TURSKI I ARBANAŠKI NAPAD NA CRNOGORSKA SELA SALKOVINU I DODOŠE OD 9/21. SEPTEMBRA 1840. G


I za vrijeme vladavine Petra II Petrovića Njegoša od 1830. do 1851. g. bilo je nesnosno' političko stanje na granici Crne Gore i Ska darskoga i Hercegovačkoga pašaluka. Turci i Arbanasi su, tako reći. posvednevno vodili prave bitke s Crnogorcima. Oni su obično izne nada u ranu zoru upadali na crnogorsko zemljište, napadali crnogor ska sela, ubijali Crnogorce, vodili u ropstvo Crnogorke i crnogorsku djecu, palili crnogorske kuće, kolibe, staje, slamu, sijeno i drugu sto čnu hranu i plijenili na stotine sitne i krupne stoke. Staviše su žnjeli i usjeve s crnogorskih njiva, vozili ih svojim kućama ili su ih prili kom svoga povlačenja uništavali. 
Evo jedinoga takvoga sukoba između Turaka i Crnogoraca koji se dogodio 1840. g. i koji se može dosta dobro osvijetliti pomoću do maćih i austrijskih dokumenata. 
Podgorički zapovjednik Mehmed-spahija Lekić, arbanaški pogla vica Hasan-aga Hot i spuški kapetan Mehmed-aga Mećikukić sku pili su tajno veliku vojsku i s njom su 9/21. septembra,1 rano ujutro, 1840. g. udarili na crnogorska sela Salkovinu i Dođoše. Htjeli su ih popaliti, pokupiti usjeve s tamošnjih crnogorskih, njiva i odvesti ih svojim kućama. Crnogorci su blagovremeno doznali za tursku n a mjeru i brzo ih se na stotine prikupilo u Salkovini i Dodošima. Oni su u prvom naletu suzbiti Turke i Arbanase, ali su se Turci i Arbanasi ubrzo povratili, navalili na Crnogorce i potisnuli ih. Crnogorcima su u toku same borbe pritrčali u pomoć mnogobrojni Ceklinjani iz Riječke nahije. Tada su svi skupa napali Turke i Arba nase i nakon žestokoga boja razbili. Gonili su ih sve do turskoga grada Žabljaka. 

