text:
C 79/32 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 18.3.2000
 Sagsøgeren gør gældende, at Retten bør annullere den anfægte- c) Begrundelsesmangler
 de beslutning af følgende grunde:
 Kommissionen har tilsidesat artikel 253 EF, idet den på to
 a) Ukorrekt anvendelse af Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 væsentlige områder har givet en utilstrækkelig begrundelse
 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksom- i beslutningen:
 hedsovertagelser (herefter »fusionsforordningen«), navnlig med
 hensyn til konstateringen af en kollektiv dominerende stilling — Sagsøgeren har påberåbt sig forskellige væsentlige
 argumenter og beviser, som Kommissionen ikke har
 Der er enighed mellem sagsøgeren og Kommissionen om, taget i betragtning i beslutningen. Ved at lade disse ude
 at fusionsforordningen forbyder oprettelse eller styrkelse af betragtning har Kommissionen undladt at anføre en
 af en kollektiv dominerende stilling med hensyn til et tilstrækkelig begrundelse for beslutningen.
 relevant produkt og geografisk marked inden for Fælles-
 skabet. Det afgørende er, om den faktiske konkurrence — På visse centrale punkter i beslutningen er Kommis-
 hindres betydeligt som følge af, at der skabes en domi- sionens begrundelse ulogisk.
 nerende stilling eller en sådan styrkes.
 d) Tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet
 Ved anvendelsen af dette kriterium er det det fremhersken-
 de princip, at det på grundlag af en analyse af den Kommissionen har tilsidesat retssikkerhedsprincippet, idet
 forventede situation på det relevante marked skal godt- den har fraveget sin egen hidtidige beslutningspraksis og
 gøres, om den fusion, der skal tages stilling til, fører til retspraksis ved Domstolen og Retten i Første Instans,
 en situation, hvor den effektive konkurrence hæmmes navnlig ved at udarbejde og anvende et kriterium med
 betydeligt af de virksomheder, der deltager i fusionen, og hensyn til kollektiv dominerende stilling, der bygger på
 en eller flere undenforstående virksomheder, som, bl.a. på »incitamenter« og »rationelle« handlinger, men uden krav
 grund af bestående indbyrdes relationer, tilsammen kan om at der foreligger et stiltiende ulovligt samarbejde.
 følge samme markedsstrategi og i vidt omfang handle
 uafhængigt af de øvrige konkurrenter, af deres kunder og,
 i sidste instans, af forbrugerne.
 Muligheden for at beslutte en fælles politik omfatter et
 stiltiende ulovligt samarbejde mellem de berørte virksom-
 heder. Stiltiende ulovligt samarbejde betyder en eller anden
 form for koordinering for at definere, opnå og opretholde
 en sådan fælles politik. Selve koordineringen omfatter en Sag anlagt den 1. december 1999 af Hans-Werner Schmidt
 såkaldt sanktionsordning, som skal modvirke afvigelser fra mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
 den fælles politik.
 (Sag T-343/99)
 Kommissionen har i sin analyse af de tre påståede dominer-
 ende virksomheders forventede adfærd anvendt fusions-
 forordningen forkert i følgende henseender: (2000/C 79/70)
 — Den har ikke baseret sagen på et stiltiende ulovligt
 samarbejde, idet den i stedet for denne væsentlige og (Processprog: fransk)
 klare betingelse har benyttet et mindre omfattende
 kriterium, der støttes på »ensidige« virkninger, som
 består i, hvad der beskrives som incitamenter og Ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans er der
 rational adfærd for i den foreliggende sag at opnå en den 1. december 1999 anlagt sag mod Kommissionen for
 kapacitetsforringelse og priser, der er højere end i en De Europæiske Fællesskaber af Hans-Werner Schmidt, Konz
 konkurrencesituation. Dette opfylder ikke kravene til (Forbundsrepublikken Tyskland), ved advokaterne Georges
 undersøgelsen, hvorefter Kommissionen skal bevise Vandersanden og Laure Levi, Bruxelles, og med valgt adresse i
 mere, nemlig den ovenfor nævnte koordinering og Luxembourg hos Société de Gestion Fiduciaire, 2-4, rue Beck.
 fælles politik.
