Prof. dr. Sulejman Topoljak1 

TEORIJA PRAVA I NJEGOVE ZLOUPOTRE (Nezarijetul-hakki vet-te'assufu fist'imalihi)


Sažetak

Pravne teorije su pravno tkivo koje u sebi sadrži manje složene pravne sisteme koji imaju isti zajednički cilj -integralno sagledati određeni pravni segment i putem načela i generalnih pravila ponuditi rješenja i odgovore na postavljena pitanja i dileme iz tog pravnog segmenta. Tema ove studije je samo jedna od pravnih teorija koje involvira islamsko pravo. S toga je cilj ove studije da upozna čitaoce sa jednom od najvažnijih teorija -teorijom prava i njegove zloupotrebe, njenim osnovnim načelima i principima kako bi se shvatila i razumjela na jedan jednostavan, a u isto vrijeme i stručan način. 
Pošto je pitanje prava i slobode ljudska nagonska potreba, pitanje o kome ljudi najviše brinu i s čijim problemima se svakodnevno susreću, a po islamskom učenju cilj ne opravdava sredstvo, nego i cilj i sredstvo moraju biti legalni, onda je sasvim opravdano i uveliko potrebno da se ova teorija stalno reaktivira i elaborira kako bi ljudi pri konzumiranju svojih prava što manje kršili pravila i principe koje je postavio uzvišeni Allah pri njihovoj upotrebi i korištenju. 
Ključne riječi: pravna teorija, pravo, vrste prava, pravila, zloupotreba prava. 

Opće naznake

Pod pravnom teorijom se misli na jednu generalnu pravnu koncepciju koja čini jedan realni pravni sistem koji u sebi involvira partikularna pravna pravila razasuta po različitim poglavljima prava, poput teorije prava, teorije vlasništva, teorije ugovora, teorije pravne sposobnosti, teorije nužde itd. 
Općepoznato je da muslimanski pravnici nisu donosili pravna rješenja na osnovu generalnih teorija, niti su na osnovu njih objašnjavali pravna pitanja kakva je praksa u savremenom pozitivnom pravu. Nasuprot tome, oni su slijedili partikularna pitanja i propise i na osnovu njih uočavali opću pravnu teoriju ili generalno pravilo koje je imalo primat nad partikularnim. Na taj način su otkrivali i definirali pravnu teoriju i njene osnovne elemente u islamskom pravu. 
Na osnovu rečenog, može se konstatovati da postoji razlika između generalnih pravnih pravila, poput -teškoća priziva olakšanje i djela se vrednuju po namjeri i pravnih teorija. Pravna teorija je ogromna pravna struktura koja u sebi involvira opća pitanja koja objedinjuje jedan zajednički pojam -termin, dok je opće pravno pravilo relativno generalno mjerilo ili parametar koji važi samo za određeni segment te pravne teorije ili prava. 2 Iz izloženog, pravnu teoriju je moguće definirati i reći da je to generalno poimanje čiji se temelji, ruknovi, šartovi i opći propisi odnose na određenu opću tematiku, te da se od svih njih obrazuje jedan neminovni šerijatski sistem koji svojim propisima obuhvata sve ono što dozvoljava mogućnost realizacije njegove tematike ili predmeta. A pretpostavljena lokacija svake teorije je njen predmetni sadržaj kojeg održavaju određeni elementi i njihovi uvjeti. A propisi koji se temelje na tome i koji zavise od realizacije te lokacije su ustvari njene posljedice. 3 

Teorija prava i njegove zloupotrebe u islamu

Ovu teoriju ćemo u našoj studiji na slijedećim stranicama elaborirati kroz četiri cjeline: 
-definicija prava i njegovi osnovni elementi -vrste prava -izvori i uzroci prava -propisi koji se odnose na pravo. 

Definicija prava i njegovi osnovni elementi Definicija prava


Jezički

Riječ el-hakk (pravo) u arapskom jeziku ima više značenja, ali njeno osnovno značenje se rabi da obilježi nešto što je utvrđeno i obavezno. 
Ponekad se upotrebljava i za određen dio, kao i za pravdu koja je suprotna nepravdi. 

Terminološki

Neki klasični islamski pravnici su pravo (el-hakk) definisali na slijedeći način: Pravo (el-hakk) je propis koji je ustanovljen Šerijatom. 4 đutim, ono što se da primijetiti kod ove definicije je da ona nije generalna i sveobuhvatna, jer se prema islamskim pravnicima ne odnosi i ne obuhvata sve vrste prava. Npr. pravom se prema islamskim pravnicima naziva posjedovanje, sama imovina, zatim pravni uzrok poput prava na skrbništvo, odgoj i izbor (hakkul-hijar), zatim popratna nekretninska prava poput prava na prolaz, navodnjavanje, napajanje, zatim pravne posljedice koje proističu iz kupoprodajnih ugovora poput prodavanja kupljene stvari ili cijene itd. Dok su pravo savremeni islamski pravnici definirali na sljedeći način: 
Šejh Ali el-Hafif ga definiše na slijedeći način: Pravo je interes na kog se polaže pravo na osnovu Šerijata. 5 đutim, ovoj definiciji se može prigovoriti to što se fokusirala samo na cilj koji se namjerava postići putem prava, a ne na samo pravo i njegovu suštinu i bit. Jer pravo je poseban odnos između njegova vlasnika i interesa kojeg on ima od njega (prava). 
Profesor Mustafa Zerka pravo definiše na sljedeći način: Pravo je specifikacija po kojoj Zakonodavac priznaje vlast ili obavezu. 6 a definicija je prihvatljiva, jer obuhvata vjerska prava poput Allahovih prava koja ima kod ljudi -namaz, post itd., zatim građanskih prava -pravo na posjedovanje, potom moralnih pravapravo roditelja kod djece, muža kod žene kao i općih prava -pravo države na lojalnost građana, isto tako i imovinsko pravo -pravo na izdržavanje, kao i neimovinsko pravo -pravo na starateljstvo itd. 

Analiza odabrane definicije

Definicija profesora Zerke se razlikuje od ostalih definicija: a. Jer je objasnila samu bit prava i objelodanila da je pravo posebna veza (odnos) koji se odnosi na određene osobe, poput prava prodavača na cijenu svog proizvoda. Prodavac jedino i isključivo ima pravo na to. 
U slučaju kada ne postoji takav poseban odnos, nego se radi o općoj dozvoli (ibaha) kakav je slučaj kod lova, ispaše, korištenja javnih institucija itd., takve veze i odnosi se ne nazivaju pravima, već općom olakšicom (ruhsa 'amme) koja se odnosi na sve i važi za sve ljude. 
b. Vlast, spomenuta u definiciji, može se odnositi na dominaciju nad osobom, poput prava na odgajanje (el-hadane) i prava na starateljstvo (el-vilaje), kao i na dominaciju nad određenom stvari, poput prava na posjedovanje itd. c. Obaveza spomenuta u definiciji može biti materijalne prirode poput vraćanja duga ili realizacije određenog cilja kao i izvršenje nekog posla itd. d. Definicija je također ukazala i na izvor prava u Šerijatu, a to je Zakonodavčeva volja. Dakle, prava su u islamu božanski darovi koji se naslanjaju na izvore Šerijata iz kojih se crpe šerijatski propisi. Prema tome, u Šerijatu ne može postojati pravo ako na njega ne aludira dokaz. Što znači da je izvor prava u islamu Uzvišeni Allah, jer ne postoji mimo Njega drugi zakonodavac, niti postoji drugo zakonodavstvo mimo onoga koje je On propisao. 
Treba naglasiti da u islamu ne postoji prirodno pravo čiji je izvor priroda ili ljudski intelekt. Međutim, islam je, u samom početku, ograničio upotrebu ličnih prava sa uvažavanjem tuđeg interesa i ne ugrožavanjem općeg. Dakle, lična prava u islamu su ograničena onim što nalažu društveni interesi i interesi drugih ljudi. 
Pravo u islamu, dakle, nalaže dvije obaveze (vadžiba): prva je opća obaveza, koja se odnosi na sve ljude, putem koje im se nalaže da poštuju individualna prava i da ih ne ugrožavaju, a druga je individualna i odnosi se na vlasnika prava, a nalaže mu da pri korištenju svoga prava ne nanosi štetu drugima. 

Osnovni elementi prava u islamu

Pravo u islamu ima dva osnovna elementa (rukna). Vlasnika prava, tj. onoga koji ga posjeduje i predmet prava, tj. ono čega se tiče i na što se odnosi pravo. To može biti određena stvar na koju se odnosi pravo, poput objektivnih prava ili duga itd. 
A kod personalnog prava, poput odnosa zajmodavca i dužnika, dodaje se i treći element: dužnik koji je zadužen sa pravom. 
Vrsta obaveze sa kojom se zadužuje pravno lice može biti u obliku nekog izvršenja poput vraćanja duga ili plaćanja cijene, a može biti i u obliku apstenacije određenog posla poput ustezanja od nanošenja štete komšiji i drugom, zatim suzdržavanja od korištenja povjerene stvari ili emaneta. Pravni obveznik (adresat) može biti određena osoba ili grupa poput dužnika u odnosu na zajmodavca, ili neodređena poput kolektivnih obaveza gdje su zaduženi svi ljudi da poštuju tuđa prava i da ih ne ugrožavaju. 

