Priznanje prava na naknadu štete povodom neželjenog rođenja deteta u američkom pravu i osiguranje lekara i pacijenata

Keywords: neželjeno rođenje deteta, lekarska greška, šteta, osiguranje pacijenta, osiguranje od odgovornosti

Apstrakt

Pod uticajem društvenih promena došlo je i do velikih izmena u sferi porodičnih odnosa i njihovom pravnom regulisanju. U radu će biti iznete neke od pomenutih novina, a vezane za pitanje neželjenog rođenja deteta kao jednog modernog oblika štete. Biće pomenuta pitanja koja otvaraju ovaj problem. Najpre, autor je defi nisao pojam neželjenog rođenja deteta kao oblika štete, a potom i pokazao neke praktične primere iz prakse američkih sudova, kao prvih koji su o ovom problemu raspravljali. Autor je, potom, ukazao na odgovornost lekara za nastajanje predmetnog oblika štete, kao i mogućnosti njenog sprečavanja, kao i na potrebu za osiguranjem od odgovornosti, imajući u vidu visok stepen rizika medicinske struke koji nije moguće uvek otkloniti. 

UVOD

Pravna zaštita obuhvata sve veće područje čovekovih interesa, pa je tako krug odgovornosti za pričinjenu štetu u neprestanom širenju. U teoriji nailazimo na stavove da se u visoko civilizovanom svetu svaka nastala šteta mora nadoknaditi, a sve u cilju celokupne zaštite čoveka i njegovih interesa (Mujović Zornić, 2002, 5). Praktično, naknada pričinjene štete propisana je samo kada postoji i odgovornost (Simonović, 2009, 19). Upravo iz navedenog može se zaključiti da onda kada odgovornost nije jasna, odnosno kada se pojavljuju problemi utvrđivanja odgovornosti, dolazi i do nedoumica u vezi sa nastupanjem i naknadom štete. 
Posebno aktuelna i interesantna pitanja postoje kada se govori o šteti koja nastupa prilikom neželjenog rođenja deteta i neželjenog života, kao i o njenim posledicama na dete, porodicu i druga lica, posebno lekare. Sve većim razvojem medicine i društva u celini došlo se do novih otkrića, posebno u oblasti nastanka ljudskog života i stvaranja velikog broja medicinskih tretmana u cilju kontrolisanja (ne)rađanja. 
Dakle, ovo predstavlja jedno posebno osetljivo pitanje koje se tiče ne samo obligacionog prava, već i medicinskog i porodičnog prava. Otvara se i jedno etičko pitanje, odnosno pitanje da li se stvaranje jednog života može tretirati kao oblik štete. Posebnu aktuelnost ovo pitanje dobija usvajanjem Konvencije o pravima deteta, kao posledice stava da su deca prepoznata kao posebna i osetljiva kategorija za čiju zaštitu nisu dovoljni uobičajeni mehanizmi pravne zaštite ljudskih prava. 1 Pomenutom Konvencijom regulisano je pravo deteta na život, opstanak i razvoj, pa se ovo pitanje u mnogome dotiče predmetne teme. 2 Upravo sve navedeno opredelilo nas je da analiziramo pitanje neželjenog rođenja deteta kao jednog "modernog" oblika štete kako bismo delom ukazali na postojeća rešenja zakonodavaca u uporednom pravu. 
1 Konvencija o pravima deteta usvojena je 20. novembra 1989. godine Rezolucijom 44/25 Generalne skupštine Ujedinjenih nacija. Republika Srbija je preuzela obavezu da, u skladu sa članom 44. Konvencije, podnosi Komitetu za prava deteta inicijalni i periodične izveštaje o načinu primene Konvencije i opcionih protokola uz nju i poštovanju zagarantovanih prava deteta. Opcioni protokoli su Fakultativni protokol o prodaji dece, dečjoj prostituciji i dečjoj pornografi ji uz Konvenciju o pravima deteta i Fakultativni protokol o učešću dece u oružanim sukobima uz Konvenciju o pravima deteta u julu 2002. godine (Vučković Šahović, 2000, 23). 
2 Konvencija, član 6, a u vezi s tim i pitanje najboljeg interesa iz člana 2 (Jović, 2009, 34). 

4/2013


56

IVANA BLAGOJEVIĆ Autor se, međutim, iz razloga obimnosti rada, pretežno ograničio na nastanak i razvoj prakse američkih sudova povodom odlučivanja o naknadi štete nastale usled neželjenog rođenja deteta, a poseban značaj dat je odgovornosti lekara za nastanak pomenutog oblika štete, dok je delom obrađeno pitanje osiguranja od odgovornosti za pretrpljenu štetu. 

