Pregledni nauåni rad S a š a M a r k o v i ã NACIONALNI IDENTITET SRBA U 19. VEKU I POÅETKOM 20. VEKA 
SAŸETAK: Namera rada je prikaz aktuelnog odnosa prema odreðewu nacionalnog identiteta u svetu i zemqama ålanicama Evropske unije, a nakon toga i u skladu s afirmacijom aktuelnosti. Prikazan je odnos prema genezi nacionalnog identiteta kod Srba od poåetka 19. veka pa do 20-ih godina 20. veka. Koncepcijski rad se bazira na rasvetqavawu uloge obrazovawa i kulture u nacionalnoj identifikaciji i na pojavi jugoslovenske ideje i odnosu prema woj u naznaåenom periodu. 
KQUÅNE REÅI: nacionalni identitet, obrazovawe, kultura. 

AKTUELNOST NACIONALNE DRUŠTVENE IDENTIFIKACIJE DANAS

Posle pada berlinskog zida i urušavawa komunistiåke ideologije i socijalizma kao društveno-ekonomskog poretka devedesetih godina prošlog veka, izazov nametawa unifikovanog svetskog identiteta, koji se otvorio dominantnim drÿavama sveta bio je isuviše primamqiv da bi se izbegao. Slast pobede umawila je samokritiånost, a viziju pretpostavila realnosti. Istorija svedoåi da se to ne dešava prvi putnaprotiv. 
Ovakav duhovni miqe, u najmoãnijoj sili Sjediwenim Ameriåkim Drÿavama otvorio je put neoliberalizmu odnosno uåewu Frensisa Fukojame o "kraju istorije". To je zapravo bila pretenciozna ideološka konstrukcija koja je trebalo da ovekoveåi i mundijalizuje graðansko društvo ameriåkog tipa. Svet je jedinstven, ekonomski globalan, interesi se proÿimaju, potrebe za tradicionalnim društvenim odnosima optereãene sukobima interesa, koji su se najåešãe ratom rešavali, više ne postoje. O toj i takvoj globalizaciji pisao je i drugi veliki ideolog modernog neoliberalizma i rodonaåelnik ekonomike slobodnog trÿišta Milton Fridman. "Isto onako kao što svako jutro, kada se budim, znam da se neizbeÿno raða sunce, tako i globalizacija predstavqa nuÿno dogaðawe koje nije stvar voqe, niti je stvar qudskog izbo-ra". Trebalo je ovo da bude eshatološka pobeda nad "bezubim i beznaåajnim nacionalizmom" koji je nestajao pred trijumfalnim prodorom demokratije. Pri svemu ovom dešavalo se to da je demokratiånost izgubila svoj identitet izbora i slobodne voqe. Pretvorila se u sluškiwu uniformnog modela sa prostora zapadne hemisfere. Iako je i kao takva nesumwivo imala svoje suštinske vrednosti, wena prepoznatqivost i vrednost postali su marginalni kvalitet s obzirom na to da se nametala u formi "jedinog i nuÿnog dobra". Sukobi koji su potresali prostor nekadašweg Sovjetskog Saveza i nekadašwe Jugoslavije uklapali su se u ponuðenu koncepciju neoliberalnog globalizma kao "nedovoqni stepen istorijskog razvitka naroda na tim ne mnogo sreãnim prostorima". 
Meðutim, teroristiåki napad 11. septembra 2001. godine bio je otreÿwewe. Svega nešto malo više od jedne decenije trajala je iluzija neoliberalne škole. Fukojama 2004. godine objavquje kwigu Izgradwa drÿave -upravqawe i svetski poredak u 21. veku u kojoj vrši kopernikanski preokret, vraãa se tradicionalnom uåewu da je jaka drÿava sa zdravom nacijom osnovni uslov napretka. 
Pokazalo se da je nacionalno pitawe i daqe veoma aktuelno. Zapravo "trajnost i otvorenost nacionalnog pitawa ima dubqi kolektivni psihološki izvor i smisao. Svaki åovek jeste posebna individualnost, razliåita od svih drugih individualnosti, jeste svet za sebe i svako ÿeli da saåuva bar deo te sopstvene individualnosti. Ali åovek je istovremeno i individualnost koja se samo u grupi, u kolektivitetu, u åvrstoj zajednici moÿe ostvariti i afirmisati."1 U isto vreme i Fridman priznaje da nije bio u pravu kada je veliåao ekonomski model privatizacije i savetovao bivše socijalistiåke drÿave da sve treba privatizovati. "Pokazalo se da je vladavina zakona verovatno elementarnija od privatizacije." 
Savremena istoriografija ali i ideološke koncepcije Evropske unije nisu u potpunosti podrÿavale neoliberalne tonove koji su dopirali s druge strane Atlantika. Iako je tendencija u odreðenoj meri instrumentalizovanog ali istovremeno i argumentovanog pristupa osnovnim društvenim kretawima evropske istorije prisutna, ambicije evropskih istoriåara i ideologa imaju respektivno realistiåniji pristup u odreðewu prema prouåavawu prošlosti i wenom uticaju na savremene dogaðaje. Upeåatqiv primer ovog koncepta je voluminiozni interdisciplinarni projekat "Izgradwa Evrope" pod rukovodstvom uglednog istoriåara Ÿak le Gofa. Deo ovog projekta je i rad nemaåkog istoriåara Hagena Šulcea åije je delo Drÿava i nacija u evropskoj istoriji objavqeno i kod nas. 2 Šulce insistira na vremenskoj dimenziji razumevawa problematike kao i na komparativnom pristupu pojmovima drÿave i nacije. Prouåavawem evropske istorije dolazi se do podataka koji go-vore o autohtonosti i razliåitosti razvoja drÿava i nacija. Ova razliåitost evidentna je u istorijskim epohama i geografskim lokalitetima, kao i u modelima razvitka drÿave i nacije od naroda do naroda Evrope. Kroz zanimqiv naåin predstavqawa istorije Evrope zasnovan na analizi razvoja ideje drÿave i nacije, Šulce nam govori da su nacije i nacionalne drÿave još uvek ÿiva kulturna i duhovna biãa i "izraz one raznovrsnosti bez koje bi Evropa izgubila svoju suštinu", odnosno da "evropsko ureðewe moÿe biti trajno samo ako vodi raåuna o nacijama, wihovim dugim istorijama, wihovim jezicima i wihovim drÿavama. Pored toga tu su i regioni i pokrajine proistekli iz drugih tradicija i koji su postali zaviåaji, posebno bliski qudskim srcima. Tu su i opštine, u kojima se odigrava vidqivi svakodnevni ÿivot i gde se donose lako shvatqive odluke. Sve ãe to biti moguãno zajedno sklopiti ukoliko se buduãa Evropa bude ustrojila u duhu supsidijarnosti: jedna relativno labava drÿavna tvorevina s više politiåkih etaÿa, u kojoj bi se svakoj višoj etaÿi smelo delegirati samo ono što se nije moglo rešiti na niÿoj". 3 Ova istorija objediwuje više modela odreðewa nacije. Sijejesovo: "Narod åini naciju. Nacija daje drÿavni ustav. Nacija je izvor suvereniteta."4 Istorijski se konkretizovalo kroz proces formirawa nacionalnih drÿava. Razvojni put ove ideje išao je ka dodatnom odreðewu jer je ona postala "garant za demokratiju i parlamentarizam". Neke drÿave su, tokom svog nacionalnog odreðewa, prihvatile tzv. kulturni model nacije koji se temeqi na zajedniåkom jeziku i svesti o zajedniåkoj pripadnosti. 
