Sublime in the aesthetics of Nicolai Hartmann and Edmund Burke

Keywords: uzvišeno, N. Hartman, E. Berk, estetika, lepo

Tekst je posvećen interpretaciji estetičke misli Nikolaja Hartmana i Edmunda Berka, odnosno njihovim različitim shvatanjima uzvišenog i njegovog odnosa sa lepotom. Dok kod Hartmana uzvišeno predstavlja estetsku vrednost podređenu lepoti, Berk određuje uzvišeno kao estetsku formu koja stoji u istoj ravni sa lepotom. Berk dolazi do shvatanja uzvišenog analizom estetskog iskustva, na osnovu razmatranja nagonske strukture, psiholoških stanja i analize čulnih kvaliteta predmeta, dok Hartman uzvišeno formalno razmatra kao vrstu lepog, i na osnovu analize estetskog predmeta i svog određenja lepote dolazi do definicije uzvišenog. 

Shvatanje uzvišenog u estetičkom stanovištu

Nikolaja Hartmana i Edmunda Berka skog iskustva, prvenstveno analiza nagona koji odgovara iskustvu uzvišenog; (2) razmatranje njegovog deskriptivno-psihološkog objašnjenja, odnosno psihološkog stanja koje u nama izazivaju uzvišeni predmeti; 
(3) analiza uzvišenih predmeta i izdvajanje čulnih kvaliteta koji su karakteristični za njih i (4) tumačenje njegovog bihevioralno-fiziološkog pristupa u odgovoru na pitanje zašto prethodno razmatrane osobine predmeta predstavljaju uzroke našeg iskustva uzvišenog i na koji način one deluju na naš nervni sistem. 