 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
 — Stiltiende ulovligt samarbejde kræver i lighed med
 aktive aftaler, at der findes en sanktionsordning, for at — Annullation af den stiltiende afvisning af sagsøgerens
 være effektive. Kommissionen hævder med urette, at ansøgning af 5. oktober 1998 om for det første, at
 denne væsentlige betingelse ikke er nødvendig. ansættelsesmyndigheden afslutter den disciplinære sag, den
 har iværksat imod sagsøgeren ved afgørelse i henhold til
 b) Væsentlige fejlskøn artikel 7, stk. 3, i bilag IX i tjenestemandsvedtægten på
 grundlag af Disciplinærrådets begrundede udtalelse af
 Kommissionen har gjort sig skyldig i væsentlige fejlskøn 16. juli 1997, og dernæst om tilkendelse af erstatning
 med hensyn til de faktiske omstændigheder vedrørende foreløbigt ansat til 500 000 LUF og endelig om, at den af
 markedet og virksomhedernes adfærd på dette marked, ansættelsesmyndigheden foranstaltede undersøgelse ve-
 hvilket har medført en undladelse af at opfylde den krævede drørende sagsøgeren øjeblikkeligt bringes definitivt til
 retlige standard og følgelig en forkert retsanvendelse. ophør.
 ---pagebreak--- 18.3.2000 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 79/33
 — Sagsøgeren tilkendes erstatning fastsat efter ret og billighed Sag anlagt den 1. december 1999 af Lucı́a Recalde Langari-
 foreløbigt til 600 000 LUF. ca mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
 — Sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger. (Sag T-344/99)
 (2000/C 79/71)
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 (Processprog: spansk)
 1. juni 1996 meddelte ansættelsesmyndigheden sagsøgeren, at
 den havde besluttet at indlede en disciplinær forfølgning Ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans er der
 mod ham på grund af visse transaktioner i forbindelse med den 1. december 1999 anlagt sag mod Kommissionen for De
 edb-udbetalingen af tjenestemændenes lønninger. Disciplinær- Europæiske Fællesskaber af Lucı́a Recalde Langarica, Bruxelles,
 rådet afgav begrundet udtalelse 1. juli 1997 og foreslog heri ved advokaterne D. Ramón Garcı́a-Gallardo og D. Gerard
 som sanktion en skriftlig advarsel. Under en høring foretaget i Pérez Olmo, Madrid og Barcelona, samt ved advokatfirmaet
 henhold til artikel 7, stk. 3, i vedtægtens bilag IX meddelte SJ Berwin & Co., Square de Meeûs, 19, Bruxelles.
 ansættelsesmyndigheden ham, at den ville foretage nye un-
 dersøgelser. 1. marts 1998 blev sagsøgerens bisiddere oplyst
 om, at ansættelsesmyndigheden havde besluttet atter at ind- Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
 bringe sagen for Disciplinærrådet. Det blev efterfølgende
 meddelt sagsøgeren, at Generaldirektorat IX foretog en gen-
 — Annullation af den foranstaltning, som Kommissionen har
 nemgang af sagsøgerens personlige aktmappe.
 vedtaget ved sin skrivelse af 26. februar 1999, og som er
 blevet gennemført ved en række retlige skridt, der blev
 meddelt ved skrivelse af 5. maj 1999, i det omfang,
 Sagsøgeren anfægter i denne sag bl.a. ansættelsesmyndighe- sagsøgerens ret til udlandstillæg herved ophæves med
 dens afslag på hans ansøgning om at indstille den rejste tilbagevirkende gyldighed.
 disciplinærforfølgning mod ham.
 — Kommissionen tilpligtes at betale samtlige sagens omkost-
 ninger.
