Pravedni i nepravedni ratovi


Jovana Ćirić


PRAVEDNI I NEPRAVEDNI RATOVI

U izvrsnom prevodu Rastka Jovanovića, u ediciji "Načela politike", Službeni glasnik je 2010. godine objavio poznatu knjigu Majkla Volzera (Michael Walzer) Pravedni i nepravedni ratovi, Moralni argument sa istorijskim primerima (Just and Unjust Wars, A Moral Argument with Historical Illustrations). Ova knjiga je prvi put objavljena 1977. godine, da bi zatim doživela nekoliko novih izdanja i niz preštampavanja. To je bez sumnje najznačajnajnija i najuticajnija knjiga o filozofiji i etici rata objavljena u poslednjih pola veka. Majkl Volzer je poznati filozof morala i politike, profesor emeritus društvenih nauka na Institutu za napredne studije u Prinstonu (Institute for Advanced Study, School of Social Science). U svojoj dugoj karijeri bavio se različitim temama, između ostalog problemom pravde (prevod Volzerove knjige The Spheres of Justice [Područja pravde] objavljen je 2000), ljudskim pravima, demokratijom, političkim obavezama, multikulturalnom tolerancijom, nacionalizmom, razvojem pluralističkog pristupa političkom i moralnom životu, pravednim i nepravednim ratovima. Odigrao je bitnu ulogu u oživljavanju interesovanja za praktičnu etiku, a naročito etiku rata, i u toj oblasti se smatra nezaobilaznim autorom. Napisao je 29 knjiga i više stotina naučnih radova. Ova knjiga, koja predstavlja obnovu interesovanja za problem pravednog rata, smatra se jednim od njegovih najznačajnijih doprinosa. Naslov knjige, Pravedni i nepravedni ratovi, Moralni argument sa istorijskim primerima, na adekvatan način odražava njen sadržaj. 
Iako se ljudi vekovima bave razmišljanjem o načinima da jednom za sva vremena okončaju rat, on se stalno vraća i stalni je deo naše stvarnosti. Kao takav, on se nameće kao uvek aktuelan predmet filozofskog proučavanja, ali i razmišljanja i suđenja običnog čoveka. Međutim, upustiti se u razmišljanje i donositi sudove na ovu temu je težak, opasan, odgovoran i neprijatan zadatak. Sam rat predstavlja užasnu pojavu i moralni problemi koji se u njemu javljaju spadaju u najteže. Volzer kaže da moralna i politička filozofija treba da nam pomognu upravo u teškim vremenima, kada se nalazimo pred teškim izborima i odlukama, za koje treba da prihvatimo odgovornost. On smatra da je zadatak filozofa da što življe opiše i objasni moralnu stvarnost rata. Takozvana «moralna stvarnost rata», uobličena je moralnim argumentima i sudovima o ratu. Nju određuje mišljenje i primena moralnog jezika 

na iskustva i postupke, a ne sami postupci ljudi. Volzer kaže da mu u ovoj knjizi nije cilj uobličavanje te stvarnosti, nego proučavanje postojeće. 
Predmet ove knjige je prikazivanje i ispitivanje sadašnjeg karaktera i strukture moralnog sveta rata. Autor je sebi postavio za cilj da opiše načine na koje obični ljudi zaista raspravljaju o ratu. Preuzeo je zadatak da predstavi i analizira moralne argumente, opravdanja i moralne sudove koji se odnose na rat, koje ljudi obično iznose u stvarnom svetu, kao i da odredi pojmove i izloži termine moralnog rečnika rata, koji se tom prilikom koriste. Ova stvarna moralna opravdanja i sudovi običnih građana bi trebalo da nam otkriju sveobuhvatan pogled na rat kao čovekovu aktivnost. Volzer izražava želju da shvati i izloži zajednički moral i ispita značenje moralnosti primenjeno na problem rata. On smatra da je moralni svet rata, koji želi da opiše i objasni, svima zajednički, ne po tome što svi dolaze do istih zaključaka o tome čija je borba pravedna, već zato što priznaju iste teškoće na putu ka zaključcima, suočavaju se sa istim problemima i govore istim jezikom. Volzer ističe značaj moralnog jezika i rečnika, koje koristimo da bismo razmišljali i raspravljali o ratu i bez kojih saopštavanje naših misli, moralni argumenti i sudovi ne bi bili mogući. On pretpostavlja da nam jezik morala daje pristup i odražava zajednički moralni svet unutar kojeg delamo i da je razumevanje moralnog rečnika opšteprihvaćeno i stabilno, tako da su zajednički moralni sudovi mogući. 