Hartmanovo shvatanje uzvišenog

Nikolaj Hartman objašnjenje uzvišenog iznosi u trećem delu Estetike, u kome obrazlaže svoje razmatranje različitih rodova lepog. Hartmanovo estetičko stanovište je estetika lepog, koje obuhvata i razmatranje ostalih estetskih vrednosti, smatrajući da "polazeći od pravilno protumačenog pojma lepog mogu da se reše i drugi estetički problem" (Grubor 2009: 64). Hartman uzvišeno izdvaja u odnosu na druge estetičke vrednosne kategorije, ističući ovaj rod "kao nešto posebno, što je važnije od drugih i osobenije od njih" (Hartman 2004: 355). Uzvišeno prvenstveno označava kao ''posebnu'' kategoriju koja stoji u suprotnosti u pogledu sadržajne osnove sa ostalim rodovima lepog kao što su ljupko, milo, dražesno, komično. Dok je očigledna sadržajna srodnost između prehodno napomenutih rodova, uzvišeno je "jednoznačno određeno svojom fundamentalnom različitošću u odnosu na te rodove" (Hartman 2004: 356). 
U analizi uzvišenog Hartman ispituje u kojim oblastima se susrećemo sa uzvišenim. Njegovo početno polazište podrazumeva konvencionalnu ideju da se uzvišeno može pronaći u svim oblastima "u kojima susrećemo nešto izvanredno veliko ili inače nadmoćno" (Hartman 2004: 356). Hartman uočava uzvišeno u prirodnim fenomenima, u talasanju mora, snežnim površinama visokih planina, zvezdanom nebu, kao i u pojavama koje su predmet naučnog razmatranja, kao što je unutrašnja građa atoma. Pored prirodnih pojava, o uzvišenom možemo da razmatramo i kao pojavi koja predstavlja deo ljudskog života, o jednom moralno uzvišenom, kada govorimo o velikim delima herojstva prema kojima neposredno osećamo divljenje. Pored moralno uzvišenog, Hartman navodi i religiozno uzvišeno, kao pojavljivanje uzvišenog u mitu, religiji i pogledu na svet. On smatra da religija predstavlja područje ljudskog života u kom možemo da pronađemo najsnažnije pojavne oblike uzvišenog. Isticanjem mesta uzvišenog u prirodi, religiji, mitu, Hartman naglašava da uzvišeno postoji i pre estetskog, za razliku od lepog, uzvišeno ne predstavlja specifično estetsku pojavu, pa da u skladu sa tim imamo prisutan jedan zahtev za izdvajanjem posebnih estetskih slučajeva (uzvišenog). S obzirom da je uzvišeno ravnodušno prema načinu postojanja, ono postaje estetski uzvišeno tek "zahvaljujući opažajućem i uvažavajućem stavu subjekta" (Hartman 2004: 356). Drugim rečima, tek u susretu predmeta sa subjektom može-mo da razmatramo uzvišeno, ili estetski predmet uopšte. Pored divljenja, neophodno je da postoji i odgovarajuća prostorna distanca u posmatranju, kao i kontemplativni mir, kako bi subjekat mogao da opaža predmet sa odgovarajućim držanjem i dopusti da njegova veličina deluje na njega. 
Ističući da je "čisto čulno uopšte daleko od uzvišenog" (Hartman, 2004: 359), on smatra da se uzvišeno javlja u svim umetnostima, sa izuzetkom ornamentike, s tim što su neprikazivačke umetnosti pogodnije za njegovo javljanje. Dok je u slikarstvu sputano čulnim aspektom i kao takvo ono je umetnost koja je najmanje podobna za zahvatanje uzvišenog, u muzici postoji prostor za pojavljivanje duševno uzvišenog, dok se u arhitektonskim građevinama i njihovoj veličini izražava statički uzvišeno. U pesničkoj umetnosti i tragediji se prikazuje ono što je veliko i uzvišeno u čoveku, u vajarstvu se predstavlja ideal čoveka koji prevazilazi naše iskustvo. Na pitanje koje se tiče slojeva estetskih predmeta, Hartman uočava da se uzvišeno može naći samo u unutrašnjim, dubljim slojevima (pozadine) estetskog predmeta, a da njegovo pojavljivanje u spoljašnjim slojevima može da bude ostvareno samo parcijalno. Ilustrovano na primeru uzvišenog u klasičnim, grčkim likovima bogova (Hartman 2004: 371), uzvišeno ne treba da tražimo u ispitivanju stava tela niti u simbolima, već u krajnjem sloju opšte ideje o ljudskim idealima koji prevazilaze naše svakodnevno iskustvo. 
U svom specifičnom odnosu prema Kantovoj teoriji uzvišenog koji sadrži jedan kritički, ali i korektivni aspekt, Hartman dolazi do daljeg određenja šta je uzvišeno. U Kritici moći suđenja Kant obrazlaže svoju teoriju o uzvišenom uvođenjem distinkcije između matematički uzvišenog i dinamički uzvišenog. On ga objašnjava kao non comparative magnum, nešto neuporedivo veliko, veličinu koja nije komparativna ni sa čim drugim, određujući je kao "ono što, čak i samo time što se može zamisliti, pokazuje jednu moć duše koja prevazilazi svako merilo čula" (Kant 2004: 107). Matematički uzvišeno se dopada svojom veličinom, predstavlja ono apsolutno veliko, podrazumevajući pod tim ono "veliko nezavisno od svakog upoređivanja" (Kant 2004: 106). S druge strane, dinamički uzvišeno se dopada svojom snagom i silom, a Kant ga vezuje za prirodu koja je "posmatrana u estetskom sudu kao sila koja nema nikakve vlasti nad nama" (Kant 2004: 114) i koja u nama izaziva strah. 
Hartman smatra da Kantova koncepcija uzvišenog ima dva nedostatka. S jedne strane, on smatra da je Kant previše ''subjektivistički nastrojen'', u njegovom istraživanju uzvišenog ostajemo u domenu subjekta i dejstva estetskog predmeta na duševno stanje posmatrača, ne pridajući potreban značaj samom predmetu i njegovoj strukturi. S druge strane, zamera Kantu prekomernu afirmaciju ideje beskonačnosti u njegovim kvantitativnim određenjima uzvišenog, kao posledicu duha njegovog vremena. Bez obzira na kritiku, Hartman ne poriče relevantnost Kantove koncepcije uzvišenog i smatra da su razmatrani nedostaci, uz određenu korekciju, plodonosni za adekvatno shvatanje uzvišenog. Iz Kantovog određenja vidimo da uzvišeno prevazilazi svako čulno merilo. U opažanju jedne takve neuporedivo velike, nesamerljive veličine su- 