Njegoš je 20. septembra (2. oktobra) 1840. g. podnio dosta iscr pan izvještaj о ovome krvavom okršaju ruskome vicekonzulu u Du brovniku Jeremiji Gagiću. On na sljedeći način prikazuje taj boj:2 »Od česti pogranični turski napadenija na nas posijedno koje se ovi dana dogodilo vrlo je znatno za naš kraj. 
Hasan-aga Hot, buljulbaša albanski, Mehmed-aga, muselim pod ■ gorički, i Mehmed-beg, kapetan spuški, skupe krijuć 6 do 7 h i ljada vojske, s kojom pođu na naše selo Dođoše, udaljeno od for tice žabljačke na vrstu i po, s tom namjerom da isto selo popale i porobe i da naša polja tu ležeća opustoše. Za turskom vojskom išla su i kola prazna, opredijeljena na voženje iz naši polja kuku ruza. Na sreću našima dođe glas prije nego što će neprijatelj uda riti, te Dodošanima, kojih se broji do 120 pušaka, priskoči u pomoć iz drugoga obližnjeg sela jedno 100 pušaka. Ovo neznatno čislo ljudi dočeka Turke, koji su se već bili selu primaknuli, s njima se malo preko rijeke pobije, a zatim usudi se i rijeku preći i s Turcima potuku se. Poslije kratkog boja, koji je trajao sahat, Turci nadadu bježati bez obzira kuda je koji mogao, tako da su. naši jedne sagnali i u samu forticu. Mrtvi i ranjeni od naše strane 'iznosi čislo na 20, a na strani turskoj ima ih izvjestno preko sto tine, premda se govori da ih je i više. Među turskima ranjenicima i pomenuti muselim podgorički broji se, koji je jako obranjen. Ovaj je boj tako žestok bio da su se i rukama hvatali za puške jedni drugijema i nekolike turske puške donešene su mi onako iskriv ljene, oko kojih su se čupali, a naši nijesu svoje ni jedne nepri jateljima puštili. 
Svi naši starci, pa štaviše i sami Turci, priznaju da u ovima krajevima jošt nikad manja šaka ljudi protiv toliko velike sile nije se tako hrabro kao sada podnijela. I doista ovaj događaj ostaće ogledalom valjatnosti u ljetopisima crnogorski jema, kao što će u ljetopisima ruskijema ostati uzorom hrabrosti i samootverženija postupak štabkapetana L i k o protivu Čerkeza. 
Želeći da ovi događaj izvolite soobštiti ministerstvu, s otmje nim ipočitanijem i uvaženijem čest imam biti«. 
Jeremija Gagić obavijestio je 23. septembra (9. oktobra) 1840. g. о turskom i arbanaškom napadu na Salkovinu i Dođoše ruskoga poslanika u Beču Dimitrija Pavloviča Tatiščeva:3 2 Njegaševo pismo od 20. septembra 1840. g. Jeremiji Gagiću, Arhivsko odjeljenje Državnoga muzeja na Cetinju, »Prinovljeni rukopisi«. 
3 Kopija pisma Jeremije Gagića od 23. septembra (9. oktobra) 1840. Dimitriju Pavloviču Tatiščevu, Arhivsko odjeljenje Državnoga muzeja na Cetinju, »Prinovljeni ruikoipisi«. TURSKI I ARBANASKI NAPAD NA SALKOVINU i DODOŠE 1840. G. 
"'Между частыми наиадешами Турокъ на черногорсше границы, лосл%ЯЯЪе случившееся 15/-27 текущаго сентября, по выраженно пресвяш ениаго Владыки черногорскаго, заслуживает!» особенное внимание. -Xacain»-arn Х оть,aaGätiCKifi булюкбаша, Мехмедь-ага, муселимъ подготинкж, и Мехмедъ-бегт»» коменяантъ спужсшй, собравъ тайно около семь тысячь Албанцевъ, пошли съ ними въ намЪренш ограбить и попалить черногорское селаше Додоше» отстяшее полтора версты оть крепости Жабляка, опустошить тамъ засЪянные поля и забрать всю кукурузу черногорскую тамъ находящуюся. Черногорцы предупреждены'будучи о ссмъ коварномъ Албанцовъ намЪрежй, прежде нежели С)и успЪли напастъ на селеше Додоше, собралось додошскихъ жителевъ 120 челов'Ькъ и пригласили еще нзъ ближнаяго селешя въ помощь около 100 челов^къ, что бы защищать селеше и засЪвы. Cie небольшее число Черногорцевъ предускоривъ ■ Албанцевъ подошедшихъ къ селенпо, -вступили съ ними въ сражеше, которое не болые часа продолжалось, наконецъ Турки начали бъжать, Черногории переправившись чрезъ рЪку, переслЪдовалн турокъ до самой крепости Жабляка гдЪ и спаслись. Мертвихъ и раненнихъ Черногорцевъ на мЪстЪ сражешя считается всего 20. человъкъ; Албанцевъжс осталось на мЪстЪ сражешя 100. человЪкъ мертвыми. Между многими раненними Албанцами считается тяжело раненный муселимъ подгорицюн Ме.хме.ть-аха. Старики черногорсше -даже и самие Туркипочитаютъ eie саражеше весьма важниь и бсзъпримЪрнимъ, потому, что въ тамошнЪмъ краЪ, голь малое число Черногорцевъ, противъ такого количества Турокь, никогда не устояло такъ мужественно какъ теперь; пресвяшеннш Владыка говорить, что cefi случай остаетъ въ лЪтой черногорскихъ ппимЪромъ поблести, подобно какь вь русскихъ лЪтописахъ останется примЪромъ храбрости, < и самоотвержепя поступокъ штабсъ-капнтена Дико противъ Черкезовъ.-О чемь обязаниостпо почитаю донести Императорскому Россшскому Начальству* . 
On je Tatiščevu saopštio sve pojedinosti о tom turskom i crnogor skom sukobu koje mu je Njegoš bio javio u svome pismu od 20. sep tembra (2. oktobra) 1840. g. 
Njegoš je ispjevao deseteračku »Pjesnu od boja 1840 goda 9-og septemvrija«? kojoj je kasnije dao naslov »Udar na Salkovinu (1840. god. 9 septembra)«? U toj svojoj pjesmi0 on je po drobno izložio tok borbe između Turaka i Crnogoraca koja se odi grala 9/21. septembra 1840. g. na Salkovini i Dodošima. 
Borbu Turaka i Crnogoraca u Salkovini i u Dodošima živo je prikazao Milorad Medaković:7 »8. sept, 1840. g. dođu tri turske vođe pod selo Slatinu, i to: Asan Hot, Mehmed-spaija i Mehmed kapetan su 7000 Arbanasa. Doznavši za ovo Crnogorci, sabere se njih 200 druga, koje predvođaše Mrđen Janković i Vuk Lješević. 9. ,sept. udare Turci na Salkovinu, ali ih u dva puta suzbiju Crno gorci i potisnu ih do grada Žabljaka. Ali po nesreći pridođe još Arbanasa, te sa svom silom udare na ovije 200 Crnogoraca i raz biju ih. U jedno kućište blizu Salkovine zatvori se 26 Crnogoraca. Znajući Arbanasi da je malo Crnogoraca u ovome kućištu, navale sa svom silom na kućište u namjeri da ih sve žive povataju. Kućište imaše dvoje vrata na koja jurišahu Turci i prosipahu silni oganj. Zatočeni Crnogorci bjehu u krajnjoj nevolji, ali su se bili riješili prije svi izginuti no se živijema predati Turcima u ruke. Žestoki otpor zatočenije Crnogoraca još žešće razdraži Turke te nasrnu slijepački na kućište i primaknu se do šamije zidina istije, pa su golijema rukama kano pomamni vatali za grliće cmogorskije pu šaka. Arbanasi su pokazali veliko junaštvo, ali i zatočeni Crno gorci osvjetlaše oibraz. Arbanasi trzahu za grliće od pušaka, misleći da im istrgnu sasvijem puške iz rukuh -a Crnogorci opet ne davahu. Tu se toliko naprezalo sa snagom zvjerski oko pušaka, da su se puščane cijevi iskrivile, a jedna je cijev napola slomljena bila, od koje odnesu polovinu Arbanasi, a druga ostane u rukama Crno goraca. Tako ovi Crnogorci ostanu bez pušaka veljije, jer su sve bile izlomljene i iskvarene, pa onda se počnu braniti iz malije pušaka, a najposlije, kad dođe džebana do nestajanja, počeše biti Arbanase sa kamenjem, koji su bili zajazili vrata sa svojijema mrtvijema. -Videći Arbanasi da ne mogu ništa učiniti, domisle se da ove zatočenike spale i počnu prinositi slamu i sijeno oko kućišta. U to doba stigne Riječka nahija u pomoć ovijema juna cima i dok se poprimakne, prospe oganj iz pušaka na Arbanase, koji se poplaše, ostave bojno polje i uteku. U ovom boju od ono malo Crnogoraca pogine i spaija Lekić i 120 Arbanasa koje mrtvije koje ranjenije. Od Crnogoraca pogine Vuk Lješević i drugije 6 Crnogoraca u kućištu, a rani ih se 15. Ovo je bio znamenit i rije pjesme »Udar na Salkovinu (1840. god. 9. septembra)« i time je riješio stvar (Risto J. Dragićević, »Arhivslkl podaci о licima 'Gorskog vijenca'«, »Isloriski zaiplsl«, Cetin je, 11)48, krnj. I, sveska 1-2, str. 45-46). Da je Njegoš autor deseteračke pjesme »Boj na Dodošima«, odnosno »Uidar na Salkovinu (1840. god. 9. septembra)« dokazao je i Nikola Banašević 1963. g. u svojoj studiji »O dvoma pesmama iz Njegoševog 'Ogledala srpskog'« (Prilozi za književ nost, jezik, istori ju i folklor, Beograd, 1963, Ikmj. dvadeset deveta, sv. 3-4, str. 2157'-208) "" Andrija Jovićević i Mihail Strugar pričaju: »Jedan Turčin uhvati za pušku Milošu Malijaševa, koju, otimajući se, iskrive preko zida i prelome (ta puška se i danas nalazi u crnogorskom arsenalu, ikao vidni znaik očajne muke i borbe...« (Andrija J o v i č e v i ć I Mihail S t r u g a r , Slike iz pro šlosti Ceklina u Crnoj Gori). Od naseljenja današnjijem stanovništvom do ratne 1862. g., Zagreb, 1902, str. 203), str. 203). 
Risto J. Dragićević tvrdi: »Jedna od tada prelomljenih pušaka nalazila se i .početkom ovoga vijeka u Vojnom arsenalu na Cetinju, a ja sam uvjeren da se jedna od tada iskrivljenih pušaka i danas nalazi u Oružnlci Narodnog muzeja na Cetinju, na jednoj tabli koja je bila u Dvoru Ifcralja Nikole i prije Prvoga svjetskoga rata« (Risto J. D r a g i ć e v i ć , Članci о Njegošit, Ceti nje, 1940, str. 166). 0 Andrija J o v i ć e v i ć i Mihail S t r u g a r Slike iz prošlosti Ceklina (u Crnoj Gori). Gd naseljenja današnjijem stanovništvom do ratne 1862. g., Zagreb, 1902, str. 197-207. narodno predanje koje se u živoj uspomeni sačuvalo kod mnogih crnogorskih staraca i koje kod nas dobro pamti tako značajne do gađaje. 
Ima, međutim, u Historijskom arhivu u Zadru izvjestan broj dokumenata koji sadrže dosta novih podataka о turskom i arbanaškom udaru na Salkovinu i Dođoše cd. 9/21. septembra 1840, g. 
Evo šta oni pričaju о tom boju. Najprije je, izgleda, pop Joko Plamenac obavijestio austrij skoga narodnoga zastupnika u kaštelu Lastvi Petra Đokića о tur skom napadu na Salkovinu i Dođoše. On je odmah poslije bitke podnio Đokiću о tome jedan izvještaj koji sadrži nekoliko važnih podataka. Prema njegovim riječima, Turci su iz Podgorice, Žabljaka i iz ostalih turskih obližnjih mjesta, zajedno s Hotima, rano ujutro u ponedjeljak, 9/21. septembra 1840. g. udarili na selo Dođoše. U njemu su zapalili nekoliko kućica pod slamom i počeli da kose pšenicu s crnogorskih njiva. Crnogorci su ih poslije žesto ke borbe suzbilL U tome je boju, po Plamencu, poginulo pet ili šest Turaka. Njima su Crnogorci, u duhu surova vremena, glave otkinuli. Crnogoraca je palo u borbi šest. Njima Turci nijesu otsjekli glave. Bio se tada prosuo glas da je tom prilikom izginulo petnaest Turaka, a da ih je ranjeno trideset. Tu vijest Plamenac nije mogao provjerili. Odmah poslije borbe Plamenac je poslao iz Boljevića u Dođoše svoga povjerljiva čovjeka da se tamo raspita koliko je Turaka izginulo, ali ni on nije mogao to doznati. Cuo je samo da su Turci iza bitke tražili od Crnogoraca svoje mrtve i da su im Crnogorci rekli da su isjekli sve pobijene Turke i da su ih bacili u vodu. Potom su, navodno, Crnogorci pripitali Turke ko liko ih je poginulo, a koliko ranjeno. Turci su im javili da je izginulo petnaest do 20 njihovih ljudi i da ih je ranjeno trideset ili četrdeset: »Ecco che jeri, cioè lunedì mattina di buon ora, i Turchi di Podgorizza, di Xabliach, di Zuzzi, di Hotti, tutto il terri torio di Malegia si gettò sopra li Montenerini di Dodossani, i quali abitano al confine di Xabiach, e quest' armata turca incendiò alquante casete di paglia in mezzo alle granaglie, e cominciò a recidere il grano, e si attaccò un grande combattimento, e peri rono fra i Turchi cinque о sei uomini, a quali furono recise le teste, ed altri furono uccisi, ma non si sa quanti precisamente, ma narrano che furono quindici, e vi furono trenta feriti, e dei Mon tenerini ne furono uccisi sei dai Turchi, ma i Turchi non ne ta gliarono veruno.. .«10 10 Kopija pisma Jaka Plamenica iz l'84O. g. Petru Đokiću, Zadar, Histo rijski arhiv, Spisi Namjes,ništva za Dalmaciju 249 (b. XIVa. Centralakten. 1849). Joko Plamenac, koji je bio vrlo revnostan povjerenik austrij ski u Crnoj Gori, poslao je svoga čovjeka Petru Đokiću u kaštel Lastvu koji je predao Đokiću Plamenčevo pismo о turskoj i crno gorskoj borbi na Dodošima i koji je Đokiću i usmeno prikazao taj žestoki okršaj. 