 Sagsøgeren har til støtte herfor fremført følgende:
 — Tilsidesættelse af artikel 7, stk. 3, i vedtægtens bilag IX, Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 samt af omsorgspligten og principperne om god og
 sund forvaltningsskik. Sagsøgeren har herved anført, at
 ansættelsesmyndigheden siden september 1997 var be- Sagsøgeren rejser under sagen indsigelse mod ansættelsesmyn-
 kendt med, at han ikke havde yderligere at tilføje til de dighedens afslag på at anerkende hendes ret til udlandstillæg
 bemærkninger, han havde fremført under undersøgelsen fra tidspunktet for hendes ansættelse ved Kommissionen. Hun
 af sagen. Selv om der ikke er fastsat nogen bestemt frist anfører, at afslaget blev givet med tilbagevirkende gyldighed,
 eller forældelsesfrist for ansættelsesmyndighedens afgørelse efter at administrationen omkring midten af 1996 midlertidigt
 i henhold til artikel 7, stk. 3, i vedtægtens bilag IX, skal en havde anerkendt hendes ret til tillægget. Efter den midlertidige
 sådan afgørelse ifølge sagsøgeren dog træffes inden for et anerkendelse heraf modtog sagsøgeren imidlertid ingen med-
 rimeligt tidsrum. delelse om, at spørgsmålet herom på ny var taget op til
 behandling, og da hun fortsat fik udlandstillægget udbetalt,
 forventede hun, at Kommissionens stilling var endelig.
 — Tilsidesættelse af retten til kontradiktion af vedtægtens
 artikel 87 og af artikel 1, 7 og 11 i vedtægtens bilag
 IX. Sagsøgeren anfører bl.a. herved, at den disciplinære Sagsøgeren afviser kategorisk at have arbejdet eller udøvet
 forfølgning som reguleret af vedtægten ikke gør det noget erhverv i Belgien i den femårsperiode, der udløb seks
 muligt for ansættelsesmyndigheden under samme sag efter måneder før hendes ansættelse ved Fællesskaberne. Til støtte
 Disciplinærrådets begrundede udtalelse at foretage nye for sit krav fremfører sagsøgeren følgende anbringender:
 undersøgelser. Sagsøgeren anfører desuden, at ansættelses-
 myndigheden ikke kan anvende høringen efter artikel 7,
 stk. 3, i vedtægtens bilag IX til at fortsætte en undersøgelse. — Tilsidesættelse af den grundlæggende ret til forsvar, som er
 Ligeledes fremgik det klart af Disciplinærrådets udtalelse af afledt af pligten til at begrunde de af EU-institutionerne
 25. november 1999, at der ikke forelå nogen nye og udstedte forvaltningsakter.
 faktiske omstændigheder, der eventuelt kunne foranledige,
 at der rejstes en ny sag for Disciplinærrådet. — Tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den beretti-
 gede forventning.
 — Ulovligheden af at gennemføre den anfægtede afgørelse
 med tilbagevirkende gyldighed.


text:
7.9.2015
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 294/71
 Sag anlagt den 29. maj 2015 — Hmicho mod Rådet
 (Sag T-275/15)
 (2015/C 294/86)
 Processprog: engelsk
 Parter
 Sagsøger: Samir Hmicho (Poole, Det Forenede Kongerige) (ved solicitor V. Davies og T. Eicke, QC)
 Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union
 Sagsøgerens påstande
 —
 Rådets afgørelse 2013/255/FUSP af 31. maj 2013 om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT 2013 L 147, s. 14), og/eller Rådets gennemførelsesafgørelse (FUSP) 2015/383 af 6. marts 2015 om gennemførelse af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT 2015 L 64, s. 41), og/eller Rådets gennemførelsesafgørelse (FUSP) 2015/784 af 19. maj 2015 om gennemførelse af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT 2015 L 124, s. 13), annulleres, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
 —
 Rådets forordning (EU) nr. 36/2012 af 18. januar 2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien (EUT 2012 L 16, s. 1), og/eller Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/375 af 6. marts 2015 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 36/2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien (EUT 2015 L 64, s. 10), og/eller Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/780 af 19. maj 2015 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 36/2012 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Syrien (EUT 2015 L 124, s. 1), annulleres, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
 —
 Rådets afgørelse indeholdt i dets skrivelse af 20. maj 2015, reference SGS15/06024, der bekræfter, at sagsøgeren er opført på listen og som »ændrer oplysningerne om [sagsøgeren], som anført i Rådets gennemførelsesafgørelse og forordning«, annulleres.
 —
 Den Europæiske Union tilpligtes at betale erstatning til sagsøgeren.