Volzer u ovoj knjizi izražava želju da vrati pravedan rat u političku i moralnu teoriju, ali on ovde ne izlaže teoriju pravednog rata onako kako je ona uobličena u srednjem veku kod autora kao što su Majmonid, Toma Akvinski, Vitoria i Suarez, ili u XVII veku kod Huga Grociusa, koji je preuzeo i počeo da sekularizuje ovu tradiciju. U ovoj knjizi se ne izlaže istorija teorije pravednog rata. Volzer koristi klasične i savremene tekstove u duhu svog interesovanja za argumente. Što se tiče metoda koji koristi, Volzer kaže da je ovo knjiga o praktičnom moralu, a odgovarajući metod praktičnog morala je «kazuistički po karakteru». 1 Volzer određuje metod svoje knjige tako što kaže: «obraćamo se pravnicima za opšte formule, a istorijskim slučajevima i stvarnim raspravama za one određene sudove koji i izražavaju konvenciju rata i predstavljaju njenu vitalnu snagu.» 2 On ne izlaže ni sistematsko moralno učenje, nego se usredsređuje na pojedinosti svojstvene istorijskoj stvarnosti. Budući da Volzera ovde interesuju stvarni moralni argumenti, opravdanja, sudovi i zaključci koji se odnose na rat, njegovo izlaganje se razvija putem argumenata i istorijskih primera vezanih za njih. Iako odražavaju problematičnost i složenost koju stvarnost i konkretne situacije nose, primeri su birani tako da budu reprezentativni i adekvatno ilustruju i olakšavaju razumevanje ključnih pojmova, argumenata i sudova kojima se Volzer bavi. Moralnu stvarnost rata on opisuje i objašnjava kroz Struktura knjige je pregledna. Knjiga se sastoji iz pet delova koji obuhvataju najpre odbranu postojanja zajedničkog moralnog sveta rata, stabilnosti moralnih vrednosti i jezika koji ga odražava, kao i postojanosti opšteprihvaćenih moralnih pojmova i termina koji omogućavaju zajedničke moralne sudove o ratu. Pošto je autorov cilj da sagleda rat u celini, a moralna stvarnost rata se deli na dva dela, na pravednost rata i pravednost u ratu, Volzer svakome od njih posvećuje po jedan deo knjige. Srednjovekovni pisci su izražavali ovu razliku izrazima jus ad bellum, koji je označavao pravednost rata, i jus in bello, pravednost u ratu. Jus ad bellum zahteva da donesemo sud o agresiji ili samoodbrani, a jus in bello, sud o poštovanju ili kršenju običajnih ili pozitivnih pravila sukoba. Donosimo sudove i s obzirom na razloge i ciljeve koje države imaju za borbu, i s obzirom na sredstva koja koriste u ratu. Dve vrste sudova su logički nezavisne, tako da je moguće da pravedan rat bude vođen nepravedno, a agresivan, nepravedan rat, u skladu sa pravilima. Volzer se zatim, u četvrtom delu, bavi tenzijama unutar moralne teorije o ratu, koje se sažimaju u dilemi: pobeda ili poštena borba, što je vojni oblik problema odnosa između ciljeva i sredstava. Reč je o sukobu između pravednosti rata i pravednosti u ratu. Na kraju, u petom delu, autor se bavi problemom pripisivanja moralne odgovornosti, takođe u dva smisla, odgovornosti za nepravedan rat i odgovornosti za zločine u ratu. Pogovor, koji nosi naslov «Nenasilje i teorija rata», otvara temu mogućnosti nenasilne odbrane, takozvanog «rata bez oružja», kao alternative ratu i oružanoj odbrani. Razmatraju se uslovi za uspeh nenasilnog civilnog otpora i neposlušnosti i nesaradnje građana sa okupatorom, odnos nenasilne civilne odbrane prema učenju o agresiji, s jedne strane, i prema poštovanju pravila rata i ratne konvencije, s druge strane. 