Petar Đokić je u međuvremenu prikupljao i od drugih ličnosti autentične podatke s terena о događaju i on je dosta iscrpno izlo žio turski napad na selo Dođoše u svome izvještaju od 23. septem bra 1840. g. okružnom kotorskom poglavaru Gabrijelu Ivačiću. 
Mehmeđ-spahija Lekić, zapovjednik Pođgorice, skupio je taj no, javlja Đokić Ivačiću, u podgoričkom srezu, u Spužu i Žabljaku oko p et hiljada Turaka. Pozvao je u borbu protiv Crnogoraca i Hote i Kuće i 21. septembra 1840. g. navalio s velikom vojskom sa raznih strana na crnogorsko selo Dođoše. Naredio je Turcima da Dođoše popale i đa poberu sav kukuruz koji se nalazio na turskom zemljištu što su nedavno bili silom prisvojili Crnogorci iz Riječke nahije. Crnogorci su bili na vrijeme saznah о dolasku turske voj ske d bilo se prikupilo u Dodošima oko osam stotina ljudi. Oni su se hrabro branili u toku tri sata žestoke borbe i Turke su prisilili da se povuku. Turci nijesu spalili selo Dođoše. Zapalili su samo nekoliko kuća pod slamom i ubrali mnogo kukuruza za vrijeme svoga povlačenja. Crnogorci su pričali, javlja dalje Đokić, da je u boju oko Dodoša poginulo dvadeset Turaka, a da ih je trideset ra njeno. Na strani crnogorskoj bilo je šest mrtvih, a sedam ranjenih. Đokić je mislio da je poginulo i ranjeno više Crnogoraca nego što su oni javili: »Oltre alle notizie partecipatemi dal prete loco Plamenaz con la qui unita sua lettera, intorno il combatimento segre to Irà i Turchi di Podgorizza, Spus, e Xabiak, con i Montenegrini di Rie §ka Nahia, mi mandò vocalmente a prevenire col pedone da Lui con suddu Sua lettera inviatomi, e ciò d'aver con precisione rilevato dopo aver sugielato la stessa lettera. --Che Spahia Lechich comandante di Podgorizza, in via affatto riservata abbia unito 5000 circa Turchi del suo distretto, di quelli di Spus, e Xabliak, e dei Montagnoli di Hotti, e Cugi, sotto la sua direzione, la mattina dei 21. corrente, da diversi punti attaccò il villaggio mon tenegrino Dodossi, con ordine d'incendiario, e dopo a man bassa tagliare tutti fromentoni esistenti sulle terre turche non da guari usurpate dai detti Montenegrini di Riecka Nahia alla quale appar tiene il detto villagio Dodossi, e a malgrado del sudd'" comandante turco Lechich i Montenegrini per esser stati pervenuti a tempo, di tale divisamente s' avevano uniti in circa 800 nel detto villagio, coll'aversi difeso, e resistito con valore pello spacio di tré ore dell' acanito combatimento, furono costretti gl'Ottomani a ritirare senza aver aceso il sudd1" villagio, ma però furono accese dai Me-demi alcune case di paglia, e tagliati molti fromentoni nel mo mento della loro ritirata, dei quali ultimi, per voce dei Montene grini, essere rimasti morti 20 e feriti 30 e dei Montenegrini rima sero morti sei, e feriti sette, ma però si ritiene che vi sarano più morti, e feriti de Montenegrini, di quello che essi dicono.. I austrijski vicekonzul u Skadru dr Vincenc Balarin domaje za arbanaški i turski napad na Salkovinu i Dođoše. On je о tome oba vijestio 24. septembra 1840. g. okružnog kotorskog poglavara Gabrijela Ivačića.1 1 12 Prema Balarinovim izjavama, skadarski Abdul-Ferik-paša naredio je »prije nekoliko dana« hotskom zapovjedniku Hasan-agi da napane i opljačka crnogorska sela u blizini Žabljaka. Hasan-aga je skupio 300 Arbanasa i pošao s njima na Salkovinu i Dođoše. Crnogorcima je bio stigao glas prije nego što će Arbanasi na njih udariti i oni su se sakupili, napali Arbanase i razbili ih. U tom okršaju ranjeno je oko 60 Arbanasa, a 15 ih je nestalo. I konj Hasan-age bio je ubijen. Hasan-aga se spasio bjegstvom. Isto je tada bio ranjen zapovjednik podgorički Mehmed-spahija Lekić. Arbanasi, koji su se poslije te borbe vratili u Skadar, nosili su sa sobom, prema pričanju Balarinovom, samo jednu odsječenu crno gorsku glavu. (»Or saranno alcuni giorni il Pascià di Scutari diede ordine ad Hassan Aga, comandante delle montagne di Hotti, di far una scorreria sui confini di Montenero vicino Xabiacco. -La scorreria ebbe luogo, ma con esito infelice per gli Albanesi, che colti dai Montenegrini i quali riseppero l'intento dei primi, vennero sconfitti, e respinti. -Di trecento Albanesi da circa sessanta rima sero feriti, e quindici mancarono. Il cavallo di Hassan Hotti venne ucciso ed appena quello caduto, il comandante Hassan Agà potè salvarsi. -Il comandante di Podgorizza rimase del pari ferito, e gli Albanesi reduci a Scutari portarono un solo capo reciso in questa città«). 
Gabrijel Ivačić podnosi 25. septembra 1840. g. jedan kraći izvje štaj Gubernijalnom predsjedništvu u Zadru о turskom pohodu na Salkovinu i Dođoše.13 On javlja Gubernijalnom predsjedništvu da je velika turska vojska iz Podgorice, Žabljaka i ostalih susjednih turskih mjesta pokušala da napane selo Dođoše, da popali kuće u njemu i da uništi usjeve na crnogorskim njivama, ali da je ona u 11 Pismo Petra Đokića od 23. septembra 1040. g. Gabrijelu Ivačiiću, Zadar, Historijski arhiv, Spisi Namjesništva za Dalmaciju, 249 (b. XIVa. Cen tralakten. 1040). 
12 Pismo Vincenca Balarina od 24. septembra 1'04O. g. Gabrijelu Ivačiću, Zadar, Historijski arhiv, Spisi Namjesništva za Dalmaciju 249 (b. XIVе. Cenralacten, 1840). 
13 Pismo Gabrijela Ivačića od 29. septembra 1040'. g. Gubernijalnom predsjedništvu u Zadru, Zadar, Historijski arhiv, Spisi Namjesništva za Dal maciju 2(49 (b. XIVa. Centralacten, l©40). tome poduhvatu samo đjelimično uspjela. Na kraju svoga izvještaja Ivačić dodaje da je u tome boju poginulo oko 15 Turaka, a da ih je nekoliko ranjeno »Gli Ottomani di Podgorizza eon quelli di Xabliach e di altre località ancora in grosso numero tentarono di assalire il villaggio montenerino di Dodosani con la vista d'incendiarvi le case e distruggere le messi, ma non riescirono che in parte nella impresa, e nel conflitto che indi ne successe varj rima sero feriti, e quindici circa vi perdettero la vita«). 
Gabrijel Ivačić dostavlja i 28. septembra 1840. g. jedan kraći izvještaj о turskom porazu u Dodosima Gubernijalnom predsjedni štvu u Zadru.14 1 5 On saopštava da je s raznih strana čuo da je u turskom napadu na Dođoše izgubilo život više od 20 Turaka i da je lakše ili teže ranjeno oko 60 Turaka. Ivačić je dalje doznao da su Crnogorci iz te borbe donijeli na Cetinje samo 10 turskih glava, da je Njegoš poklonio donosiocima po dva zlatna cekina za svaku tursku glavu, a učesnicima u tome boju 150 talira i 500 paketa metaka (»Secondo le notizie da più parte raccolte gli Ottomani devono in quell' incontro aver perduto più di venti persone, oltre sessanta circa dal più al meno ferite. -A Cettigne però non fu rono tradotte che dieci teste soltanto, per le quali il Vescovo pagò ai portatori due zecchini d'oro per cadauna. -Accordò pure il Vescovo a quelli che presero parte all'azione cento e cinquanta talari, e cinquecento pacchi di cartatucce«). 
Novi dalmatinski guverner Johan August fon Turski obraća se 4. oktobra 1840. g. grofu Jozefu fon Sedlnickom u Beču i javlja mu da su mnogobrojni Turci iz Podgorice, Spuža i Žabi jaka i floti 21. septembra 1840. g. napali Dođoše, da su Crnogorci bili blago vremeno saznali za njihovu nam jeru i da su ih snažno dočekali i razbili. U tome okršaju, veli general fon Turski, poginulo je 20 Turaka, a ranjeno ih je 60. Ranjen je, prema njegovome izvještaju, i Mehmed-spahija Lekić:13 »Am 21' v. M. hatte ein zahlreicher Schwarm von Türken aus der Gegend von Podgorizza, Spux, Habliak und dem Hottaner Districte unter Anführung des Spahia Lekich aus Podgorizza einen Rachezug gegen die Montenegriner Gemeinde Dodossani unternommen -da aber ihre Absichten den Montenegrinern verrathen waren, so wurden sie von diesen kräftig empfangen und nach einem Verluste von 60 Verwundeten -■ 'wo runter auch Spahia Lekich und 20 Todten zurückgewiesen. -Der Vladika zahlte für jeden Türkenkopf zwey Dukaten in Gold und vertheilte ausser dem noch 150 Thaler und 500 Pack Patronen unter diejenigen, welche diesem Kampfe beigewohnt h a tte n . ..«. 
Potrebno je ovdje utvrditi tačam dan koga su Turci napali Salkovinu i Dođoše, jer je to svakako dan krupnog i značajnog događaja u istoriji Crne Gore. 
Njegoš ne spominje u svome pismu od 20. septembra (2. okto bra) 1840. g. Jeremiji Gagiću koga se datuma desio taj događaj, ali on »početkom 1841.«16 g. spominje u naslovu svoje »Pjesne od boja 1840 goda 9-og septemvrija« datum 9/21. septembar. On i u »Ogledalu srpskom«, iza naslova svoje pjesme »Udar na Salkovinu 1840 god. 9 septembra)« stavlja datum 9/21. septembar. Potrebno bi sad bilo utvrditi koliko je Turaka i Crnogoraca učestvovalo u tome krvavome sukobu. 
Njegoš piše 20. septembra (2. oktobra) 1840. Jeremijl Gagiću: »Hasan-aga Hot, bulju'baša albanski, Mehmed-aga, muselim podgorički, i Mehmed-beg, kapetan spuški, skupe krijuć G do 7 hiljada vojske, s kojom podu na naše selo D ođoše... Na sreću našima dođe glas prije nego što će neprijatelj udariti, te Dodošanima, kojih se broji do 120 pušaka, priskoči u pomoć iz drugoga obližnjeg sela jedno 100 pušaka . ..« U svojoj deseteračkoj pjesmi »Udar na Salkovinu (1840 god. 9 septembra)« Njegoš spominje turske poglavice Hasan-bega, Mehmeđ-spahiju Lekića i Mehmed-bega i navodi broj turske i crno gorske vojske:1" »A pred vojskom tri turkka serdara: jedno ti je aga Hasan-aga, za njim vojske četiri hiljade, Arbanasa, birana junaka; a drugo je Mehmede spahija, za spahijom vojske dv'je hiljade, Podgorice i Zete prostrane, i s njim Grude, brdo ubojito; a treće je Mehmed kapetane od krvava Spuža na krajinu, za Mehmedom hiljada Turakah . . . Skoči Vuče, časa ne počasi, a za njime đeca Rvašani, Rvašani i drugi Župljani, brojem uprav sto i tridest drugah . . . AT je muka i nevolja ljuta na junake pala Crnogorce, malo ih je, a mnogo Turakah: dvjesta drugah sa sedam hiljadah da boj biju u polje široko . ..« Milorad Međaković tvrdi da se u boju na Salkovini i Dodošima sukobilo preko »7000 Arbanasa« i »200 Crnogoraca«. Vuk Vrčević priča da je »6000 Arbanasa« udarilo »na crmničko selo Salkovi nu«. L. Tomanović saopštava™ da su »15. septembra« »Hasan-Hot, Mehmed Spahija i Mehmed Kapetan« došli »isa 7000 arbanasa pod selo Slatinu« i da su ih sutradan »Mrđen Janković i Vuk Lješević sa 200 druga« suzbili do grada Žaibljaka. 
Andrija Jovićević i Mihail Strugar javljaju:1 9 2 0 21 » ... Hasan-aga dovede okolo 4.000 Arnauta, a Spahija Lekić i Mećikukić okolo 3.000 . . . 9. septembra pred samom zorom turska sila, od preko 7.000 momaka, udari na Salkovinu i Dođoše. ..«. Risto J. Dragićević piše:22 »9 septembra 1840 godine bio je slavni boj kod Salko-vine (blizu Žabljaka) u kome je oko 220 Crnogoraca skoro cio dan vodilo očajnu borbu sa nekih 6-7.000 pograničnih turskih voj nika .. .«. 
Istina je da su i u Njegoševo doba velike turske vojske kre tale na Crnu Gora i na pojedina crnogorska sela i da je vrlo često šaka Crnogoraca u nepristupačnim predjelima naše zemlje razbi jala i uništavala na hiljade turskih vojnika. To se može lako shva titi kad se imaju u vidu kršovita crnogorska brda, stjenovite gla vice i neprohodni klanci. Crnogorci su u svoje vrijeme bili izvrsni strijelci, jer su od malena nosili oružje i vodili ratove. Pentrali su se po liticama kao divokoze. A s majčinim mlijekom bili su posi-saU mržnju na Turke, Arbanase i Austrijance. Bili su nepokoleb ljivi i odvažni u borbi i za svoju stvar nijesu žalili ni imanje, ni život. Nijedan se Crnogorac nije predavao živ neprijatelju. 