 —
 Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført to anbringender.
 Med det første anbringende gøres det gældende, at de restriktive foranstaltninger over for ham savner et retsgrundlag og/eller, at der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn, idet der ikke er nogen logisk forbindelse mellem ham og de individer, som de af Unionen vedtagne restriktive foranstaltninger er rettet mod, nemlig dem, der drager fordel af eller støtter det syriske regime.
 Med det andet anbringende gøres det gældende, at Rådets afgørelser 2013/255/FUSP, 2015/383 og 2015/784, Rådets forordninger nr. 36/2012, nr. 2015/375 og nr. 2015/780, og/eller afgørelsen af 20. maj 2015 udgør en tilsidesættelse af sagsøgerens grundlæggende rettigheder, der er beskyttet i henhold til EU’s charter om grundlæggende rettigheder og/eller den europæiske menneskerettighedskonvention, herunder sagsøgerens ret til menneskelig værdighed, ret til god forvaltning, herunder retten til et forsvar, begrundelsespligten og uskyldsformodningen, adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol, retten til respekt for sit privatliv og familieliv, frihed til at oprette og drive egen virksomhed, samt sagsøgerens ejendomsret.

type: caselaw

jurisdiction: EU


text:
18.4.2016
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 136/2
 Domstolens kendelse (Fjerde Afdeling) af 21. januar 2016 — Alcoa Trasfomazioni Srl mod Europa-Kommissionen og Den Italienske Republik
 (Sag C-604/14 P) (1)
 ((Appel - artikel 181 i Domstolens procesreglement - statsstøtte - støtte, der er ydet af Den Italienske Republik til fordel for Alcoa Trasformazioni Srl - udligningskassens refusion af en del af de elektricitetsomkostninger, som dette selskab faktureres for af sin leverandør - uforenelighed med fællesmarkedet - fordel - pligt for Europa-Kommissionen til at foretage en økonomisk analyse))
 (2016/C 136/02)
 Processprog: italiensk
 Parter
 Appellant: Alcoa Trasfomazioni Srl (ved advocaat O.W. Brouwer samt avvocati T. Salonico og M. Siragusa)
 De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved V. Di Bucci og É. Gippini Fournier, som befuldmægtigede) og Den Italienske Republik
 Konklusion
 1)
 Appellen forkastes.
 2)
 Alcoa Trasfomazioni Srl betaler sagens omkostninger.
 (1) EUT C 89 af 16.3.2015.


text:
15.12.2012
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 389/8
 Sag anlagt den 30. oktober 2012 — Norvaratis Europharm mod Kommissionen
 (Sag T-472/12)
 2012/C 389/13
 Processprog: engelsk
 Parter
 Sagsøger: Novartis Europharm (Horsham, Det Forenede Kongerige) (ved advokat C. Schoonderbeek)
 Sagsøgt: Europa-Kommissionen
 Sagsøgerens påstande
 —
 Annullation af Europa-Kommissionens afgørelse K(2012) 5894 endelig af 16. august 2012, hvorved Teva Pharma BV blev meddelt en markedsføringstilladelse i henhold til artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 af 31. marts 2004 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur (EUT L 136, s. 1).
 —
 Europa-Kommissionen tilpligtes at bære sine egne omkostninger og betale sagsøgerens omkostninger.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført et anbringende om, at den anfægtede afgørelse er ulovlig, idet den udgør en krænkelse af de databeskyttelsesrettigheder, som Novartis Europharm Ltd. er blevet indrømmet for sit produkt Aclasta i henhold til artikel 13, stk. 4, i forordning (EF) nr. 2309/93 (1), sammenholdt med artikel 89 i forordning (EF) nr. 726/2004. Da der for så vidt angår Aclasta er blevet meddelt en særskilt markedsføringstilladelse i henhold til den centraliserede godkendelsesprocedure, er Aclasta-tilladelsen ikke omfattet af den samme samlede markedsføringstilladelse som Zometa (et andet produkt fra Novartis Europharm Ltd), jf. artikel 6, stk.1, i direktiv 2001/83/EF (2) i forhold til databeskyttelsen.