U Prvom delu, «Moralna stvarnost rata», Volzer želi da ospori opšti opis rata kao carstva nužnosti, i da argumentom i primerom pokaže značaj i ozbiljnost donošenja moralnog suda o ratu i o ponašanju u ratu. On se ovde suprotstavlja realizmu, koji određuje kao shvatanje prema kome rat leži s one strane moralnog suda i ne može da se procenjuje kao pravedan ili nepravedan. Volzer brani od realizma mogućnost donošenja moralnih sudova, smislenost argumenata u moralu i značenje i upotrebu specifično moralnog jezika, koje realisti poriču. On smatra da postoje opšteprihvaćena značenja moralnih termina koja omogućavaju raspravu. On priznaje moralnom jeziku, koji je često isključivan iz sveta nauke tvrdnjom da izražava samo osećanja i želje, dostojanstvo jezika koji ima svoju deskriptivnu upotrebu i objektivno značenje. Moralni termini i moralni diskurs, po njemu, služe za kritikovanje, koje nije puko izražavanje subjektivnog raspoloženja i osećanja, nego i izražavanje opažanja koje ima oblik izveštaja o stvarnom svetu, koje zahteva dokaze, podrazumeva analizu i istraživanje i ima svoju istinosnu vrednost. Uz postojan moralni jezik i pojmove, on dopušta, uprkos istorijskim, društvenim i političkim promenama, postojanje jednog stabilnog moralnog sveta koji delimo sa precima i savremenicima. Moralna stvarnost rata ima prepoznatljiv i relativno stabilan oblik, čak i ako nije izvesno da je potpuno koherentna. Ona odražava naše shvatanje država i vojnika, koji su protagonisti borbe, i same borbe. Shvatanje i izlaganje našeg zajedničkog morala pretpostavlja postojanje ovog zajedničkog moralnog sveta u kome delujemo, jezika koji ga odražava i opšteprihvaćeno i stabilno razumevanje moralnog rečnika koje omogućava zajedničke moralne sudove. 
U drugoj glavi prvog dela, koja nosi naslov «Zločin rata», Volzer se bavi pitanjem zašto je loše započeti rat i želi da iznese ideju o tome šta mislimo kada kažemo da je zločin započeti rat. Volzer vidi zločin u prisiljavanju ljudi da učestvuju u ratu, da se izlažu opasnosti, patnji i smrti, bez ličnog izbora i slobodnog pristanka, a zločincima smatra ljude koji su za to odgovorni, koji su ih silom naterali na borbu i rizike. U savremenom međunarodnom pravu njihov zločin se naziva agresijom. Ova rasprava predstavlja uvod u drugi deo knjige, «Teoriju agresije», koji se bavi pravednim ratom (jus ad bellum). Ovde se ispituje priroda agresije, to jest zločina započinjanja rata, izlaže teorija agresije, opisuju odgovarajući oblici otpora i razmatraju ciljevi koje vojnici i državnici mogu legitimno da slede u vođenju pravednog rata. Utvrđuje se šta predstavlja agresiju, ko je neprijatelj kome s pravom možemo da se odupremo i na koga pada odgovornost za rat. Agresija se smatra zločinom jer prekida mir, stanje slobode i bezbednosti, i prisiljava ljude da rizikuju živote radi odbrane svojih prava. Agresor povređuje prava političke zajednice kojima autor pripisuje izuzetan značaj, teritorijalni integritet i političku suverenost, a otpor je uvek opravdan. Ova prava koja pripadaju državama izvode se iz prava pojedinaca na život i slobodu, koja imaju neprikosnovenu vrednost. Samoodbrana, prema Volzeru, deluje kao pravo bilo koje političke zajednice, samo zato što ta zajednica postoji, bez obzira na okolnosti u kojima je stekla državnost. Jedino ograničenje ovog prava ima veze sa unutrašnjom, a ne sa spoljašnjom legitimnošću. Ako postoji stvarni zajednički život, ima smisla reći da se teritorijalni integritet i politička suverenost mogu braniti na isti način kao i individualni život i sloboda. Odluka o tome čija je suverenost zakonita, i čije vojno prisustvo predstavlja agresiju, po Volzeru, s pravom pripada ljudima koji žive na spornoj teritoriji, upravo na osnovu tog zajedničkog života. 