Shvatanje uzvišenog u estetičkom stanovištu

Nikolaja Hartmana i Edmunda Berka bjekat oseća nelagodnost, neadekvatnost koja se javlja usled nemogućnosti da je opažanjem zahvati. U subjektu se javlja zahtev za totalitetom, a ideja uma je ta koja njegovoj uobrazilji pruža mogućnost celine, i u subjektu se javlja osećaj zadovoljstva. 
Hartman nastoji da izbegne Kantovu ideju o antagonizmu između neadekvatnosti i adekvatnosti, o osećaju zadovoljstva koje počiva na prethodnom nezadovoljstvu, jer "želi da izbegne formulaciju uzvišenog kao estetske kategorije u kojoj se specifičan vrednosni aspekt uzvišenog fundira u nevrednosti, odnosno u osećanju straha" (Grubor 2020: 165). Drugim rečima, Hartman za osnovu doživljaja uzvišenog ne uzima negativnu emociju straha, već govori o nadvladavanju tog osećanja i iskustvu uzvišenog kao nečemu što je u svojoj celini pozitivno. On smatra da je fundiranje uzvišenog u vrednosti koja se nalazi u samom predmetu, i da ga subjekat na osnovu te vrednosti doživljava kao velikog ili nadmoćnog. Kod Hartmana imamo objektivaciju, opredmećivanje uzvišenog, koje se ne nalazi kao kod Kanta u samom doživljaju subjekta koji opaža predmet, već u samom predmetu. Umesto nezadovoljstva kao osnove Hartman smatra da dolazi do "saglašavanja, koje se izvorno nalazi u ljudskom biću, između nadmoćnog u predmetu i duševne potrebe ljudskog srca" (Hartman 2004: 364). Apstrahovanjem jednostranosti i ograničenosti Kantovog pojma uzvišenog koji za Hartmana ne iscrpljuje sve njegove forme on navodi i eksplicira sedam formi ove estetske kategorije. (1) Veliko i veličanstveno kao forme uzvišenog (koje ne treba shvatiti isključivo u kvantitativnom smislu), koje podrazumevaju "unutrašnju veličinu" (Hartman 2004: 362) predmeta. Drugim rečima, predmet malih ''dimenzija'' (jedan od primera koji Hartman navodi su Bahove kompozicije koje ne traju duže od sedam minuta) unutrašnjom veličinom svoje strukture koja je kao takva uzvišena, deluje na nas. (2) Ozbiljno, svečano, nadmoćno i dubokoumno Hartman objašnjava navodeći da "sve ono što je iznutra oblikovano kao veliko, ukoliko za nas nije pritiskujuće, ima nečeg svečanog" (Hartman 2004: 363). Kao takvo, ono se izdvaja, izdiže iz svakodnevnice, i svečano je ono što ga čini uzvišenim. (3) Zatvoreno i savršeno naročito uz tajanstveno i zagonetno koje u nama pospešuju utisak da se radi o nečemu većem nego što taj predmet jeste, deluju na nas na uzvišen način. (4) Pod nadmoćnim Hartman prvenstveno misli na moralno nadmoćno, a pod (5) ogromnim, strašnim i snažnim na monumentalno u umetnosti (naročito arhitekturi, vajarstvu i pesništvu), smatrajući ih formama koje su srodne sa onim što on podrazumeva pod uzvišenim. (6) Obuzimajuće i potresno i (7) tragično su međusobno bliske forme uzvišenog koje su povezane sa strašnim, gde obuzimajuće i potresno predstavljaju "duševnu stranu" (Hartman 2004: 363) strašnog, a pod tragičnim Hartman misli prvenstveno na umetničke forme koje u sebi nose nešto što je tragično uzvišeno. 
Svoje razmatranje o uzvišenom Hartman zaključuje uspostavljanjem odnosa između uzvišenog i lepog, ne u suprotnosti, već utvrđivanjem demarkacije, na osnovu tri definicije. "Uzvišeno je ono lepo koje odgovara čovekovoj potrebi za "velikim", za nečim "nadmoćnim" (Hartman 2004: 366). S obzirom da je formalno utvrdio uzvišeno kao vrstu lepog, on upotpunjuje njegovo objašnjenje određenjem lepote kao odnosa pojavljivanja uvidom da je uzvišeno specifičan odnos pojavljivanja "nečulnog zadnjeg plana u čulnom prednjem planu predmeta koje odgovara čovekovoj potrebi za veličinom i igrajući se savlađuje otpore koji tome stoje nasuprot" (Hartman 2004: 366). Kako je moguće nešto veliko prikazati u nečemu ograničenom kao što je čulni prednji plan? Hartman smatra da se ne radi o prikazivanju ni reprodukciji o kojima razmatramo kao nečemu što je ostvareno, već o pojavljivanju uzvišenog koje nije ni dovršeno, ni savršeno, već je dovoljno da u našoj svesti bude prisutna predstava uzvišenog. Otpor se u ovoj definiciji odnosi na unutrašnju borbu u čoveku, savladavanje negativnog osećanja straha i ostvarivanje zadovoljstva i pozitivnog iskustva (uzvišenog). U trećoj definiciji Hartman uzvišeno dovodi u bližu vezu sa pozadinom estetskog predmeta ističući da "uzvišeno znači pojavljivanje nečega ogromno velikog ili nadmoćnog, što se čulno ne može dati u čulnom prednjem planu predmeta, ukoliko to pojavljujuće veliko odgovara duševnoj potrebi za veličinom i igrajući se savlađuje sitne ljudske otpore prema njemu" (Hartman 2004: 366). U poslednjoj definiciji se uočava nedostatak Hartmanove pretenzije da na kvantitativan način odredi uzvišeno, s obzirom da dozvoljava da estetski predmet koji izaziva u nama doživljaj uzvišenog ne mora zaista da bude neuporedivo veliki, već "duhovna pozadina, mora da se pojavi u čulnom prednjem planu i da "za nas" izgleda kao nešto veliko, nadmoćno i značajno" (Grubor 2020: 166). 

