovog praga varira, ali mali poslovni i potro{a~ki krediti su obi~no ispod njega, prepu{taju}i ovaj tr`i{ni segment u celini kreditnim biroima. 
Kreditori dostavljaju podatke o pozajmljiva~ima, ~ija je zadu`enost vi{a od praga, javnom kreditnom registru, koji potom konsoliduje podatke koje razli~iti kreditori imaju o du`niku i {alje im nazad konsolidovani izve{taj. Kreditni izve-{taji javnog kreditnog registra su daleko od toga da budu kompletni, obi~no ne uklju~uju podatke izdava~a kreditnih kartica, dobavlja~a i maloprodavaca, koji nisu obavezni da dostavljaju podatke kreditnom registru. Sa druge strane, oni ~esto dostavljaju podatke kreditnim biroima. 
Prema tome, kreditni biroi obi~no pokrivaju male poslovne i potro{a~ke kredite, i tako|e skupljaju informacije iz drugih izvora, {to rezultuje kreditnim izve-{tajima koji su detaljniji, ali nisu sveobuhvatni, dok javni kreditni registri, zbog Javni kreditni registri funkcioni{u na principima privatnosti i poverljivosti, pri ~emu se prvi princip ogleda u ~injenici da individualni pozajmlji-va~i imaju pravo da provere svoja dosijea u kreditnom registru i isprave eventualne gre{ke. [to se ti~e poverljivosti, kreditori mogu biti sigurni da }e informacije koje dostave javnom kreditnom registru drugima biti prezentovane samo u konsolidovanoj formi (vidi JAPPELLI & PAGANO, 2000c, str. 13). 
Jedan od ve}ih problema sa kojim se susre}u kreditni registri ti~e se rastu}e integracije nacionalnih finansijskih tr`i{ta, {to spre~ava kreditne registre u odre-|ivanju konsolidovane pozicije individualnih du`nika. Pozajmice filijale u inostranstvu, na primer, ne prijavljuju se doma}em kreditnom registru. Tome blizak je i problem nejasno}e vlasni~kih struktura, zbog unakrsnih vlasni{tva akcija, pa je te{ko proceniti bonitet korporacije koja se sastoji od vi{e grupa kompanija. Konsolidovane pozicije takvih kompleksnih konglomerata je toliko te{ko proceniti da «...some Italian banks rely on the Italian PCR to assess their own consolidated debt position, rather than computing it themselves.»6 (JAPPELLI & PAGA-NO, 2000b, str.20). 7 to se ti~e njihove geografske prisutnosti, prema studiji Jappelli-a i Pagan-a (2000a), javni kreditni registri se mogu na}i u ve}ini zemalja kontinentalne Evrope i Ju`ne Amerike, dok u anglosaksonskim zemljama od njih nema ni traga ni glasa. Ve}ina javnih kreditnih registara je formirana u poslednje dve decenije, sa izuzecima Nema~ke (1934), Italije (1964) i Meksika (1964). 
Ovim se zavr{ava deo posve}en javnim kreditnim registrima i pregled razvoja razmene informacija bi}e ponu|en u nastavku. 