Teorija agresije, koju autor izlaže u ovom delu knjige, ponavlja u drugačijem vidu staro učenje o pravednom ratu, objašnjava kada je borba zločin, a kada je dopustiva, pa čak i moralno poželjna. Njen primarni oblik Volzer naziva legalističkom paradigmom. Ona je osnova, model i fundamentalna struktura za razumevanje rata, od koje počinju i pravničke i moralne rasprave, mada naši sudovi o pravednosti pojedinih ratova nisu u potpunosti njome određeni. Prema teoriji agresije postoji međunarodno društvo nezavisnih država, koje ima zakone koji utvrđuju prava njegovih članica, iznad svega pravo na teritorijalni integritet i političku suverenost. Svaka upotreba sile ili pretnja neposrednom upotrebom sile od strane jedne države protiv političke suverenosti ili teritorijalnog integriteta druge, predstavlja agresiju i zločin. Agresija opravdava dve vrste odgovora silom: rat samoodbrane, koji vodi žrtva i rat radi primene zakona, koji vode bilo koje druge članice međunarodnog društva. Svako može da priskoči u pomoć žrtvi. Ništa osim agresije ne može opravdati rat. Odbrana je jedini opravdani razlog za borbu. Središnji cilj teorije je da ograniči prilike za rat. Kada je jednom država agresor vojno poražena, ona može biti i kažnjena. Ovi stavovi i pojmovi legalističke paradigme obično oblikuju moralne sudove koje donosimo o ratu i njegovoj pravednosti. Iako je legalistička paradigma dominirala moralnom svešću, ona je ipak nepotpuna i zahteva izmene s obzirom na neke pojave i probleme rata. Volzer iznosi pet izmena i argumente vezane za njih. Revizija se vrši s obzirom na anticipacije, secesionističke pokrete, borbu za nezavisnost i nacionalno oslobođenje, kontraintervencije, humanitarne intervencije i pitanje moralne važnosti pobede i legitimnog ratnog cilja, pitanje da li legitiman cilj uključuje i kažnjavanje agresora. Prva revizija legalističke paradigme vrši se s obzirom na anticipacije, koje obuhvataju ceo spektar, od «Vebsterovog refleksa» to jest, preemptivne upotrebe sile, kada je nužnost samoodbrane trenutna i ogromna, do preventivnog rata, koji odgovara na udaljenu opasnost. Legalistička paradigma dopušta pravo na reagovanje kada znamo da ćemo biti napadnuti, ali je restriktivnija od sudova koje stvarno donosimo. Države i pojedinci mogu s pravom da se brane i od nasilja koje predstoji, a nije aktuelno. Trebalo bi da granica između legitimnog i nelegitimnog prvog udara bude povučena u tački dovoljne pretnje. Reći da je legitimna anticipacija moguća, znači dopustiti agresiju ne samo u odsu-stvu vojnog napada ili invazije, već i u verovatnom odsustvu bilo kakve neposredne namere da se povede takav napad ili invazija. Argumenti koji se iznose u prilog intervenciji, predstavljaju drugu, treću i četvrtu reviziju legalističke paradigme i otvaraju put za pravedne ratove koji se ne vode u samoodbrani ili protiv agresije u strogom smislu reči. Zabrana prelaženja granica nije apsolutna i može da podleže unilateralnoj obustavi s obzirom na tri vrste slučajeva: prvo, kada skup granica obuhvata više političkih zajednica, od kojih jedna već vodi oružanu borbu za nezavisnost, kada se radi o secesiji ili nacionalnom osobođenju, drugo, kada je granice već prešla vojska strane sile, to jest kada se radi o kontraintervenciji i, treće, kada je kršenje ljudskih prava unutar granica toliko užasno da govor o zajednici ili samoodređenju izgleda cinično i irelevantno, to jest, u slučaju porobljavanja i pokolja. Mada često ugrožava teritorijalni integritet i političku nezavisnost država u kojima se interveniše, intervencija ponekad, kaže Volzer, može da bude opravdana, ali je uvek opravdana kao izuzetak od opšteg pravila. Države koje intervenišu moraju da dokažu da se njihov slučaj radikalno razlikuje od onoga što smatramo slučajevima koji pripadaju opštem toku u kojima se slobodi građana najbolje služi ako im stranci pruže samo moralnu podršku. Druga, treća i četvrta izmena paradigme dopuštaju da «države mogu biti izložene invaziji, a