PROBLEM ZASNIVANJA ESTETIKE


Tačan datum zasnivanje estetike kao discipline, za razliku od drugih disciplina poput etike, logike i ontologije je poznat. Ona je prvo "rođena" u magistarskoj tezi A. G. Baumgartena pod nazivom Filozofske meditacije o nekim aspektima pesničkog dela, da bi kasnije autor razrađivao neke svoje osnovne ideje u delu Estetika. Ovde je ona određena kao nauka o čulnoj spoznaji, koja razmatra i filozofsko određenje lepog i umetnosti u širem smislu. Ipak, u svojoj knjizi Problem estetike u filozofiji nemačkog idealizma, autorka Marica Rajković otvara pitanje o stvarnom zasnivanju estetike kao samostalne discipline, i uslovima mogućnosti da jedna takva disciplina bude fundirana na temeljima empiri-stičke i racionalističke tradicije. Ove dve škole su svakako bile preduslov da logička sfera čulnosti bude ispitana, te da se pokaže kako ona mora imati svoju unutrašnju logiku. Ipak, autorka u knjizi prodire u fundamentalnu problematiku koja se bavi nužnim uslovima za zasnivanje nauke kao takve, problematiku koja će biti vodeći problem transcendentalnoidealističkog projekta. Iz njega onda proizilazi problem zasnivanja posebnih disciplina, među kojima će estetika imati svoje mesto. 
Estetika je mlada nauka, imajući u vidu da je ona nastala tek u XVIII veku. Međutim, kroz ovu knjigu zaključujemo da je ona još mlađa od istaknutog datuma, jer su stvarni uslovi za njeno fundiranje ostvareni tek u filozofiji nemačkog idealizma. Viševekovna tradicija razmatranja o filozofskom statusu umetnosti nju je često smeštala u sekundarnu, poietičku sferu, koja nikada nije imala primarno, visoko, niti samostalno mesto u hijerarhijskim podelama filozofskih disciplina. Tek sa Kantom se ostvaruje uslov mogućnosti za njeno samostalno zasnivanje i filozofija umetnosti i poietika se transformišu u projekat zasnivanja estetike koja dobija potpuno "drugačiji smisao i terminologiju" 1 . On usvaja Baumgartenovu definiciju estetike kao nauke o čulnoj spoznaji koja se razvija kroz horizonte čulnosti, lepote i umetnosti, ali ovu ideju razvija u potpuno drugačijem svetlu. predstavlja prerađenu doktorsku disertaciju, a njenoj sistematičnoj strukturi prethodi ozbiljan naučnoistraživački rad. Marica Rajković je aktivan istraživač i u istoriji njenog rada možemo naći mnoge tekstove koji su vezani za ispitivanje statusa estetike u filozofiji nemačkog idealizma kao što su: "Kraj umetnosti kao početak estetike", u: Estetika i obrazovanje, "Kategorički imperativ kao centar obrta bitaktrebanje", u: Arhe, "Pozicija umetnosti u Šelingovoj filozofiji", u: Arhe, "De gustibus est disputandum", u: Problem ukusa, "Umetnost i duh vremena", u: Kriza umetnosti i nove umetničke prakse, "Estetika u Fihteovoj filozofiji", u: Arhe, "Šiler: estetika i filozofija umetnosti", u: Arhe, i mnogi drugi. 4  Uvodni deo knjige posvećen je pitanju zasnivanja estetike kao samostalne filozofske discipline i pokazivanju kako je epoha nemačkog idealizma uticala na njeno konstituisanje. U njemu je dat i obiman prikaz Kantove filozofske pozicije koji ima za cilj ne samo rasparčano isticanje estetskih osnovnih fenomena, nego pokazivanje kakvo mesto estetika kao disciplina ima u celini Kantovog kritičkog projekta. Tako se pokazuje da njena uloga za Kanta nije bila slučajna, proizvoljna niti posledična, nego da je upravo ispitivanje struktura subjektivnosti ispostavilo pojmovnu aparaturu koja će da omogući nezavisno polje estetici. Zbog toga on na samom početku kritičkih razmatranja ima problem sa nazivom estetika u kontekstu u kome ga upotrebljava Baumgarten, ispitujući da li će područje lepog, umetnosti i ukusa uopšte moći da se zasnuje i uzdigne do nivoa nezavisne nauke: "Ono što je u osnovi empirijsko, smatra Kant, ne može postati punim predmetom nauke, pa pod estetikom ipak treba razmatrati pre svega nauku o principima čulnosti, a ne teoriju ukusa ili filozofiju lepog." 