 Endvidere er den anfægtede afgørelse ulovlig, for så vidt som den udgør en tilsidesættelse af artikel 10, stk. 1, i direktiv 2001/83/EF, idet databeskyttelsen for referencelægemidlet Aclasta ikke er udløbet, og de i denne artikel fastsatte betingelser for at meddele en markedsføringstilladelse følgelig ikke er opfyldt.
 (1) Rådets forordning (EØF) nr. 2309/93 af 22.7.1993 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk agentur for lægemiddelvurdering (EFT L 214, s. 1).
 (2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT L 311, s. 67).


text:
4.6.2009
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 124/17
 DOMSTOLENS DOM
 af 19. december 2008
 i de forenede sager E-11/07 og -1/08 mellem Olga Rindal (sag E-11/07), Therese Slinning, repræsenteret ved juridisk værge Olav Slinning (sag E-1/08) og Den Norske Stat, repræsenteret ved Dispensasjons- og klagenemnda for bidrag til behandling i utlandet
 (Social sikring — Fri udveksling af tjenesteydelser — Nationale sygesikringsordninger — Hospitalsudgifter, der er påløbet i en anden EØS-stat — Eksperimentel behandling og forsøgsbehandling)
 2009/C 124/07
 I de forenede sager E-11/07 og E-1/08 mellem Olga Rindal (sag E-11/07) og Therese Slinning (sag E-1/08) og den norske stat, repræsenteret ved Dispensasjons- og klagenemnda for bidrag til behandling i utlandet – ANMODNING til domstolen fra Borgarting lagmannsrett og Oslo tingrett vedrørende fortolkning af reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser i det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig fortolkningen af artikel 36 og 37 i EØS-aftalen og artikel 22 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret ved EØS-aftalens protokol 1 – har EFTA-domstolen, sammensat af Carl Baudenbacher (præsident og refererende dommer), Henrik Bull og Thorgeir Örlygsson (dommere) den 19. december 2008 afsagt følgende dom:
 1.
 Det kan være foreneligt med artikel 36 og 37 i EØS-aftalen at nægte dækning af udgifter til lægebehandling i udlandet, som ifølge international medicin må anses for at være eksperimentel behandling eller forsøgsbehandling, når der ikke i hjemlandet består nogen ret til en sådan behandling. For det første er det tilfældet, hvis godtgørelsesordningen for omkostninger ved behandling i udlandet ikke udgør en større udgift for personer, der modtager behandling i udlandet end for dem, der modtager behandling på hospitaler, som er omfattet af det sociale sikringssystem i hjemlandet. For det andet er det tilfældet, hvis disse større udgifter kun skyldes, at nødvendige og rimelige midler er anvendt til at nå mål, der kan retfærdiggøre restriktioner på den frie udveksling af hospitalsydelser.
 2.
 Det er uden betydning, at selve behandlingsmetoden er internationalt anerkendt og dokumenteret i forbindelse med andre medicinske indikationer end dem, den pågældende patient har.
 Det er uden betydning for besvarelsen af første spørgsmål, at den pågældende behandlingsmetode gennemføres i hjemlandet, men kun som forskningsprojekt eller i særlige tilfælde. Det har heller ingen betydning, at hjemlandet overvejer at indføre denne behandlingsmetode.
 3.
 Det kan være foreneligt med EØS-aftalens artikel 36 og 37 at nægte dækning af udgifter til hospitalsbehandling i udlandet, hvis patienten i hjemlandet kan tilbydes en efter internationalt anerkendte vurderingsmetoder tilsvarende lægebehandling inden for en medicinsk forsvarlig tidsfrist.
 Det er uden betydning for besvarelsen af spørgsmål tre, om patienten, der har valgt at få en behandling i udlandet frem for en passende behandling i hjemlandet, ikke får dækket udgifterne til behandling i udlandet i samme omfang, som udgifterne til behandling i hjemlandet.
 4.