Uzvišeno u estetičkom stanovištu Edmunda Berka

Edmund Berk izlaže svoje estetičko stanovište u svom delu A Philosophical Enquiry into the Sublime and Beautiful. Njegova estetička misao predstavlja analizu dve forme estetskog iskustva, lepog i uzvišenog. U metodološkom pogledu Edmund Berk sledi jedan introspektivno-induktivan pristup, na osnovu kog dolazi do uvida antropološkog i psihološkog porekla, na kojima temelji svoje istraživanje problema estetske receptivnosti. Za razliku od Hartmana koji lepo smatra univerzalnim predmetom estetike koji ima centralni položaj u njegovog estetičkoj teoriji, a uzvišeno vrstom lepog, Berk prepoznaje lepo i uzvišeno kao dve različite, autonomne estetske forme. Kod Berka se "lepota i uzvišenost pojmovno ne samo razlikuju nego se i isključuju; a egzistencijalno ne samo što se javljaju odvojeno već su gotovo nepomirljive" (Stolnic 1987: 71). Nasuprot tome, Hartman razmatra i druge estetske vrednosti uključujući uzvišeno, ali i ljupko, dražesno, komično, ali samo kao podređene u odnosu na lepotu. 
Analizom nagonske strukture Berk pravi distinkciju između nagona za samoodržanjem koji je povezan sa našim iskustvom uzvišenog i socijalnog nagona, jedne vrste čovekove orijentisanosti, težnje ka pripadanju zajednici na kome se temelji naše iskustvo lepog. Nagon za samoodržanjem Berk smatra srodnim sa idejom bola i opasnosti, 