ratovi s pravom započeti da bi se pomoglo secesionističkim pokretima (kada su pokazali reprezentativan karakter), da bi se uravnotežile prethodne intervencije drugih sila i da bi se izbavili ljudi kojima preti masakr.»3 U svakome od ovih slučajeva dopuštaju se, ili se ne osuđuju, ova kršenja formalnih prava suverenosti, zato što ona navodno podržavaju vrednosti individualnog života i zajedničke slobode čija je suverenost puki izraz. Peta revizija legalističke paradigme bi bila da zbog kolektivnog karaktera država, domaće konvencije hvatanja i kažnjavanja ne odgovaraju zahtevima međunarodnog društva. Pravedni ratovi su ograničeni ratovi. Legitiman ratni cilj je neka kombinacija otpora, obnove, razumne prevencije i ne uključuje kažnjavanje agresora. Krajnja granica onoga čemu može legitimno da se teži u ratu je osvajanje i politička rekonstrukcija neprijateljske države, ali samo u krajnjim slučajevima, protiv neprijatelja kao što je bio nacizam. Volzer razmatra sve ove pojave s obzirom na koje se vrši revizija legalističke paradigme, određuje pojmove, ispituje probleme u vezi s njima, i pre svega analizira i kritikuje argumente, a svaki je ilustrovan istorijskim primerima. 
U trećoj glavi, prvog dela, naslovljenoj «Pravila rata», autor pokušava da objasni zašto postoje pravila ratovanja. Bavi se načinom ponašanja u samom ratu i pravima i obavezama vojnika. Povlači se linija između samog rata, za koji vojnici nisu odgovorni, i njihovog ponašanja u ratu za koji jesu, bar u krugu vlastitih aktivnosti. Uglavnom ne krivimo vojnika, pa ni generala, koji se bori za svoju vladu, čak ni kada je u pitanju agresivan rat, što ima veze sa distinkcijom između jus ad bellum i jus in bello. Teorija o jus in bello, mada se temelji na pravima na život i slobodu, stoji nezavisno od teorije agresije i pored nje. Ona podjednako nameće granice i agresorima i njihovim protivnicima. Postoji moralna jednakost vojnika, bez obzira na to na kojoj strani se bore. Ova glava je uvod u treći deo knjige, «Ratna konvencija», koji se bavi pravdom u ratu (jus in bello), u kome se raspravlja ne više o cilju, nego o legitimnim sredstvima i pravednim načinima vođenja rata, suštinskim pravilima, u kome se pokazuje kako se ta pravila primenjuju u uslovima borbe i kako ih menja «vojna nužnost». Autor se u ovom delu bavi određenjem razlike između boraca i neboraca i njihovih prava, razmatranjem proširenja statusa borca van klase vojnika, to jest civila koji na neki način doprinose borbi, bavi se pitanjem ko je legitimna meta u ratu, učenjem o represalijama i njihovim opravdanjem u ratu i miru, moralnim sudovima i argumentima o onim oblicima ratovanja koji uključuju civile ili su usmereni na njih, kao što su opsade, blokade, strateško uništavanje zaliha hrane, gerilski rat, terorizam, blizina poprištu bitke. On ovde preispituje ratnu konvenciju, njene principe i probleme vezane za nju. Moralni principi i shvatanja dopunjuju pravna pravila i pomažu da se reše moralni problemi vezani za ove pojave. Svrha ratne konvencije je da odredi prava i dužnosti zaraćenih strana, zapovednika vojski i pojedinačnih vojnika, s obzirom na vođenje borbi, kao i prava neboraca. Prava i dužnosti su iste za države i vojnike koji vode agresivne i defanzivne ratove. Vojnike ne smatramo zločincima. Nazivamo ih ubicama samo kada ciljaju na neborce, nedužne posmatrače sa strane, na ranjene ili nenaoružane vojnike. Sve dok se bore u skladu s pravilima rata, nije moguća nikakva osuda. Postoje obaveze koje prate ratna prava vojnika, a prva je obaveza da se čuvaju prava civila, onih civila čije živote oni sami ugrožavaju, po cenu rizika sopstvenog života. Volzer ovde razmatra različite argumente i načine da se odgovori na pitanje kako da se vojnici bore pravedno. Među njima je utilitarističko uspostavljanje ograničenja korisnosti i srazmernosti i ograničenje legitimnih postupaka koja postavlja teorija ljudskih prava. Ovim delom se završava razmatranje o uobičajenim sredstvima rata. 