Bez obzira na znaåajan politiåki, i pre svega, ekonomski uspeh evropskih integracionih procesa nacionalna drÿava nije suvišna5 "jer weni politiåki i pravni mehanizmi poåev od ustavnopravnih organizacija do upravnih organizacija, nisu našli svoju zamenu. Zasada je samo nacionalni drÿavni okvir u stawu da bude zaštitni omotaå demokratskim i liberalnim institucijama". Iz svega ovog proizilazi da, iako je tendencija stvarawa nadnacionalnosti bitna karakteristika Evrope posle Drugog svetskog rata, bilo kakva apsolutizacija nadnacionalnog kako na politiåko-ekonomskom tako i na kulturno-jeziåkom planu zapravo predstavqa još jedan instrumentalizovani ideološki pristup nedovoqno utemeqen i istorijski kontraverzan. 
Ovo stanovište, ima i svoje oponente koji ne smatraju opravdanim revitalizaciju nacije. Jirgen Habermas je jedan od vodeãih evropskih mislilaca koji se zalaÿe za redefinisawe odnosa drÿave i pojedinca, a multikulturalizam je podesan model za to redefinisawe. On ukazuje da je ovo "doba dezintegracije klasiånog oblika nacije-drÿave" 6 i da je "samo u kratkom periodu demokratska nacija-drÿava iskovala tesnu vezu izmeðu 'etnosa' i 'demosa', a da graðanstvo nikad nije bilo konceptualno povezano s nacionalnim identitetom." 7  svakom sluåaju kompleksnost problema pravca buduãeg odreðewa Evropske unije, pre svega, zahteva sveobuhvatni dogovor vodeãih odnosno motornih drÿava Evrope. Usaglašavawe wihovih stavova mogao bi da bude predlog moguãeg modela. "Insistiraãu na åiwenici da u Parizu još uvek postoji jasna tendencija sagledavawa problema nacionalnosti u Centralnoj i Istoånoj Evropi u terminima individualnih demokratskih prava unutar jedne drÿave jakobinskog tipa koji prevazilazi etniåke podele, dok Nemci i daqe razmišqaju u terminima kolektivnih prava mawina. Od 1919. Francuska je u ime, pre svega, otpora nemaåkom proboju u Istoånu Evropu, zatim u ime stabilnosti, podrÿala relativno znaåajne multietniåke drÿave (kao Åehoslovaåku i Jugoslaviju), dok je Nemaåka pre podrÿala ponovno spajawe regiona na etniåkoj osnovi. Ovo su dve razliåite koncepcije koje imaju svoje korene u 19. veku: francuska koncepcija poåiva na graðanstvu, prema tradiciji Ÿan--Ÿak Rusoa i Renana, nemaåka na narodnosti, prema romantiåkoj tradiciji. Moramo konstatovati da je s raspadom Jugoslavije i Åehoslovaåke nemaåka koncepcija izgleda trenutno prevagnula." 8 Imajuãi u vidu da je pomenuti projekat Ÿaka le Gofa okupio i nemaåke i francuske intelektualce, sklon sam mišqewu da je dogovor proces koji se ostvaruje s namerom da odgovori na svaki potencijalni izazov, a da ãe naizgled nepomirqivost graðanske i etniåke koncepcije biti prevaziðena odluånim predlogom koji je zasnovan na istraÿivaåkom odreðewu istorije evropskih naroda i definisan multinacionalnim i multikulturnim pristupom u izgradwi evropskog identiteta. 238 6 D i v q a k , S. (2002). Nacija, kultura i graðanstvo. Beograd: Sluÿbeni list, str. 36. 7 Bliÿe o tome H a b e r m a s Jürgen: On the Relation between the Nation, the Rule of Law, and Democracy; http://www.habermasonline.org/; H a b e r m a s Jirgen (2002). Postnacionalna konstelacija, Beograd: Otkrovewe. 
8 S u t u, Ÿorÿ-Anri (2001). Neizvestan savez. Istorija evropske zajednice, Beograd: Klio, str. 364-365, "U Sutuovom pristupu pisawu istorije lako je primetiti dvostruku sklonost: najpre darovitost za minucioznu analizu -smisao za teško uoåqive, ali znaåajne nijanse pojedinih problema -a zatim i sposobnost uopštavawa koja je, po kartezijanskom obrascu jasna i zaokruÿena. Otuda, uprkos velikom broju saopštenih åiwenica i uporednom praãewu razliåitih procesa, Sutuove analize zavreðuju dodatni napor åitaoca jer nude, u skoro svakom odeqku, nova tumaåewa procesa i dogaðaja koje je teško uopštavati na standardan naåin. Premda na prvi pogled napisana najpre za struånu publiku i studentsku populaciju, monografija Nesiguran savez svojim utemeqenim analizama i pouzdanim tumaåewima nudi mnoštvo odgovora na pitawa o našoj sadašwosti, otkrivajuãi mnoge meandre savremene istorije Evrope koji su do sada nezasluÿeno izmicali paÿwi naše javnosti." -B a t a k o v i ã , Dušan, Sutu Ÿorÿ-Anri -pouzdani tumaå savremene evropske istorije, Neizvestan savez, str. 390-391. 
ISKUSTVA SRPSKOG NARODA Upravo ovo stanovište, bez obzira na gorka iskustva iz proteklog perioda, zahteva istraÿivawe, reaktivirawe i preispitivawe opredeqewa nacionalnog identiteta i postizawa širokog društvenog konsenzusa u vezi s wim. 
Odreðewe našeg nacionalnog identiteta jeste kontinuitet ideje koja se javila u vezi s poåetkom Prvog srpskog ustanka, odnosno krajem 18. i poåetkom 19. veka. Pokušaji da govorimo o sebi samima, nisu bili åesti ne zato što nije bilo potrebe za wim veã zato što su se podrazumevali i bili navodno toliko oåigledni, a i kada su se pojavqivali bili su vrlo åesto instrumentalizovani odreðenom interesnom politikom. 
U vezi s pravilnim odnosom prema nacionalnom identitetu, od wegove geneze pa do sredine 20. veka, treba se odrediti u odnosu na dva bitna åinioca; to su: 1. uloga kulture i obrazovawa u nacionalnoj identifikaciji i 2. jugoslovenska ideja i odnos prema woj. 