ISTORIJA RAZMENE INFORMACIJA

Mada izme|u razmene informacija i kreditnih biroa ne stoji znak jednakosti, budu}i da javni kreditni registri tako|e predstavljaju jedan njegov vid, ovaj }e se pregled odnositi isklju~ivo na kreditne biroe. U prilog ovoj odluci govori vi{e razloga. Pre svega, razmena informacija se prvo pojavila na tr`i{tu potro{a~kih kredita, pa su shodno tome i prvi mehanizmi za razmenu informacija imali oblik privatnih inicijativa kreditora. Drugo, javni kreditni registri, kao regulatorno nametnuti vid razmene informacija, pojavljuju se tek nedavno, i u anglosakson-skim zemljama ih uop{te nema, dok kreditni biroi u njima imaju dugu tradiciju. 
[tavi{e, neki autori tvrde (JAPPELLI & PAGANO, 2000a, str 29), da se javni kreditni registri obi~no osnivaju kao supstituti kreditnih biroa. Drugim re~ima, ukoliko nema privatne razmene informacija, javni kreditni registri predstavljaju korektivnu meru za ispravljanje ovog «propusta». Drugi motiv iza osnivanja kreditnih registara je obi~no slaba zakonska za{tita interesa kreditora, i ujedno po-ku{aj ubla`avanja sa tim povezanih problema moralnog hazarda. Iz ovih razloga, jedina istorijska perspektiva razmene informacija bi}e ona koja se ti~e kreditnih biroa, a na primeru SAD-a. 
Iako su kreditni biroi globalni fenomen, najdu`u tradiciju imaju u SAD-a, a ujedno je to i zemlja u kojoj je razmena informacija najintenzivnija, a pokri}e kreditnog tr`i{ta naj{ire. Sa preko 2 miliona kreditnih izve{taja dnevno i ~injenicom da kreditni biroi mogu sastaviti iste o skoro svakom pojedincu u zemlji, i imaju}i u vidu internacionalnu ekspanziju ameri~kih kreditnih biroa, izbor ame-ri~kog tr`i{ta za sagledavanje istorijskog razvoja razmene informacija ~ini se vi{e nego opravdan. 
Pre nabrajanja istorijskih fakata, u kra}im crtama bi}e izlo`eni osnovni faktori, identifikovani od strane Pagano-a i Jappelli-a (1993), koji podsti~u kreditore na me|usobnu komunikaciju o svojim du`nicima. Faktori koji ja-~aju podsticaje na razmenu informacija su mobilnost i heterogenost pozaj-mljiva~a, veli~ina tr`i{ta i napreci u tehnologiji procesiranja informacija. S druge strane, strah od ja~e konkurencije, izazvane razmenom informacija i strogi zakoni o za{titi privatnosti negativno uti~u na spremnost kreditora da se upuste u razmenu informacija (za detaljniji pregled vidi gore pomenuti ~lanak). 
Prve tragove organizovane razmene informacija mogu}e je na}i u Velikoj Britaniji. Prema Associated Credit Bureaus of the USA (Udru`eni kreditni biroi SAD-a), prvi mehanizam za razmenu informacija pojavio se u Londonu 1802, osnovan od strane kroja~a koji su se hteli osigurati da mu{terije koje nisu platile jednom od njih to ne}e mo}i da ponove sa drugima. 
U SAD-a po~eci razmene informacija vezuju se za 19 vek. Pre toga, pozaj-mljiva~i su, u potrazi za kreditom, bili ograni~eni na rodbinu i lokalne zajednice. Sa rastu}om mobilno{}u populacije posle Gra|anskog rata, uloga organizovanog tr`i{ta potro{a~kih kredita postajala je sve va`nija. Prema Nugent-u (1939): 
"The Civil War…marked for many communities the beginning of the breakdown in the social cohesiveness that made mutual assistance beneficial…[Immigrants] were transplanted from intimate communities, where they had enjoyed the security of partial self-sufficiency and the protection of family and neighborhood facilities for mutual assistance, to impersonal cities, where…their nearest neighbors were usually anonymous (pp. 65, 66)." (citirano u PAGANO & JAP-PELLI, 1993, p. 1711). 7  su{tini, kreditori su bili suo~eni sa pozajmljiva~ima o kojima nisu znali ni-{ta i kao rezultat kreditna politika banaka morala je tako|e da se menja. U malim zajednicama svi su se me|usobno znali i finansijska sposobnost i porodi~na istorija kreditnih aplikanata su bile op{te poznate, ali se situacija, dolaskom imigranata i formiranjem metropola, promenila. Kreditori su se tada susretali sa aplikantima o kojima su znali ni{ta ili malo, {to je rezultovalo odbijanjem kreditnih zahteva aplikanata koji nisu mogli zalo`iti kolateral, i koji bi u malim zajednicama (zna~i u situaciji pune informisanosti) bili u stanju da pozajmljuju. 
Gore navedeno, zajedno sa interesom kreditora da pozajmljuju, rezultovalo je pojavom prvih razmena informacija o pojedincima i doma}instvima. Ovi «brokeri informacija» operisali su lokalno, obezbe|uju}i informacije samo o lokalnom stanovni{tvu. Kako je stanovni{tvo postajalo mobilnije, potreba za razmenom informacija izme|u razli~itih biroa je ja~ala. Tako se 1906 {est kreditnih biroa sporazumelo o razmeni informacija i osnovalo National Association of Mercantile Agencies 8 (NAMA), koja je 1937 prerasla u Associated Credit Bureau of America 9 (ABC), ~iji je glavni zadatak bila razmena informacija o potro{a~ima koji se sele iz jednog grada u drugi (vidi PAGANO & JAPPELLI, 1993, str 1711). 
U pro{lom veku registrovana su tri {oka pra}ena pove}anjem obima razmene informacija. !920-ih broj ~lanstava u NAMA-i porastao je sa 88 1916-e na 800 1927-e. 50-ih godina ABC je zabele`io rast u broju ~lanova, sa 1453 1948-e na 1700 1955-e, pri ~emu je broj kreditnih izve{taja 1960-e dostigao 60 miliona. Ko-na~no, 1980-ih odigrao se tre}i {ok, broj kreditnih izve{taja je porastao sa 100 miliona 1970-e na 400 miliona 1989-e (vidi PAGANO & JAPPELLI, 1993, str. 1712). 
Prva dva {oka poklapala su se sa porastom mobilnosti stanovni{tva, dok je tre}i {ok verovatno posledica promena u informacionim tehnologijama, tj pojave kompjutera, {to je rezultovalo integracijom odvojenih tr`i{ta. Kreditni biroi su po~eli integrisati svoje baze podataka, istiskuju}i manje lokalne konkurente iz posla i pretvaraju}i tr`i{te iz mre`e lokalnih monopola u oligopol, pod dominacijom par velikih biroa (vidi PAGANO & JAPPELLI, 1993, str. 1712). 
Ovim se zavr{ava kratak istorijski pregled razvoja razmene informacija i preostaje da se ka`e par re~i o koracima u~injenim u pogledu razmene informacija kod nas. 
6. KOD NAS... Nakon, nadam se jasnog, predo~avanja najva`nijih ~injenice o razlozima osnivanja, karakteristikama funkcionisanja, i istoriji kreditnih biroa i javnih kreditnih registara, red je da se prebacimo na doma}u scenu. 
Dakle, Centar za bonitet, projekat NBS, po~eo je sa radom negde u martu ove godine. Centar za bonitet je zapravo javni kreditni registar, kome su banke koje funkcioni{u pod okriljem NBS (dakle sve), du`ne dostavljati podatke o du-`nicima, pravnim licima, u slu~ajevima gde iznos kredita prema{uje 3 miliona dinara. Imaju}i u vidu zna~aj pove}anja kreditne aktivnosti za privredni rast, kao i ostale institucionalne okolnosti (slaba zakonska regulativa i jo{ slabija implementacija, slaba tr`i{ta kapitala, itd), kao i odsustvo privatnih inicijativa (kreditnih biroa), ovaj potez NBS svakako treba pozdraviti. 
Slede}i najavljeni korak je osnivanje kreditnog biroa za fizi~ka lica, projekat iniciran od strane NBS i Udru`enja banaka, gde bi zna~ajnu ulogu pri formiranju istoga trebao da da i strani partner, donose}i svoj informacioni i organizacioni know-how. Interesantno je da su kreditni biroi, istorijski posmatrano, uglavnom nastajali spontano, inicijatori su bili uglavnom sami kreditori, dok se kod nas radi vi{e-manje o inicijativi NBS, {to se isti~e vi{e kao kuriozitet, nego kao ikakav nedostatak. 
Ostaje utisak da nas ova dve institucije (Centar za bonitet i kreditni biro u nastajanju) dovode bar pedalj bli`e tr`i{noj ekonomiji, jer se radi o institucijama prisutnim u svim razvijenim zemljama kao i u velikom broju zemalja u razvoju. Koliko }e ova dva, ina~e dobro zami{ljena, projekta za`iveti i koliki }e biti njihov stvarni doprinos razvoju na{e privrede, ostaje da se vidi. 