Shvatanje uzvišenog u estetičkom stanovištu Nikolaja Hartmana i Edmunda Berka

koje na nas deluju na intenzivan način, ostavljajući snažan utisak na naša duševna stanja. "Sve što je na bilo koji način pogodno da proizvede ideje bola, i opasnosti, što je na bilo koji način zastrašujuće ili stoji u vezi sa zastrašujućim objektom ili deluje na jedan način koji je sličan zastrašivanju, jeste izvor uzvišenog" (Berk 2008: 39). Nagon koji povezujemo sa estetskom formom uzvišenog povezan je sa osećajem bola i užasa, dok je socijalni nagon povezan sa estetskom formom lepog u vezi sa osećajem zadovoljstva. U doživljaju uzvišenog je neosporan element straha i neprijatnosti koji ga prati. Dok Berk u celokupnoj analizi receptivnog estetskog akta naglašava strah i neprijatno osećanje kao osnovni izvor, uzrok i nit vodilju u razumevanju iskustva uzvišenog, Hartman izbegava da fundira uzvišeno na negativnoj emociji, odnosno osećanju straha. Introspektivnim putem Berk dolazi do značajnih uvida za razumevanje našeg iskustva uzvišenog, smatrajući da prirodne nesreće ili katastrofe u nama mogu da izazovu užasavanje koje je pomešano sa zadovoljstvom, ali samo ako smo od mesta dešavanja na dovoljnoj udaljenosti da u nama izostaje osećaj da smo ugroženi ili da se nalazimo u neposrednoj opasnosti, što je ideja koju pronalazimo i u Hartmanovoj koncepciji uzvišenog. "Ono što mi neposredno uživamo u iskustvu uzvišenog je javljanje moćnog osećanja koje, zbog udaljenosti prave ili fiktivne distance, ne uspeva da bude zaista bolno" (Guyer 2014: 152). Berk objašnjava da prostorno distanciranje predstavlja neohodan, ali ne i dovoljan uslov za naš doživljaj iskustva uzvišenog. "Zadovoljstvo u uzvišenom se razlikuje samo u stepenu od potpunog bola, pa je naš osećaj uzvišenog radosno osećanje užasa pred nečim opasnim ali dovoljno udaljenim da ne uzrokuje pravi bol, a ne indirektni odgovor na mišljenje da smo sigurni od nečega što bi nas u suprotnom ugrožavalo" (Guyer 2014: 152). Naš doživljaj uzvišenog se ne temelji ni na kakvom razmišljanju o vlastitoj sigurnosti, već se estetsko iskustvo uzvišenog temelji na "instinktu koji nas i bez našeg sadejstva vodi njegovim svrhama" (Berk 2008: 46). U svom ispitivanju uzvišenog on nudi jednu komparativnu analizu u pogledu intenziteta ove dve različite forme estetskog iskustva u odnosu na naša duševna stanja i zaključuje da uzvišeno u pogledu intenziteta deluje snažnije na čoveka u odnosu na lepo. Edmund Berk introspektivnim zahvatom vlastite unutrašnje ustrojenosti dolazi do uviđanja distinkcije između dva psihološka stanja koja su vezana za naše estetsko iskustvo uzvišenog i lepog. Objašnjenje deskriptivno-psihološkog tipa pokazuje da lepo u nama izaziva jednu vrstu nežne naklonosti ili ljubavi koja je oslobođena požude i povezana sa unutrašnjom prijatnošću i zadovoljstvom, dok uzvišeno na nas deluje uvek intenzivno i mi ostajemo zapanjeni. Psihološko stanje koje izazivaju uzvišeni predmeti u nama Berk opisuje kao stanje duše "u kom su sva njena kretanja zakočena" (Berk 2008: 57) i koje u sebi ima uključen određen stepen modifikovanog užasa koji ima karakter pomešanosti sa zadovoljstvom. Radi se o jednoj vrsti užasa koji je praćen radošću. Pred određenim predmetom ostajemo užasnuti, u nama se javlja strah, ali u isto vreme smo svesni da predmet