ULOGA KULTURE I OBRAZOVAWA U NACIONALNOJ IDENTIFIKACIJI

Obrazovawe pojedinca odnosno nacije u vreme tzv. nacionalnog romantizma, tokom 19. i s poåetka 20. veka bilo je podreðeno oslobodilaåkim pregnuãima. Bili su vrlo retki glasovi o potrebi uporednog rada i na osloboðewu teritorija i na prosveãewu stanovništva, odnosno na formirawu nacionalnog identiteta snagom racionalnog, a ne emotivnog. 
Nacionalna ideja kod Srba formira se kao tzv. lingvistiåki tip nacije, odnosno kao ideja da je nacija zajednica jezika pri åemu je jezik "najuniverzalnije društveno oruðe åinilac objediwavawa i povezivawa pripadnika nekog društva". 10 Na taj naåin odreðena i omeðena srpska nacija u nameri da se otrgne od turske vladavine vapila je za prosvetiteqskom delatnošãu. Prva konstatacija duhovne zaostalosti našeg naroda i wenog prevazilaÿewa putem prosveãewa potiåe od Jovana Rajiãa, 11 a potom i Dositeja Obradoviãa, odnosno od Srba koji su ÿive-239 9 "S druge strane, na Balkanu ne postoji isti motiv nacionalnog preporoda. On je u srpskom sluåaju poåeo s istom idejom, kao u Francuskoj i sredwoj Evropi, da je nacija zajednica jezika. Taj lingvistiåki tip nacije je prisutan u filozofiji Dositeja Obradoviãa, Johana Kristofa Bartenštajna (1761) i svih srpskih racionalistiåkih pisaca iz vremena prvog srpskog nacionalnog programa Gravamina et postulata na Temišvarskom saboru 1790. godine. Najdoslednije je obrazloÿena u kwizi Stefana Novakoviãa o 'srpskoj ili rascijanskoj naciji" iz 1791. On je pored toga isti tekst štampao i na latinskom jeziku", E k m e å i ã, Milorad, Evropski okviri i karakter Srpske revolucije 1804-1815, u: Evropa i Srpska revolucija 1804-1815, Novi Sad: Platoneum, str. 59. 
10 I v i ã, P. (1971). Srpski narod i wegov jezik, Beograd, str. 90. 
11 "Rajiãeva teorijska paradigma bi se mogla definisati kao istoåna varijanta prosvetiteqstva ukrštena sa zapadnim racionalizmom, što se da razumeti ako se zna da li u Habzburškoj monarhiji. 12 Na prostoru monarhije, meðu Srbima je poåeo da se stvara graðanski sloj koji je svoj identitet profilisao intenzivirawem obrazovawa. 13 Ovo je bio znaåajan istorijski trenutak jer se pojavio odreðen sloj u srpskom narodu koji je svoj uticaj zasnivao na kulturnom i obrazovnom radu i koji je iskustveno, iako malobrojan, posvedoåio u kom pravcu treba nacionalni rad da se kreãe. 
Po Dositeju, naš narod bio je duhovno zaostao. Toj zaostalosti mogao se uåiniti kraj samo putem prosvete, što ãe reãi putem škole koja bi širila znawa steåena razumom. 14 On je nacionalni problem postavio kao kulturni problem istiåuãi prosveãivawe kao preduslov narodnog preporoda. "Prosveãewe kod Srba se razvijalo u širokom zapadnoevropskom i ruskom duhovnom kontekstu. Ono je predstavqalo sloÿeni kulturni sistem zasnovan na dostignuãu srpskog duhovnog razvitka i ukquåivalo je temeqne principe prosveãenosti zapadnih mislilaca i ideje ruske racionalistiåke literature." 15 Protivnik wegovog laici-240 je Rajiã glavno obrazovawe stekao u Kijevu gde je tada preovladavao duh zapadne sholasti-ke… Od nemerqive je ne samo nauåne, nego i politiåke vrednosti po odrÿawe nacionalne svesti i vere u tom vremenu pritisaka Beåa, to što je Rajiã istoriju svog i, ne samo po tadašwem potåiwenom poloÿaju, wemu srodnih naroda 'iz tmi zabvenija izjataja' i velika je šteta što delo nije bilo štampano veã tada kada je završeno (1768. godine). Nema sumwe da bi ono, takvo kakvo je nedovršeno i nesavršeno bilo, ipak izazvalo u 60-tim i narednim godinama 18. veka nacionalni politiåki polet kod Srba u Ugarskoj, koji bi, bez obzira na razmere, izvesno dao wihovoj istoriji nešto drugaåiji smer. Narod koji nema, taånije koji ne zna svoju istoriju, od drugih se ne smatra politiåkim na-rodom… Onako uåen, Rajiã je naprosto morao biti veliki poklonik nauke. Nijedan pa ni politiåki progres u društvu nije, po wemu, moguã bez nauke… On je u svoju tezu åvrsto uzidao elemente kulta nauke i obrazovawa", S i m e u n o v i ã, Dragan (2002), Politiåka misao Jovana Rajiãa, Zbornik radova sa nauånog skupa Jovan Rajiã, istoriåar, pesnik i crkveni velikodostojnik, SANU, Ogranak u Novom Sadu, Novi Sad, str. 149-154. 
12 "Svoju individualnost i posebnost u Habzburškoj monarhiji Srbi su istakli i u kulturi, umetnosti i kwiÿevnosti. Oni su još u drugoj polovini 18. veka, pre Maðara i drugih naroda u Austriji, zapoåeli s pokretom za uvoðewe narodnog jezika u javnim i sluÿbenim komunikacijama (u 'svojim' magistratima, opštinskim veãima, na Narodno-crkvenim saborima). Iako je crkvenoslovenski jezik ostao sluÿbeni u crkvenoj upotrebi i bogoslovskoj kwiÿevnosti, narodni jezik je, postupno, prevladavao u javnim manifestacijama pošto je tzv. slavenoserpski jezik -jezik intelektualaca i pisaca -u odnosu na crkvenoslovenski, sadrÿao sve bitne odlike narodnog govora. Dositej Obradoviã i wegovi sledbenici uåinili su u tom pogledu presudan prelom. Terezijanske i jozefinistiåke reforme -nameravane ka unifikaciji, posredno i germanizaciji društvenog i kulturnog ÿivota brojnih i meðusobno razliåitih narodnosti u Monarhiji -u stvari su doprinele jaåoj individualizaciji Srba i u crkveno-verskom, i u nacionalno-politiåkom i u kulturno-prosvetnom pogledu", S t o j a n å e v i ã, Vladimir (1998), Srpski narod u svojoj novijoj istoriji, kraj 18. i poåetak 20. veka, Novi Sad: Prometej, Pravoslavna reå, str. 56-57. 
13 "Iz poznate Bibliografije srpske kwige 18. veka dr Georgija Mihailoviãa moÿe se, osim izdavaåko-bibliografskog sadrÿaja kwige videti i kakva je bila duhovna orijentacija åitalaåke publike u ÿeqi za obrazovawem i intelektualnim potrebama našeg graðanstva, ali i širih kulturnih slojeva srpskog društva koje je, posle punog jednog veka od Velike seobe pod patrijarhom Åarnojeviãem, prešlo dugi put svoje evolucije u debalkanizaciji srpske kulture ka prihvatawu obrazaca i primera savremene evropske kulture (sa puno obzira za pozitivne tekovine nacionalne kulture iz prošlosti i istorijsku tradiciju)", S t o j a n å e v i ã, Vladimir, Srpski…, str. 59. ziranog moralizma koji je nudio trezvenost i racionalnost bila je crkva. 16 loga Srpske pravoslavne crkve kao konzervatora tradicionalnih vrednosti i åuvara ishodišta i za zdravi patriotski oseãaj i za potrebu duhovnog uzdizawa nacije nije trebalo da bude, a åini se nije bila ni predmet kritike. "Pravoslavni su dakle u celini uporni, nepomirqivi predstavnici teÿwe za samostalnim nacionalnim i kulturnim ÿivotom i pravoslavna vera je etiketa, koja te teÿwe najboqe obeleÿava." 17 ogodilo se to da je u vreme poåetka nacionalne revolucije, umesto odmerenog odnosa racionalnog i romantiåarskog zanosa dominirao ovaj drugi proÿet religioznim iracionalizmom i punoãom oduševqewa. 18 Za oba pristupa duhovni i slobodarski svetionik prošlosti bila je sredwevekovna srpska drÿava loze Nemawiãa. Meðutim, ona nije sagledana u realnom kontekstu postojawa i kritiåkom promišqawu veã kao istoånik slobodarske tradicije i pravedne ÿrtve ali i grešnosti. Mit koji se raðao na ovaj naåin, a koji je prenebegavao åiwenice iz prošlosti i åesto gubio dodir sa stvarnošãu imao je mnogo veãu pretenziju od tek podsticajne energije u borbi za osloboðewe. 19 Nepismeno i neobrazovano stanovništvo Srbije trebalo je opismewavati i obrazovati; u protivnom ono je nekritiånoj virtualnoj stvarnosti, uquqkanoj samodovoqnošãu nudilo izobiqe plodnog tla. 20 a putu odreðewa nacionalnog identiteta, u narednim vremenima, nezaobilazno je ime Vuka Karaxiãa. Wegova višeslojna istraÿivawa 241 16 "Srpski prosvetiteqi, kao temeqne vrednosti proširivawa prosvetiteqstva izrazili su, pre svega, kritiåki odnos prema postojeãoj Srpskoj pravoslavnoj crkvi. Oni su zahtevali ograniåewe wene uloge u religioznoj sferi, razvitak svetovnog obrazovawa, prelazak literature na narodni jezik i opštu demokratizaciju i humanizaciju kulture", Slavänskie narodoe…, str. 148 17 C v i j i ã, J. (1908). Aneksija Bosne i Hercegovine i srpsko pitawe, http://www.rastko.org.yu/antropologija/cvijic/govori-clanci/jcvijic-aneksija.html* Toc536118996. 