Vlasnik prava


Vlasnik vjerskih prava je Uzvišeni Allah. A fizičko lice (čovjek) i pravno lice (ustanove i preduzeća) su vlasnici ostalih prava zbog toga što imaju vlast nad predmetom prava.


Fizička lica

Pravni status fizičkog lica, tj. čovjeka, počinje od faze fetusa pod uvjetom da se rodi živ, pa makar i u pravnom smislu. 
Po hanefijskim pravnicima, život novorođenčetu se priznaje kada skoro cijelo izađe iz majčine utrobe i bude davalo znake života. Pravno mu se priznaje život ako se pobaci nakon što se izvrši agresija na njega, tj. na trudnicu. Dakle, ako neko udari trudnicu pa pobaci mrtvo dijete u tom slučaju dijete će naslijediti i biti naslijeđeno. Dok ostali pravnici uslovljavaju za priznanje života novorođenčetu njegovo potpuno rađanje i odvajanje od majke. U slučaju da se dijete rodi mrtvo, zbog agresije koja se počini nad njegovom majkom, oni smatraju da se od njega nasljeđuje samo gurru. 7 atus fizičkog lica prestaje sa stvarnom smrću -prirodnom ili pravnom ili presudom da je onaj čije je mjesto boravka nepoznato, tj. nestali ili izgubljeni, mrtav. A to se obično proglašava nakon što izumre njegova generacija ili nakon što napuni devedeset godina. 

Pravna lica

Islamsko pravo priznaje i instituciju pravnog lica. To je jasno iz činjenice da islamski pravnici priznaju određenim institucijama poput firmi, udruženja, preduzeća, džamija itd., prava i dužnosti koje su identične sa pravima i dužnostima sa kojima se zadužuju fizička lica. Dokazi koji to potvrđuju su mnogobrojni. Na to ukazuju pravni tekstovi, kao i pravna razmišljanja (idžtihadi). 
Od pravnih tekstova se može navesti hadis u kojem je Poslanik, a.s., rekao: "Garancija muslimana je jedna. Ko god od njih je dadne validna je." 8 To znači da je garancija koju bilo ko od muslimana da neprijatelju obavezna za islamsko društvo. Kao dokaz se mogu navesti i pravni tekstovi koji tretiraju institucije preporučivanja dobra i odvraćanja od zla. Po njima je dozvoljeno svakom muslimanu podignuti tužbu protiv korupcije, nemorala, nereda po putevima, kao i za rastavu braka koji je sklopljen na nelegalan način i pored toga što tužilac u svemu tome nema ličnog interesa. 
Od pravnih pravila, može se navesti slijedeće: Državni budžet (bejtul-mal) je nasljednik onome koji nema nasljednika. Vladar se smatra zastupnikom ummeta pri raspolaganju zajedničkim imetkom ako radi sukladno njihovom interesu, kao što staratelj raspolaže sa imetkom jetima. Vladar je također zastupnik ummeta pri sklapanju međudržavnih ugovora koji ostaju pravnovažni čak i poslije njegove smrti ili svrgnuća. Isti je slučaj i sa imenovanjem službenika čije imenovanje ostaje pravosnažno i nakon njegove smrti. Sudija u slučaju da pogriješi pri presudi u stvarima iz domena Allahovih prava poput odsijecanja ruke na osnovu svjedočenja lažnih svjedoka neće snositi troškove krvarine, nego će kompenzaciju platiti državna blagajna. 
Islamski pravnici također smatraju da vakuf može biti vlasnik imovine, kao što se može i zadužiti sa obavezama koje se trebaju ispoštovati prema drugima. Isto tako, dozvoljeno je ostaviti testament i vakuf za džamiju. Nadzornik vakufa je samo njegov zastupnik i zbog toga nije odgovoran za njegove dugove. Zbog toga će on kupovati ono što je potrebno vakufu a to će plaćati od vakufskih prihoda. 

Vrste prava

Pravo se može podijeliti na razne načine sukladno različitim aspektima sa kojih se posmatra, tj. sukladno značenju na kojeg se odnosi. U daljnjoj studiji ćemo navesti te podjele prava, propise koji se odnose na njih i pravne posljedice koje proističu iz njih. 

Podjela prava s obzirom na vlasnika prava

Po toj osnovi pravo se dijeli na tri vrste: Allahovo pravo, čovjekovo pravo i zajedničko pravo, tj. pravo u kojem su objedinjena dva prava i gdje ponekad dominaciju može imati Allahovo ili čovjekovo pravo. 

Allahovo pravo ili opće pravo

To je ono pravo kojem je namjera približavanje Allahu, Njegovo veličanje i izvršenje vjerskih obreda. Ili, to je pravo kojim se namjerava realizovati opći interes naroda, a da se pri tome personalno niko ne zadužuje tom obavezom. 
Ovakva vrsta prava se pripisuje Uzvišenom Allahu zbog njihove veličanstvenosti i sveopće koristi. Dakle, to su ustvari društvena ili javna prava. 
Primjer za prvu vrstu prava je namaz, post, hadž, zekjat, džihad, institucija preporučivanja dobra i odvraćanja od zla, zavjeti, zakletva, učenje bismille pri klanju itd. 
Primjer za drugu vrstu su apstiniranje od zločina i izvršenje fiksnih sankcija za blud, klevetu, krađu, razbojništvo, konzumiranje alkohola, kao i diskrecione sankcije (t'azir) za ostale vrste zločina, te uspostava, zaštita i očuvanje javnih institucija, poput puteva, rijeka, džamija, škola i ostalih javnih ustanova bez kojih zajednica ne bi mogla funkcionirati. 
Allahova prava se po hanefijskim pravnicima dijele na osam vrsta.9 

Pravni status Allahovih prava

Allahova prava nije dozvoljeno anulirati tj. poništiti putem oprosta, sporazuma ili odricanja. Isto tako, nije dozvoljeno zamijeniti ih, niti je npr. dozvoljeno da se kazna za krađu poništi u slučaju da je pokradeni oprosti ili kada se nagodi sa kradljivcem nakon što se ona prijavi nadležnim organima. Kazna za blud se ne može poništiti zbog toga što ga muž ili neko drugi npr. oprosti, ili zbog toga što je žena dobrovoljno počinila preljub ili blud. 
Allahovo pravo se, također, ne nasljeđuje. Prema tome, nasljednici nisu obavezni nadoknaditi ibadete koje njihov umrli nije izvršio, osim ako nije ostavio testament da se to u ime njega izvrši, niti će oni biti odgovorni za zločin koji je počinio njihov umrli. 
Interferencija kod sankcija propisanih za kršenje Allahovih prava se uvažava. Npr. ko počini više puta blud ili više puta ukrade, neće biti kažnjen posebno za svaki blud ili svaku krađu, nego će se nad njim izvršiti samo jedna propisana sankcija. Zbog toga što je osnovna intencija sankcije da se zločinac kazni i odvrati od zločina, a to se upravo postiže na taj način. 10 vršenje sankcija koje su propisane za kršenje Allahovih prava su u ingerenciji vladara ili koga on opunomoći. Dakle, samo on ima pravo da preodgoji one koji ne obavljaju obrede ili ih zanemaruju, također, samo on ima pravo da izvrši fiksne i diskrecione kazne nad zločincima radi sprečavanja anarhije i uspostave reda i mira u društvu. 

Čovjekovo pravo

To su takva prava putem kojih se namjerava zaštiti interes pojedinaca, svejedno da li to bilo opće pravo kao što je očuvanje zdravlja, djece, imetka, uspostava sigurnosti, sprečavanje zločina, ustajanje protiv agresije i korištenja državnih javnih institucija, ili to bilo lično pravo poput zaštite prava vlasnika u njegovu vlasništvu, prava prodavača na cijenu, a kupca na robu, pravo vlasnika na nadoknadu za bespravno uništenu imovinu, pravo na vraćanje bespravno oduzete imovine, pravo žene kod njena muža na izdržavanje, pravo majke na odgoj svog djeteta, a oca na skrbništvo nad svojom djecom, pravo svakog čovjeka na rad itd. 

Pravni status ljudskih prava

Onome ko posjeduje neko od spomenutih prava dozvoljeno je da ga se odrekne, da ga poništi putem oprosta, sporazuma itd. Ovakva prava se nasljeđuju, a dok ne podržavaju interferenciju, tj. svaki pojedinačni prekršaj će biti posebno i sankcioniran. Pravo na traženje izvršenja sankcije propisane za kršenje ove vrste prava pripada isključivo njenim vlasnicima ili njihovim zastupnicima. 

Zajedničko pravo

To je takva vrsta prava u kojem su objedinjena dva prava: Allahovo i čovjekovo. Međutim, može se desiti da u takvom pravu ponekad dominantnije bude Allahovo ili ljudsko pravo. 