I pored svega toga ne može se tako lako povjerovati Njegošu i domaćim istoričarima23 da je »oko 220« Crnogoraca 9/21. septem bra rano ujutro 1840. g. suzbilo i potisnute »7.000« turskih i arbanaških vojnika, je r se ne smije zaboraviti da je u toj turskoj voj sci bio veliki dio »ljutih Arbanasa«, koji su bili, isto kao i Crno gorci, veliki junaci i koji tako lako nijesu napuštali bojno polje. Treba ovdje još imati na umu da se borba nije vodila u kršovitim crnogorskim planinama s dubokim klisurama nego u ravnici: »niz široko polje SalkovinU«. 
Veliko je pitanje da li je zaista sedam hiljada Turaka i Arba nasa 9/21, septembra 1840. g. napalo Salkovinu i Dođoše. Njihov broj je, svakako, preuveličan. Ali je sigurno da se veliko mnoštvo Crnogoraca suprotstavilo toj turskoj i arbanaškoj najeizdi. To se jasno vidi iz austrijskih dokumenata. Petar Đokić javio je 23. sep tembra 1840. Gabrijelu Ivačiću da je pođgorički zapovjednik Mehmed-spahija Lekić tajno skupio »oko pet hiljada Turaka« (». . . in via affatto riservata abbia unito 5000 circa T urchi...« ) i da je s njima s raznih strana udario na selo Dođoše, Crnogorci su, prema Đokićevim izjavama, blagovremeno bili doznali za dolazak turske vojiske i odmah se prikupilo u Dodošima oko osam stotina ljudi (».. . i Montenegrini per esser stati pervenuti a tempo, di tale divisamente s' avevano uniti in circa 800 nel detto villagio .. .«). Cim su Turci i Arbanasi 9/21. septembra 1840, g. udarili na Salkovtnu i Dođoše, odmah je, bez svake sumnje, Salkovičanima i Dodošanima morala doći u pomoć velika crnogorska vojska iz Ri ječke nahije. Njegoš kaže u svojoj pjesmi »Udar na Salkovinu (1840 god. 9 septembra)« da su se u toku same borbe dvadeset i šest Crnogoraca zatvorili u Cenderovića kućište i da su se junački branili sve dok im nijesu priskočili u pomoć Ceklinjani:'4 »Ceklinjani pomoliše vojsku niz široko polje Salkovinu. Da ti se je nagledati, druže, kako bježe tri turska serdara i za njima ljuta Arbanija niz široko polje Salkovinu; ćeraju ih momčad Ceklinjani, dok u Žabi jak ućeraše Turke«. I Milorad Medaković napominje da je Crnogorcima, koji su bili uskočili u Cenderovića kućište, pristigla »Riječka nahija u pomoć« i čim se ona »poprimakla«, »prospe oganj iz pušaka na Arbanase, koji se poplaše, ostave bojno polje i uteku«. 
Andrija Jovićević i Mihail Strugar napominju isto tako da su zatočenijema Crnogorcima, koji su se bili sklonili u Cenderovića kućište, stigli u pomoć Crnogorci iz Riječke nahije. »I baš«, tako izlažu Jovićević i Strugar, »kad bješe već na njih krajnja nužda, pristiže im hrabra pomoć od Rijeke i Dujeve na čelu sa Bojicom Savovijem Jovićevićem. Ova vruća pomoć žestoko udari na Tur ke, a još žešće, kad vide svoju braću, đe u nevolji cvili. S njima se udruži i ostali dio Ceklinjana, koji bješe cio dan bio boj, potiskoše Turke od kućišta i izbaviše svoju braću iz njega, koji svi bjehu pocrnjeli od gara i dima i mnogijema počele goretì aljine, a nekijema i lice opaljeno. Turci se snažno opriješe, osobito Spahija Lekić nagon jaše svoje na junaštvo, dokle dopade rana; a tada ih udružena ceklinska vojska potište i ućera u sami Žabi jak«.2 4 25 Sad bi trebalo utvrditi koliko je zapravo trajala borba oko Salkovine i Dodoša. 
Njegoš piše 20. septembra (2. oktobra) 1840. g. Jeremiji Gagiću: »Poslije kratkog boja, koji je trajao sahat, Turci nadadu bježati bez obzira kuda je koji mogao, tako da su naši jedne sagnali i u samu forticu«. U svojoj pjesmi »Udar na Salkovinu (1840 god. 9. septembra)« on izlaže dosta opširno i živopisno tok borbe. 
Prema njegovom pričanju, Crnogorci su odmah iza prvog naleta turskog jurišali u Turke, prešli su vodu Kara tunu, razlili se po ■širokom polju« Salkovine i: »do na Vrbiš doćeraše Turke pod krvavim gradom žabljačkijem«. 
Turci su se potom povratili, uhvatili se u koštac s Crnogorcima »niz krvavo selo Salkovinu« i »malo« ih potisnuli »do kućištah kroza Salkovinu«. Dvadeset i šest Crnogoraca nije tada htjelo uzmaci ispred turske sile nego su uskočili u Čuveno Cenderovića kućište i odatle su se junački branili dok im u pomoć nije došla crnogorska vojska iz Ceklina. Turci su se sad povukli »niz široko polje Salkovinu«, a Crnogorci su ih tada gonili dok ih nijesu utje rali u sami Žabljaik. 
Petar Đokić javlja u svome pismu od 23. septembra 1840. g. Gabrijelu Ivačiću da su se Crnogorci u boju oko Salkovine i Dodoša hrabro branili od turske vojske i da su nakon tri sata že stoke borbe prisilili Turke da se povuku (». . . e resistito con valo re pello spacio di tré ore dell' acanito combatimento ...«). 
Andrija Jovićević i Mihail Strugar tvrde da je »ovaj vrući i žestoki boj trajao čitav dan, od rane zore do mrkloga mraka«.20 Risto J. Dragićević se povodi za Jovićevićem i Strugarom. On isto kaže da je »oko 220 Crnogoraca skoro cio dan vodilo očajnu borbu sa nekih 6-7.000 pograničnih turskih vojnika«.21 
Iz gore navedenih podataka može se pouzdano zaključiti da su Crnogorci 9/21. septembra 1840. g. morali satima voditi že stoku borbu s turskom i arbanaškom vojskom koja je bila sa svih strana udarila na Salkovinu i Dođoše. 
Na kraju bi trebalo vidjeti kakav je bio ishod boja oko Salko vine i Dodoša, ko je sve od Turaka i Crnogoraca poginuo, а ко ranjen. 
Prem a Njegoševom pismu od 20. septembra (2. oktobra) 1840. g. Jerem iji Gagiću u toj žestokoj borbi bilo je mrtvih i ranjenih Crnogoraca »na 20«, a Turaka »izvjestno preko stotine, premda se govori da ih je i više«. Tu je »jako obranjen« i zabit podgorički i kapiđži-baša carski Mehmed-spahija Lekić. 
U Njegoševoj pjesmi »Udar na Salkovinu (1840. god. 9. sep tembra)« stoji da su Turci imali »sto i dvadest mrtva i ranjena, sve birana momka i bojnika, među njima Lekića spahiju«. * 2 7 a Crnogorci sedam mrtvih i »desetak« ranjenih. Među mrtvima se nalazio poznati crnogorski junak Vuk Lješević. 
Skoro odmah iza boja javio je pop Joko Plamenac Petru Đokiću da je u tom žestokome okršaju poginulo »pet ili šest Tu raka« i »šest« Crnogoraca. Plamenac je dodao Đokiću da se pronio glas da je izginulo »petnaest Turaka, a da ih je ranjeno trideset«. 
Petar Đokić je 23. septembra 1840. g. obavijestio Gabrijela Ivačića da je u tom boju izgubilo glavu dvadeset Turaka, a da ih je trideset ranjeno i da je na strani crnogorskoj bilo šest mrtvih, a sedam ranjenih. Đokić je pretpostavljao da je više Crnogoraca ranjeno nego što su to oni sami javili. 
Austrijski vicekonzul u Skadru dr Vincenc Balarin pisao je 24. septembra 1840. g. Gabrijelu Ivačiću da je u borbi oko Salkovine i Dodoša ranjeno oko šezdeset Arbanasa, a da ih je pet naest nestalo. Prema njegovom izlaganju, bio je ubijen i konj Hasan-age Hota i Hasan-aga se spasio bjegstvom. Ranjen je bio i zapovjednik podgorički Mehmed-spahija Lekić. Arbanasi su, prema Balarinovom pričanju, donijeli u Skadar samo jednu odsje čenu crnogorsku glavu. 
Gabrijel Ivačić je u svome dopisu od 28. septembra 1840. g. Gubernijalnom predsjedništvu u Zadru saopštio da je s raznih strana čuo da je u turskom napadu na Dođoše poginulo više od dvadeset Turaka i da ih je lakše ili teže ranjeno oko šezdeset. 
I dalmatinski guverner Johan August fon Turski čuo je da su Crnogorci u borbi na Salkovini i Dodošima snažno dočekali i razbili Turke i da su ubili dvadeset a ranili šezdeset Turaka. Turski je saznao da je bio ranjen i Mehmed-spahija Lekić. 
О broju poginulih i ranjenih Turaka i Crnogoraca za vrijeme turskog napada na Salkovinu i Dođoše govori i Milorad Medaković, koji je došao u Crnu Goru »nepune četiri godine iza«1 "' toga događaja. On о tom kaže: »U ovom boju od ono malo Crno goraca pogine i spaija Lekić i 120 Arbanasa koje m rtvije koje ranjeni je. Od Crnogoraca pogibe Vuk Lješević i drugije ß Crno goraca u kućištu, a rani ih se 15«. 
Željeli bismo ovdje istaći s kraja pjesme »Udar na Salkovinu « razgovor između ceklinskog junaka Bojice Savovića i hotskog po glavara Hujk-Jusufa о poginulim u borbi na Dodošima i о samome plijenu :as »No doziva Savović Bojica Hujk-Jusufa, hotskoga glavara: »Dobro jutro, Hujko pobratime, kako ti je na uranku bilo, boj bijući niza Salkovinu s ovo malo ceklinske momčadi? Jeisu li ve kako dočekali? Jesu li vi mesa pripravili, , da se doma prazni ne vraćate?« Odgovara Hujko sa Žabljaka: »A Boga mi, mili pobratime, pošteno nas momčad dočekaše, dosta nama mesa pripraviše; što ću kriti kada će se znati: sto i dvadest mrtva i ranjena, sve birana momka i bojnika, među njima Lekića spahiju; no te molim, mio pobratime, braću Hate meni povratite na kućište te sam ostavio, i kaži mi što je tamo bilo!« No Bojica njemu odgovara: »Ne mogu ti braću povratiti: običaja nije na krajinu da se vrču m rtve tjelesine. A što pitaš, pravo ću ti kazat šta ste nama kvara učinjeli: jednoga ste ubili sokola, baš sokola Lješevića Vuka, i jošt druge šestero momčadi, i desetak ranom obranili, a šićara uzeli nijeste do po puške Miloš-barjaktara«. 
Poslije završenoga boja na Dodošima 9/21. septembra 1840. g. sličan se razgovor vodio između Turaka i Crnogoraca. Jedan naš učesnik u toj borbi pričao je Joku Plamencu da su Turci poslije boja na Dodošima tražili od Crnogoraca da im izruče m rtve. Crnogorci su im saopštili da su na komade isjekli pobijene Turke i da su ih bacili u vodu. Potom su Crnogorci upitali Turke koliko je poginulo njihovih ljudi, a koliko ih je ranjeno. Turci su im odgovorili da ih je izginulo petnaest do dvadeset, a da ih je ra njeno trideset ili četrdeset.30 »Ieri mandai il domestico a Dodossì, ma attesa la sollecitudine usata nel venire, non ha potuto bene rilevare quanti veramente furono li Turchi uccisi e non tagliati, ma egli ha veduto che ì Turchi chiedevano i morti, e li Montenerini risposero: tenete ciò che rimase presso di voi perchè noi abbiamo fatti a pezzi tutti gli uccisi, e gli abbiamo gettati in acqua. E li Montenerini domandarono ai Turchi: diteci, quanti di voi perirono e quanti furono feriti. E li Turchi gridarono: ne morirono da quindici a venti, e di feriti ve ne saranno trenta, о quaranta, e non sappiamo più esattamente ancora nulla. Tutto questo fu udito dall' uomo, ohe io mandai al combattimento«. 
Joko Plamenac je morao ovu pojedinost saopštiti Njegošu, a Njegoš ju je opjevao na kraju svoje pjesme »Udar na Salkovinu«. Iz istorijskih se dokumenata vidi da je Joko Plamenac iza boja na Dođošima išao iz Crmnice na Cetinje i podnosio Njegošu izvještaj о borbi Turaka i Crnogoraca koja je bila u Salkovini i na Dodošima 9/21. septembra 1840. g. Njegoš je 9. oktobra 1840. g.r u društvu svojih senatora i nekih drugih crnogorskih glavara, po sjetio mala ostrva na Skadarskom jezeru Vranjinu i Lesendro, a zatim je pošao u Crmniöku nahiju i dugo se šetao s Jokom Plamencem po crmničkim ravnicama. 
Karakterističan je i kraj Njegoševe pjesme »Udar na Salko vinu (1840. god. 9. septembra)«. Ceklinjanin Savović Bojica do vikuje Hotu Hujk-Jusufu: »A šićara uzeli ni jeste do po puške Miloš-barjaktara«. 
Nikola Banašević naziva ta dva stiha »duhovitom i original nom poentom«. Ideja pak koja se u tim stihovima krije poklapa se sa stvarnošću. To se jasno vidi iz Njegoševa pisma od 20. sep tembra (2. oktobra) 1840. g. Jeremiji Gagiću. »Ovaj je boj«, tako javlja Njegoš Gagiću, »tako žestok bio da su se i rukama hvatali za puške jedni drugijema i nekolike turske puške donešene su mi onako iskrivljene, oko kojih su se čupali, a naši nijesu svoje ni jedne neprijateljima pustili«.31 I živo i dramatično pričanje Milorada Medakovića to potvrđuje. »Arbanasi su pokazali veliko junaštvo«, veli Međaković, »ali i zatočeni Crnogorci osvjetlaše obraz. Arbanasi trzahu za grliće od pušaka, misleći da im istrgnu sasvijem puške iz rukuh -a Crnogorci opet ne davahu. Tu se toliko naprezalo sa snagom zvjerski oko pušaka, da su se puščane cijevi iskrivile, a jedna je cijev napola slomljena bila, od koje odnesu polovinu Arbanasi, a druga ostane u rukama Crnogoraca«.'" 