18 Ideja da se "nacionalna stremqewa srpskog naroda izvedu iz uåewa pravoslavne crkve" postojala je i u periodu od 1860. godine do 1878. godine, a wen poåetak vezuje se za "Srbima poslanie iz Moskve" koje je 1860. godine napisao Aleksej S. Homjakov istaknuti slovenofil. "Prvi i osnovni slovenofilski savet Srbima tiåe se oåuvawa wihovog 'jedinstva u veri' ", tj. jedinstva u pravoslavqu koje je "istinito poznavawe Boga i Spasiteqa našeg, åisto od svake jeresi i laÿi, kojima su pomraåeni zapadni narodi". 
19 "Samosvojno obiåajno pravo Srba, kao dubokoj istorijskoj i kulturnoj baštini sredwevekovne srpske drÿave i drÿavnosti, ÿiva narodna svest iako snaÿno pritisnuta tuðinskom turskom upravom i tuðinskim uplivima, postojawe društveno-ekonomskih oblika samouprave koju je mawe ili više tolerisala turska uprava, kao i ukupna filozofija ÿivota Srba imali su, u idejnoj sferi društvenog ÿivota srpskog naroda, åvrstvo utemeqena osnovna naåela i ÿivotnu praksu koje je, sa svoje strane, Francuska revolucija izbacila kao svoja univerzalna i revolucionarna naåela 1789. godine i prvih godina uåvršãewa i izgradwe novog reÿima. Sa mnogo sliånosti ali i sa izvesnim razlikama, i Francuska 1789. i Srpska 1804. imale su dodirnih taåaka, i -generalno -teÿile su istim istorijskim i humanitarnim ciqevima progresa i nove demokratske, graðanske civilizacije", S t o j a n å e v i ã, Vladimir, Srpski…, str. 135. 
20 "Specifiånost Srbije je što je ona na prelazu iz 19. veka u 20. vek imala najmlaðe stanovništvo u Evropi; åak 53,75% graðana imalo je mawe od 19 godina, a broj nepismenih je iznosio 79,7%", T r g o v å e v i ã, Q. (2003). Planirana elita. Beograd: Istorijski institut, str. 229. daqe su razvijala potrebu za kritiåkim i racionalnim sagledavawem stvarnosti. 21 U svojim istraÿivawima prošlosti bio je dosledan realistiåkom pristupu i bio pod uticajem nemaåkog romantizma. 22 To je uslovilo da je Vuk prihvatio shatawe nacije kao duhovne porodice. Po wemu su Srbi imali nacionalni karakter zasnovan na narodnim umotvorinama, obiåajima i verovawima. To je vodilo ka ideji o Srbima kao jednom herojskom narodu åije je junaštvo oplemeweno pravdoqubivošãu. 
Vukove narodne pesme, kosovski mit i Wegoševa religiozna filosofija o vaseqenskoj borbi izmeðu Dobra i Zla dali su poåetni podstrek razmišqawu o našem nacionalnom karakteru. Problematiåna konstatacija je bila što je ovaj tzv. kwiÿevni nacionalizam bio i ostao najtrajniji podstrek razmišqawima o nacionalnom karakteru. "S kultom kwiÿevnog nacionalizma išao je i politiåki. Omladina tih vremena, imajuãi pred oåima poqsku borbu za osloboðewe i talijansku i nemaåku borbu za narodno ujediwewe, ÿelela je i traÿila da se sve narodne snage usredsrede i kod nas samo u tom pravcu… Samo, kod tih mladih qudi, kao kod svake omladine uopšte, nije bilo uvek dovoqno strpqewa i razumevawa za relativnosti. Naši su qudi, poneseni oduševqewem, tvrdo verovali da je naš protivnik, tada kao takav smatran skoro preteÿno Turåin, teÿak bolesnik i da borba s wim neãe imati izuzetnih napora. Naša se snaga precewivala. Glavni pesnici tog borbenog naraštaja palili su svet. Ðura Jakšiã kliktaãe još sedamdesetih godina: 
Šta ãe nam ovaj mir Ovaj blatomir? Zar nije boqe borba, i krv, i noÿ, I krvav onaj pir? Na oruÿje! Srbin je junak, junak je grom, Smrskaãe teme dušmaninu svom." 23 242 21 U ovom smislu karakteristiåno je Vukovo delo Kovåeÿiã (1834). "Delo je višeznaåno, dokumentovano i sadrÿajno i što je posebno vaÿno -iznosi poglede i shvatawa (a kritiåki je dobro podrÿano) o suštini srpske narodne stvarnosti, sagledano kako iz etnografsko-etnološkog, društveno-istorijskog tako i kulturološkog ugla. U ovom delu Vuk je poloÿio osnov za nauåno razaznavawe kompleksa srpske stvarnosti i srpskog nacionalnog pitawa u kontekstu savremenih istorijskih okolnosti." S t o j a n å e v i ã, V., Srpski narod…, str. 166. 
22 "Daniåiãev uåiteq Vuk Karaxiã prihvatio je socijalne i politiåke ideje Avgusta Ludviga Šlecera, profesora protestantskog Univerziteta u Getingenu, åiju je popularnu istoriju sveta Daniåiã pripremio za štampu i izdao na srpskom u vreme kojim se bavio"; Ð o r ð e v i ã, Ÿivota (1990). Vuk o vlasti, Glas SSS£H Srpske Akademije nauka i umetnosti, Odeqewe istorijskih nauka, kw. 7, Beograd, 125-150. 
23 "To uzbuðeno doba puno krvi i usplahirenosti, sa napetim oåekivawem novih vaÿnih dogaðaja u Evropi i na Balkanu, ÿivo je uticalo na uzbudqive duhove naše omladine. Tad se u woj stvorio kao ideal tip 'pravog Srbina' ili Srbende, kako se onda govorilo, åoveka koji bi bio sav 'napojen nacionalnim duhom'. Wegov ciq imalo je biti ujediwewe Srpstva i obnova velikog Dušanovog carstva. Tad se kod nas o Dušanu najviše pevalo i govorilo i knezu Mihailu najviše što se moglo poÿeleti bilo je to, da posta-Iako su obrazovawe podsticali kao najbitniju delatnost koja treba narod da izvede iz zaostalosti, åini se da su reåi i Vuka i Wegoša ostajale u datom trenutku moguãnosti privilegija malobrojnijih. 24 Šaquãi, 1845. godine, crnogorske mladiãe u sredwe škole u Srbiji, Wegoš je pisao Garašaninu: "Koliko mi je god moguãe bilo, toliko sam se trudio, pa i sad neprestano trudim se kako bih malo po malo rasprostranio meðu ovim narodom obrazovanije i na taj konac zaveo sam zasad male, a po vremenu nastojaãu osnovati i više škole, jer sam uvjeren da su one najpouzdanije sredstvo kojim jedan narod do obrazovanija i prosveštenija sqedovateqno do prave sreãe doãi moÿe…" 25 U nameri da bude "åesni i blagorodni Jevropejac" Wegoš je, u samoj suštini svog dela, nameravao da narod izvede iz zaostalosti putem obrazovawa ali i da oslobodi svoj narod viševekovnog ropstva. "To je ono što su Wegošu priznavali i wegovi protivnici. I tako se kroz sve wegove govore i postupke provlaåi uvek ista nit, uvek ÿeqa za 'prosvjeãenim svijetom', za prosvetom, ma i u najmawoj Crnoj Gori, a pored toga, kao senka koje ne moÿe da se oslobodi, ide uporedo potreba za barutom i topovima." 26 acionalna emancipacija bila i jedna od najbitnijih vrednosti za koje su se zalagali i liberali u Srbiji. Liberalizam kao uåewe po prvi put je zahvatio i Srbe u Kneÿevini Srbiji i Srbe u Habzburškoj monarhiji. Ovo uåewe imalo je znaåajnog uticaja na formulisawe specifiånog nacionalnog identiteta i izuzetno vaÿno je bilo to što se ono pojavilo u vreme nacionalne borbe za osloboðewe. "Liberali su smatrali da je bez graðanskih sloboda nemoguãa nacionalna emancipacija, odnosno da su borba za nacionalno i politiåko osloboðewe meðusobno uslovqene." 27  tadašweg savremenog nemaåkog i italijanskog nacional-liberalizma åija je suština idealizam u doslednosti ideji o emancipaciji naroda putem parlamentarizma i graðanskih sloboda. 