našeg straha ne može da nas ni na koji način ugro-zi i sposobni smo da doživimo određenu vrstu zadovoljstva. Kod Berka je prisutna izvesna ideja o senzualističkoj redukciji, stanje duše prouzrokovano uzvišenim oslobođeno je od bilo kakvog racionalnog momenta, uzvišeno na nas deluje neposredno, putem čula, sa velikim intenzitetom na zapanjujući način. "Nijedna strast tako efektivno ne lišava um svih svojih sposobnosti delovanja i rezonovanja kao strah" (Berk 2008: 57). Iskustvo uzvišenog je uvek praćeno strahom. 
U analizi estetskih predmeta, Berk se bavi ispitivanjem određenih čulnih kvaliteta predmeta koji predstavljaju osnovne izvore estetskog iskustva uzvišenog. Predmeti koji su uzvišeni su gorostasni, kršni, džinovski, moćni, nejasni, zastrašujući i u svojoj uniformnosti deluju na beskonačan način koji nas iscrpljuje i savladava. Kod Berka takođe imamo prisutnu konvencionalnu ideju da je veličina, gorostasnost, kvalitet uzvišenih predmeta. Kod Edisona, čije je estetičko stanovište uticalo na Berka, možemo da pronađemo mogućnost tumačenja ovog kvaliteta. "Pod uzvišenim/Edison ne koristi reč Sublime nego Greatness, koja direktno ukazuje na veličinu predmeta/ja ne podrazumevam masivnost nekog pojedinačnog predmeta, već veličinu čitavog izgleda, vidika" (Draškić-Vićanović 2002: 131) Po uzoru na Edisona, s jedne strane Berk uzvišeno poistovećuje sa velikim spoljašnjim dimenzijama, ali i sa horizontom unutar koga se posmatraju ogromne stvari koje kao takve u nama prouzrokuju prijatnost koja nastaje iz zapanjenosti njihovom veličinom. Premda kao polaznu tačku svoje analize predmeta razmatra veličinu, Berk ipak u izvesnom smislu ustupa prednost strahu s obzirom na značaj njegove uloge u pogledu uzrokovanja iskustva uzvišenog. Ovo je očigledno u Berkovom dopuštanju izuzetaka, predmeta koji su manjih dimenzija, ali ipak uzvišeni, s obzirom da u nama izazivaju strah, kao što su zmije otrovnice. Pored veličine, on pokazuje da je moć snažan izvor uzvišenog koji je blisko povezan sa idejama straha, užasa i bola, na primeru životinje divlje i slobodne prirode, koja poseduje snagu i žestinu nekontrolisanog, destruktivnog karaktera, i kao takva u nama uzrokuje estetsko iskustvo uzvišenog i mi ostajemo zapanjeni pred njenom odvažnom prirodom. Berk na osnovu ovih uvida zaključuje da "na nas deluje snaga, koja predstavlja prirodnu moć" (Berk 2008: 66). Berk beskonačnost vidi kao reprezentativni kvalitet uzvišenih predmeta, koji u nama izaziva jednu vrstu užasa pomešanog sa radošću. "Teško da bilo šta može da pogađa um sa svojom veličinom, što se na neki način ne približava beskonačnosti" (Berk 2008: 63). Na ovom mestu vidimo razilaženje sa Hartmanom koji kod Kanta kritikuje preteranu afirmaciju beskonačnosti kao kvaliteta predmeta koje nazivamo uzvišenim. Berk s obzirom na nedostatak postojanja predmeta koji poseduju kvalitet beskonačnosti u svakodnevnom iskustvu uzima u obzir nemogućnost naših čula da opazi granice nekog predmeta kao nešto što prouzrokuje sličan efekat u nama koji bi predmet izazivao i da je zaista beskonačan u stvarnosti. Kvalitet beskonačnosti on objašnjava na osnovu uniformnosti i sukcesivnog niza delova predmeta. Kada su delovi predmeta uniformni i sukcesivno se nadovezuju, naš um stalno proizvodi određeni obrazac koji doprinosi ideji beskonačnosti. 