POJAM NEŽELJENOG ZAČEĆA, NEŽELJENOG ROĐENJA DETETA I NEŽELJENOG ŽIVOTA

Pitanje neželjene trudnoće i neželjenog deteta su široki pojmovi, pa stoga treba napraviti razliku između neželjenog začeća, neželjene trudnoće i neželjenog rođenja deteta. Najpre treba istaći da pojam "neželjen" podrazumeva da su trudnoća, rođenje, kao i sama egzistencija deteta u suprotnosti sa voljom određenih lica. U praksi anglosaksonskih zemalja ustaljeni su termini wrongful birth, wrongful conception i wrongful life. U većini evropskih zemalja ne postoji razlikovanje ovih termina, već sve pomenute slučajeve tretiraju kao slučajeve neželjenog rođenja -nailazimo na termine štete iz planiranja porodice, kao što je slučaj u Nemačkoj ili štete na čovekovom potomstvu, štete kod odgovornosti za novi život i sl. 
Dete može biti neželjeno jer vreme njegovog rođenja nije pogodno za roditelje deteta. To će biti slučaj kada je majka u ranijoj životnoj dobi, pa se, primera radi, nalazi još uvek na školovanju, ili je nezaposlena, pa bi njegovo odgajanje bilo otežano; ili pak u kasnijoj životnoj dobi kada je planiranje porodice i potomstva već okončano. Pomenuti slučajevi neželjenosti su ipak lične prirode i različiti su od onih koji su pravno obuhvaćeni i o kojima ovde govorimo. 
Pravna regulativa se odnosi na one slučajeve rođenja deteta koji su posledica pogrešnog medicinskog tretmana, kao što bi bio slučaj sa loše urađenim abortusom ili sterilizacijom, kasnom dijagnostikom trudnoće, neobaveštavanjem trudnice o statusu fetusa, pogrešnim savetovanjem u oblasti humane genetike pre začeća, prepisivanjem pogrešnog leka ili izdavanjem drugog leka kada je prepisan i odgovarajući i drugi slučajevi koji nisu taksativno navedeni. Ovo su dakle slučajevi lekarske greške koje mogu dovesti do neželjenog začeća. Greškom lekara, pacijent je došao do nepouzdanih informacija ili mu je pogrešno urađen tretman u cilju sprečavanja začeća, pa je kao posledica ove greške došlo do začeća. Značajno ih je pomenuti, jer kako neželjeno začeće dovodi do neželjene trudnoće, to će krajnja posledica biti neželjeno rođenje deteta (Mujović Zornić, 2002, 2). 
Ono što predstavlja zajednički elemenat svih ovih konkretnih situacija jeste nepažnja u postupanju, odnosno u propuštanju aktivnosti od strane odgovornog lica -lekara, apotekara, itd. Tako, neželjenim začećem dolazi do neželjene trudnoće, i kao posledica toga -neželjenog rođenja deteta i neželjenog života. 
Lica koja su "pogođena" nastajanjem ovog oblika štete su prvenstveno roditelji deteta, ali i samo dete koje može biti pogođeno najpre iz razloga što je rođeno bolesno kao posledica lekarske greške, jer nije sprečeno njegovo rođenje, a tokom trudnoće su uočeni urođeni nedostaci, ili nisu uopšte uočeni, iako su mogli biti dijagnostikovani na vreme. Drugi slučaj bio bi rođenje zdravog deteta ali nepoželjnog, pa se u tom slučaju može reći da je njemu život teret i da je to život koji dete ne želi. Ovo pitanje je vrlo diskutabilno u praksi evropskih sudova imajući u vidu da se direktno kosi sa pravom deteta na život propisan Konvencijom o pravima deteta (Živojinović, 2007, 375.). 
Interesantna situacija nastala je u sporu Gallager vs. Duke University3 gde je pokazano da je dovoljan osnov odgovornosti i postojanje samog rizika od oštećenja genetskog materijala deteta, što predstvlja stav Suda iskazan kroz odluku u pomenutom sporu. Odluka je, dakle, bila da je lekar kao odgovoran, obzirom da je mogao i morao predvideti genetsko oštećenje fetusa, imajući u vidu napredak medicinskih nauka, bio dužan da naknadi štetu roditeljima. 
Začeće deteta kao jedan intiman i složen deo ljudskog života izaziva veliki broj nedoumica i problema u nauci -kako medicinskoj, tako i pravnoj. Medicinske nauke su poslednjih decenija u procesu sve većeg napredovanja, posebno u oblasti začeća. Misli se na dijagnostičke i terapijske tretmane koji obuhvataju genetska ispitivanja parova, procese veštačke oplodnje, omogućavanje lakog praćenja trudnoće, kao i stvaranje sve većeg broja kontraceptivnih sredstava i tretmana u cilju sprečavanja neželjenih trudnoća. Sve ovo je, dakle, dovelo do mogućnosti gotovo sigurnog planiranja trudnoće, njenog praćenja i prekidanja, bilo u cilju sprečavanja rođenja bolesnog deteta, bilo zbog želje žene za prekidom trudnoće. 