28 Parlamentarizam i slobode oliåene u demokratskom društvu nisu mogle da budu nakalemqene na narodno iskustvo i arhaiånu vlast koja je imala obrasce vrednosti u istoånim despotijama, upravo suprotno, zahtevale su odgovornost sprovoðewa i zrelu i obrazovanu liånost. 29 U tom kontekstu srpski narod je gubio dodir sa svojim elitnim intelektualnim predstavnicima, stvarao se procep koji je pretio da ugrozi ideju prosveãewa i osvedoåi ideju voðewa populacije od strane odabranih koji imaju pretenziju da odrede opšte dobro. Idealizam, neozbiqnost i neodgovornost 30 ali i prisutni karijerizam 31 kod inteligencije marginalizovao je i pasivizovao uåešãe naroda. Doslednost ovom stavu predstavqa i doktrina napredwaka koji, nadovezujuãi se na klasiåni liberalizam i zahtevajuãi odanost slobodarskim principima, stvara odnos podozrivosti i nepoverewa u narod. Wim se manipuliše a, kako je pisao Milan Piroãanac istaknuti prvak Napredwaåke stranke "glavno je obezbediti prevagu uma nad sirovim brojem." 32 olitiåko odreðewe nacionalnog pitawa, u tadašwoj Srbiji, egzistiralo je kako kroz umereno-demokratsku opciju napredwaka-liberala tako i kroz konkretno nacionalno oslobodilaåku opciju koja je bila bliÿa širem sloju stanovništva. S obzirom na to da je posle revolucija 1848. godine u Evropi jaåala ideja za najširim demokratskim preobraÿajem društva i da se proširilo biraåko pravo, politiåki ÿivot 244 28 "Srpski liberali su, naravno, verovali, da wihov narod poseduje velike stvaralaåke moãi ali da su dugo bile sputane. Zato su previše oåekivali od uvoðewa parlamentarizma i graðanskih ustanova. Mislili su da ãe to dati podstreka ubrzanom razvoju srpskog naroda i omoguãiti mu da, preko noãi, prevaziðe privrednu i kulturnu zaostalost i prikquåi se porodici razvijenih evropskih nacija", B e š l i n, Branko, Evropski uti-caji… 29 "I najnovija teorijska razmatrawa, i qudsko iskustvo, dokazuju da predstavniåki sistem unapreðuje qudsko društvo, dok apsolutizam koåi wegov razvoj. Time su osporene teorije da svaki narod treba da ima društvene ustanove koje najviše odgovaraju wegovim osobinama i tradiciji. "Razum je razlog nad razlozima; argument nad argumentima; on je stariji i od obiåaja i od osobina narodnih… Istina u astronomiji istina je u svim zemqama. Istina u matematici i u mehanici istina je i za Francuze i za Srbe… pa kako ovde, tako je ista istina i za politiåke i društvene odnose", J o v a n o v i ã S., P ir o ã a n a c M. (1990). Politiåke i pravne rasprave, Sabrana dela, 2, Beograd, str. 311. 
30 "Ti naši intelektualci bili su inaåe, kao vaspitanici više nemaåkih nego francuskih škola, nosioci ideje narodnog ujediwewa. Oni su izraðivali tip Srbina, upravo Srbende, kao slobodara, koji ima da se sav ÿrtvuje za veliåinu i pobedu srpske stvari. Wihov patriotizam bio je iskren, ali više verbalan. Trošio se na besedama i u zdravicama. Naš romantizam patio je vidno od toga, što je negovao kult reåi nego kult dela i što je, kao u poeziji, zalivao rodoqubqe alkoholom." Ã o r o v i ã, V., http://www.rastko.org.yu/rastko-bl/istorija/corovic/istorija/7-13.html. 
31 "Vaš åovek iz naroda, seqak, neiskvaren uticajem profesionalnih politiåara, nije podmitqiv. 'Inteligencija' vam to jeste, i to od najsitnijeg åinovnika sa ili bez diplome, do ministra. 'Intiligencija' Srbije skoro ništa nije uåinila za svoju zemqu i jedina joj je briga bila da svoje dragocene ålanove skloni na sigurno", R a j s Aråibald (1928). Srbi u svom ogledalu, http://www.rastko.org.yu/istorija/I/arajs-pocujte.html. 
32 B e š l i n, B., Evropski…, str. 857. 
stranaka nije više opstajao u krugu najuticajnijih slojeva, veã se širio. Nametnula se potreba prilagoðavawa programa stranaka najširim slojevima stanovništva. Populizam je postao imperativ dolaska na vlast. Najuspešniji u tome bili su radikali. "Nepismeno i zaostalo stanovništvo moÿe da vodi samo stranka koja je åvrsto organizovana i åiji su ålanovi do kraja posveãeni politiåkom radu i spremni na svaku ÿrtvu… I programom i razgranatom mreÿom odbora radikali su uspeli da pridobiju seqaštvo… Seqaåki tribuni umeli su da opšte s narodom, a s druge strane svaka odluka glavnog odbora je mreÿom mesnih odbora brzo prosleðivana do ålanova. Tako je seqaštvo u Srbiji konaåno stranaåki mobilisano." 33 Prilagoðavawe stranaåke retorike komunikaciji s najširim slojevima stanovništva uslovilo je pojavu nekritiåke i neargumentovane priåe kombinovane s pitkom i laganom retorikom pri åemu je jednostavnost rešavala i najsloÿenije drÿavniåke probleme. Demagogija je postala svrsishodna potreba borbe za vlast. 34 olitiåka scena je bila svedena na dva pristupa odnosa prema drÿavnim potrebama zemqe. Na jedan koji je odgovornost predvoðewa zemqe prepustio uskom krugu obrazovanih qudi i na drugi demagoško-populistiåki pristup koji je relativizirao stvarnost. I za jedan i drugi pristup, Evropa je bila rasadnik ideja i uticaja, i za jedan i drugi pristup najšire biraåko telo, odnosno seqaštvo u Srbiji je bilo manipulativno sredstvo vladavine. "Iste krajnosti predstavqali su, s jedne strane, 'realni politiåari', koji radi vlasti ÿrtvuju sva naåela, a, s druge strane, politiåki idealisti, koji kritikuju sve da ne bi morali primiti odgovornost ni za šta, i koji se o svom åistunstvu, odnosno o svojoj popularnosti staraju više nego o drÿavnim interesima." 35 Javno mwewe oliåeno u postojawu kritiåkog stava i nastalog od velikog broja formiranih, zrelih i obrazovanih liånosti, nije postojalo, šta više bilo je izlišno. 36 Mentalitet udvorištva, navika potåiwavawa i sluÿewa kao i sponatana gotovost pokoravawu sili bili su prisutni svedoci koliko su dubok trag moralnog klonuãa ostavili vekovi despotovske vlasti kojoj je bio podloÿan srpski narod. 
Stojan Novakoviã, naš istaknuti javni radnik, uvidevši "problem zanemarivawa i zaostajawa kulturnog i prosvetnog rada u odreðe-245 33 P e r o v i ã L., Srpski socijalisti 19. veka, Beograd: Rad, V u l e t i ã, Vitomir, Pera Todoroviã i Rusija, Zbornik Matice srpske za slavistiku, 1997, B e š l i n, B., Evropski…, str. 865. 
34 "Pojava radikalizma izbacila je napredwake iz koloseka. Despotizam gomile izgledao im je sada mnogo opasniji nego despotizam vladaoca, oni su se stavili u sluÿbu kraqa koji je, po wihovom mišqewu, ostao jedini branilac drÿavne ideje nasuprot seqaåkoj demagogiji Radikalne stranke. U kraqevoj sluÿbi Napredna stranka, koja nikada nije ispovedala demokratska naåela, ali je imala vrlo mnogo doktrinarskog liberalizma, izgubila je postepeno sav svoj liberalizam, i postala je najzad dvorsko-konzervativna stranka"; J o v a n o v i ã, S., Vlada Milana Obrenoviãa, str. 314. 35 J o v a n o v i ã, S., Kulturni obrazac…, str. 68. 36 "Odsustvo nezavisnog javnog mišqewa i politiåke kulture åinilo je da se stranaåko nadmetawe izmetnulo u divqe partizanstvo…"; S t e f a n o v s k i, Mirjana (1995). Nacrt ustava Stojana Novakoviãa iz 1896, u: Stojan Novakoviã, liånost i delo, povodom 150-godišwice roðewa (1842-1992), Beograd: SANU, Odeqewe istorijskih nauka, str. 93. wu nacionalnog, 37 u svom ålanku-zabeleški Nepoznata niška kwiga iz 1890. je pisao: "Obnova nacionalnog ÿivota u našem narodu je poåela sa srpskom kwigom prošlog veka i osloboðewem Srbije ovog veka. Pored sve snage koju je narod u oba ova posla pokazao, prosvetna i kwiÿevna snaga nije bila na visini zadatka. Osloboðewe Srbije trebalo je da bude znamewe za prosvetno i kwiÿevno kristalisawe plemena srpskih. A srpska kwiga i prosveta muåile su se i ÿrtvovale oåevidno bez snage da potrebnu svetlost prospu po puti kojim je vaqalo da se kreãe nacionalna misao srpska." 