Posle ovog razmatranja, moguće je suočiti se sa tenzijom između ciljeva i sredstava, između pobede i poštene borbe, između jus ad bellum i jus in bello, kojom se autor bavi u četvrtom delu, «Dileme rata». Nakon bavljenja uobičajenim sredstvima rata u trećem delu, autor se u četvrtom okreće vanrednim sredstvima, koja izgleda da ponekad zahteva moralna neodložnost naših ciljeva. Dilema između pobede i poštene borbe i argumenti u vezi s njom, javljaju se u teoriji rata posebno kada se pobeda smatra moralno značajnom, kada se ishod borbe shvata u smislu pravde. Teoretičar je stavljen pred zadatak da reši dilemu što bolje, uvažavajući obe vrste pravde. Volzer se ovde bavi načinima na koje može da se reši ovaj sukob između pravila rata i teorije o agresiji i analizira argumente koji ih podupiru. Tu se pojavljuju argument klizne skale («što više pravde to više prava»), moralni apsoluti-zam (Fiat justicia ruat coelum, «postupaj pravedno, pa neka se nebesa sruše»), i argument na osnovu ekstremnosti, koji prihvata Volzer («postupaj pravedno, osim ako nebesa neće pasti»). Sukob između jus ad bello i jus in bellum, i kršenja ratne konvencije i pravila rata radi pravednog cilja, ispituje se na problemu poštovanja i kršenja prava države na neutralnost i na problemu situacije krajnje nužde, bliske i ozbiljne opasnosti, koji ima oblik dileme: «da li da počinim ovaj određeni zločin pred nemerljivim zlom». Analiziraju se i kritikuju argumenti vezani za ova pitanja. Izlaže se argument o «krajnjoj nuždi», opravdanje krajnjih mera koje ratna konvencija isključuje, suspenzije pravila rata i kršenja prava nedužnih, u izuzetnim slučajevima krajnje nužde. Po Volzerovom mišljenju, kada se suočimo s onim što se s pravom može nazvati nužnošću, prava koja ljudi imaju mogu da budu nadjačana. Nadjačana su upravo zato što još uvek postoje u punoj snazi i zato što predstavljaju prepreke nekoj višoj (nužnoj) pobedi čovečanstva. Bez obzira na opravdanja koja se iznose u korist kršenja pravila, treba imati u vidu da prava nedužnih imaju istu moralnu snagu i pred licem pravednih kao i pred licem nepravednih vojnika. Prava koja se krše su istinska, duboko utemeljena i u principu neprekršiva. Ovde se razmatraju argumenti vezani za odluku da se atomske bombe bace na Hirošimu i Nagasaki. Autor se bavi i problemom moralnosti nuklearnog odvraćanja, kao slučaja sukobljavanja pravednih sredstava i ciljeva i kao načina da se izađe na kraj sa stalnim stanjem krajnje nužde, koje je nastupilo posle 1945. rađanjem atomskog rata. Volzer smatra da suočeni s pravima ljudi, ne treba da proračunavamo posledice, relativne rizike ili verovatne žrtve, već da se jednostavno zaustavimo. 