OSNOV ZAHTEVA ZA NAKNADU ŠTETE

Propisana mogućnost za naknadu štete nastalu povodom neželjenog života ili neželjenog rođenja deteta stvorena je kroz praksu američkih sudova, da bi kasnije ista postala opšteprihvaćena najpre u pravnoj teoriji, a potom i zakonodavstvu mnogih zemalja. 
Priznanje prava na naknadu štete povodom neželjenog rođenja deteta u američkom pravu... Nastanak pomenutog oblika štete vezan je za postojanje nekog činjenja, odnosno nečinjenja, pa je kao posledica toga nastala obaveza odgovornog lica koje tada postaje dužnik. Tako, ako dođe do neželjenog rođenja deteta krivicom lekara, za roditelje nastaje obaveza izdržavanja, a ukoliko bi dete bilo rođeno i bolesno, tada nastaje još jedan dužnički odnos kao posledica krivice lekara za detetov neželjeni život. Upravo je uzročno-posledična veza centralni problem kada je reč o ovom pitanju (Radišić, 1986, 142). U nekim zemljama pitanje uzročne veze se postavlja kada je reč o odgovornosti, pa se u zavisnosti od njenog potpunog postojanja, ili samo stepena verovatnoće, utvrđuje obim odgovornosti (Radišić, 1998, 239). 
U slučaju neželjenog rođenja, odnosno rođenja koje je trebalo da bude sprečeno, došlo je do ograničavanja prava na planiranje i osnivanje porodice, pa je dozvoljena tužba za naknadu štete kao jedan vid zahteva roditelja zbog nastale lične obaveze, pogoršanja fi nansijske situacije usled obaveze izdržavanja deteta, ali i usled emocionalne patnje bilo da se radi o rođenju zdravog, ili bolesnog deteta, s tim što će svakako stepen emocionalne patnje biti bitno drugačiji u drugom slučaju. 
Kada je reč o neželjenom životu, to je zahtev deteta za naknadom štete koju ono trpi usled samog postojanja života. Naime, nepažnjom lekara, ili drugih lica, ukoliko je dete rođeno bolesno, ono ima pravo na naknadu štete nastale usled neželjenog postojanja i troškova njegovog lečenja i izdržavanja. 
Pod ovim slučajem od strane nekih sudova kvalifikovani su i slučajevi rođenja zdravog deteta zbog njegovog nezakonitog statusa. Suprotno, u sporu Zapeda vs. Zapreda4 u kojem je dete tužilo oca usled neželjenog života jer je rođeno kao vanbračno dete, sud je ovakav tužbeni zahtev odbio iz razloga što bi došlo do stvaranja značajnog problema, odnosno otvaranja velikog broja situacija gde bi se ovo pravo zloupotrebljavalo, posebno imajući u vidu precedentno pravo Amerike. U suprotnom, kada bi usvajani pomenuti zahtevi, to bi predstavljalo prekretnicu za utuženje iz različitih osnova, kao što bi to bio slučaj sa rođenjem u siromašnoj porodici, sa rođenjem deteta određene boje kože, i dr. 
Pored odgovornosti lekara i zdravstvenih ustanova, za neželjen život mogu odgovarati i roditelji deteta. Tako se u američkoj praksi odlučivalo po tužbi deteta protiv majke koja se odrekla prava na abortus i pored saznanja o genetskim nedostacima, ili nekim drugim deformacijama deteta.5 Slična situacija postoji i ukoli- 