38 ao ministar prosvete, a u nameri da "prosveta i kwiÿevna snaga" budu na visini zadatka, Novakoviã je bio najzasluÿniji za pokretawe talasa reformi u prosveti 80-ih godina devetnaestog veka. Kao najznaåajnije delo ovog reformskog delovawa bio je Zakon o obaveznom pohaðawu osnovne škole u trajawu od åetiri, odnosno šest godina za one koji s wom završavaju školovawe. 39 Namera je zakonodavca bila da se iskoreni još uvek rasprostrawena nepismenost. Novakoviã je smatarao da je ovo adekvatan naåin da se srpski narod izbori i s mitologizacijom svoje prošlosti tako što ãe negovati kritiåki stav i racionalnu odmerenost. Ovakav pristup je obezbedio da narodna istorijska tradicija ne predstavqa breme objektivnog pristupa savremenosti veã åuvara "najdragocenije graðe, graðe za upoznavawe duhovne fizionomije narodnog javnog mišqewa, graðe za izuåavawe psiholoških osobina, i intelektualne visine javnog mišqewa, kojom se dubina ili plitkoãa narodnog suda objašwava." 40 Novakoviãeva politiåka filozofija razvila se pod uticajem dvojstva evropskog modernizma i domaãeg tradicionalizma kome su bili izloÿeni intelektualci wegove generacije. Prodor Evrope i modernih uticaja izazavao je otpor starih društvenih shvatawa, sliåno fiziåkom odbacivawu presaðenog stranog tela. Sukob je izazvao strah od no-246 37 O obrazovawu su u Srbiji toga vremena, mladi školovani qudi, najåešãe okupqeni oko Ujediwene omladine srpske, pisali veoma mnogo. Pisali su, izmeðu ostalih i Alimpije Vasiqeviã, Vladimir Jovanoviã, Svetozar Markoviã i dr. Meðutim, iako su omladinski åasopisi bili puni ålanaka u kojima se govori o bednim školama, neurednim i siromašnim uåiteqima oni su reflektovali stav pun goråine i idealizovanu moã obrazovawa bez snage da se pragmatiåno operacionalizuje svrsishodniji sistem obrazovawa u Srbiji. 
38 N o v a k o v i ã, Stojan (1890). Nepoznata niška kwiga, Kolo -list za zabavu i kwiÿevnost, br. 39, Beograd, 1. maj 1890, http://www.rastko.org.yu/istorija/sterzic-regionalizam-c.html. 
39 "Od vaÿnosti je i odnos elita, najpre onih vladajuãih, prema obrazovawu i pitawe wihove zainteresovanosti da se wihovi sunarodnici školuju… Pri posmatrawu odnosa drÿave prema obrazovawu vaÿna je i zakonska regulativa opšteg prava na obrazovawe, što je jedan od pokazateqa modernosti date sredine. Ovaj pokazateq neke od zemaqa jugoistoåne Evrope stavqa skoro u istu ravan s razvijenim drÿavama, jer je, na primer, u isto vreme kada je u Francuskoj donet Zakon o opštem osnovnom obrazovawu (1879-1881) takav zakon donet i u Velikoj Britaniji (1880), a skoro istovremeno i u Srbiji", T rg o v å e v i ã Qubinka (2003). Planirana elita, Beograd: Istorijski institut, str. 227. 
40 Ã i r k o v i ã, Sima (1995). S. Novakoviã u razvoju srpske kritiåke istoriografije, u: Stojan Novakoviã, liånost i delo, povodom 150-godišwice roðewa (1842-1992), Beograd: SANU, Odeqewe istorijskih nauka, str. 170. vine i oklevawe u wenom prihvatawu. Novakoviã je verovao u prednost ustavnosti, zakonitosti i demokratije, ali se bojao niskog stepena obrazovawa i politiåkog neiskustva wegovih sunarodnika kao preduslova za wihovu primenu. Demokratija podrazumeva vladavinu veãine. U wegovoj zemqi veãinu je åinio siromaštvom radikalizovan, istorijom izmuåen, nepismeni seqak koji je u politiku uneo strast probuðene narodne mase. Novakoviã je naåelno zastupao reforme u zapadwaåkom duhu, ali je u wihovoj nameri odbijao da se povinuje radikalskoj seqaåkoj veãini. … Novakoviã je bio duboko odan svojoj zemqi. Glavnim ciqem svoga ÿivota smatrao je zadatak da zbliÿi i sloÿi razdvojene delove srpskog naroda. To je mislio postiãi ako ne drukåije onda stvarawem jedinstvene nacionalne kulture… Wegov nacionalizam bio je ujedno i emocionalan i racionalan. Novakoviã je proizilazio iz Omladine i ÿiveo u dobu kada se godišwica boja na Kosovu obeleÿavala svake godine sveåanim parastosom u Sabornoj crkvi u Beogradu… Istovremeno, Novakoviã je doÿiveo poraz u ratu s Turcima 1876. koji ga je nagnao da preispita tada popularan mit po kome je jedan Srbin bio u stawu da porazi pedeset Turaka. Metod kritiåke istoriografije koji je prihvatio kao nauånik, ograniåavao je i hladio uzrujanost wegovih oseãawa ugraðujuãi ih u razumne granice." 41 egovo uåešãe u politiåkom ÿivotu uz istovremeno bavqewe nauånoistraÿivaåkim radom svedoåilo je o potrebnoj dihotomiji nauåništva i politike jer je krajem 19. veka malom narodu kao što je srpski, angaÿovanost ionako malog broja nauånika bila preko potrebna radi ukquåivawa u savremeni svet i radi prevazilaÿewa nesigurnosti trenutnih istorijskih prilika. 42 a ovaj naåin trasiranom putu sledeãi je Jovan Cvijiã. On u svojoj raspravi O našem nacionalnom radu 43 iz 1906. godine, ÿivo i iz današwe perspektive prepoznatqivo, obrazlaÿe rad na formirawu nacionalnog mišqewa. Po wemu, to je najpre posao intelektualne elite naroda pri åemu "oni treba da rade na nacionalnim pitawima tako da se potpuno izgubi liånost i liåna taština, naroåito spoqne sujete i teÿwe za poloÿajima." 247 41 Ð o r ð e v i ã, Dimitrije, Portreti iz novije srpske istorije, http://www.serbianunity.net/culture/library/Portreti/naucnici_u_politici/stojan.html. 
42 "Stojan Novakoviã je prihvatio i sledio osnovne politiåke vrednosti svoga vremena, naime narod i naciju (time i nacionalnu drÿavu); znawe je razumevao kao blagorodno kulturno dobro kojim se narod ukquåuje u civilizaciju novog doba i osposobqava za buduãnost; prošlost je smatrao negdašwim neveselim, pa i lošim svetom, koji treba saznavati a ne uzimati kao nešto što bi smelo odreðivati savremene teÿwe: bio je uveren da je dobra povezanost negdašweg i današweg jedino ona ostvarena posredstvom saznavawa prošlog: nauci je davao najvišu vrednost, kao teÿwi za istinitim, sluÿewu istini, a i podrazumevao da je ona meðunarodna pojava, opšte dobro savremenosti, oåevidno i buduãnosti. Pripadao je novim istorijskim vremenima i smatrao nuÿnim da im se bude uåesnik. Bio je ubeðen da se prošlost mora prevaziãi radi buduãnosti", M it r o v i ã, A. (1995). Nauånost i sluÿewe narodu, u: Stojan Novakoviã, liånost i delo, povodom 150-godišwice roðewa (1842-1992) Na taj naåin ãe se formirati "patriotizam kao najboqe i najponosnije oseãawe" koje proistiåe iz sledeãih konstatacija: 
-stalno se moraju nacionalni interesi stavqati iznad grupe i pojedinca ma ko oni bili; 
-pravo nacionalno oseãawe ne sme da bude precewivawe svoje vrednosti i svojih prava, a potcewivawe osobina i prava drugih naroda, odnosno treba se åuvati šovinistiåke naduvenosti koja odgovara demagogiji u politiåkom ÿivotu; 
