PODRŠKA RODITELJIMA DECE SA DIJABETESOM U VRTIĆU


PODRŠKA RODITELJIMA DECE SA DIJABETESOM U VRTIĆU

Sažetak: Dijabetes melitus tip 1 se najčešće javlja u dečjem uzrastu i predstavlja hronično oboljenje kod kog usled nedostaka insulina dolazi do povećanja vrednosti glukoze u krvi. Nakon uspostavljanja dijagnoze, neophodno je što pre započeti terapiju kako bi se prevenirale akutne i hronične komplikacije. Način na koji će dete prihvatiti dijabetes i živeti sa njim zavisi najvećim delom od načina na koji se roditelji odnose prema tome. Dakle, odgovornost roditelja u prihvatanju dijabetesa deteta veoma je velika, pa je stoga potrebno roditelje osnažiti, pružiti im podršku, ohrabriti i podsticati na usvajanje novih znanja i veština potrebnih za razumevanje prirode ove bolesti, kao i na usvajanje najboljih načina da pomognu svom detetu da sa njom živi. Prilikom uključivanja deteta u vrtić, važno je da se vaspitači upoznaju sa oboljenjem i ovladaju tehnikama pružanja podrške detetu kako bi mu se obezbedio nesmetan boravak u vrtiću. Da bi doživljaji i iskustva deteta obolelog od dijabetesa bili u manjoj meri traumatični, preporučuju se različite stvaralačke aktivnosti. Dobrobiti likovnih aktivnosti su mnogobrojne jer su to urođene, spontane sposobnosti koje ne zahtevaju verbalnu komunikaciju i stoga su naročito pogodne za decu koja nekada nisu u stanju da rečima opišu ono što osećaju. U radu je pojašnjen pojam art-terapije, dati su primeri dobre prakse i preporuke za roditelje dece koja su obolela od dijabetesa. 
Ključne reči: dete, roditelj, dijabetes, podrška, vrtić, likovno stvaralaštvo. 

Anđelka Bulatović Maja Galić Silvia Gladić

Visoka škola strukovnih studija za obrazovanje vaspitača, Novi Sad andjelka81000@gmail.com UDK: 616.379-008.64-053.4:37.064.1 Pregledni rad Primljen: 17.5.2022. Prihvaćen: 19.6.2022. DOI: https://doi.org/10.53406/kd.v10i1.48 Anđelka Bulatović, Maja Galić, Silvia Gladić 