RAZVOJ PRAKSE POVODOM ODLUČIVANJA O NAKNADI ŠTETE NASTALE USLED NEŽELJENOG ROĐENJA DETETA

Povodom odlučivanja o naknadi štete nastale usled neželjenog rođenja deteta i neželjenog života, sudska praksa u uporednom pravu je bogata, za razliku od prakse naših sudova, budući da pomenutih slučajeva u praksi naših sudova nije ni bilo. 
Analizom uporednog prava možemo zaključiti da se ovi slučajevi prihvataju kao potpuno osnovan razlog za podmirivanje štete, odnosno da sudovi u najvećem broju prihvataju na ovaj način postavljene zahteve. Međutim, ovo ranije nije bio slučaj. Bio je potreban dug period praćen najpre medicinskim napretkom, a potom i pravnim, da bi se priznalo pravo na naknadu štete u vezi sa planiranjem porodice. Najzanimljiviji primeri su vezani za odlučivanje povodom neželjenog života. Naime, evropski sudovi, većinom ove zahteve odbijaju, dok se praksa američkih sudova menja u pravcu najpre priznavanja ovog oblika štete, a potom i proširivanja konkretnih okolnosti koje utiču na usvajanje tužbenih zahteva za naknadom štete. 
Primećuje se, takođe, da naknadu štete mogu potraživati roditelji, dete, a u nekim situacijama i braća i sestre oštećenog -deteta, dok se ujedno proširivao i krug odgovornih lica sa lekara, na laboratorijske tehničare, genetske savetnike, bolničke uprave, proizvođače kontraceptivnih sredstava, potom na apotekare, i na kraju i na same roditelje. 
Američko pravo tradicionalno se smatra pravom koje je prvo regulisalo predmetno pitanje, odnosno američki sudovi predstavljaju sudove koji su najranije odlučivali povodom ovih zahteva (Mujović Zornić, 2002, 38). Ono što je na prvi pogled uočljivo jeste da je regulativa američkih država dosta različita, pa se slobodno može reći da postoji velika neujednačenost u donošenju odluka o naknadi štete, a posebno što njihovi sudovi postupaju po pravilima precedentnog prava, pa se u zavisnosti od konkretnih slučajeva koji se nađu pred sudom neke od američkih država, razvija stav o ovom pitanju. 
Tako, i pored pretežno ustaljene prakse usvajanja u ovim sporovima, postoje i države čiji sudovi su na stanovištu da ove zahteve treba odbijati. Takav slučaj je sa Džordžijom, Severnom Karolinom, Misurijem (Mujović Zornić, 2002, 38). je spor Christensen vs. Th ornby. 6 Reč je o sporu povodom štete nastale zbog neuspeha operacije koja se odnosi na sterilizaciju koja je vršena na tužiocu od strane licenciranog lekara -hirurga. Mišljenje suda bilo je da operacija za sterilizaciju čoveka čija supruga ne može imati dete bez teške opasnosti po njen život nije protivna javnom poretku što je bilo od značaja za presuđenje u ovoj pravnoj stvari budući da je bila ograničena mogućnost sterilizacije, pa se tako najpre trebalo utvrditi da li postoji odgovornost i tužioca. Tužilac se pozivao na navodni propust jedne sterilizacije od strane licenciranog lekara -hirurga, pa je kao posledicu toga, njegova supruga dobila i drugo dete, iako nije želela da ostane u drugom stanju, budući da joj je savetovano da bi bilo opasno za njen život nositi drugo dete iz razloga što je doživela velike teškoće zbog rođenja prvog deteta. Tužilac je tvrdio da je on sa ovim informacijama otišao kod lekara koji mu je savetovao da će sterilizacija zaštiti ženu od začeća i posledične opasnosti od kojih je ona upozorena. Kako je tužilac na istu pristao, ona je i sprovedena, i to po navodima lekara, uspešno. Posle nekog perioda, supruga tužioca je zatrudnela, pa je na ovim činjenicima on zasnivao svoj tužbeni zahtev. Sud je u ovom slučaju odbio isti, smatrajući da tužilac nije pretrpeo štetu jer je dobio zdravo dete, a da pri tome ni ženino zdravlje nije bilo narušeno. 
Iako je ovo bila prva odluka po ovom pitanju, nije bila jedina odbijajuća. Naime, sudovi su u mnogim kasnijim slučajevima stali na stanovište isključivanja odgovornosti lekara kada je dete rođeno zdravo. 
Ovakav stav promenjen je pri odlučivanju u predmetu Custodio vs. Bauer 7 gde se krenulo u pravcu prihvatanja predmetnog oblika štete, pa se dosudila naknada štete ženi koja je greškom lekara zbog loše urađene sterilizacije ostala u drugom stanju i rodila deseto dete po redu, pa je bila prinuđena da se snalazi za veća novčana sredstva, budući da je bila u obavezi da izdržava još jedno dete. Sličan stav zauziman je i u nizu drugih odluka (Roe vs. Wade, Coleman vs. Garison, i drugi). 
Ono što je posebno interesantno primetiti je da je u nekim slučajevima sud presuđivao i kada je postojao nehat odgovornog lica. Konkretno, u sporu Troppi vs. Scarf 8 apotekar je greškom izdao lek ženi koji je umesto kontraceptivnog dejstva imao drugo dejstvo, pa je žena koja je već imala sedmoro dece ostala u drugom stanju. Značajno je pomenuti da je tokom postupka bio istaknut i prigovor podeljene odgovornosti, odnosno prigovor da su roditelji želeli to dete, jer da nisu, imali su mogućnost abortusa ili pak da dete po rođenju daju na usvajanje, a ni na šta od toga nisu pristali. Kasnije su ovaj primer sledili sudovi i u sporovima Bushman vs. Burns i Green vs. Sudakin. 
Kada je reč o rođenju deteta sa nekim fi zičkim ili mentalnim nedostacima, takođe se uočava promena stava suda tokom poslednjih decenija. Tako se u jednom od prvih slučajeva presudilo u korist tužene strane, pa je odbijen zahtev majke za naknadom štete jer je pogrešno savetovana od strane lekara o potencijalnim posledicama rađanja deteta dok je majka bila infi cirana rubeolom, pa je tako dete došlo na svet slepo i sa mentalnim nedostacima. Sud se vodio mišljenjem da je svako dovođenje u vezu porođaja i štetnh posledica nemoralno i grešno. 9 asnije, kako su se menjali stavovi po pitanju abortusa, tako se i pomenuto pitanje drugačije regulisalo. Sličan slučaj gde je majka bila zaražena rubeolom samo nekoliko godina kasnije dobio je pozitivan ishod po tužilju. 10 vako drastične promene u stavovima suda za samo nekoliko godina možemo objasniti najpre promenom društvenih okolnosti gde abortus manje-više postaje opravdan, gotovo stvar ličnog izbora, pravo čoveka, potom i velikim medicinskim progresom, pa tako postaje moguće da se lako utvrdi genetski status deteta i pre samog porođaja žene. 