Primjer kada dominaciju ima Allahovo pravo

Kao primjer može se navesti postbračno čekanje ('iddet). U tom pravu zastupljeno je Allahovo pravo manifestovano u sprečavanju miješanja srodstva. Isto tako je zastupljeno i čovjekovo pravo reflektovano u očuvanju potomstva njegove djece. Međutim, Allahovo pravo je ipak dominantnije, jer je u sprečavanju miješanja srodstva opća korist za društvo i zajednicu. U tome je faktički zaštita zajednice od anarhije i dezintegracije. 
Kao primjer, može se navesti i čovjekovo pravo na život, razum, zdravlje, imetak i sankcija za klevetu za blud. U svim navedenim pravima nalaze se dva prava: Allahovo i čovjekovo, ali je ipak Allahovo pravo dominantnije zbog opće koristi čije posljedice se reflektuju na društvo. 11 đutim, prema šafijskim i hanbelijskim pravnicima i oficijelnom mišljenju malikijskog mezheba, sankcija za klevetu je isključivo pravo oklevetanog, zbog toga što je kleveta zapravo atak na čast. A njegova čast je isključivo njegovo pravo, pa prema tome onda i sankcija propisana za taj delikt treba da bude prvenstveno njegovo pravo. 

Status zajedničkog prava u kom je Allahovo pravo dominantnije

Ova vrsta prava ima isti status Allahovih prava zbog toga što u njima Allahovo pravo ima dominaciju nad čovjekovim pravom. 

Primjer kada dominaciju ima čovjekovo pravo


Kao primjer se može navesti pravo na odmazdu koje u osnovi pripada staratelju ubijenog. U ovom pravu postoje dvije vrste prava:

Allahovo pravo koje se ogleda u zaštiti društva od teškog zločina ubistva i čovjekova prava koje se ogleda u zadovoljavanju želje za osvetom putem izvršenja smrtne kazne nad ubicom. Čovjekovo pravo u ovom primjeru je dominantnije nad Allahovim pravom, jer se odmazda i zasniva na principu poravnanja. Kur'an to upravo i potvrđuje u sljedećem ajetu:...i u njemu smo propisali život za život... Upravo ovo poravnanje ili ekvivalencija sankcija uslovljava da se čovjekovo pravo preferira nad Allahovim. 

Status zajedničkog prava u kom je čovjekovo pravo dominantnije

Ova vrsta prava ima potpuno isti status ljudskih prava. S toga je dozvoljeno staratelju ubijenog oprostiti ubici ili se nagoditi sa njim oko materijalne kompenzacije. Allah upravo i podstiče da se oprosti i nagodi. A onaj kome rod ubijenog oprosti, neka oni velikodušno postupe, a neka im on dobročinstvom uzvrate. To je olakšanje od Gospodara vašeg, i milost. (El-Bekare, 178) 

Podjela subjektivnih prava

Čovjekovo se pravo, s obzirom na njegovo posjedovanje i vlasništvo, dijeli na: prava koja podržavaju poništenje i prava koja to ne podržavaju. 

Prava koja podržavaju poništenje

U osnovi, svako subjektivno pravo poput prava na odmazdu, prava na prvokupnju (eš-šuf'a), prava na prihvatanje kupoprodajnog ugovora itd. podržavaju da budu anulirana i poništena, za razliku od objektivnih prava. Poništenje subjektivnog prava može biti uz nadoknadu ili bez nadoknade. 

Prava koja ne podržavaju poništenje i anuliranje

Međutim, postoje i subjektivna prava koja ne podržavaju poništenje. Ona su ustvari izuzeci iz općeg pravila koje smo prethodno naveli. 

Prava koja ne podržavaju poništenje su:

a. Prava koja još nisu ni utvrđena, kao da se žena odrekne svoga prava na budući bračni život i izdržavanje od strane budućeg muža, da se kupac odrekne svoga prava na prihvatanje kupoprodaje nakon gledanja robe, da se nasljednik odrekne svog prava na odbijanje testamenta za života testatora, odricanje komšije ili suvlasnika na pravo prvokupnje prije prodaje itd. U svim tim slučajevima spomenuta prava se ne anuliraju i pored toga što su ih se njihovi vlasnici odrekli zbog toga što ona još i ne postoje. 
b. Prava koja se šerijatski uvažavaju zbog neophodnih personalnih odnosa (svojstava) koja pripadaju nekoj osobi, poput odricanja oca ili djeda od njihovih prava na starateljstvo nad maloljetnikom, zbog toga što je starateljstvo lična stvar koja se tiče njih dvojice i ono se ne poništava kada ga se oni odreknu. c. Prava čije poništenje utiče na promjenu šerijatskih propisa, kao kad se muž koji pusti svoju ženu odrekne prava na povrat svoje žene, ili da se darivalac odrekne svog prava na povrat svoga dara, ili da se testator odrekne svog prava na povrat testamenta, ili da vlasnik nekog objekta poništi svoje pravo na njegovo vlasništvo. Takvo pravo ne podržava poništenje, jer poništenje njegova prava na vlasništvo bi značilo izlazak te stvari iz njegova vlasništva u ničije vlasništvo, a to bi značilo postojanje imetka bez vlasnika (saibe) što je u islamu zabranjeno: Allah nije propisao ni behiru, ni saibu, ni vasilu, a ni hama; to oni koji ne vjeruju govore o Allahu laži, i većina njih nema pameti. (El-Maide, 103) Dakle, po islamu svaka stvar mora imati svoga vlasnika. Prema tome, odricanje vlasnika od svog prava na vlasništvo ima za posljedicu promjenu propisa koji je potvrđen u Šerijatu. A to je neprihvatljivo, jer na to niko nema pravo. d. Prava koja su u vezi sa tuđim pravom. Npr. da majka poništi svoje pravo na odgoj (el-hadane) svog djeteta, da muž poništi svoje pravo na postbračno čekanje kod svoje raspuštenice, da pokradeni poništi svoje pravo u sankciji za krađu. Sva ovakva i slična prava su zajednička prava. Prema tome, iako čovjek u njima ima pravo da poništi i anulira svoje pravo, ipak on nema pravo da poništi i anulira tuđe pravo u njima. 

Prava koja se nasljeđuju i koja se ne nasljeđuju

Islamski pravnici su saglasni da se prava putem kojih se namjerava osiguranje i garancija nasljeđuju, poput prava na zalog radi osiguranja duga, prava na zadržavanje prodane stvari radi garancije isplate njene vrijednosti, kao i pravo na traženje žiranata pri uzimanju kredita. 
Saglasni su također da se nasljeđuju i objektivna prava, poput popratnih prava nekretnina, kao npr. prava na navodnjavanje i napajanje, prava na prolaz itd., jer su to popratna prava nepokretnih imovina koja su joj neminovna. 
Također, saglasni su da se pravo na izbor, određivanje jedne od dvije kupljene stvari nakon kupoprodaje (hijarut-t'ajin) i pravo na povrat kupljene stvari radi starog nedostatka (hijarul-'ajbi) nasljeđuju, zbog toga što je imenovanje stvari pri kupoprodaji nužno i što je pri tome pravo ograničeno samo na jednu stvar. A kada je u pitanju pravo na vraćanje kupljene stvari, radi nekog nedostatka, to se dozvoljava na osnovu toga što se pretpostavlja da se kupila ispravna roba. Zbog toga se dozvoljava i nasljednicima da naslijede to pravo, kako bi uklonili od sebe eventualnu štetu i obmanu. 
Međutim, islamski pravnici nisu saglasni da li se nasljeđuju sljedeća prava: pravo na izborni uvjet (hijaruš-šart), tj. da jedna ili obje ugovorne strane uslove da imaju pravo nakon određenog vremena prekinuti ugovor, pravo na raskid ugovora nakon viđenja robe, pravo na vraćanje duga u određeno vrijeme i pravo na dio ratnog plijena nakon što se osvoji, ali ne podijeli. 
Hanefijski pravnici smatraju da se prava (el-hukuk) i koristi (elmenaf'i) ne nasljeđuju, jer se nasljeđivanje odnosi isključivo na imovinu koja je prisutna, tj. na objekte, dok se po njima spomenuta prava ne smatraju imovinom. Ali, u isto vrijeme, smatraju da se dugovi nasljeđuju Ostali pravnici smatraju da se prava, koristi i dugovi nasljeđuju, jer ih smatraju imovinom. Poslanik, a.s., je rekao: "Ko iza sebe ostavi neku imovinu ili pravo, ono pripada njegovim nasljednicima. A ko ostavi dug ili porodicu oni pripadaju meni." 12 

Podjela prava s obzirom na njihov predmet

Po ovoj osnovi pravo se dijeli na imovinsko i neimovinsko, subjektivno i objektivno. 

Imovinska i neimovinska prava

Imovinska prava su prava koja se odnose na imovinu i na koristi koje proizlaze iz nje. Dakle, to su prava čiji je predmet imovina ili koristi poput prava prodavača na cijenu prodane robe i kupca na kupljenu robu, pravo na prvokupnju, prava nekretnina, pravo na izbor prihvatanja kupoprodaje, pravo stanozajmca na stanovanje itd. 
Neimovinska prava su prava koja se ne odnose na imovinu, poput prava na odmazdu, prava na slobodu, prava žena na razvod braka zbog neispunjavanja određenih obaveza od strane muža, prava na odgoj djeteta, prava na starateljstvo, kao i ostala politička i prirodna prava. 