-nacionalni rad mora biti osnaÿen širewem naprednih ideja pri åemu Univerzitet mora postati centar koji neprestano promišqa nacionalno pitawe. Jer je za svako pravo i akciju Srbije, Svet potrebno pridobiti uverqivim dokazima, a ne podvalama i šovinistiåkim frazama i najzad -Evropu treba prihvatiti kao rasadnik napretka s kojom Srbija treba što više da komunicira kako bi "u celom našem narodu poåeo da neguje duh prave slobode, teÿwe za socijalnom pravdom i verskom tolerancijom." Delo Jovana Cvijiãa predstavqa znaåajniji pokušaj obuhvatnog nacionalnog programa zasnovanog na istraÿivawu. Narodna tradicija, kao idealistiåka teÿwa za istinom, teÿwa za pravdom i sposobnost poÿrtvovawa koja ne poznaje granice nudila je dobar osnov odreðewa identiteta. 44 Meðutim, Cvijiã je bio i svestan da odreðewu nacionalnog identiteta prethode brojna nauåna sistematska ispitivawa, prouåavao je kao geograf juÿnoslovenske krajeve pri åemu je, izmeðu ostalog, izdvojio i dominantni dinarski psihološki tip kod Srba. Populistiåko prihvatawe, tih godina, pretvorilo je dinarski tip u nacionalni ideal i pri tome ga vidno uprostilo. I kako kaÿe Slobodan Jovanoviã: "Isticao se najviše wegov dinamizam, wegova plahovitost i junaštvo, wegova neobuzdana smelost koja ne pita šta jeste, a šta nije moguãe." Ta "dinarska psihoza" je po Jovanoviãu i Cvijiãu dovela do oÿivqavawa herojskog karaktera kod Srba, 45 a koje je zanosno ispoqeno tokom balkanskih ratova i Prvog svetskog rata, ali koji je gubio dodir sa stvarnošãu i koji je vrlo åesto svojim idealizmom formirao povr-248 44 "Srpska narodna tradicija najviše ceni tri liånosti svoje prošlosti: Sv. Savu, Cara Lazara i Miloša Obiliãa… Oni su predstavnici najboqih narodnih teÿwi i onih osobina koje narod najviše ceni. Oni su duhovna i moralna strana srpskog narodnog ÿivota i wegova pravna osnova. Te osobine na prvom mestu mogu obeleÿiti kao duboka i åista etika, teÿwa za istinom, za duhovnim i 'nebesnim carstvom', i za pravdom, za potpunom 'boÿjom pravdom', i velika sposobnost poÿrtvovawa, bez granica, do uništewa svoje liånosti", C v i j i ã, Jovan (1989). O osnovama juÿnoslovenske civilizacije, u: Govori i ålanci, Beograd: SANU, str. 201. 
45 "Te su se vrline videle, moÿda u najveãoj meri, u toku Velikoga Rata. Ja sam za vreme Velikog Rata poznao srpske oficire i vojnike koji su traÿili da im se samo kaÿe na koji naåin mogu najkorisnije poginuti, jer su ÿeleli poloÿiti svoj ÿivot za istinu i pravdu; izgledali bi kao sumanuti onome ko ne poznaje tu narodnu osobinu za poÿrtvovawem -nasleðe dugog niza generacija." C v i j i ã, Jovan (1989). O osnovama juÿnoslovenske civilizacije, u: Govori i ålanci, Beograd: SANU, str. 201. šne poluintelektualce, a zanemarivao znaåaj kulturne obnove u najširem smislu te reåi. 
Kultura, kao osvedoåewe svestranosti,46 pojavquje se kao osnovni postulat razvoja narodnog identiteta. "Ovo shvatawe narodnosti kao kulturnog jedinstva odgovara teÿwama moderne demokratije, da se narodna masa uzdigne do što višeg kulturnog nivoa. Kultura se ne smatra kao povlastica viših redova, i drÿi se da je boqa kultura ekstenzivna nego intensivna. Boqe je da veãi broj, ma u slabijoj meri, uåestvuje u kulturnom ÿivotu, nego da u wemu uåestvuje istina mawi broj, ali u jaåoj meri. Nije glavno da se u kulturnom razvitku ide što brÿe i što daqe, nego je glavno da se ide napred u velikim masama, pa ma i sporije. Kultura nije ciq nego sredstvo; ona se pretvara u ciq, kad se narodna masa ÿrtvuje jednom kulturnom razvitku u kome ostaje da uÿiva samo odabrana mawina… Inaåe, nacionalno jedinstvo stoji bez sumwe u vezi s kulturnim jedinstvom."47 JUGOSLOVENSKA IDEJA I ODNOS PREMA WOJ Kompleksnost problema odnosa prema jugoslovenskoj ideji obiqem materijala i graðe zahteva studiozno istraÿivawe i biãe predmet saopštewa koje ãe se, svojom sadrÿinom i smislom izlagawa, nadovezati na ovaj rad. U ovom kontekstu okvirno ãemo se odrediti prema ovoj problematici. 
Ideja o povezivawu juÿnoslovenskih naroda pojavila se još u prvoj polovini 19. veka i bila je izraz promena koje je sa sobom donela liberalna revolucionarna epoha. U srpskom narodu ta ideja je sazrevala postepeno i to najpre u krajevima koji su bili van Srbije. Kako su se ideje nacionalnog osloboðewa u jednom revolucionarnom zanosu poåele ostvarivati, moguãnost srpsko-hrvatskog povezivawa traÿila je svoj modus postojawa. On je nastao u Austro-ugarskoj monarhiji i bio je rezultat pragmatiåne politike otpora maðarskom i austrijskom imperijalizmu. "Moÿe se reãi da ideja politiåke solidarnosti nije u wih bila posledica nekog pojaåanog oseãawa etniåkog jedinstva nego su oni, naprotiv, tim jaåe naglašavali to jedinstvo što su ih politiåke prilike veãma upuãivale na sloÿni rad." 48 Ideja etniåkog jedinstva bila je zapravo jedan od modaliteta koji se svrsishodno koristio kao neophodno sredstvo osloboðewa od Austro-ugarske monarhije. 
Prvi svetski rat je ovu ideju, kod Srba još 1914. Niškom deklaracijom, iskristalisao kao politiåki najcelishodniju, a kod juÿnoslovenskih naroda u monarhiji taj konaåni prelom se desio tek 1918. godine. Meðutim, u odreðenom sloju inteligencije, pre svega srpske, ova ideja je imala svoje pristalice -tzv. Jugoslovene -koji su duboko verovali u wenu buduãnost. 49 U zanosu wihovog idealizma i svesnom preãutnom saglasnošãu nacionalno svesnih Srba i Hrvata formirana je Kraqevina SHS. Ipak nakon završetka rata idealizam Jugoslovena suoåio se sa strukturom i tradicijom vrlo sloÿene društvene stvarnosti. Smatrajuãi da i taj problem moÿe da se reši zanosom idealizma, uvereni u svoju istorijsku misiju Jugosloveni su postajali sve neosetqiviji za teškoãe i nepristupaåniji za promene. Multikonfesionalnost, postepeno je to postajalo vidqivo, nije mogla da se uklopi u ideju jugoslovenskog nacionalizma. "Postoji dakle jasno izraÿena teÿwa da ceo jugoslovenski kompleks od Trsta do Soluna åini jednu nacionalnu celinu i razvija kulturu na nacionalnoj osnovi." 50 ugosloveni, verujuãi u svoj idealizam iako su upozoravani na wegove negativne posledice od mnogih intelektualaca, 51 doveli su do toga da narod u wihovom nastupu prepozna nadmenost, iskquåivost i demagošku ispraznost. Osnovni paradoks koji je raspršio ovu iluziju bilo je to što zapravo Jugoslovene ne åine Srbi, koji nisu zaboravili da su Srbi i Hrvati, koji nisu zaboravili da su Hrvati i koji i pored toga, na osnovu racionalno donetog suda, ÿele zajedniåki suÿivot. 52 lerikalno-katoliåko jugoslovenstvo koje je podsticala zvaniåna politika Austro-Ugarske, u novonastaloj drÿavi Kraqevini Srba, Hrvata i Slovenaca s izraÿenim centralistiåkim drÿavnim ureðewem, transformisalo se u klero-katoliåko nacionalno odreðewe s jasno vidqivom aspiracijom oåuvawa nacionalnih posebnosti i suprostavqawa unifikovanoj ideologiji zvaniånog jugoslovenstva i drugim nacijama unutar postojeãe drÿave. U Hrvatskoj je ova ideja, tokom dvadesetih i tridesetih godina 20. veka postepeno evoluirala od stranaåkog politiåkog pamfleta do svenarodnog pokreta na åelu s Vlatkom Maåekom. 53 a kraju istiåemo da je nacionalna identifikacija tokom 19. i poåetkom 20. veka imala svoje izvore u svim društvenim idejama koje su se u tom periodu javqale -bilo da je reå o prosvetiteqstvu, o liberalnim idejama slobode liånosti i nacije, o romantiåarskom podviÿništvu osloboðewa, o pozitivizmu, o racionalistiåkom pristupu nacionalnoj svesti, o kulturološkom, jeziåkom i verskom jedinstvu. Kao i u mnogim drugim zemqama pojedinci su bili kreatori nacionalnog odreðewa, a wihove ideje, ili u celosti ili u odabranoj meri, bile su pokretaå i osnova svih dogaðaja koji su odredili politiåku istoriju Srbije onog vremena. Meðutim, nacionalni identitet kao jedno specifiåno odreðewe koje ima smila u istorijskom kontekstu, nije bilo predmet ozbiqnog istraÿivaåkog rada. Opasnost insturmentalizacije ove vrste istraÿivawa je stalno prisutna, ali istovremeno to je upravo i razlog bavqewa ovom problematikom jer ozbiqno rasvetqavawe, a koje poåiva na mnoštvu društvenih ideja uåiniãe da svrsishodnost bilo koje vrste bude preteško breme koje treba skloniti. 