LEKARSKA ODGOVORNOST ZA NASTALU ŠTETU

Odgovornost lekara kao jedan oblik profesionalne odgovornosti ne predstavlja tekovinu novijeg doba, već je zapravo oduvek postojala. Zavisila je od svesti društvene sredine, verskih shvatanja ljudi, od moralnih vrednosti i u mnogome od razvoja medicinskih nauka i primene iste. Tako, u vreme kada je lekar smatran za natprirodno biće, njegova odgovornost nije dovođena u pitanje, imajući u vidu nedovoljno medicinsko znanje. 11 rvi propis u kojem se govori o odgovornosti lekara jeste Hamurabijev zakonik koji sadrži propise o građanskoj i o krivičnoj odgovornosti lekara. Njime su bile propisane izrazito visoke kazne shodno "sistemu taliona" s tim da je u skladu sa tadašnjim društvenim poretkom, i odgovornost lekara bila klasno uslovljena, odnosno zavisila je od klasne pripadnosti "oštećenog" pacijenta. Rimljani su, takođe, imali slične odredbe, odnosno postojali su propisi o lekarskoj odgovornosti, ali pod uslovom da je smrt zapravo dokazana posledica stručne lekarske greške. Tako je lekar odgovarao shodno svojoj krivici -imperitio culpae adnumeratur. 12 To su bili slučajevi kada je operacija obavljena suprotno pravilima struke, kada su nepravilno korišćeni lekovi i ostali slučajevi kada je lekar pacijenta nemarno lečio. 13  Dakle, u rimskom pravu, pomak je napravljen u tom smislu da je bilo prihvatljivo da smrt pacijenta bude posledica i teške bolesti, a ne samo greške lekara. Pod lekarsku odgovornost bili su podvođeni i neiskustvo, neznanje, neopreznost, neukazivanje lekarske pomoći, ali ona nije bila apsolutna kao što je to bio slučaj u ranijem razdoblju, već je trebalo dokazati uzročno-posledičnu vezu lekarske greške i posledice -pacijentove smrti. Upravo ovakvo prihvatanje postalo je ključno za oblikovanje modernog propisivanja lekarske odgovornosti. 
Mogućnost da se izbegne nastanak predmetne štete nije uvek bila na stepenu na kojem se sada nalazi. Medicinskim progresom se došlo do novih saznanja, pa je mogućnost da nastane šteta za koju bi lekar odgovarao, u konkretnom slučaju neželjeno rođenje deteta, svedena na minimalnu granicu. Uprkos tome, činjenica je da se u medicini ne može nikada govoriti o apsolutnoj sigurnosti, jer svaka medicinska intervencija, koliko god smatrana rutinskom, bilo iz razloga što se često obavlja, bilo zbog jednostavnosti samog zahvata, uvek sa sobom nosi određeni stepen rizika. Dakle, za medicinske nauke važi tzv. uslovna protivpravnost (Radišić, 2007, 95), odnosno medicinske intervencije se mogu smatrati protivpravnim samo onda kada postoji neka uzročna veza između obavljene radnje lekara i posledice, s tim da će odgovornost lekara postojati samo onda kada je njegova radnja obavljena suprotno važećim pravilima medicinske struke, odnosno kada nije postojao dovoljni stepen pažnje kod lekara pri samoj intervenciji. Iz svega se zaključuje da odgovornost lekara funkcioniše po principu krivice, što praktično znači da lekar neće uvek odgovarati za posledicu koja je nastupila, već samo onda kada je intervencija bila pogrešna i kada postoji njegova utvrđena odgovornost. Odgovornost će postojati i kada je nastupao u nehatu, ukoliko se štetna radnja mogla izbeći. 
12 (Radišić, 2007, 87) Navedeno prema: Ernst Rabel, Haft pfl icht des Arztes, Leipzig, 1904, str. 74. 13 Ibid. 