Subjektivno i objektivno pravo

Subjektivno pravo je pravo koje je Zakonodavac dodijelio nekome kod drugoga. Njegov predmet može biti realizacija određenog posla, kao što je obaveza prodavca da preda prodanu robu kupcu, a kupca da preda iznos za kupljenu robu prodavaču. Kao i pravo na dug, pravo na nadoknadu za uništenu stvar i nezakonito oduzetu imovinu, pravo žene ili bližnjeg na izdržavanje itd. Subjektivno pravo može biti i u formi apstiniranja od nekog posla, poput obaveze onog kome se preda stvar na čuvanje da se ne koristi njome. Subjektivno pravo u osnovi ima tri osnovna elementa: vlasnika prava, predmet prava i obveznika ili dužnika. Odnos između dvije strane subjektivnog prava je izrazit i očit za razliku od njegova predmeta. 
Objektivno pravo je pravo koje je Zakonodavac priznao nekome nad nečim određenim i definiranim. Dakle, odnos koji postoji između vlasnika objektivnog prava i tog nečega (objekta) je čisto materijalan. Na osnovu te veze vlasnik tog prava ima direktnu vlast nad nečim a to je u stvari objektivno pravo. Kao npr. pravo vlasništva na osnovu kojeg vlasnik imovine ima potpunu vlast nad onim što posjeduje. Pravo uslijed zajedničkog korištenja, tj. pravo koje je utvrđeno pri korištenju nekretnina poput prava na prolaz, navodnjavanje, napajanje, kao i pravo na zadržavanje zaloga radi garancije vraćanja duga. 
Objektivno pravo ima samo dva svoja osnovna elementa: vlasnika prava i predmet prava. 

Specifičnosti i odlike subjektivnog i objektivnog prava

Najvažnije specifičnosti i odlike kojima se odlikuju spomenuta prava su: 
1. Vlasnik objektivnog prava ima pravo da potražuje predmet prava ma gdje on bio, dok to vlasnik subjektivnog prava nema. Vlasnik objektivnog prava ima pravo tražiti ga od bilo koga ako ga nađe kod njega. Npr. ko bespravno uzme predmet prava od nekoga, zatim ga proda ili mu ga neko ukrade, njegovu vlasniku je dozvoljeno podići optužnici protiv onoga kod koga je ta stvar pronađena. 
Za razliku od vlasnika objektivnog prava, vlasniku subjektivnog prava dozvoljeno da traži svoje pravo samo od dužnika, njegova žiranta ili od onoga na koga je prenijet dug. 
Razlika se ogleda u tome što se objektivno pravo odnosi na određen objekt, a ne na osobu. Dakle, objekt je moguće transferirati iz vlasništva u vlasništvo, dok se subjektivno pravo tiče obveznika ili dužnika i zato se ono ne traži od nekog drugog, osim ako on to dozvoli, kakav je slučaj kod jamčenja i transfera duga. 
2. Vlasnik objektivnog prava ima privilegiju i prvenstvo u odnosu na ostale obične dužnike ako je svoj dug osigurao zalogom. 
Vlasnik subjektivnog prava nema tu privilegiju, osim u određenim situacijama, kao u slučaju potvore ili sumnje. Zbog toga se daje prednost dugovima koji su uzeti za vrijeme zdravlja, nad onima koji su uzeti za vrijeme bolesti i nužde, kao i troškovima ukopa nad ostalim pravima koja se tiču zaostavštine, dugovima koji su uzeti na ime izdržavanja supruge i maloljetne djece nad običnim dugovima. Kada su u pitanju opći interesi, onda se prednost daje državnim dugovima nad običnim društvenim dugovima. 
3. Objektivno pravo se gubi ako se uništi njegov predmet. U tom slučaju, to pravo nestaje i poništava se ugovor. Npr. kada se uništi prodana stvar kod prodavača, prije nego što je preuzme kupac, takav ugovor se poništava i anulira se pravo kupca na predaju te stvari. Kada izgori zakupljena kuća ili stan, ugovor o zakupu se poništava i anulira se pravo stanozajmca da se koristi istim. 
Međutim, ukoliko se uništi predmet subjektivnog prava, pravo se ne anulira, niti se ugovor poništava. Npr. kada se uništi imovina dužnika, pravo zajmodavca na dug se ne poništava, jer se dug odnosi na preuzetu odgovornost, a ne na uništenu imovinu. Isto tako, kada se u avansnom ugovoru uništi roba, prodavac je dužan dati drugu. 

Izvori prava i njihovi uzroci

Jedini izvor i uzrok prava u islamu je Šerijat. Ali, Šerijat ponekad direktno stvori prava, ne oslanjajući se pri tome na druge uzroke, poput naredbi o vršenju raznih vrsta obreda, naredbe da se izdržava bližnji, zabrane da se čine zločini i nedjela, dozvola konzumiranja ukusnih i zdravih jela. U svim ovakvim i sličnim situacijama, šerijatski dokazi se smatraju direktnim uzorcima prava. 
Ponekad Zakonodavac stvara prava i propise na osnovu nekih uzroka koje ljudi upražnjavaju, poput bračnog ugovora. Taj ugovor proizvodi pravo žene na izdržavanje, pravo na međusobno nasljeđivanje supružnika itd. Kupoprodajni ugovor proizvodi pravo kupca na cijenu prodane stvari, a pravo prodavača na prodanu stvar. Bespravno uzeta imovina proizvodi pravo nadoknade ako bude uništena. Dakle, ugovori i bespravno otuđenje imovine su direktni uzroci prava, a šerijatski dokazi indirektni. 
Pod uzrocima i izvorima prava ovdje se misli na direktne uzroke, svejedno da li oni bili šerijatski dokazi ili drugi razlozi koje su priznali i odredili ti dokazi. Prema tome, ovdje se pod izvorima ne misli na izvore koji naređuju obligaciju, jer bi u tom slučaju svi izvori imali krajnji ishod u Šerijatu ili pozitivnom pravu. 
Izvora prava u odnosu na obligaciju ima pet. Oni su: Šerijat, ugovor, individualna volja, validan i nevalidan postupak. 
Kao primjer za Šerijat kao izvor prava može se navesti obavezivanje sa izdržavanjem rodbine i žena, kao i obavezivanje staratelja i zastupnika. Za ugovor kao izvor prava može se navesti ugovor o darivanju, zakupu, kupoprodaji, braku itd. Za individualnu volju kao izvor prava može se navesti obećanje, zavjet itd. Za nevalidan (štetan) postupak kao izvor prava može se navesti obavezivanja agresora da nadoknadi ono što je uništio ili bespravno uzeo. Za validan postupak ili bespravno bogaćenje, kao izvor prava, može se navesti vraćanje duga nekom, misleći da mu je dužan, pa se ustanovi da nije, ili vraćanje duga za drugoga na osnovu njegova naloga, ili kupovanje nečega nakon čega se utvrdi da je to bila tuđa imovina. 
U svim navedenim situacijama vlasniku prava je dozvoljeno zatražiti svoje pravo kome ga je dao, zbog toga što istom ono i ne pripada. 
Sve te izvore opet moguće je podvesti pod šerijatski slučaj. A šerijatski slučaj može biti prirodan poput susjedstva, rodbinstva, bolesti itd., ili izboran. A izboran šerijatski slučaj može biti materijalno zabranjeno djelo tj. nevalidan postupak, ili validno djelo od strane jedne osobe, tj. validan postupak, a mogu biti i šerijatske obligacije. 
Šerijatske obligacije mogu biti opet jednostrane poput individualne volje ili višestrane poput ugovora. 13 vodi izvora prava su i njihovi direktni uzroci obligacije. A posredni izvor svake šerijatske obligacije i materijalnog djela je Šerijat. 
Što se tiče izvora objektivnog prava, to su u stvari uzroci potpunog ili nepotpunog vlasništva, koji se obrađuju u poglavlju o teoriji vlasništva. Doktor Senhuri je rekao: "Moguće je izvore prava u Šerijatu bez obzira da li se oni ticali obligacija ili objektivnih prava ograničiti na dva izvora kao i u zapadnjačkom ili svjetovnom pravu: na pravnu obligaciju i na pravni slučaj." 14 erijatska ili pravna obligacija obuhvata ugovor i samostalnu volju, a šerijatski ili pravni slučaj obuhvata nevalidan i validan postupak. 
Iz elaboriranog se da primijetiti da se priznanje ne ubraja u izvor prava. Ono je samo obavijest o pravu po preferiranom mišljenju pravnika. Isto tako se sudska presuda ne ubraja u izvor prava, jer ona u stvari samo otkriva i ukazuje na pravo. 
Međutim, ako sudija presudi na osnovu lažnih svjedoka, pa se to ne otkrije, u tom slučaju njegova presuda će se smatrati izvorom prava u pravnom smislu (kadaen), ali ne i u moralnom (dijaneten). 