Dijabetes melitus tip 1 kod dece predškolskog uzrasta

Dijabetes melitus ili šećerna bolest predstavlja jedno od najrasprostranjenijih bolesti endokrinog sistema dece, sa prevalencom javljanja oko 1,9/1000 dece uzrasta do 14 godina (Careddu, 2009). U početku ovo oboljenje uglavnom ima tešku kliničku sliku i kod većine dece se otkrije u fazi dijabetesne ketoacidoze ili kome, do kojih dolazi zbog visokih vrednosti šećera u krvi. Dalji tok bolesti je promenljiv, sa čestim oscilacijama glukoze, od niskih vrednosti koje dovode do hipoglikemije, pa do, suprotno tome, visokih vrednosti koje mogu dovesti do dijabetesne ketoacidoze. Ove velike promene nivoa glukoze lečenje čine veoma kompleksnim (Sajić, Necić, Ješić i Bojić, 2004). 
Dijabetes melitus je, etiološki gledano, multifaktorsko oboljenje. Na njegov nastanak utiču kako genetski tako i faktori spoljašnje sredine. U dečjem uzrastu se najčešće javlja dijabetes melitus tip 1, odnosno insulin zavisni dijabetes. 
Prema važećim preporukama Svetske zdravstvene organizacije i Međunarodne fondacije za dijabetes, određivanje nivoa šećera u krvi i dalje predstavlja osnovnu dijagnostičku metodu za utvrđivanje glukozne tolerancije. Najčešći simptomi dijabetesa su polidipsija (pojačano žeđanje), poliurija (učestalo mokrenje) i polifagija (pojačan apetit). Ove simptome uglavnom prati i gubitak telesne težine, praćen iscrpljenošću i hroničnim umorom. 
Nakon uspostavljanja dijagnoze, neophodno je što pre započeti terapiju. Kod dijabetesa melitusa tip 1 osnovu terapije čini davanje insulina. Uz to, neophodno je prilagoditi broj, količinu i vrstu obroka. Ishrana treba da bude pravilna i redovna, sa ustaljenim ritmom obroka, prilagođenim ponaosob za svako dete u skladu sa njegovim aktivnostima i samom insulinskom terapijom (Bulatović, Galić i Gladić, 2021). 
Za svako dete prilagođava se ritam i doza davanja insulina i usklađuje sa unosom obroka. Ukoliko se insulin aplikuje pomoću insulinske penkale, odnosno pena, primenjuje se najčešće četiri puta na dan. Poslednjih godina se u dečjem uzrastu sve češće uvodi terapija insulinskom pumpom, koja je sada dostupna i u Srbiji. Uz insulinsku pumpu se uglavnom koristi i senzor za kontinuirano merenje glikemije. Ova savremena metoda primene insulina značajno je popravila kvalitet života dece obolele od dijabetesa, jer je korišćenjem senzora omogućen stalan uvid u nivoe glukoze, a moguće je čak podesiti i alarm upozorenja ukoliko dođe do promene nivoa glukoze izvan podešenog opsega. Korišćenje pumpe omogućava kontinuirano ubrizgavanje brzodelujućeg insulina tokom 24 sata (bazalne doze), što najpribližnije imitira prirodno lučenje insulina u pankreasu. Pored bazalnih doza, tokom obroka, pritiskom na dugme ubrizgava se bolus doza insulina, koja pokriva unos ugljenih hidrata u toku obroka. Pumpe se nose tokom celog dana, a preporučuje se njihovo skidanje samo tokom tuširanja ili plivanja (Bulatović i dr., 2021). 
Prilikom postavljanja dijagnoze dijabetesa kod dece, dolazi do velikih promena u svakodnevnom životu kako deteta tako i njegovih roditelja, odnosno cele porodice. Klinička slika ketoacidoze, u kojoj se najčešće i postavlja sama dijagnoza, veoma је ozbiljna i može da bude životno ugrožavajuća ukoliko se ne otkrije na vreme i ne započne terapija. Dete se najčešće hospitalizuje po otkrivanju bolesti kako bi se u kontrolisanim uslovima podesila terapijska doza insulina i porodica upoznala sa principima ishrane, fizičke aktivnosti i uopšte svakodnevnog života sa dijabetesom. Potrebno je pružiti podršku kako detetu tako i roditeljima i upoznati ih sa prirodom bolesti, sa mogućnostima terapije i značajem njenog striktnog pridržavanja, kako bi se prevenirale veoma česte akutne i hronične komplikacije. 
Izuzetno je važna psihosocijalna adaptacija deteta sa dijabetesom, odnosno njegov stav prema bolesti. On će najviše zavisiti, naročito u početku, od stava roditelja. Važno je da dete uspostavi pozitivan stav prema stanju u kom se našlo i da shvati da će, ukoliko se bude pridržavalo neophodnih mera i uz redovnu kontrolu, moći da vodi uobičajen život, bez velikih odricanja (Bulatović i dr., 2021). 
Važno je da dete ima stalnu podršku i oslonac, kako kod kuće od porodice tako i u vrtiću. Važno je i da se vaspitači/vaspitačice upoznaju sa samim oboljenjem, da umeju da prepoznaju situacije i stanja koja ukazuju na skok ili pad glukoze u krvi i da znaju da odreaguju na adekvatan način, kako bi se prevenirale dodatne komplikacije. Bitno je da se i ostala deca u vrtiću upoznaju sa dijabetesom i da se stvori empatija među njima, jer su vršnjačka podrška i razumevanje izuzetno značajni. 
Prilikom uključivanja deteta sa dijabetesom u vrtićku grupu, neophodno je da se najpre organizuje sastanak tima za podršku detetu. Taj tim čine pre svega vaspitači/vaspitačice iz detetove grupe i roditelji deteta. Pored njih su uključeni saradnik / medicinska sestra za preventivnu zdravstvenu zaštitu, glavni vaspitač, odnosno rukovodilac objekta, kao i osoblje iz vrtićke kuhinje koje priprema i servira hranu. Po potrebi se uključuju i ostali dodatni članovi. Tim ima zajednički zadatak, u čijoj je osnovi dobrobit deteta. Uloga tima je pružanje kako zdravstvene tako i psihosocijalne podrške detetu, kako bi ono nesmetano moglo da boravi u vrtiću. Važno je da se svi učesnici tima upoznaju sa oboljenjem, da znaju da prepoznaju simptome i znake skoka ili pada šećera u krvi, da se obuče metodama za njihovu proveru, kao i da ovladaju neophodnim postupcima za reagovanje u slučaju hipo ili hiperglikemije. Vaspitač može putem raznih projektnih aktivnosti da pomogne detetu da prihvati svoje stanje i da mu pomogne da razvije pozitivan stav. 
Pored toga, vaspitači kroz razne aktivnosti mogu i ostalu decu upoznati sa dijabetesom, kako bi i oni mogli da budu podrška obolelom detetu. Važno je voditi računa o tome na koji način će se prikazati oboljenje, kako se obolelo dete ne bi osećalo drugačije. Neophodno je deci naglasiti da je način života koji vodi dete sa dijabetesom zdraviji i da i ostala deca treba da se pridržavaju zdravih životnih navika vezanih za ishranu i fizičku aktivnost. 
Pre polaska deteta u vrtić, neophodno je otvoriti plan zdravstvene podrške, u kom bi se opisali svi postupci neophodni za njegov nesmetan boravak. U ovom slučaju oni podrazumevaju prilagođen režim ishrane, poznavanje i prepoznavanje simptoma i znakova pada i skoka šećera u krvi, načine pružanja pomoći u slučaju hipo i hiperglikemije. Svi realizatori podrške moraju biti upoznati sa planom. 
Važno je da se od samog početka uspostavi dobra komunikacija i poverenje između vaspitača i roditelja obolelog deteta, kako bi podrška detetu u vrtiću bila adekvatna. Bitno je da oni među sobom redovno razmenjuju informacije koje su značajne za boravak deteta, a da se po potrebi okuplja ceo tim. Uz to, vaspitači mogu da budu značajna podrška roditeljima, kako bi i oni mogli na što bolji način da prihvate stanje svog deteta. Isto tako, roditelji deteta mogu pružiti podršku vaspitačima, naročito u prvim nedeljama detetovog boravka u vrtiću, jer često vas-Anđelka Bulatović, Maja Galić, Silvia Gladić pitači, ukoliko se prvi put susreću sa ovim oboljenjem, imaju strah od toga da li će umeti da postupe na pravi način i da li će blagovremeno prepoznati i odreagovati u slučajevima pogoršanja stanja kod deteta. Ukoliko je odnos među njima otvoren i iskren, adaptacija deteta u vrtiću će biti dobra i rezultat će biti zadovoljno dete, a to će samo biti dodatni podsticaj kako za vaspitače, tako i za roditelje. 