Volzer posmatra rat kao ljudsku delatnost za koju je neko odgovoran i smatra da je potrebno ustanoviti ko su ti ljudi, to jest ukazati na agresore i zločince. Peti, poslednji deo knjige, «Pitanje odgovornosti», bavi se ovim problemom pripisivanja moralne odgovornosti, moralne pohvale i pokude, u dva smisla. Najpre se razmatra moralna odgovornost državnika, viših i nižih državnih službenika i konačno, samih građana, za agresivan, nepravedan rat, čime se bavi prvo poglavlje ovog dela, «Zločin agresije: političke vođe i građani», a zatim problem odgovornosti vojnika i vojnih zapovednika za njihovo ponašanje, aktivnosti i odluke u ratu, koji je izložen u drugom poglavlju, «Ratni zločini: vojnici i njihovi oficiri». Ovde je reč o njihovom načinu vođenja rata, a ne više o pravednosti rata u kome se bore. Autor se najpre bavi pripisivanjem odgovornosti i moralnim sudovima koje zahteva zločin samog rata. Počinje od odgovornosti za agresiju, započinjanje agresivnog rata, koja se razlikuje od odgovornosti za način vođenja borbe u ratu. U potrazi za odgovornima počinje od politike, a ne od borbi, od civila, a ne vojnika, jer je agresija delo političkih vođa. Zato ima smisla početi od poglavara države i ljudi iz njegove neposredne blizine, koji donose ključne odluke. Postavljaju se pitanja mogućnosti pripisivanja odgovornosti i krivice, moralne pohvale i pokude političkim vođama i iznose argumenti o tom pitanju. Teži problemi nastaju kada postavimo pitanje kako se odgovornost za agresivan rat širi kroz politički sistem, kako pronaći njenu granicu i na kom nivou birokratske hijerarhije se zaustaviti. Na kraju se postavlja i pitanje kolektivne odgovornosti, odgovornosti građana države koja vodi agresivan rat. Kada je ispitao odgovornost za sam zločin rata, Volzer se okreće pitanju načina vođenja rata i (ne)poštovanja ratnih pravila, pitanju ratnih zločina i moralne odgovornosti vojnika i oficira za njihove odluke i postupke u ratu. Ukazuje se na razlike u odgovornosti i dužnostima vojnika i oficira. Volzer se bavi problemom određenih kršenja prava i odbranama u njihovu korist. Postavlja se i pitanje moralnog suda o vojnim zapovednicima (ili političkim vođama) koji krše pravila rata i ubijaju ljude u «krajnjoj nuždi». U ekstremnim slučajevima zapovednici moraju da počine ili narede ubistvo. Volzer smatra da je namerno ubijanje nedužnih ljudi u svakom slučaju zločin. Oni su tada ubice, mada po Volzeru, u ispravnoj stvari. Bez obzira, oni snose teret moralne odgovornosti i krivice zato što su nepravedno ubijali same pravde radi. 