Propisi koji se odnose na prava

Pod propisima koji se odnose na prava, podrazumijevaju se posljedice koje proizilaze iz prava, nakon što se ona priznaju njihovim vlasnicima. Od tih propisa najpoznatiji su: 

Ispunjenje prava

Vlasnik prava putem svih legalnih sredstava koja mu stoje na raspolaganju ima puno pravo tražiti ispunjenje svojih prava. 

a. Ispunjenje Allahovih prava

Izvršenje Allahovih prava u obredima postiže se njihovim izvršenjem na način kako je to Uzvišeni propisao -na uobičajen ('azima) način u normalnim uvjetima ili putem olakšice (ruhsa) u posebnim prilikama, poput skraćivanja namaza, dozvole prekidanja posta zbog bolesti ili putovanja, uzimanje tejemuma umjesto abdesta, obavljanje hadža umjesto bolesnog i nemoćnog, dozvola izgovora nevjerstva u nuždi itd. U slučaju da pravni adresat odbije izvršiti obred materijalne prirode poput zekjata, nadležne institucije će to pravo uzeti silom i dati ga onome kome i pripada, a ako odbije izvršiti obred nematerijalne prirode, u tom slučaju će ga nadležni organi prisiliti da ih izvrši, ako se odnosi na vidljivo i očito pravo, a ako se radi o nevidljivom pravu, u tom slučaju će ga Allah iskušati sa različitim iskušenjima i na Sudnjem danu sankcionirati. 
Izvršenje Allahovih prava, kada su u pitanju zabrane i grijesi, biva sa njihovom apstinencijom. Ukoliko ih se ljudi ne klone, Allahovo se pravo mora izvršiti putem sankcija koje izvršava vladar ili njegov zamjenik nakon što se donese presuda. Na taj način se društvo štiti od smutnje, neprijateljstva, anarhije i dezintegracije. 

b. Ispunjenje ljudskih prava

Čovjekovo pravo se realizuje putem njegova uzimanja od onog koji je zadužen sa njim i to na dobrovoljan i zadovoljavajući način. U slučaju da ga uzurpator zabrani, a u isto vrijeme se utvrdi da je samo pravo prisutno u njegovoj vlasti, poput bespravno uzete, ukradene ili deponovane stvari, ili odbije da plati nadoknadu za njegovo uništenje, ili se nađe kod njega neko pravo koje nije istovrsno sa vlasnikovim otuđenim pravom, a njegovo lično uzimanje od strane vlasnika bi imalo za posljedicu smutnju ili štetu, u tom slučaju, po konsenzusu pravnika, vlasniku prava neće biti dozvoljeno da ga sam uzme, nego će to uraditi putem nadležnih organa. 
U slučaju da se u vlasništvu uzurpatora tuđeg prava nađe istovrsna imovina (pravo) koju je uzeo od drugog, i njegovo uzimanje od vlasnika prava ne bi imalo za posljedicu smutnju ili neku štetu. Oficijelno mišljenje malikijskih i hanbelijskih pravnika je da vlasnik prava i u tom slučaju može uzeti svoje pravo samo putem nadležnih organa. Taj stav se temelji na hadisu u kojem stoji: "Vrati emanet onome ko ti ga je povjerio i ne pronevjeri onoga ko te je pronevjerio." 15 suprot tome, šafijski pravnici smatraju da vlasnik prava ima pravo da ga lično uzme na bilo koji način, bez obzira da li kod uzurpatora bio imetak istovrstan sa njegovim pravom ili različit. Svoj stav temelje na nekoliko ajeta koji govore o vraćanju istom mjere poput: Ako hoćete da na nepravdu uzvratite, onda učinite to samo u onolikoj mjeri koliko vam je učinjeno. (En-Nahl, 126) Međutim, oni u isto vrijeme smatraju da vraćanje istom mjerom nije općenito i generalno, nego samo kada je u pitanju imovina. Svoj idžtihad opravdavaju slijedećim hadisom: "Ko nađe svoju imovinu kod nekog čovjeka, on ima najveće pravo na nju." 16 Hanefijski pravnici su saglasni sa šafijskim, ali samo kada se radi o istovrsnom pravu, ali ne i različitim. Međutim, oficijelno mišljenje mezheba je da je vlasniku prava dozvoljeno lično uzeti svoja prava, bez obzira da li kod uzurpatora našao istovrsno ili različito pravo, zbog pada morala kod ljudi i odugovlačenja u vraćanju tuđih prava. 
Dakle, kada vlasnik nađe svoje pravo kod drugoga, bez obzira da li se radilo o imovini ili nekoj drugoj robi, koji ga odugovlači vratiti, ili negira svoj dug, dozvoljeno mu je po saglasnosti islamskih pravnika uzeti ga moralno (dijaneten), ali ne i pravno (kadaen), po osnovi nužde, a to se može potvrditi citiranim hadisom: "Ko nađe svoju imovinu kod nekoga ima najveće pravo na nju."17 

Način na koji se uzima pravo

U osnovi, pravo se treba uzeti na pravedan način, tj. ne smije se uzeti veći iznos. Ako se radi o pravu poznate vrste i definirane količine poput vrijednosti kuće, iznosu najamnine, protuvrijednosti duga itd., u tom slučaju nije dozvoljeno uzeti više od tog iznosa, pa čak i u slučaju da sud presudi i više od toga. 
Međutim, ako se radi o pravu čiji je iznos neodređen, tj. neodređene vrste i količine, u tom slučaju za mjerodavnost prava će se uzeti običaj sredine u kojoj ljudi žive. Npr. pri uzimanju zekjata se neće uzeti ni najbolji, niti najgori hajvan, nego srednja kvaliteta. Dozvoljeno je sankcionisati diskrecionom kaznom (et-t'azir) onoga koji odbija dati zekjat i to na način da mu se uzme najveći obavezni iznos, ili da mu se oduzme pola imovine. 18 Poslanik, a.s., je o tome rekao: "Ko dadne zekjat radi nagrade imat će nagradu za to. A ko ga odbije dati, mi ćemo mu ga uzeti i još pola njegova imetka. To je kazna od našeg Gospodara."19 

Tolerancija pri uzimanju i izvršavanju prava

U osnovi vlasnik prava ima pravo da u punom iznosu uzme svoje pravo. Međutim, u isto vrijeme, Zakonodavac podstiče vlasnika prava da ga ne uzima u cijelosti, ili da ga se djelimično odrekne kao vid tolerancije, dobročinstva i altruizma. Posebno je to izraženo kada je obveznik ili dužnik u škripcu. Parcijalno ili potpuno odricanje od svoga prava u takvim situacijama se smatra dobrim djelom, a njegov počinilac će zbog toga biti nagrađen. Uzvišeni o tome veli: A ako je nevolji, onda pričekajte dok ne bude imao; a još vam je bolje, nek znate, da dug poklonite. (El-Bekare, 280) O ženinom odricanju od svojih prava ili cijelog mehra Uzvišeni veli: I draga srca ženama vjenčane darove njihove podajte; a ako vam one od svoje volje od toga što poklone, to s prijatnošću i ugodnošću uživajte. (En-Nisa, 4) A ako ih pustite prije nego što ste u odnos s njima stupili, a već ste im vjenčani dar odredili, one će zadržati polovinu od onog što ste odredili, osim ako se ne odreknu ili ako se ne odrekne onaj koji odlučuje o sklapanju braka… (El-Bekare, 237) O oprostu odmazde Uzvišeni veli: A ako je neko, ni kriv ni dužan, ubijen, onda njegovom nasljedniku dajemo vlast, ali neka ni on ne prekoračuje granicu ubijanja, ta njemu je dana vlast. (El-Isra, 33) Ajet koji utvrđuje opće načelo o odricanju prava je: Nepravda se može uzvratiti istom mjerom, a onoga koji oprosti i izmiri se Allah će nagraditi, On, uistinu, ne voli one koji nepravdu čine. (Eš-Šura, 40) 

Zaštita prava

Šerijat je prava zaštitio od svake vrste agresije. Zbog toga je u tom smislu propisao različita sredstva i metode: moralna i pravna odgovornost, kao i pravo na sudsku zaštitu. 
Npr. obredoslovlje, kao Allahovo pravo, Zakonodavac je zaštitio sa vjerskim stimulansima i imanskim pobudama koji su postavljeni na bojazni od Allahove kazne i čežnji za nagradom na onom i blagostanjem na ovom svijetu. Zbog toga većina kur'anskih pravnih tekstova koji se odnose na šerijatske naredbe počinje sa isticanjem svojstva vjerovanja, poput: O vjernici... Postoji i drugi metod zaštite obreda, a to je institucija hisbe. To je preporučivanje dobra kada se zanemari i odvraćanja od zla kada se počne činiti. Na to ima pravo svaki član islamskog društva. Onaj koji vodi tu instituciji, tj. el-muhtesib ima pravo tražiti od onog koji ne klanja ili ne posti da to počne prakticirati, a također i svaki musliman ima pravo, po osnovu spomenute institucije, da podigne tužbu muhtesibu ili sudu protiv onog koji čini grijeh kako bi se preodgojio, odvratio i nagnao da izvršava obrede. 
Ista je stvar i sa ostalim Allahovim pravima, poput apstinencije od zločina. Društvo se štiti od njih putem vjerskog stimulansa kao i putem hisbe. 
I prava čovjeka se također štite putem vjerskog stimulansa koji nalaže svakom pojedincu da poštuje tuđe pravo o imovini, časti i životu. Prava čovjeka se štite i putem suda koji treba naložiti vraćanje prava onome kome i pripada. 
Dakle, Šerijat je zaštitio sve vrste vjerskih i građanskih pravaindividualna i kolektivna, na taj način što je priznao prava njihovim vlasnicima i zabranio da se izvrši bilo kakav atak na njih, a za onog koji to prekrši propisao je sankciju. 