Reakcije prilagođavanja roditelja na novootkriveno oboljenje kod deteta

Nakon potvrde dijagnoze, roditelji neretko počinju osećati tugu i bol. Često dovode u pitanje svoju kompetentnost, sumnjaju u sebe i svoje postupke koji su mogli da dovedu do nastanka bolesti, pitaju se da li se uopšte mogu izboriti sa za njih tragičnom situacijom, a mogu se osećati i bespomoćno i očajno u preuzimanju problema od deteta. Tuga koju roditelji osećaju dugo traje i manifestuje se na psihološkom i socijalnom planu (Blacher, 1984). Proces prevazilaženja tuge iziskuje emocionalno i kognitivno angažovanje roditelja, kako bi bili u stanju da se suoče sa detetovom dijagnozom i usklade svoja očekivanja sa detetovim mogućnostima. Pojedini roditelji naprave značajne izmene životnog stila i prihvate ga kao svoju novu verziju normalnosti. 
Roditelji mogu biti i ljuti na "sudbinu", besni na sebe, jedno na drugo, na dete, a neretko i na profesionalce koji rade sa njihovim detetom, ali osećaju i odgovornost zbog toga što njihovo dete nije zdravo. Neki roditelji svoje agresivne tendencije ispoljavaju otvoreno -kroz svađu, vikanje, fizičke napade, ili na bilo koji drugi očigledan i direktan način, dok neki agresiju ispoljavaju na pasivan način, ne pokazujući ljutnju otvoreno, već je ispoljavaju na indirektne načine, sa ciljem da povrede ili osujete drugu osobu. Ovi oblici agresivnog ponašanja se ispoljavaju kroz nespremnost da se otvoreno govori o problemima, pri čemu osoba svoje nezadovoljstvo ispoljava najčešće putem namernog izbegavanja odgovornosti u odnosu na osobu prema kojoj oseća bes. Proces prevazilaženja besa i ljutnje iziskuje od roditelja da znaju da upravljaju besom, tj. da kontrolišu bes (Morog, 1996). Međutim, za roditelje koji ne mogu da se izbore sa besom i ljutnjom, bolest deteta, kao i prateći problemi u njegovom razvoju, postaće konstantan izvor stresa i frustracije. Često će osećati bes, što će se odraziti na kvalitet pomoći i podrške koju treba da pruže detetu, te je razgovor sa stručnom osobom u ovakvoj situaciji veoma značajan. Prilagođavanje i prihvatanje detetovog stanja je poslednja faza. Roditelj se prilagođava na novu situaciju i promenu načina života, realno sagledava detetovo stanje i njegovu budućnost. Priznaju se teškoće u periodu dijagnostike. Ovaj proces zahteva roditeljsku kognitivnu i emocionalnu obradu doživljenog iskustva, tj. razumevanje značenja i implikacije detetovog zdravstvenog stanja, kao i doživljavanje i prihvatanje intenzivnih negativnih emocija. Izvestan stepen tugovanja se može nastaviti, ali se polazna linija teškog emotivnog stanja promenila. Roditelj uočava razliku između prošlosti i sadašnjosti i vraća se uobičajenim aktivnostima (Barnett, Clements, Kaplan-Estrin, & Fialka, 2003). 