  TURSKI I ARBANASKI NAPAD NA SALKOVINU I DODOSE 1840. G. 




  TURSKI I ARBANAŠKI NAPAD NA SALKOVINU I DODOSE 1840. G. 18 Ogledalo srpsko citiramo po izdanju Prosvete od 1967, str. 452. Slične stihove sretamo i u Njegaševoj pjesmi »Osveta kučka«, koja se pojavila u »Grlici« za igodinu 1830, na stranam a 94-110: »U to saba zora otvorila i istekla jutarnja Danica. . . a saba je zora otvorila. . .« Im a još stihova u pjesmi »Udar na Salkovinu <1040. god. 9. septembra)« koji odaju Njegoša: »Ljuta ti je mulka odoljela, u muku se poznaju junaci...« Ti nam stihovi izazvaše u sjećanju Njegolševe stihove iz »Gorskog vijenca«: »U dobru je lako đotaro biti; na muci se poznaju junaci«. 




  TURSKI I ARBANAŠKI NAPAD NA SALKOVINU I DODOSE 1840. G. 23 Potar I. P o p O 'v lć izlaže staložena turski napad na Salkovinu i Do đoše: »Jedna turska vojska došla je 8. septembra pod selo Slatinu. Sutradan udarili su Turci na Salkovinu. U njoj se vodila krvava borba u kojoj eu se krivile i lomile puščame cevi. Nekoliko Crnogoraca bilo je opsednuto u jednoj kuli. Opsađenim Crnogorcima došla je u pomoć Riječka nahija i spasla Ih. Annauti, ikoji su limali nameru da popale Dođoše, napustili su bojno polje« (Crna Gora u doba Petra I i Petra II, Srpska književna zadruga, Beograd, 1991, kolo XL.VI, knjiga 310, str. 105). 