Economic Annals no 158, July 2003 -September 2003


Economic

  Annals no 158, July 2003 -September 2003 189 Dejan Vasiljev * RAZMENA INFORMACIJA NA KREDITNIM TR@I[TIMA: KREDITNI BIROI I JAVNI KREDITNI REGISTRI 


Economic

  Annals no 158, July 2003 -September 2003 195 sveobuhvatnosti svog pokri}a sastavljaju kompletnije izve{taje o ve}im kreditima, ali su ti izve{taji konsolidovani. 


U funkciji ovog ~lanka kori{}ena je uglavnom deskriptivna, opisna literatura, pa je shodno tome, i ~lanak takav. Me|utim, to ne zna~i da o ovoj oblasti nema i analiti~ki orijentisanih tekstova, ~ak naprotiv. 

U ameri~kom slengu, lemon (limun) je sinonim za lo{ polovni automobil, dok se dobar polovni automobil naziva plum ({ljivom). 

U slobodnom prevodu: "...ovo tr`i{te je izabrano pre zbog svoje konkretnosti i lako}e razumevanja, nego zbog svog zna~aja ili realizma". 

Economic Annals no 158, July 2003 -September 2003 

Razmena informacija na kreditnim tr`i{tima: kreditni biroi i javni kreditni registri 

Ekonomski anali br 158, jul 2003. -septembar 2003. 

U Finskoj je, naprimer, upravljanje javnim kreditnim registrom povereno privatnoj kompaniji (vidi JAPPELLI & PAGANO, 2000a, str. 18). 

Tako naprimer, u Srbiji, banke moraju dostaviti podatke o odobrenim kreditima, ~iji iznosi prema{uju 3 miliona dinara, dok je u Nema~koj taj iznos, pre prelaska na euro, bio 3 miliona DM. 

Prevedeno: "..se neke italijanske banke oslanjanju na italijanski javni kreditni registar da proceni njihovu sopstvenu konsolidovanu du`ni~ku poziciju, umesto da je same izra~unaju."