Savetodavna podrška roditeljima dece sa dijabetesom u vrtiću

Prema autoru Resmanu (2000), savetovanje podrazumeva kratkoročnu socijalnu interakciju dva eksperta: pedagoškog/psihološkog savetnika (kao eksperta za savetovanje, što je u predškolskoj ustanovi najčešće vaspitač, pedagog, psiholog i medicinska sestra -vaspitač) i korisnika savetovanja (roditelj hronično obolelog deteta kao ekspert za sebe i svoj problem). Cilj ove interakcije je osnaživanje korisnika savetovanja da svojim aktivnim delovanjem u rešavanju problema promeni svoju životnu situaciju. Savetovanje zasnovano na dobrovoljnoj interakciji između savetnika i korisnika savetovanja predstavlja osnov za uspešno savetovanje. 
Roditeljima veoma znači podrška u periodu kada se suočavaju sa saznanjem da dete ima oboljenje trajnog karaktera i kada imaju velike poteškoće da se adaptiraju na to saznanje. Strah i strepnja se smanjuju vremenom, kada roditelji dobiju informacije o bolesti i otkriju kako dete reaguje. Međutim, isti osećaji straha i strepnje obično se javljaju sa svakom novom krizom u toku bolesti. Zato im je izuzetno bitna intenzivnija podrška za vaspitanje i staranje o detetu -lična (rodbine i prijatelja) i društvena (zdravstvene i obrazovne institucije), jer postoji mogućnost da bez podrške privremeno postanu anksiozni i depresivni, a nekad i trajno ostaju u tom stanju. 
Roditelji dece sa dijabetesom traže savetodavnu pomoć iz više razloga, a neki od njih su: potreba za komunikacijom i želja da sa stručnom osobom podele svoj problem; potreba da ih neko aktivno sluša; problemi lične prirode kao što su nesigurnost, strah od nepoznatog i sl., zbog čega se kod roditelja stvara sumnja u sopstvene potencijale; problemi zbog partnerskih ili porodičnih nesporazuma do kojih najčešće dolazi nakon uspostavljanja dijagnoze deteta; potvrda ispravnosti ličnih postupaka od kompetentne osobe, kako bi se osnažili da postanu zadovoljni sobom i svojim odlukama koje treba da donesu u procesu savetovanja; problem prilagođavanja posebnim životnim uslovima (prilagođavanje terapijskom režimu deteta), ili nekim specijalnim situacijama (hipoglikemije deteta) i sl. 
Savetnik treba da stvori pozitivnu atmosferu koja će opustiti roditelje i pomoći im da što lakše iznesu svoje mišljenje, stavove i osećanja. Treba da ima dovoljno znanja iz oblasti za koju pruža podršku korisniku savetovanja, razvijenu empatiju, adaptibilnost i fleksibilnost u pristupu. Mora biti izuzetno osposobljen za komunikaciju sa roditeljima i da tokom nje pokazuje saosećajnost sa problemom koji iznosi roditelj. On pomaže roditelju (korisniku savetovanja) da: ispravno percipira situaciju sa kojom se suočava; sam pronađe optimalna rešenja; razume sebe i okolnu stvarnost; spreči nepoželjne buduće situacije i sl. Dakle, kako bi se pojedincu olakšalo donošenje odluke, potrebno je pažljivo proučavati problem sa stanovišta osobe koja traži pomoć; pružati jasno relevantne informacije; poštovati izbor slobode pojedinca; podsticati ličnu efikasnost pojedinca i sl. (Bulatović i dr., 2021). Na ovaj način će i roditelj, od pasivnog slušaoca i primaoca poruke, postati ravnopravni partner. 
Prema Meklaudu (McLeod, 2003), roditeljima dece sa hroničnim bolestima kao korisnicima savetovanja ovaj proces omogućava: 
• samouvid: razumevanje nastajanja emocionalnih teškoća, povećanje kontrole nad mislima i emocijama; 
• rešavanje problema: nalaženje rešenja za probleme koje roditelj -korisnik savetovanja ne može rešiti samostalno, što podrazumeva usvajanje opštih kompetencija za rešavanje problema; 
• psihološku edukaciju: stvaranje mogućnosti da osoba usvaja znanja i veštine kojima će razumeti i kontrolisati vlastito ponašanje; 
• sticanje socijalnih veština: sticanje i korišćenje socijalnih veština (npr. veštine kontrole besa, veštine asertivnosti i nenasilne komunikacije i sl.); 
• bihejvioralnu promenu: modifikaciju neprihvatljivih obrazaca ponašanja; 
• osnaživanje: rad na veštinama, osvešćivanju i znanju koje će pomoći osobama da se suprotstave socijalnim nejednakostima; 
• restituciju: pomoć osobama u ispravljanju štete načinjene ranijim (auto)destruktivnim ponašanjima. 
Očekuje se da će roditelj tokom savetovanja osvestiti vlastite snage, osnažiti se u području samopoštovanja i roditeljske kompetentnosti, usvojiti nove veštine, postati otvoren za drugačija opažanja, razumevanja i doživljavanja određenih životnih iskustava, što doprinosi boljem kvalitetu života porodice dece sa dijabetesom. 