  Milorad Medaković, Vuk Vrčević, Andrija Jovićević, JMihail Strugar, Risto J. Dragićević, Petar I. Popović i Nikola Banašević s pravom sma traju da su Turci 9/21. septembra 1840. g. udarili na Salkovinu i Dođoše. Jeremija Gagić međutim tvrdi u svome pismu od 23. sep tembra (9. oktobra) 1840. g. ruskom poslaniku u Beču Dimitriju Pavloviču Tatiščevu da su Turci navalili sa oko sedam hiljada voj nika na Salkovinu i Dođoše »15/27.« septembra 1840. g. Za Gagićem se poveo i L. Tomanović. On kaže:17 »15 sep te m b ra .. . Hasan Hot, Mehmed Spahija i Mehmed Kapetan dođoše sa 7000 Arbanasa pod selo Slatinu, po svoj prilici, da osvete onu prošlogodišnju pogi biju u Bjelopavlićima«. Joko Plamenac povjerava svome prijatelju Petru Đokiću da su Turci »u ponedjeljak rano ujutro« (». .. cioè lunedi mattina di buon ora ...«) izvršili žestok napad na Salkovinu i Dođoše. Petar Đokić javlja Ga b ri jelu Ivačiću da je Mehmed-spahija Lekić »21. septembra ujutro« (»... la mattina dei 21. corrente...« ) udario sa oko pet hiljada vojnika na Dođoše. Andrija Jovićević i Mihail Strugar izvještavaju: »9. septembra pred samom zorom turska sila, od preko 7.000 momaka, udari na Salkovinu i Dođoše«. Iz gore navedenih podataka jasno se vidi da su Turci 21. sep tem bra rano ujutro 1840. g. napali Salkovinu i Dođoše. 