Zakonita upotreba prava

Čovjek mora upotrijebiti svoje pravo na način kako mu je to Zakonodavac propisao i naložio. Vlasniku prava nije dozvoljeno upražnjavati svoje pravo na način da nanese štetu drugom, bez obzira na to da li se šteta odnosi na pojedinca ili zajednicu i da li se vrši sa namjerom ili ne. Također, nije mu dozvoljeno uništiti ili protraćiti bilo što od svog imetka. 
Npr. vlasništvo nad nečim daje pravo vlasniku da na istom gradi šta hoće i kako hoće, ali ne i na način da komšiji zakloniti svjetlost i vazduh, niti da prema komšiji ostavi prozor kroz koji može da gleda nedozvoljeno kod svog komšije, jer se putem svega toga njemu, tj. komšiji, nanosi šteta. 
Upotreba prava na način da se nanese šteta sebi ili drugom u svjetovnom zakonu se naziva nezakonitom upotrebom prava (ette'assuf). 
U slučaju kada čovjek upražnjava ono na što nema pravo, to se ne naziva nezakonitom upotrebom prava, nego agresijom (el-i'itida) na tuđe pravo. Dakle, upotreba prava na nezakonit način je u islamu zabranjena, a agresija na tuđe pravo je strogo zabranjena. 

Dokazi da je nezakonita upotreba prava zabranjena

-Uzvišeni je rekao: Kada pustite žene, onda ih, prije nego što ispune njima propisano vrijeme za čekanje, ili na lijep način zadržite ili ih velikodušno otpremite. I ne zadržavajte ih da biste im učinili nasilje; a onaj ko tako postupi -ogriješio se prema sebi. Ne igrajte se Allahovim propisima i neka vam je na umu blagodat koju vam Allah daje, i Knjiga i mudrost koju vam objavljuje, kojom vas savjetuje. Allaha se bojte i da Allah sve zna -na umu imajte. (El-Bekare, 231) Uzvišeni u citiranom ajetu zabranjuje da se pravo na opoziv žene zloupotrebljava, kako se to radilo u džahilijjetu gdje bi čovjek puštao svoju ženu i kada bi se skoro završio iddet opozvao bi je, a potom ponovo pustio, zbog toga je Zakonodavac to zabranio. Zabrana aludira na zabranjeno, pa je na osnovu toga zloupotreba prava zabranjena. 
-Uzvišeni je rekao: Pošto se izvrši, ne oštećujući nikoga, oporuka koja je ostavljena ili podmiri dug; to je Allahova zapovijed! -A Allah sva zna i blag je. (En-Nisa, 12) Uzvišeni zabranjuje oporuku koja je štetna po nasljednike, poput oporuke nasljedniku ili oporuke veće od jedne trećine. Pošto je takva oporuka zabranjena, a oporučivanje u osnovi dozvoljeno, onda će zloupotreba ovog prava biti haram. 
-Uzvišeni je rekao: I rasipnicima imetke, koje vam je Allah povjerio na upravljanje, ne uručujte, a njihov imetak za ishranu i odijevanje trošite; i prijatne riječi im govorite. (En-Nisa', 5) Uzvišeni je naredio da se rasipniku uskrati raspolaganje njegovom imovinom zbog toga što zloupotrebljava svoje pravo prilikom trošenja imetka. Iz čega proizilazi da je zloupotreba prava zabranjena i da onaj koji to konzumira zaslužuje preodgoj i uzurpaciju tog prava. 
-Poslanik, a.s., je rekao: "Primjer onoga ko čuva Allahove granice (šerijatske propise) i onoga ko ih krši, jest kao primjer ljudi koji su se ukrcali na lađu, pa su jedni bili na gornjem, a drugi na donjem spratu lađe. I kada je trebalo da se napiju vode, oni dolje su prolazili pored onih iznad njih, nakon čega bi rekli: "Kad bismo probušili lađu na našem dijelu, ne bismo smetali onima koji su iznad nas. I, ako bi ih oni gore pustili da učine šta su i naumili, stradat će svi, a ako ih spriječe u njihovom naumu, spasit će sebe i njih". 20 oslanik, a.s., je naredio onima koji su bili u lađi da je ne buše zbog štete koja bi nastala tada, a to je propast svih. Dakle, njihov postupak bi se smatrao zloupotrebom prava -zabranjenim -pa ga s toga Poslanik, a.s, smatra haramom. 

Razlozi zbog koji je zabranjena nezakonita upotreba prava

Postoje dva glavna razloga zbog čega je nezakonita upotreba prava zabranjena. 
Prvi razlog je taj što vlasnik prava po islamskom učenju nije apsolutno slobodan pri korištenju svog prava. Svako pri konzumiranju svoga prava mora voditi računa da ne nanese štetu drugom. To se jasno vidi iz pravnih tekstova koji zabranjuju nanošenje štete drugom, kao i onih koji zabranjuju monopol i naređuju da se imovina monopoliste, kada postoji potreba za njom, bez njegove dozvole proda. To isto potvrđuju i pravni tekstovi kojima se zabranjuje agresija na tuđi život, imetak i čast, bez obzira da li je ona posljedica upotrebe legalnog prava ili čiste agresije. 
Drugi se razlog ogleda u tome što prava u islamu imaju kolektivnu tendenciju, jer se korist koja proističe iz individualnog prava ne ograničava samo na njegova vlasnika, nego se ona također reflektuje na društvo i zajednicu, zbog toga što se nečija imovina smatra dijelom društvene imovine koja mora biti jaka i obilna radi nepredviđenih situacij, a društvo, čak i u normalnim uvjetima, ima određen dio prava u ličnoj imovini po osnovi zekata, poreza na zemlju, otkupa, vitara itd. Jednako tome kao što ima i svoj udio prava koji je mendub putem dobrovoljnih donacija, testamenata, vakufa i ostalih vidova dobročinstva. To je ono što se u savremenom pravu naziva socijalizacijom prava. 
Dakle, ako društvo u ličnoj imovini ima udio svog prava, onda je pojedinac obavezan raspolagati svojim pravom na način da ne nanosi štetu drugima, zbog toga što bi se to smatralo agresijom na pravo zajednice, a u krajnjem ishodu i atakom na samog pojedinca. 

Pravila koja se moraju ispuniti da bi se upotreba prava smatrala nezakonitom


Prvo pravilo Namjera da se nanese šteta

Ako bi čovjek pri korištenju svog prava namjeravao nanijeti štetu drugom, a ne postići njegovu željenu korist, takav način konzumiranja prava bi se smatrao njegovom zloupotrebom koja je po Šerijatu zabranjena i zbog toga je treba spriječiti. 
Ova konstatacija se može potvrditi mnogobrojnim dokazima, među kojima su: zabrana opoziva žene sa namjerom da joj se nanese šteta, zabrana oporuke sa namjerom da se nanese šteta nasljednicima i dužnicima, priznanje duga od strane onoga koji je na samrtnoj postelji da bi zabranio nasljedstvo nasljednicima ili pravo dužnicima, zabrana razvoda braka u bolesti u kojoj je neko umro s namjerom da spriječi ženu od nasljedstva itd. U svim ovim slučajevima, vlasnici prava su koristili svoje pravo na nelegalan način i zbog toga su njihovi postupci zabranjeni i nelegalni. Dakle, zloupotrebom prava će se smatrati svaka konzumacija prava koja ima namjeru nanošenja štete drugome. 
Svako korištenje prava na spomenuti način imat će za posljedice tri stvari: preodgoj vlasnika prava koji ga je nezakonito iskoristio i njegovo sankcionisanje diskrecionom kaznom koju određuju nadležni organi kako bi bila pouka za ostale, poništenje postupka koji je poduzet ako to podržava i kompenzaciju štete nastale kao posljedica nezakonite upotrebe prava. Štetna namjera se utvrđuje putem dokaza i činjenica. 