Dobrobiti likovnog stvaralaštva za decu sa dijabetesom

Jedan od načina poboljšanja kvaliteta života je kreativno izražavanje. Likovno stvaralaštvo je sposobnost, vid izražavanja koji se ne uči već razvija i koji nije rezervisan za posebne pojedince. Kreativnost je opšteljudski potencijal (Filipović i Kamenov, 2005), koji je prisutan u svakom detetu i koji u odgovarajućim uslovima može da se razvija. Svako dete tokom svog razvoja prolazi u kontinuitetu kroz određene faze likovnog izraza, a različita može biti jedino brzina, odnosno tempo razvoja (Bulatović i dr., 2021). Najvažnije u svim stadijumima razvoja dečjeg likovnog stvaralaštva jeste da u detetovom okruženju postoji podrška i razumevanje odraslih. Likovno stvaralaštvo je i oblik izražavanja koji ne zahteva verbalnu komunikaciju i zato je naročito važno, jer deca, kao i odrasli, nekada nisu u stanju da pronađu reči koje bi na adekvatan način izrazile ono što osećaju (Bulatović i dr., 2021). Kada se pretoče u likovni izraz, emocije koje deca sa dijabetesom i njihovi roditelji imaju (poput ljutnje, zabrinutosti i sl.) mogu da se prepoznaju, posmatraju, prihvate. Deca, kao uostalom i odrasli, imaju potrebu da razumeju ono što im se dešava i da ih drugi razumeju, naročito kada im se dešava nešto što nije uobičajeno i karakteristično za sam uzrast, poput upoznavanja i suočavanja sa nekom hroničnom bolešću (Bulatović i dr., 2021). Sama činjenica da dete i njegovi roditelji stvaraju nešto, umesto da budu pasivni, ili da razvijaju negativna osećanja, znači da je u pitanju kreativno, dakle pozitivno iskustvo. U procesu stvaralačkog izražavanja dete samostalno pravi izbore "[...] unosi, prerađuje i na nov način uobličava raznovrsne elemente svog iskustva da bi dobilo novu smisaonu celinu" (Filipović, 2011). Kao rezultat tog procesa, javlja se ne samo produkt dečjeg promišljanja, kombinovanja, stvaralačkih ideja i namera, već i karakteristike same ličnosti deteta, njegov odnos prema svetu koji ga okružuje, razumevanje sebe i okoline (Bulatović i dr., 2021). Sa druge strane, odnos sveta koji okružuje dete prema njemu samom takođe igra važnu ulogu. Taj odnos treba negovati kroz zajedničke stvaralačke sadržaje, koji doprinose razvoju empatije, osećaju pripadnosti i sigurnosti. 
PODRŠKA RODITELJIMA DECE SA DIJABETESOM U VRTIĆU Slika 1. U poseti bolesnoj drugarici (devojčica, 5 godina) 