	Njegoš pripovijeda u svojoj pjesmi »Udar na Salkovinu (1840
	god. 9 septembra)«:* 1'
	»Taman salba zora otvorila
	i jutrenja istekla Danica,
	turska vojska bješe udarila
	niz široko polje Salkovinu,
	put Dodošah zagon učinila;
	Ceklinjani vojsku dočekaše ...«
	Da bi se uklonilo Gagićevo neslaganje s Njegošem u datiranju
	događaja, potrebno je, svakako1 , navesti još neke savremene podatke
	о tom događaju.
	Joko Plamenac je odmah iza boja obavijestio Petra Đokića da
	se događaj Zbio u ponedjeljak rano ujutro »lunedì mattina di buon
	ora«. Petar Đokić je javio 23. septembra 1840. g. Gabrijelu Ivačiću
	da se boj desio ujutro 21. septembra 1840. g. »la mattina dei 21.
	cofrrente«. Johan August fon Turski pisao je 4. oktobra 1840. g.
	Jozefu fon Sedlnickom da su Turci iz Podgorice, Spuža i Žabljaka
	i Hoti napali selo Dođoše 21. septembra 1840. g. »am 21' v. M . . .«.
	Važno je saznati u koje je doba dana bio turski napad na Sal
	kovinu i Dođoše.