OSIGURANJE OD LEKARSKE ODGOVORNOSTI

Osiguranje od lekarske odgovornosti jeste osiguranje od profesionalne odgovornosti, ali ima svoje specifi čnosti koje ga izdvajaju od ostalih oblika osiguranja. U lekarskom pozivu, kao kompleksnom i zahtevnom poslu, odnosno poslu gde je odgovornost lekara izuzetno velika, budući da prilikom rada on mora postupati sa naročitom pažnjom, znanje se pretpostavlja i podrazumeva, ali i pored toga, u praksi su greške lekara brojne. Upravo iz tih razloga, od ključnog značaja je na pravilan način defi nisati uslove za osiguranje od lekarske odgovornosti. Posebno ako uzmemo u obzir tzv. "svet kompenzacije" u kojem živimo (Slavnić, 2009, 30). Osiguranje od lekarske odgovornosti mogu ugovoriti zdravstvene ustanove za sve svoje zaposlene lekare i ostalo medicinsko osoblje, a, isto tako, mogu ga ugovoriti lekari kao pojedinci. Osiguranje od lekarske odgovornosti obuhvata građansku odgovornost osiguranika za štete nastale usled smrti, povrede tela ili zdravlja, trećih lica koje su prouzrokovane lekarskom greškom. 
Poslednjih decenija sve je više slučajeva kako u praksi američkih sudova, tako i u praksi evropskih sudova u kojima su lekari optuženi za dela inkriminisana krivičnim zakonima, ali se sve češće dovodi u pitanje i njihova građanska odgovornost za nastanak štete kod pacijenta. Kako su novčani iznosi koje sudovi dosuđuju za ove oblike štete najčešće izuzetno visoki, a imajući u vidu i izraženi stepen rizika pri medicinskim intervencijama, to je praksa lekara i medicinskih ustanova poslednjih decenija da se osiguraju za slučaj odgovornosti. Tako, primera radi, u Nemačkoj postoji preporuka da se osiguranje vrši za iznose od najmanje jednog miliona evra, dok se ginekolozima preporučuje čak iznos od pet miliona evra (Radišić, 2007, 95). Ono što je interesantno pomenuti jeste da se ugovorima koje su lekari dužni potpisati prilikom osiguranja isključuje mogućnost da lekari priznaju svoju krivicu za štetu nastalu pacijentu. Pored toga, nametnuta im je i obaveza da svaki štetni događaj prijave osiguravajućem društvu (Radišić, 2007, 95). U našoj zemlji, pak, praksa osiguranja lekara je tek u začetku. 
Praksa za osiguranjem za slučaj odgovornosti je različita, pa u nekim medicinskim ustanovama je čak i obaveza lekara, kao članova, da se osiguraju. Uprkos tome, i tamo gde ova obaveza nije nametnuta, uočava se sve već broj osiguranja za slučaj odgovornosti lekara. Zanimljiv pomak u sferi osiguranja učinili su Novi Zeland i Švedska, a po ugledu na njih i ostale skandinavske zemlje (Radišić, 2007, 113). Naime, kako se uprkos postojanju osiguranja pacijentu nije olakšala mogućnost da mu se šteta nadoknadi koju je pretrpeo usled 4/2013 60 greške lekara, budući da mora dokazati da je nastala šteta zapravo i posledica krivice lekara, to je preporuka pomenutih zemalja da se umesto osiguranja od odgovornosti uvede mogućnost osiguranja pacijenta. Tako, u Švedskoj, kao posledica široko razvijene svesti o potrebi za socijalnim osiguranjem, uvedeno je i osiguranje pacijenta kao oblik osiguranja koje pokriva štete nastale usled medicinske intervencije, a za koje nije potrebno dokazati da su nastale krivicom lekara. To je dakle, ključni elemenat koji ovaj oblik osiguranja razlikuje od osiguranja za slučaj odgovornosti. Ono što predstavlja sličnost osiguranja pacijenata sa osiguranjem za slučaj odgovornosti jeste to što je reč o obligacionim pravnim poslovima, s tim da je kod osiguranja pacijenata reč o ugovoru u korist trećih lica. Na ovaj način olakšano je pacijentima da naknade pretrpljenu štetu za koju ne moraju dokazivati krivicu lekara, s tim da će ovo postojati samo u slučajevima kada pacijenti nemaju mogućnost da se namire od nekog trećeg lica (Kereta, 2006, 323). 
Da bi se moglo uopšte govoriti o odgovornosti lekara za nastalu štetu, moraju biti ispunjene pretpostavke, a koje se tiču postojanje oštećenog i štetnika -odgovornog lica, štetna radnja, šteta, protivpravnost, utvrđena uzročna veza između radnje i štetne posledice i krivica štetnika. Pretpostavke odgovornosti razlikuju se u zavisnosti od toga da li se odgovornost zasniva na kriterijumu krivice ili prouzrokovanja štete. Specifi čnost odgovornosti za štetu upravo i jeste uvođenje drugih oblika odgovornosti nezavisno od principa krivice, čime se nastoji obezbediti pojačana pravna zaštita oštećenih lica i omogućiti naknada po principu prouzrokovanja štete, bez obzira na subjektivan odnos štetnika prema izazvanoj štetnoj posledici (Čolović, 2010, 33). 
Za propisivanje uslova osiguranja odgovornosti lekara značajno je, dakle, najpre poznavati oblike šteta koje mogu da nastanu usled delikata lekara. Pored toga, od značaja je i poznavanje povreda obaveza koje lekar ima prema pravilima struke. Dakle, kako bi osiguranje adekvatno bilo određeno, a ovde se posebno ima u vidu premija osiguranja, bitno je poznavanje obaveza koje lekari imaju prema pacijentima i to prema specijalizaciji lekara (Slavnić, 2009, 33). 
Osiguranje od profesionalne odgovorosti kao predmet skoro redovno ima imovinsku štetu, dok osiguranje od lekarske odgovornosti kao jednog oblika osiguranja od profesionalne odgovornosti kao svoj predmet ima štetu nastalu na licima, s tim da se u okviru pokrića ove odgovornosti može predvideti i imovinska šteta, mada praktično ređe. To bi bio slučaj greške lekara kojom je neko lice privremeno sprečeno za rad, pa pored štete na licu, nastala je šteta i u vidu izmakle dobiti, odnosno zarade koju bi lice steklo da nije došlo do greške lekara. 
Posebno zanimljiva situacija u vezi sa ovim oblikom osiguranja, a koja je posledica specifi čnosti osiguranja, odnosno delatnosti lekara, jeste pojava tzv. kasnih šteta. Naime, u praksi može doći do situacija, i to ne tako retkih, da posledice greške lekara budu vidljive tek posle nekog roka. Problem u vezi sa ovim jeste što taj rok može biti i preko decenije. Shodno tome, pitanje koje se postavlja je da li je osiguravač u obavezi i posle proteka perioda osiguranja imajući u vidu da je štetna radnja nastala u periodu kada je osiguranje trajalo, ili je dužan samo za vreme trajanja osiguranja. Rešenje ovog problema nije istovetno u svim pravnim sistemima. Nailazimo, primera radi, na rešenje u Austriji i Nemačkoj gde je predviđen rok od tri godine, dok je u našem pravnom sistemu predviđen rok od dve godine. Na sličnu problematiku nailazimo i kada je reč o serijskim štetama, odnosno obliku štete koju trpi veliki broj lica, a nastala je kao posledica jednog ili većeg broja grešaka osiguranika, ali koje se mogu podvesti pod iste okolnosti (Slavnić, 2006, 29). 
Pored ovoga, značajno je pomenuti da osiguravač odgovara samo za štete koje je osigurano lice izazvalo nenamerno. Opšte je pravilo da se iz osiguranja isključuju štete koje je osiguranik izazvao namerno. Međutim, postoje, iako usamljeni pravni sistemi, gde je i ovakva šteta predviđena kao osigurana šteta. Sa druge strane, u pojedinim pravnim sistemima izričito su isključene štete koje nisu svojstvene profesiji osiguranika. To bi, primera radi, bila fi nansijska šteta kada je reč o osiguranju od lekarske odgovornosti (Slavnić, 2006, 30). 
Kod lekarske odgovornosti postoji i svojevrstan oblik odgovornosti, a vezan za samu profesiju, a to je pogrešno postavljanje dijagnoze. Kroz praksu je pokazano da su i greške u postavljanju dijagnoze osnov odgovornosti lekara, ali da su sudovi blaži kada je reč o njima u odnosu na greške u dijagnostičkim merama (Radišić, 2011, 58). Ovo iz razloga što propuštanje dijagnostičkih mera kao prethodni proces izgradnje tačne dijagnoze je pokazatelj krivice lekara. S ovim u vezi, može nastati interesantna pravna situacija, a kada je reč o sudskom sporu povodom naknade štete. Naime, kako je teško, ako ne i nemoguće, da pacijent dokaže da je šteta nastala pogrešnom dijagnozom, to su u praksi nemačkih sudova postavljene izvesne pravne procesne olakšiće, a koje se tiču tereta dokazivanja. Jedna od pomenutih procesnih olakšica u vezi je sa pojmom grube greške u dijagnozi. Problem jedino nastaje što nije jasno defi nisan pojam, pa se on utvrđuje u svakom pojedinačnom slučaju. Kada je dokazano da je došlo do grube greške u dijagnozi, tada postoji pravna pretpostavka da je šteta na pacijentu posledica pogrešne dijagnoze lekara, odnosno greške lekara. Pored toga, sudovi dopuštaju i prenos tereta dokazivanja sa pacijenta na lekara upravo iz razloga što je krajnje teško očekivati da pacijent dokaže uzročnu vezu sa postavljanjem pogrešne dijagnoze (Radišić, 2011, 58). 