Art-terapija

Art-terapija je pojam koji označava pravac u psihoterapiji. To je integrativna profesija mentalnog zdravlja koja koristi umetnost i njene medije, kreativni proces i klijentov odgovor (reakciju na stvoreno), i koja se zapravo posmatra kao refleksija individualnog razvoja, sposobnosti, ličnosti, interesovanja, briga i konflikata (Wendt, 2016). Danas je u svetu veoma popularna i predstavlja alternativnu terapiju na koju većina ljudi, bez obzira na godine, pozitivno reaguje. Suština art-terapije, kao i dečjeg stvaralaštva uopšte, nije krajnji produkt. Suštinu pronalazimo u samom procesu stvaralaštva i svemu onome što se u tom procesu dešava. Stoga, art-terapeut ne sudi o kvalitetu dela niti ga interpretira -za to je zadužen sam stvaralac. Može se ostvariti kroz različite medije poput slikanja, crtanja, plesa ili muzike, kao i kroz specifične aktivnosti. Art-terapija se u svetu veoma često koristi u bolnicama, školama, psihijatrijskim i rehabilitacionim centrima i domovima za stare. Ona je deo terapije bolesnika, naročito dece, kojom osoba komunicira, između ostalih i sa medicinskim osobljem, o svojim potrebama, željama, strahovima i doživljajima (Bulatović i dr., 2021). Dečji radovi i informacije koje pacijent u okviru art-terapije pruži terapeutu mogu biti od velike važnosti za medicinski tim koji se brine o detetu, jer je suština u lečenju celokupnog čovekovog bića, a ne samo određene bolesti ili dijagnoze (Councill, 2012). Kraći ili duži, česti ili retki boravci u bolničkom okruženju, karakteristični mirisi, zvuci i vizuelne slike mogu biti manje ili više uznemirujući za svakoga (Bulatović i dr., 2021). Poseta prijatnoj prostoriji u kojoj se nalazi umetnički materijal, a ne igle i lekovi, mogu ponuditi neku vrstu utehe ili trenutnog olakšanja uplašenom detetu, a samim tim i njihovim roditeljima (Councill, 2012). Slika 2. Doktor i ja (dečak, 4 godine) Međutim, važno je naglasiti činjenicu da se art-terapijom mogu baviti isključivo sertifikovani art-terapeuti sa licencom. Idealno bi bilo da svaka ustanova medicinske zaštite u sklopu svog objekta ima prostor koji je posebno opremljen umetničkim materijalom kao prostor za umetnost (eng. art room). U idealnoj konstelaciji, to vreme bi i roditelji i deca po potrebi mogli provesti u stvaranju. Slika 3. Dobila sam injekciju (devojčica, 6 godina) Primeri dobre prakse U našoj zemlji art-terapija nije dostupna svoj deci oboleloj od hroničnih bolesti, niti svi oni kojima je dostupna mogu sebi da je priušte (Bulatović i dr., 2021). Roditelji i vaspitači dece sa hroničnim bolestima nisu art-terapeuti. Međutim, oni jesu roditelji i vaspitači i mogu uraditi ono što je u njihovoj moći za dobrobit svakog deteta, naročito onog sa hroničnim oboljenjem kao što je dijabetes (Bulatović i dr., 2021). Stoga je upoznavanje i razumevanje likovnog jezika veoma važno, jer nam onо zapravo omogućava da vidimo događanja u svesti deteta (Belamarić, 1986). Poštujući uzrasne karakteristike i stadijume razvoja, kod kuće i u vrtiću, roditelji i vaspitači treba da obezbede podsticajno okruženje i podršku, raznovrsne neoblikovane, poluoblikovane, strukturirane materijale, likovne materijale, kao i različite podloge koje su dobro organizovane i dostupne deci. Likovne zapise zajedno sa eventualnim objašnjenjima i opisima roditelji mogu čuvati u vidu dnevnika o zajedničkom putovanju sa dijabetesom. Takođe, zajedničke stvaralačke aktivnosti roditelja i dece (poput crtanja, slikanja, vajanja itd.) mogu doprineti osećaju bliskosti, sigurnosti, boljeg razumevanja i prihvatanja. Danas u svetu postoje različiti inovativni projekti, aktivnosti, kreativni i edukativni materijali, pregršt najrazličitijih slikovnica, knjiga i stripova namenjenih deci i mladima sa dijabetesom, kao i njihovim porodicama. Mishti story book je priča o devojčici koja ima dijabetes i o njenom putovanju sa dijabetesom; Novo