Drugo pravilo Namjera nelegalnog cilja

Ako čovjek, pri korištenju svog legalnog prava, namjerava ostvariti nelegalan cilj koji nije kompatibilan sa osnovnim interesom dotičnog prava, pa s toga svoju pravu namjeru prikrije iza legalnog prava, takav način korištenja prava je po islamu nelegalan i zabranjen. Npr. kada se sklopi brak sa ženom koju je muž pustio tri puta s namjerom da je učini dozvoljenom prvom mužu, pribjegavanje određenim vrstama kupoprodajnih ugovora da bi se prekrila kamata itd. Ovakve i slične intrige su zabranjene i smatraju se nelegalnim korištenjem prava. Tu činjenicu potvrđuju mnogi hadisi, među kojima su i: "Allah je prokleo i onog ko dozvoljava i onog kojem se dozvoljava (žena)."21 "Doći će vrijeme kada će ljudi putem kupoprodaje dozvoljavati kamatu." 22 o pravilo je derivirano iz načela pravničke prevencije (sedduz-zeri'a), kao i zabrane zabranjenih pravničkih intriga (el-hijelmuharreme) putem kojih se namjerava dozvola harama, zabrana halala i anuliranje vadžiba. 
Osnova na kojoj se zasniva je također namjeravanje da se nanese šteta, kao i kod prvog pravila, a ona se utvrđuje na isti način koji smo već spomenuli. 

Treće pravilo Da iz primjene prava ne proistekne veća šteta od koristi

Kada čovjek upotrijebi svoje pravo s namjerom da ostvari putem njega legalnu korist, ali takav postupak u isto vrijeme proizvede veću štetu drugome nego korist vlasniku prava. Ovakav način upotrebe prava, bez obzira da li se ta šteta refletkovala na zajednicu ili pojedinca, zabranjuje se na osnovu pravničke prevencije. Dokaz koji to potvrđuje je hadis u kojem stoji: "Nema nanošenja štete a niti uzvraćanja na štetu štetom." 23 kle, u ovom slučaju, nezakonita upotreba prava će biti samo onda kada legalno konzumiranje legalnog prava ima za posljedicu opću štetu koja je uvijek veća od pojedinačne štete, ili ako proizvede posebnu štetu koja je veća ili ista u odnosu na korist koju od njegove primjene ima vlasnik prava. Ako primjena prava proizvede štetu koja je manja od koristi od njegove primjene, u tom slučaju takav postupak se neće smatrati nezakonitim. 
Kao primjer za opću štetu, može se navesti monopol, presretanje seljaka pred gradom, prodaja oružja u vrijeme smutnje, zabrana uzgoja droga i agrokultura koje narodu nisu potrebne itd. 
Kao primjer za individualnu štetu koja je veća od koristi, može se navesti ostavljanje prozora na kući prema ženskim komšijskim odajama, ako je kuća veća od komšijske. 
Primjer za individualnu štetu koja je identične koristi, je kada vlasnik kuće uradi nešto na kući od čega komšija ima štetu. Ebu Hanife smatra da se takvi postupci trebaju zabraniti kako bi se uklonila šteta od komšije, jer je to prije svega vjerska obaveza, dok Ebu Jusuf smatra da se ne trebaju zabraniti radi zaštite vlasničkog prava, jer su štete u tom slučaju izjednačene, ali se preferira pravo vlasnika sukladno principu da vlasnik ima pravo koristiti svoje vlasništvo i raspolagati njime. 
Primjer male štete je kada čovjek na svom posjedu izgradi neki zid ili posadi neko drvo, pa zakloni komšiji sunčeve zrake. U tom slučaju se neće smatrati da je vlasnik zemlje zloupotrijebio svoje pravo, jer je uobičajeno i neophodno da se načini tako neznatna šteta pri korištenju vlastitog prava. 
Primjer za umišljenu štetu je mnoštvo potomstva radi čega čovjek može doći u ekonomski krizu. U tom slučaju to se ne zabranjuje čovjeku zbog toga što je to umišljena šteta, zbog toga što je Uzvišeni stvorio dovoljno prirodnih resursa da se bez sumnje mogu zadovoljiti potrebe ljudi, ako se ljudska snaga i intelekt racionalno upotrijebi i ako se materijalna dobra pravedno raspodjele. 
Osnova na kojoj se temelji pomenuto pravilo jest obim štete koji proizilazi iz korištenja prava. 

Četvrto pravilo Neuobičajena upotreba prava koja ima za posljedice nanošenje štete drugome

Kada čovjek na neuobičajen način upotrijebi svoje pravo, pa nanese štetu drugom, takva upotreba prava će se smatrati nezakonitom, poput pojačavanja radija koji uznemirava komšije, zakupa kuće i ostavljanje otvorene vode u njoj, iznajmljivanja auta ili životinje i njihovo pretovaranje itd. 
U svim ovakvim i sličnim situacijama, upotreba prava na takav način se smatra nezakonitim. 
Međutim, ukoliko neko upotrijebi svoje pravo na uobičajen način, pa se desi neka šteta, taj postupak se neće smatrati nezakonitim, niti će nalagati kompenzaciju. Kada npr. ljekar na uobičajen i propisan način izvrši operaciju nakon koje bolesnik podlegne, neće biti odgovoran za to. Kada čovjek zapali peć, pa sa dimom uznemiri komšije, neće biti odgovoran zbog toga, ili ako upali neku mašinu čiji zvuk uznemiri komšije, također neće biti odgovoran zbog toga što je u svim spomenutim slučajevima upotrijebio svoje pravo na uobičajen i poznat način. Ako bi npr. neko na svojoj zemlji potpalio vatru, pa neka njena varnica zapali komšijino sijeno ili nešto drugo, ukoliko to bude uradio na uobičajen način neće biti obavezan platit odštetu, ali ako to bude uradio na neuobičajen način, npr. kada vjetar puše, onda će snositi odgovornost. 24  određivanje uobičajenog i neuobičajenog načina ovdje se konsultuje i ravna po običaju. 

Peto pravilo Upotreba prava na neodgovoran i pogrešan način

Ukoliko bi čovjek koristio svoje pravo na jedan neoprezan i nemaran način, pa iz nehaja nanio drugom štetu, njegovi postupci će se smatrati nezakonitim i bit će odgovoran za odgovornost iz nehaja. 
Treba istaći da ovdje nema razlike da li je pogreška bila sa namjerom učinjena, kao npr. kada lovac u daljini vidi nešto da se kreće pa ispali metak misleći da je divljač, a ustanovi se da je čovjek ili npr. kada lovac nanišani lov, pa promaši i pogodi čovjeka i ubije ga. 
U svim ovakvim i sličnim situacijama upotreba prava se smatra zloupotrebom i obavezuje na kompenzaciju štete koja se nanese zbog toga što je vlasnik prava bio obavezan provjeriti cilj i biti oprezan i pažljiv pri svakoj namjeri i postupku. 
Navedeni stav se dokazuje činjenicom da je Uzvišeni propisao kompenzaciju štete pri ubistvu iz nehaja u vidu krvarine, kao i citirani hadis koji zabranjuje nanošenje štete, a poznato je da se šteta ne može nadoknaditi bez kompenzacije ili nadoknade. 
Treba naglasiti da je ovo pravilo aktivno u segmentu šteta proisteklih iz pogreške i nehaja prilikom korištenja prava, svejedno da li je to pravo bilo potvrđeno od strane Zakonodavca, ugovora ili proisteklo iz nekog drugog izvora prava. Upotreba i korištenje prava je kod islamskih pravnika ograničeno nenanošenjem štete drugima, kao i zbog činjenice da su tuđa imovina i život zaštićeni i da se ne smiju uništavati, a onaj ko ih uništi obavezan je nadoknaditi štetu koja je učinjena. 
Ovo pravilo se ne odnosi na dvije situacije: Prva situacija je kada je pri upotrebi prava nemoguće biti toliko oprezan ili potpuno utvrditi i provjeriti da neće doći do komplikacija, poput ljekara koji uradi operaciju na propisan i uobičajen način, pa nastupi smrti ili uništenje nekog ekstremiteta. U tom slučaju, ljekar neće biti odgovoran za nastale nepredviđene posljedice. 
Druga situacija je kada čovjek poduzme sve mjere opreznosti, ali se i pored toga desi šteta. U tom slučaju, on neće biti odgovoran za nastalu štetu. Npr. kada čovjek vježba gađanje na svom imanju koje je ogradio i stavio znake upozorenja. U tom slučaju, ako pogodi nekoga ko je ušao u njegov posjed neće biti odgovoran za to. 25 avilo se primjenjuje u slijedećim slučajevima: u saobraćajnim udesima, ubistvima i materijalnim štetama koje se dese iz nehaja, u posljedicama koje mogu proisteći iz primjene preodgojnih mjera prema delinkventima, djeci i ženi od strane roditelja, muža ili nadležnih organa, pri primjeni metoda borbe protiv zla, počevši od lakših ka težim, kao i u potrošnji imetka kada neko smatra da je njegovo vlasništvo. U svim tim slučajevima, dužnost je onoga koji je uzrokovao štetu da je kompenzuje i namiri. 