Sve datume navodimo po novom kalendaru. 

Nilkola B a n a š e v i ć , »O dvema pesmama iz Njagoševog 'Ogledala srpskog'«, Prilozi za književnost, jezik, istoriju i folklor, Beograd 1903, knjiga dvadeset deveta, sveska 3-4, str. 2104. 

Petar II. P e t г о V i ć Nj e g о š, Ogledalo srpsko,Beograd, Prosveta, 1967, str. 450-450, 1 1 Danilo V u š o v l ć je 1036. pripisao Njegoš u pjesmu »Udar na Saltkovinu (1840 god. 9. septembra)« (Celokupna dela Petra II Pelrovića NjegoSa, u redakciji đr Danila Viuišovića, drugo izdanje, Beograd, 1936, str. XIX). -Risto J. Draglćevlć je 1948. g. ubrojio pjesmu »Udar na Salkovinu (1840. god. 9. septembra) u Njegoševa djela. On je doveo u vezu sadržaj Njegoševog pisma od 20, septembra (2. oktobra) 1840. g. Jeremiji Gagiću sa sadržajem 

Pismo Gabrijela Ivačića od 28. septembra 1840. g. Gubernijalnom predsjedništvu u Zadru, Zadar, Historijski arhiv, Spisi Namjesinišfcva za Dalmaciju 249 (b. XIVs. Centralacten, 1840). 

Kopija pisma guvernera Johana Augusta fon Turskoga od 4. X 1840. g. Jozefu fon Sedlnickom, Zadar, Historijski arhiv, Spisi Namjesništva za Dalmaciju 24)9 (b. XIV. Oentralakten, 1840). 

N. B a n a š e v i ć , -»O đivema pesmama iz Njegoeevog 'Ogledala srp skog'«, Prilozi za književnost, jezik, istoriju i folklor,Beograd, 1963, krnj. 29, sveska 3-4, str. 264. 17 L. T o m a n o v i ć , Petar II Petrović-Njegoš kao vladalac, Cetinje, 1896, str. 121. 

Petar II. P e t г о V i ć Nj e g о š, Ogledalo srpsko, Prosveta,Beograd, 1967, str. 450-452, 

L. T o m a n o v i ć , Petar II Petrović-Njegoš kao vladalac, Cetinje, 1896, str. 121. 

Andrija J o v i ć e v i ć i Mihail S t r u g a r ,op. c., str. 200-201. 

Risto J. D r a g i ć e v i ć , Članci о Njegošu,Cetinje, 1949, str. 165. 

Petar II. P e t r o v i ć Nj e g о š, Ogledalo srpsko, Prosveta,Beograd, 1987, str. 457. 

Anidri ja J o v i ć e v i ć i Mihail S t r u g a r , op. c., str. 204. 

Andrija J o v i ć e v i ć i Mihail S t r u g a r , ib., 204-205. 27 Risto J. D r a g i ć e v i ć , op. c., str. 105. 

Risto J. D r a g i ć e v i ć , ilb., str. 105. M Aleksandar P o p o v , Путешеств1е въ Черногорпо, Sanktpeterburg, 1847, str. 278-280, i. Petar II. P e t г о v i ć Nj e g о š, Ogledalo srpsko, Beo grad, 

1907, str. 457-458. 

Prijevod pisma Joka Plaimenea iz 1840. g. na talijanski jezik Petru Đakiou Zadar, Historijski arhiv, Spisi Namjesništva za Dalmaciju 249 (lb. XFVa. Centralacten. 1940). 31 Njetgoiševo pisano od 20. septembra 1940. g. Jeremiji Gagiću, Arhivsko odjeljenje Državnog muzeja na Cetinju, »Prinovljeni rukoipisi«. 

M. G. M e đ a k o v i ć , oip. c., str. &2. 

A la fin. de son article l'aiuteur en se servant de nomlbreux arguments donne l'appui à la thèse de Risto J. Dragićević et de Nikola Banašević d'après laquedle la chanson décasyllabique »L'Assaut à Salkovina« (le 9. septembre 1840) serait une des oréations poètiques du poète rnonténégrin Njegoš.
TURSKI I ARBANAŠKI NAPAD NA CRNOGORSKA SELA SALKOVINU I DODOŠE OD 9/21. SEPTEMBRA 1840. G