5 Već u uvodnim razmatranjima vidimo kako se ističe važnost principa i sistemskog mišljenja u zasnivanju nauke kao takve i zbog čega tradicija nije uspela da odgovori na ovaj zahtev. Lajbnic-Volfov sistem će svakako biti polazna tačka za Baumgartena koji primećuje da područje između čulnosti i mišljenja ostaje "prazno", te tako postaje slobodno polje za zasnivanje nauke. Kant će ipak prvi dati pojmovnu aparaturu da se ono upotpuni. Svojim uvođenjem koncepta uobrazilje (Einbildungskraft) on već pokazuje da postoji "posrednik" između čulnosti i mišlјenja, koji će u trećoj kritici zadobiti potpuno novu ulogu u odnosu na teorijsku nauku. Iako je estetičko suđenje dato bez pojma, ono je ipak u analogiji sa istim, opšte i intersubjektivno koncipirano, stoga ovaj pojam neće imati status "intelektualnog opažanja" više vrste kao na kasnijoj Šelingovoj poziciji, nego jasno mesto u području subjektivnih formi: "Uobrazilja je sposobna ne samo za sintezu naizgled nespojivih sfera, nego i za igru, potpuno oslobođenu pravila razuma."6 Rajković Marica na samom kraju uvodnog dela ističe fundamentalni značaj Kritike moći suđenja pri zasnivanju estetike kao samostalne discipline, ali i značaj koji će ovo delo imati za kasnije autore koji će se svojim konceptima direktno ili nadovezivati na Kanta poput Šilera, Fihtea, romantičarske tradicije i drugih. 
Ono što i sama autorka u zaključku ističe jeste da knjiga "nije imala za cilj sukcesivno navođenje estetičkih koncepcija"7 , nego da pokaže osnovnu pojmovnu strukturu i probleme jedne epohe, da se vodi pitanjima o neophodnim načelima jedne nauke. U tom duhu je posvećeno i poglavlje Fridrihu Šileru koji na prvi pogled ne pripada idealističkoj tradiciji. Ipak Rajković ga smešta u ovo područje pokazujući da je primarni interes da se u knjizi vodi osnovnim idejama i načelima koji su potrebni da se zasnuje estetika kao samostalna disciplina, u čemu je Šilerova filozofska koncepcija imala fundamentalno mesto. On je ispitivao mogućnost zasnivanja objektivno-čulnog statusa estetičke teorije koja u njegovim razmatranjima predstavlja jednu filozofiju kulture. Podstrek za Kantovu treću kritiku je bio svakako motivisan preispitivanjem mogućnosti odnosa između prirodne nužnosti i slobodne svrhovitosti. Šiler upravo pokušava da pokaže kako je moguća sinteza ove dve sfere stvarnosti, dva principa u kojima se "prvi drži apsolutne realnosti, dok drugi insistira na apsolutnoj formalnosti". On te dve manifestacije naziva nagonima -prvi je čulni, dok je drugi nagon za formom. Kant je sa svojim ukidanjem ideala savršenosti, ali ostavljanjem mogućnosti da se umetničko delo nekako meri spram uzvišenog otvorio pitanje o mogućnosti izvora za buduće vrednosti ne samo estetičkih dela, nego i etike i humanizma. To je svakako područje oko kojeg će se mnoge kasnije filozofske pozicije koncentrisati u potrazi za jednim sistemom koji u savremenom povesnom ruhu pretenduje na otvorenost. 
Kako je jedan savremeni umetnik zaključio, iako težak za koncipiranje i razumevanje, sistem je jedno zlo bez kojeg se ne može: "I stvarno, izgradnja sistema ne protiče drugačije do preko zločina, rušenja prethodnog sistema i građenja novog; svaki sistem je konstrukcija jedinica, tako da nijedna, krećući se u svom označenom mestu, ne bi mogla izaći van granica sistema." 11 11 DOI: https://doi. org/10.19090/arhe.2021.35.355-362 11 Maljevič, Kazimir Severinovič. Bog nije zbačen. Trebinje: Oktoih, 1996., str. 17 

Podv. T. T. Rajković, Marica. Problem estetike u filozofiji nemačkog idealizma, str. 36. 

Ibid, str. 87. 

Ibid, str. 365. 

Ibid., str. 208. 

Ibid, str. 367. i 370.
PROBLEM ZASNIVANJA ESTETIKE