Nordisk Teaches to Take Insulin Toy mekana је igračka koja demonstrira davanje insulina; Snake and Ladder Game је društvena igra koja uči decu o čemu treba da vode računa kada imaju dijabetes, daje savete o promeni načina života, zdravoj ishrani, zdravim receptima, vežbanju i praćenju nivoa insulina (Bulatović i dr., 2021). Knjige i slikovnice za decu i mlade opisuju različite situacije i problematiku sa kojom se deca koja boluju od dijabetesa mogu susresti. Cilj ovakvih slikovnica jeste da se deci objasni, opiše i približi određena situacija, a kada je situacija poznata, onda ona više nije "tako strašna". Deca i sama mogu osmisliti slikovnice i ilustrovati ih kako bi svojim vršnjacima ili okruženju objasnili dijabetes. Slika 4. Meda ima dijabetes (devojčica, 6 godina) Anđelka Bulatović, Maja Galić, Silvia Gladić Slikovnice nisu samo slikovnice o šećernoj bolesti -to su obično istinite, inspirativne priče o životu jedne porodice koja prihvata izazove koje život nosi sa sobom i uz njih postaje bolja i jača. Postoje dve slikovnice koje su autori ovog rada pronašli u okruženju (Šećer hrvatske autorke Hane Petre Mrčele i Lea i njen dijabetes bosanske autorke Lee Lelete). Po saznanjima autorki ovog teksta, u Republici Srbiji ne postoji slikovnica, knjiga ili strip čija je tematika usko povezana sa dijabetesom kao hroničnim oboljenjem, a koja nije namenjena odrasloj populaciji. Takođe, na društvenim platformama (poput Jutjuba) mogu se pronaći različiti animirani filmovi (na stranim jezicima) namenjeni najmlađoj populaciji, koji na slikovit način opisuju i objašnjavaju dijabetes. Hrvatska nacionalna televizija (HRT) je u svom programu za decu i mlade 2008. godine realizovala serijal o devojčici Danici. Jedna od epizoda pod nazivom Danica i sovica dijabetičarka deci najmlađeg uzrasta opisuje situaciju u kojoj se našla mala sova kada je otkrila da boluje od dijabetesa. Mnoge bolnice u svetu usvajaju posebne, inovativne programe usmerene ka dobrobiti dece (eng. children friendly), čiji je cilj da minimalizuju strah, stres i bol kod dece prilikom različitih manjih ili većih intervencija. Bolnička lečenja, različite pretrage i intervencije stresne su za decu i često su praćene osećanjem anksioznosti, straha i bola, a da bi ovakvi doživljaji i iskustva bili u manjoj meri traumatični, u mnogim bolnicama se koriste lutke i deca se uključuju u igru medicinskih uloga (eng. medical play) (Bulatović i dr., 2021). Kroz igru i glumu, dete sa dijabetesom može da priča o svom danu i o svojoj svakodnevici. Na taj način, iskustvo može biti manje strašno i traumatično i deca se lakše mogu nositi sa intervencijama, bolešću i oporavkom. Uznemirenoj deci utehu mogu pružiti sve one aktivnosti koje uključuju maštu deteta, kao što su razgovor sa omiljenom igračkom, kreiranje čudovišta iz mašte koje će ga štititi i utešiti, identifikacija sa superherojima koji su se razboleli itd. U većini medicinskih ustanova dečje zaštite u Srbiji ne postoje programi koji bi na ovakve ili slične načine mogli da olakšaju situacije u kojima se deca, ali i njihovi roditelji, mogu naći prilikom kraćih ili dužih poseta ambulantama i bolnicama. 
S obzirom na takvu situaciju, svakako je potrebno da roditelji, vaspitači i detetovo okruženje poseduju svest o važnosti dečjeg likovnog stvaralaštva i o mogućnostima koje ono pruža. Dečje likovno stvaralaštvo se podstiče davanjem slobode deci da budu ono što jesu, obezbeđivanjem raznovrsnog materijala za likovno izražavanje, koji će deci biti dostupan da ga iskoriste kada za to osete potrebu, nenametljivim potvrđivanjem vrednosti svakog likovnog rada i pokazivanjem interesovanja za njegovo tumačenje (Gladić, 2019). Dečje likovno stvaralaštvo se ometa ako se sudi o stepenu talenta deteta; nude bojanke, šeme i šabloni; ispravljaju ili negativno komentarišu izvorni dečji oblici; crta (likovno izražava) umesto dece (Gladić, 2019). 