Posljedice i propisi nezakonite upotrebe prava

Nezakonita upotreba prava spada u kategoriju nevalidnog postupka, tj. jednog od izvora prava, a posljedice i propisi koji proističu iz zloupotrebe prava su: 
1. Uklanjanje same štete, poput rušenja kuće koju vlasnik sagradi uz komšijinu kuću, pa mu zatvori vidik i sunčevu svjetlost, ili zatvaranje vlasniku kuće onih prozora sa kojih se mogu vidjeti komšijina ženska čeljad. 
2. Plaćanje odštete ako je nezakonita upotreba prava imala za posljedicu uništenje života, nekog ekstremiteta ili imovine. 
3. Poništenje pravnog postupka, poput poništenja braka, čije su intencije suprotne onima radi kojeg je brak i dozvoljen, poništenje kupoprodajnih ugovora kojim se prekriva kamata, poništenje oporuke kojom se želi naštetiti nasljednicima itd. 4. Zabrana upotreba prava, poput zabrane mužu da otputuje sa svojom ženom, ako joj s tim namjerava nanijeti štetu. 5. Diskreciona kazna (et-'azir), tj. sankcioniranje onog koji bespravno podigne optužbu protiv časnih i poštenih građana da bi im učinio moralnu štetu. 
6. Prisiljavanje da se urade određena djela, poput prisiljavanja trgovaca da prodaju robu po uobičajenim cijenama, kao i prisiljavanje radnika da rade za uobičajenu platu itd. 

Transfer prava

Dozvoljeno je u Šerijatu prenijeti prava, ako postoji pravni razlog za to, bez obzira o kojoj se vrsti prava radi. Tako je dozvoljeno prenijeti materijalno pravo, poput prava vlasništva pri kupoprodaji, prava na dug nakon smrti dužnika, kao što je dozvoljeno prenijeti i nematerijalna prava, poput prava na skrbništvo nad maloljetnom osobom, koje se prenosi nakon očeve smrti na djeda, prava na odgoj (el-hadane) koje se prenosi nakon udaje majke na nanu itd. 
Pravni razlozi koji dozvoljavaju prijenos prava s jednog pravnog adresata na drugi su mnogobrojni: jednostrana obligacija, smrt, transfer duga, transfer duga sa dužnika na zajmodavca, kao kada prodavač svog dužnika uputi na zajmodavca da mu isplati vrijednost robe, da vjerovnik dug prebaci na zalagača, a žena mehr na muža. Sve su to dozvoljene situacije kod većine islamskih pravnika, pa čak i kod hanefijskih, na osnovu pitanja koje nazivaju ograničenim transferom (el-havale el-mukajjede). tj. da dužnik svog dužnika uputi na onoga na koga je prenio svoj dug. 

Prestanak prava

Pravo u Šerijatu prestaje važiti sa prestankom pravnog razloga, a pravni razlozi se razlikuju od prava do prava. Tako npr. prava braka prestaju sa razvodom, pravo djeteta na roditeljsko izdržavanje prestaje kada postane spreman da samostalno privređuje, pravo vlasništva prestaje sa kupoprodajom, pravo korištenja nečega prestaje sa poništenjem ugovora o zakupu ili isteka dogovorenog roka, ili zbog nekih nepredviđenih situacija i posebnih prilika poput rušenja stana, putovanja, prirodnih nepogoda itd., pravo na dug prestaje sa poravnanjem ili oprostom itd. Sva ova pitanju su detaljno obrađena u teoriji ugovora. 

Umjesto zaključka

-Izučavanje pravnih teorija u islamskom pravu je relativno nova pojava, koja se javila s početka prošlog stoljeća od strane islamskih pravnika vizionara koji se sa sigurnošću mogu nazvati obnoviteljima islamske pravne misli pa i samog poimanja islama. 
-Islamsko pravo bez sumnje nije sistematizirano, niti kodificirano kao savremena pozitivna prava. Za to postoje mnogobrojni razlozi, od kojih je bez sumnje najvažniji gubljenje i nestanak islamske vlasti sa svjetske pozornice, što je imalo za posljedicu i oduzimanje statusa pozitivnog prava islamskom pravu. 
-Forma i struktura nečega su bitni, ali nisu i najbitniji. I pored toga što islamsko pravo nije dobilo u konačnici formu i konturu koju su dobila savremena prava, to ni u kojem slučaju ne znači da je islamsko pravo na manjem stepenu razvoja i da je nesposobno svojim načelima, pravilima, normama i propisima pratiti razvoj i napredak života i ponuditi odgovarajuća rješenja za novonastale probleme i pitanja. 
-Ova studija je pokušaj potvrđivanja gore navedene konstatacije i ukazivanja na činjenicu da islamsko pravo sadrži sve komponente savremenog prava i da involvira u sebi pravne teorije, te da podržava integralno proučavanje, kao što je podržavano od strane klasičnih pravnika da bude prezentovano i parcijalno. 
-Ova studija neka bude u isto vrijeme i poziv i podsticaj našim islamskim pravnicima da islamsko pravo pokušaju prezentovati u novoj savremenoj odjeći, kako bi bilo shvaćeno i prihvaćeno od strane onih koji ne razumiju ili neće da razumiju sve ono što donosi islam i njegovo pravo i kako bi na jedan savremen i razumljiv način prenijeli poruku i misiju radi koje su i došli na ovaj svijet. 

Literatura:


Islamski pedagoški fakultet u Bihaću 

Vidi: Zuhajli, El-Fikhul-islami ve edilletuhu, 4/7. Ovaj rad je u većini naslonjen na ono što su o ovoj temi pisali prof. dr. Vehbe Zuhali u citiranom djelu, Mustafa Zerka u svom kapitalnom djelu: El-Medhalu ilel-fikhil-'ammi i Abdulkarim Zejdan u svom vrijednom djelu: El-Medhalu li dirasetiš-šeri'atil-islamijjeti. 

Durejni, En-Nazarijatul-fikhijje, str.140. 

Abdul Halim Leknevi, Hašijetu kameril-akmar 'ala šerhil-Menar, početak poglavlja o pravima. 

Hafif, Muzekkiratul-hakk vez-zimmeti, str. 36. 

Zerka, El-Medhal ila nazarijjetil-iltizam fil-fikhi, poglavlje treće, str. 10. 

Krvarina tj. materijalna kompenzacija koja se mora platiti zbog učinjene agresije na dijete. A iznosi pedeset dinara ili pet stotina dirhema. 

Bilježi ga Ahmed od Alije r.a., Vidi: Ševkani, Nejlul evtar, 7/27. 

Te vrste smo spomenuli u našem djelu Uvod u metodologiju islamskog prava. 

Kasani, El-Bedai', 7/55, Serahsi, El-Mebsut, 9/185. 

Ibn Hemmam, Fethul-Kadir, 4/194, Kasani, Bedai', 7/56, Serahsi, El-Mebsut, 9/113, Ibn Abadin, Hašijetu Ibn Abidin, 4/189. 

Muttefekun alejhi. 

Zerka, El-Medhalu ila nazarijetil-iltizam fil-fikhil-islami, glava 49-52. 

Senhuri, Mesadirul-hakki fil-fikhil-islami, 1/69. 

Derdir, Eš-Šerhul-kebir, 4/335, Ibn Kudame, El-Mugni, 8/254, Ibn Džuzzi, El-Kavaninul-fikhijjetu, str. 359. 

Bilježi ga Ahmed, Ebu Davud i Nesai od Semure b. Džundeba. 

Bilježi ga Ahmed, Ebu Davud i Nesai od Semure b. Džundeba. 

Zuhajli, El-Fikhul-islami ve edilletuhu, 4/27. 

Bilježi ga Ahmed, Nesai i Ebu Davud od Behza b. Hakima od njegova oca i djeda. 

Bilježi ga Buharija od N'umana b. Bišra. 

Bilježi ga Nesai, Tirmizi, Ebu Davud i Ibn Madže. Vidi: Ševkani, Nejlul-evtar, 6/138. 

Ševkani, Nejlu -evtar, 5/207. 

Bilježi ga Ibn Madže i Darekutni od Ebi Se'ida el-Hudrija, a Malik ga bilježi u mursel formi od Amra b. Jahje od njegova oca. 

El-Merginani, El-Hidaje, 3/197, Širazi, El-Muhezzeb, 1/401. 

El-Merginani, El-Hidaje, 4/181. 

Sulejman Topoljak, Ph D


THEORY OF LAW AND ITS ABUSES (NEZARIJETUL HAKKI-VET-TE'ASSUFU FIST'IMALIHI) SUMMARY

Legal theories are legal matter that contains less complex legal systems that have the same common goal -and that is an integrated look at a certain legal segment. Also, legal theories offer solutions and answers to the questions and dilemmas from that legal segment through general principles and rules. The theme of this study is just one of the legal theories that involves Islamic law. Therefore, the aim of this paper is to acquaint readers with one of the most important theories which is the theory of law and its abuse. This paper also describes basic principles of this theory in order to understand them in a simple and at the same time and professional manner. 
Since the issues of rights and freedom are among instinctive human needs, many people are concerned with them. According to Islamic teaching the goal does not justify the means, but rather both goal and the means must be legal. It is quite justified and greatly needed for this theory to be constantly reactivated and elaborated so that people should in smaller proportions violate the rules and principles set by Allah during the consumation of their rights. Keywords: legal theory, law, types of rights, rules, abuse of rights. 

‫توبولياك‬ ‫سليمان‬ ‫الدكتور‬ ‫ٔالاستاذ‬