ZAKLJUČAK

Jedno od posebno aktuelnih pitanja jeste naknade štete kada je reč o neželjenom rođenju deteta, a koje je u uzročnoj vezi sa neželjenim začećem i neželjenim životom deteta. Ovo pitanje je najpre značajno iz razloga što se direktno tiče najintimnijih čovekovih interesa i porodice kao osnovne jedinice društva. Iz tih razloga, slobodno možemo reći da je regulisanje ove oblasti neophodno radi postizanja stabilnosti porodičnih odnosa, pa samim tim i očuvanja normalnog funkcionisanja društva. 
Kako se moderna država kreće u pravcu sve većeg širenja obima odgovornosti, to je mišljenje autora da, kada je reč o potrebi regulisanja u našem pravnom sistemu, neophodno isti urediti i to posebno kada je reč o neželjenom rođenju deteta sa genetskim nedostatkom, obzirom da se, imajući u vidu stepen razvitka medicinskih nauka, i mogućnost lekara da predvidi genetski nedostatak kod fetusa, ovde greška lekara ne dovodi u pitanje, a time i potreba da se izvrši naknada štete roditeljima. 
Ovde se logično otvara pitanje da li dete može biti šteta, i pored društvenih shvatanja da je dete blagoslov. Pravno gledano, ukoliko postoji lice koje činilo radnju koja nije bila predviđena, odnosno nije izvršilo radnju koja je bila predviđena, a da drugo lice nije očekivalo nastalu posledicu, može se reći da postoji štetna radnja i kao posledica toga -šteta. Jasno je, svakako, da se ovako nastala šteta nikada ne može naknaditi u smislu potpune naknade. Međutim, kako je ovo pitanje za sada neretko defi nisano kroz pravne sisteme, posebno kada je reč o grešci lekara koja uzrokuje zdravo rođenje deteta, jasno je da će biti potrebno dosta vremena da se iskristališe stav zakonodavca. 
Kako je posebna zaštita majke, deteta i porodice posebno istaknuta kroz ustavna načela u našem pravnom sitemu, kao i u većini država, to je mišljenje autora da bi bilo neophodno regulisati predmetno pitanje i predvideti uslove odgovornosti za nastanak štete povodom neželjenog rođenja deteta. 
U radu je posebno istaknuta praksa američkih sudova, koji su među prvima odlučivali o problemu štete povodom neželjenog rođenja deteta. Pokazano je da stav suda nije bio jasan od početka. Najpre su ovakvi zahtevi odbijani kao nemoralni, imajući u vidu tadašnja shvatanja da se dete ne može nikako smatrati štetom, pa samim tim ni obaveze njegovog izdržavanja. Kasnije, uporedo sa razvojem, u prvom planu medicinskih nauka, posebno u oblasti nastanka ljudskog života i stvaranja velikog broja medicinskih tretmana u cilju kontrolisanja (ne)rađanja, kao i svesti ljudi o dopuštenosti, čak i opravdanosti abortusa, postepeno se menjao i stav suda prilikom odlučivanja o ovim tužbenim zahtevima. 
Pomenuto je da je praksa američkih sudova, a koji primenjuju precedentno pravo, uvek bila "naprednija" u odnosu na druge pravne sisteme, mada je ipak jasnije reći "liberalnija. " Posebno je jasno da je u pravnom sistemu koje primenjuje precedentno pravo jednostavnije prilagođavanje faktičkog i pravnog. Ovo posebno što, istorijski gledano, lako možemo uočiti da je upravo američki sistem jedan od prvih koji je pravio pomak iz moralno nedopuštenog i osuđivanog do pravno dopuštenog, primera radi -prihvatanje vanbračnih zajednica i njihovo izjednačavanje sa bračnom zajednicom, potom izjednačavanje dece rođene u braku i van braka, a nedavno prihvatanje i homoseksualnih zajednica. Dakle, predmetna tema predstavlja jedno posebno osetljivo pitanje koje se tiče obligacionog, medicinskog i porodičnog prava. Pored pravnih nauka, ovo pitanje se tiče i etike. Na kraju, kako je nesporno da se stav suda menjao u zavisnosti od socijalnih prilika, tako možemo zaključiti da je otvoreno pitanje granice širenja obima odgovornosti za ovaj oblik štete i potrebe za osiguranjem. Istorijski gledano, videli smo da su se mnogi moralno nedopušteni instituti prihvatali postepeno kao dopušteni. Mišljenje je autora da je pitanje vremena kada će se i regulativa predmetne teme naći i u našem pravnom sistemu. 
Osiguranje od lekarske odgovornosti ili lekarske greške, kao jedan vid profesionalne odgovornosti, još uvek je samo u začetku kod nas. Međutim, u mnogim evropskim zemljama, kao i američkim, napravljen je veliki pomak u ovom pravcu i uočena je potreba za osiguranjem od odgovornosti imajući u vidu sve veći medicinski progres. Ovo pitanje je od posebnog značaja imajući u vidu interes koji se štiti lekarskom profesijom -ljudski život. Kako se od lekara očekuje visoki stepen poznavanja svoje delatnosti, a sa druge strane ako imamo u vidu da su greške lekara najčešće nepopravljive, nenadoknadive u pravom smislu, a praksa sudova da za predmetne oblike štete dosuđuju enormne iznose, to je neophodno osiguranje od odgovornosti kao svojevrstan vid zaštite i lekara, ali i pacijenta. 