Shvatanje uzvišenog u estetičkom stanovištu Nikolaja Hartmana i Edmunda Berka

"Kad god ponavljamo neku ideju često, um na osnovu neke vrste mehanizma nastavlja da je ponavlja dugo nakon što je prvi uzrok prestao da deluje" (Berk 2008: 75). Uniformnost delova predmeta je u tom slučaju zaslužna za održavanje obrasca, a sukcesivni niz delova predmeta je od ključnog značaja za održavanje privida beskonačnosti, s obzirom da čini mogućim u uobrazilji stvaranje obrasca koji se proteže preko realnih granica predmeta. Ispitivanju čulnih kvaliteta uzvišenih predmeta Berk pridodaje svoju bihevioralnofiziološku analizu. On razmatra način na koji čulni kvaliteti predmeta, koji ujedno izazivaju i psihološko stanje koje povezujemo sa našim iskustvom uzvišenog, deluju na naš nervni sistem. Drugim rečima, on nudi jednu fiziološku perspektivu odgovora na pitanje zašto su navedeni čulni kvaliteti uzroci uzvišenog. "Berkova inovativna fiziološka analiza uzvišenog podržava njegovu teoriju da je uzvišeno nadmoćna sila koja ograničava vežbu naše mentalne i refleksivne sposobnosti" (Ryan 2001: 277). Strah i užas, koji stoje u osnovi našeg estetskog iskustva uzvišenog, izazivaju jednu vrstu napetosti našeg nervnog sistema, koja je praćena određenim spoljašnjim fizičkim manifestacijama kao što su grčenje vilice, naborano čelo, oči povučene u duplju, naježena kosa. "Berk pokušava da pokaže kako različiti formalni kvaliteti za koje je prethodno tvrdio da su produktivni za uzvišeno zaista uzrokuju tako pojačano grčenje" (Shusterman 2004: 331). Drugim rečima, Berk pokušava da pronađe mesto čulnim kvalitetima koje smo prethodno razmatrali kao uzroke estetskog iskustva uzvišenog unutar svojih fizioloških razmišljanja. Na koji način onda bol i užas mogu da prouzrokuju zadovoljstvo? Kada bol i užas nemaju destruktivno dejstvo, i bol nije praćen nasiljem, oni imaju sposobnost da uzrokuju zadovoljstvo. 