Zaključak

Uspostavljanje dijagnoze dijabetesa kod deteta predškolskog uzrasta predstavlja veliki šok i promenu u svakodnevnom životu deteta. Zbog toga je veoma važno da dete ima stalnu podršku i oslonac, kako kod kuće od porodice tako i u vrtiću. Vaspitači/vaspitačice se moraju upoznati sa samim oboljenjem i moraju da znaju da prepoznaju situacije i stanja koja ukazuju na skok ili pad glukoze u krvi i da na adekvatan način odreaguju, kako bi se prevenirale dodatne komplikacije. Bitno je da se i ostala deca u vrtiću upoznaju sa dijabetesom i da se stvori empatija među njima, jer je vršnjačka podrška i razumevanje od izuzetnog značaja. 
Nastanak hronične bolesti kod deteta na predškolskom uzrastu može dovesti do poremećaja u funkcionisanju porodice kao zajednice, a može predstavljati i glavni izvor stresa kojem se moraju prilagoditi svi njeni članovi. Porodica se suočava sa različitim psihosocijalnim problemima. Emocionalna stabilnost deteta koje je dobilo dijabetes, te procena i prihvatanje sopstvenog stanja u velikoj meri zavise od stabilnosti roditelja, pa je važno svim članovima porodice pružiti podršku i pomoći roditeljima da nađu efikasan način da se adaptiraju na novonastalu situaciju. Potrebno je dodatno osnažiti roditelje, podsticati ih na usvajanje novih znanja i veština, te pružiti im podršku uključivanjem u savetodavni rad. 
Sa ovakvim saznanjima, roditelji dece koja su obolela od dijabetesa treba da pruže podršku dečjem likovnom stvaralaštvu jer će na taj način, različitim kreativnim aktivnostima, doprineti njihovom slobodnom izražavanju i podsticati istraživački duh u eksperimentisanju. Kroz ovako koncipirane sadržaje, deca će biti ohrabrena da govore o svojim osećanjima i da ih predstavljaju na njima potpuno blizak i smislen način -kroz igru i stvaralaštvo. 

Anđelka Bulatović Maja Galić Silvia Gladić Preschool Teacher Training College in Novi Sad


SUPPORT FOR PARENTS OF CHILDREN WITH DIABETES IN KINDERGARTEN

Abstract: Diabetes mellitus type 1 most often occurs in childhood and is a chronic disease in which insulin deficiency causes an increase in blood glucose levels. After establishing the diagnosis, it is necessary to start therapy as soon as possible in order to prevent acute and chronic complications. The way a child will accept diabetes and live with it depends largely on the parents' approach to it. Therefore, the responsibility of parents in accepting their child's diabetes is very big, so it is necessary to empower parents, support them, encourage the acquisition of new knowledge and skills needed to understand the nature of this disease, as well as the best ways to help their child cope with it. When a child starts attending kindergarten, it is important that teachers get acquainted with the disease itself and master the techniques of providing support to the child so as to ensure his undisturbed stay at kindergarten. There are various creative activities that are recommended in order to make the experiences of a child with diabetes less traumatic. The benefits of art activities are numerous because they are innate, spontaneous abilities that do not require verbal communication and are therefore especially suitable for children who are sometimes unable to describe how they feel in words. The paper explains the concept of art therapy, gives examples of good practice and recommendations for parents of children with diabetes. 
Key words: child, parent, diabetes, support, kindergarten, artistic creation. 



  




  


PODRŠKA RODITELJIMA DECE SA DIJABETESOM U VRTIĆU
PODRŠKA RODITELJIMA DECE SA DIJABETESOM U VRTIĆU