4/2013


62


SUMMARY

One of the most topical issues is compensation in the case of birth of an unwanted child, which is causally related to adverse life at conception and unwanted child's life. Th is question is primarily important because it directly aff ects the most intimate human interests and the family as the basic unit of society. For these reasons, we can say that the regulation of this area is necessary for achieving stability of family relationships, and thus preserving the normal functioning of society. 
Special protection of mothers, children and families is in particular highlighted in the constitutional principles of our legal system, such in most states, so it is the author's opinion that it would be necessary to regulate the issue in question and to predict the conditions of responsibility for the damage regarding unwanted birth. 
In this article we highlighted the practice of U.S. courts, one of the fi rst to decide on the issue of damages regarding unwanted birth. It is shown that the position of the court was clear from the beginning. First, these claims were rejected as immoral, given the former notion that the child could not be considered damage, and thus there is no obligation of supporting him. Later, with the development in the forefront of medicine, particularly in the area of origin of human life and the creation of a large number of medical treatments in order to control (non)birth, and the awareness of people about the admissibility of even the justifi cation of abortion, the attitude of the court when deciding on the plaintiff 's claims was gradually changing.. Th is is a particularly sensitive issue for obligation law, medical law and family law. In addition to legal doctrine, this question concerns ethics as well, because there is a constant social change and what was once considered to be immoral is now almost a daily routine. Examples include the fi rst admission of extramarital unions as equal with marriage, which only a few decades ago was considered impossible, and in addition to that there is a gradual acceptance and support to the homosexual community. 
Medical liability insurance or medical errors, as a form of professional liability, have only made their fi rst steps in this country. However, in many European countries and American countries a big step forward was made in this direction and there is a need for liability insurance given the growing medical progress. Th is issue is particularly important given the interest protected by the medical profession -human life. Doctors are expected to be highly skilled and good at their jobs so their mistakes are oft en irreparable, literally irreversible. Bearing in mind the fact that courts do award huge amounts for damages, it is necessary to have liability insurance as a form of protection for not only the doctors but for the patients as well. 

Dostupno na adresi: https://bulk.resource.org/courts.gov/c/ F2/852/852.F2d.773.87-1062.87-1061.87-1056.html, 15. 8. 2013. 

Dostupno na adresi: http://www.2dca.org/opinions/ Opinion_Pages/Opinion_Page_2010/March/March%2026,%20 2010/2D09-4303.pdf, 12. 8. 2013. 

Videti slučaj Curlender vs. Bio Science laboratories, dostupno na adresi: http://law.justia.com/cases/california/ calapp3d/106/811.html, 21. 8. 2013.ko je majka koristila alkohol ili drogu tokom trudnoće, pa je detetov nedostatak logična posledica pomenutog. Odgovornost majke u ovom slučaju je vrlo jasna. 

Videti slučaj: Gleitman vs. Cosgrove, dostupno na adresi: http://mainelaw.maine.edu/academics/maine-law-review/pdf/ vol20_1/vol20_me_l_rev_143.pdf, 21. 8. 2013. 

Videti slučaj: Jacobs vs. Th eimer, dostupno na adresi: http:// www.ncbi.nlm.nih.gov/pubmed/1052109, 21. 8. 2013. 

(Radišić, 2007, 87) Navedeno prema: I.F. Ogarkov, Vračebnye pravonaršenija i ugolovnaja otvetstvennost za nih,Leningrad, 1966, str. 8. 

Priznanje prava na naknadu štete povodom neželjenog rođenja deteta u američkom pravu...
Priznanje prava na naknadu štete povodom neželjenog rođenja deteta u američkom pravu i osiguranje lekara i pacijenata