Zaključak

U osamnaestom veku pojam lepote doživljava izvesnu "transformaciju" u pogledu njegovog tumačenja u estetici. S jedne strane, razrešenje problema estetskog iskustva se ne pronalazi više u objektivnim osobinama estetskog predmeta, već pre u doživljaju subjekta u susretu sa predmetom. Drugim rečima, objašnjenje lepote se traži u subjektu koji opaža, ne u samom predmetu. S druge strane, dolazi do izvesne "detronizacije" ove estetske vrednosti kao centralne estetičke kategorije, uvođenjem novih vrednosti kao što je uzvišeno. U Berkovom estetičkom stanovištu su ovi procesi evidentni, uzvišeno postoji kao samostalna estetska forma u odnosu na lepotu, a njeno utemeljenje on traži u istraživanju našeg načina reagovanja u susretu sa predmetima koje nazivamo uzvišenim. 
Nasuprot Berku, Hartman svoju estetiku koncipira kao estetiku lepog, lepota je za njega univerzalni predmet estetike, centralna estetska vrednost koja je formalno nadređena drugim estetskim vrednostima, uključujući uzvišeno. Na osnovu svog odre-đenja lepote kao odnosa pojavljivanja nečulne pozadine u čulnom prednjem planu estetskog predmeta, Hartman razrađuje svoje određenje uzvišenog. Iako se uzvišeno u njegovog estetici izdvaja sadržinski kao posebno u odnosu na estetsku vrednost ljupkog, komičnog, dražesnog, u odnosu na lepo ostaje njegova vrsta. 
Iako Berkova analiza estetskog iskustva uzvišenog podrazumeva i analizu kvaliteta predmeta, izgleda kao da on u svom istraživanju sprovodi ideje koje je Hartman kritikovao kod Kanta. Pored neizostavne afirmacije beskonačnosti kao jednog od važnih kvaliteta predmeta koje nazivamo uzvišenim, čini se da je i Berk, kao i Kant, posvetio veliku pažnju razmatranju načina na koji subjekat doživljava uzvišeno i lepo u susretu sa predmetom, odnosno načinu na koji estetski predmeti (lepi i uzvišeni predmeti) deluju na naša duševna stanja. Nasuprot Hartmanu koji smatra da su uzvišeno i lepo vrednosti koje otkrivamo analizom estetskih predmeta, Berk slično Kantu nalazi razjašnjenje iskustva uzvišenog u samom subjektu. 
Takođe, kroz Berkovo istraživanje je prisutna senzualistička redukcija i naglašavanje čulnosti, kvaliteti predmeta koje nazivamo uzvišenim su za Berka čulni kvaliteti, a uzvišeno na nas deluje neposredno putem čula, što predstavlja veliko razilaženje u odnosu na Hartmanov stav da je uzvišeno u predmetima prikazivačkih umetnosti suviše sputano čulnim, da se pojavljuje u unutrašnjim slojevima pozadine umetničkog dela. 
Neosporno je da je iskustvo uzvišenog povezano pored zadovoljstva, sa negativnim emocijama, nezadovoljstvom, užasom i strahom, pa i kod Hartmana i Berka imamo važnu komponentu distance koju je potrebno fizički napraviti kako bi se osećali bezbednim i mogli da ostvarimo estetsko iskustvo uzvišenog. Berk smatra strah osnovom našeg doživljaja uzvišenog i ključem za tumačenje naše nagonske strukture, psihološkog stanja i nervne napetosti koje uzvišeni predmeti izazivaju u nama, dok Hartman odbija da bazira naše iskustvo uzvišenog na negativnoj emociji straha. 

Saša Grbović


Literatura


Shvatanje uzvišenog u estetičkom stanovištu Nikolaja Hartmana i Edmunda Berka

Ryan, L. Vanessa (2001). "The Physiological Sublime: 

Saša Grbović


Sublime in the Aesthetics of Nicolai Hartmann and Edmund Burke (Summary)

This article is dedicated to the interpretation of the aesthetic thought of Nicolai Hartmann and Edmund Burke, that is, the interpretation of their different understandings of the sublime, and its relation to the beautiful. While Hartmann's sublime is an aesthetic value that is subordinate to the beauty, Burke defines the sublime as a form of aesthetic experience that is on the same level as beautiful. Burke forms an understanding of the sublime based on his analysis of the aesthetic experience, which includes his understanding of passions, states of the soul and the analysis of the sensible qualities of the aesthetic objects, while Hartmann formally considers sublime as one kind of beautiful, and reaches his understanding of it based on his inquiry of the aesthetic object and his definition of beautiful. 
keywords: sublime, N. Hartmann, E. Burke, aesthetic, beautiful
Sublime in the aesthetics of Nicolai Hartmann and Edmund Burke