Volzer u zaključnom razmatranju kaže da su u stanjima krajnje nužde naši moralni sudovi dvostruki i odražavaju dvojni karakter teorije rata i dublje složenosti naše moralne stvarnosti. Teorija rata koja ima u vidu stvarnost rata je nekoherentna. Postoji sukob između utilitarističkih i apsolutističkih načina mišljenja. Sudimo da je nešto i dobro i loše. «Svet nužnosti se rađa iz sukoba između kolektivnog opstanka i ljudskih prava.» 4 Postoje situacije u kojima je nemoguće postupiti moralno, bez krivice i odgovornosti za zlo. Pitanje je samo koje zlo ćemo izabrati da izvršimo, u ime kog dobra, da li ćemo se opredeliti da sačuvamo ljudska prava ili kolektivni opstanak. Volzer smatra da političke vođe moraju da izaberu utilitarnu stranu dileme, to jest moraju da izaberu kolektivni opstanak, po cenu onih prava koja su mu se našla na putu. Ali kad to čine, kad donose mučne odluke i prihvataju za njih odgovornost, oni, po Volzeru, ipak nisu oslobođeni krivice. Oni imaju «prljave ruke». Volzer na ovaj način zaključuje knjigu, mada je na početku tvrdio da je moral koji izlaže, učenje o ljudskim pravima, a da su argumenti o ratu «napor da se priznaju i poštuju prava» 5 ljudi. Isto tako je pisao da je uloga utilitarističkih proračuna i argumenata, razmatranja o korisnosti, koja su takođe veoma prisutna, podređena ulozi prava, koja ih ograničavaju. A život i slobodu ljudi odredio je kao najviše vrednosti, kojima odgovara pravo na samoodbranu i nagovestio da će u tom svetlu objašnjavati moralne sudove i njihova opravdanja. Izgleda da to ne važi u slučaju krajnje nužde, kada još viša vrednost treba da se sačuva. Iako kaže da se prava političke zajednice na opstanak i samoodređenje izvode iz prava pojedinaca na život i slobodu, izgleda da na kraju kao najvišu vrednost prihvata pravo političke zajednice na kolektivni opstanak. Izgleda da je politički interes ovde prevladao moralnu vrednost. Knjiga je napisana jasno i razumljivo tako da svakoga ko je zainteresovan za ovu temu može da uvede u najvažnije probleme vezane za rat. Određeni su ključni pojmovi i termini moralnog rečnika rata, i izloženi i analizirani različiti argumenti koji mogu da se iznesu za i protiv pojava koje se razmatraju. Prikazani su nam, i kroz istorijske primere ilustrovani brojni argumenti i tačke gledišta državnika, vojnih zapovednika, pravnika, poznatih filozofa i autor ih preispituje i kritikuje imajući u vidu naš zajednički moral običnih ljudi. Upravo su ovi argumenti i kritika ono što izgleda najznačajnije u ovom delu. U ovom postupku Volzer otkriva i svoje stavove o pravednom ratu. Da li je autor uspeo u nameri da opiše i objasni stvarni zajednički moralni svet rata, pod pretpostavkom da taj «naš zajednički svet» stvarno postoji ili svojim argumentima i sudovima ipak uobličava svoju stvarnost pravednog rata, ostaje na čitaocu da proceni. 



  , analizu i kritiku moralnih argumenata koji su bili iznošeni za i protiv nekog postupka ili odluke vezane za rat. Ispitujući moralne argumente koji su se pojavljivali povodom različitih problema vezanih za rat, Volzer iznosi i svoje komentare i razloge, otkrivajući svoje shvatanje moralnosti rata. Primeri su uglavnom uzeti iz Prvog i Drugog svetskog rata, američkog rata u Vijetnamu, ali i iz drugih sukoba. Primeri, argumenti, problemi, pojave i načini ratovanja o kojima je reč u knjizi pretežno se odnose na dvadeseti vek. Primeri iz dalje istorije uglavnom služe da rasvetle neke od problema modernog ratovanja, dok su se neke savremene pojave, kao što su asimetrični ratovi, kojima će se autor kasnije baviti, javile tek pošto je knjiga napisana. U svakom slučaju, knjiga na iscrpan način obuhvata ključne pojave i argumente koji se odnose na rat, naročito ovog perioda. Prvi put je objavljena 1977. u Sjedinjenim Američkim državama (u izdanju Basic Books, New York). U predgovoru četvrtom izdanju, iz 2006. godine, koji nosi naslov «Promena režima i pravedni rat», autor je dopunio knjigu razmatranjem o savremenom problemu opravdanosti prisilne demokratizacije i pitanjem da li je «promena režima» pravedan povod za rat, kojima se prvo izdanje Pravednih i nepravednih ratova bavilo samo posredno. Autor ovde ispituje da li je postojalo opravdanje za promenu režima putem rata, u slučaju Iraka 2003., od strane Sjedinjenih Američkih država. 



1 Majkl Volzer, Pravdeni i nepravedni ratovi, Službeni glasnik, Beograd, 2010., str. 29. 2 Ibid., str. 83. izlaganje 
Ibid., str. 152. 

Ibid., str. 396. 

Ibid., str. 28.
Pravedni i nepravedni ratovi