Summary

An attempt to establish a specific form of global uniformity by the dominant world powers, even if it is to a certain degree flexible and economically acceptable, proved to be imprudent and controversial. Autochthonous development of specific nati-ons in all its traditional, religious and historical entirety is inaccessible and very sensitive to the form of the dominant ideological concept. Even if multiculturalism, multinationalism and multiconfessionalism belong to civilizational heritage, it turned out that their declarative respect and haughty globalization was a risky experiment. European Union, supporting the project "Structuring of Europe", intends to prove its multinational (as well as any other multi determination) in the authentic interdisciplinary research work in the study of the past of each European nation. The idea of this project is based on the creative integrative link of the national identity of European nations and European super-national identity which stems from the mosaic of their existence. Attitude to the formation of national identity among the Serbs should be based on the research about the determination of national identity from the beginning of the formation of the Serbian state till today. During the 19 th century and till the 1920s, I believe that one should -when determining the national identity among the Serbs -focus on the research about the role of education and culture in the national identification and on the attitude to the Yugoslav idea. The complexity of the problem also includes the specific interrelations between the idea of national identity and the standpoint of The Serbian Orthodox Church, as well as the enthusiasm of romanticism, liberal ideas, party programmes, dominant elite and intelligentsia, contemporary ideological influences and so on. 



  14 J o v a n o v i ã, S. (2005). Kulturni obrazac, Beograd: Stubovi kulture, str. 7. 15 Slavänskie narodoe Ygo-Vostoånoö Evropoe i Rossiä v H¢¡¡¡ v. (2003). Moskva: Rossiöskaä Akademiä Nauk, Institut slavänovedeniä, Nauka, str. 146. 




  NATIONAL IDENTITY OF THE SERBS IN THE 19 th CENTURY AND AT THE BEGINNING OF THE 20 th CENTURY by Saša Markoviã 




  Ova konstatacija svedoåi o neposrednom uticaju 243 ne ravan Dušanu. Pravi Srbin imao je da nosi, bar u paradama, narodno odelo; da neguje kult narodne pesme i narodnih obiåaja; da voli sve što je srpsko. Trebalo je odbacivati ono što je tuðinsko; naroåito je bilo dosta povike na 'truli zapad'. U tom oduševqavawu za sve što je srpsko otišlo se u preterivawe. Srbi su oglašavani za prvi narod; åak su neke zanesene budale pevale i o srpskom nebu i o Srbinu bogu na wemu. Jedan je pesnik åak imao ovakve stihove: 


	Kad me vidi nek uzdane
	ãerka tuðina:
	"Boÿe, Boÿe, što ja nisam
	Diåna Srpkiwa!"
	Taj romantiåarski zanos unosili su u narod preteÿno Srbi iz Vojvodine. Glavni i naj-
	boqi pesnici našeg romantizma, qudi od velikog talenta, Jovan Jovanoviã Zmaj, Ðura
	Jakšiã, Laza Kostiã, bili su Vojvoðani"; Ã o r o v i ã, V., http: //www.rastko.org.yu/rast-
	kobl/istorija/corovic/istorija/7 -13.html.
	24 "U odnosu na broj stanovnika, Srbija je tridesetih godina 19. veka imala 0,37%
	uåenika na sto stanovnika, da bi poåetkom veka wihov udeo u ukupnom stanovništvu bio
	4,55%. T r g o v å e v i ã , Q., Planirana elita… str. 22.
	25 A n d r i ã, Ivo (1996). Wegoš kao tragiåni junak kosovske misli, Podgorica: Ok-
	toih, str. 51-52.
	26 A n d r i ã, Ivo, str. 63.

27B e š l i n, Branko(2005). Evropski uticaji na srpski liberalizam u H¡H veku, Novi Sad: Izdavaåka kwiÿarnica Zorana Stojanoviãa, Sremski Karlovci, str. 892. 
,

  Beograd: SANU, Odeqewe istorijskih nauka, str. 197. 43 http://www.srpsko-nasledje.co.yu/sr-1/1998/10/article-3.html. 



P o p o v , Å. (1997). Portret i razgovor, Nastava istorije, Åasopis Saveza istoriåara Jugoslavije, broj 6, godina ¡¡¡, Novi Sad, str, 75. 

U okviru biblioteke "Evropa" pod uredništvom Slobodana Samarxiãa, u prevodu Slobodanke Kovaåeviã, izdavaåka kuãa "Filip Višwiã". 

Š u l c e , H., str. 224. 

Š u l c e , H., str. 113. 

"Ipak, kako nam to Šulce pokazuje, ma koliko integracije bile ubrzane i intenzivirane, još uvek je rano govoriti o potpunom odumirawu ideje o nacionalnoj drÿavi. Mnoge od funkcija nacionalne drÿave kao i ideja nacije još uvek ostaju trajna odrednica u domenu funkcionisawa društvenog ÿivota jednako kao i u sferi oblikovawa identiteta društvenih zajednica." S t a n k o v i ã, Dejan, Vuk, Š u l c e, Hagen (2004). Drÿava i nacija u evropskoj istoriji, Nova srpska politiåka misao, http://www.nspr.org.yu/Prikazi/sulce strana1.htm*2. 

"Kulturni åovek nije jednostran. On neguje i svoju intelektualnost, i svoju oseãajnost i svoju moralnost. Saglasnost koju teÿi odrÿati izmeðu tih raznovrsnih elemenata ogleda se u celom wegovom naåinu ÿivota, u celoj wegovoj liånosti… Kad je reå o kulturi jednog naroda, moraju se uzeti u obzir sve grane wegovog duhovnog ÿivota: ne samo wegova nauka nego isto tako wegova vera i moral, wegova kwiÿevnost i umetnost, wegova politika i pravo, wegova vojska i privreda, wegovi obiåaji i zabave", J o v a n o v i ã S., Kulturni obrazac…, str. 42. 

J o v a n o v i ã, Slobodan (1936). Drÿava, ¡, Beograd: Izdavaåko i kwiÿarsko preduzeãe Geca Kon, str. 200-201.