 Det er uden betydning for besvarelsen af spørgsmål et og spørgsmål tre, første afsnit, at
 —
 hjemlandet rent faktisk ikke kan tilbyde den behandling, der modtages i udlandet
 —
 patienten rent faktisk ikke er blevet tilbudt den pågældende behandling i hjemlandet, fordi patienten aldrig blev vurderet til den behandling, selv om behandlingen tilbydes der
 —
 patienten er blevet vurderet i hjemlandet, men ikke der har fået tilbudt yderligere kirurgisk behandling, da det skønnes, at patienten ikke vil kunne opnå nogen dokumenteret fordel af behandlingen
 —
 den i udlandet foretagne behandling faktisk resulterede i en forbedring af den pågældende patients sundhedstilstand.
 Det kan dog være af betydning for spørgsmål tre, første afsnit, at den pågældende patient inden for en medicinsk forsvarlig tidsfrist rent faktisk ikke er blevet tilbudt en passende behandling i hjemlandet. Det er tilfældet, når hjemlandet nægter at dække udgifter til behandling i udlandet i en situation, hvor det ikke har været muligt inden for en medicinsk forsvarlig tidsfrist at leve op til forpligtelserne i henhold til egen socialsikringslov om at tilbyde behandling på et af hjemlandets egne hospitaler.


text:
5.7.2003 DA Den Europæiske Unions Tidende C 158/1
 I
 (Meddelelser)
 DOMSTOLEN
 DOMSTOLEN
 DOMSTOLENS DOM J.N. Cunha Rodrigues; generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colo-
 mer; justitssekretær: ekspeditionssekretær H.A. Rühl, den
 13. maj 2003 afsagt dom, hvis konklusion lyder således:
 af 13. maj 2003
 i sag C-385/99, V.G. Müller-Fauré mod Onderlinge Waar-
 borgmaatschappij OZ Zorgverzekeringen UA, og E.E.M. — EF-traktatens artikel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF) og
 van Riet mod Onderlinge Waarborgmaatschappij ZAO EF-traktatens artikel 60 (nu artikel 50 EF) skal fortolkes
 Zorgverzekeringen (anmodning om præjudiciel afgørelse således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning,
 indgivet af Centrale Raad van Beroep) ( 1) som den i hovedsagerne omhandlede, hvorefter godtgørelse af
 udgifter til hospitalsbehandling, der i en anden medlemsstat
 end den, hvori den forsikredes sygekasse er etableret, ydes af en
 (»Fri udveksling af tjenesteydelser — EF-traktatens arti- person eller en institution, hvormed sygekassen ikke har indgået
 kel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF) og EF-traktatens nogen overenskomst, er betinget af, at der indhentes en
 artikel 60 (nu artikel 50 EF) — sygeforsikring — ordning forhåndstilladelse fra denne sygekasse, og udstedelsen af for-
 med naturalydelser — indgåelse af overenskomster — læ- håndstilladelsen er betinget af, at den lægelige behandling af
 geudgifter afholdt i en anden medlemsstat — forhåndstilla- den forsikrede kræver det. Der kan kun gives afslag med
 delse — kriterier — begrundelse«) henvisning til nævnte grund, når en tilsvarende behandling eller
 en behandling, som frembyder samme grad af virkning for
 patienten, kan ydes rettidigt i en institution, som har indgået
 (2003/C 158/01) en overenskomst med nævnte sygekasse.
 (Processprog: nederlandsk)
 — Derimod er traktatens artikel 59 og 60 til hinder for samme
 lovgivning, hvorefter godtgørelse af udgifter til behandling i en
 (Foreløbig oversættelse. Den endelige oversættelse vil blive offentlig- anden medlemsstat, som ikke er en hospitalsydelse, og som ydes
 gjort i Samling af Afgørelser) af en person eller en institution, hvormed den sygekasse, som
 den forsikrede er tilsluttet, ikke har indgået nogen overenskomst,
 er betinget af, at der indhentes en forhåndstilladelse fra den
 vedkommende sygekasse, selv om den pågældende nationale
 I sag C-385/99, angående en anmodning, som Centrale Raad lovgivning indfører en ordning med naturalydelser, hvorefter de
 van Beroep (Nederlandene) i medfør af artikel 234 EF har forsikrede ikke har krav på godtgørelse af afholdte udgifter til
 indgivet til Domstolen for i de for nævnte ret verserende sager, lægelig behandling, men på selve behandlingen, der ydes
 V.G. Müller-Fauré mod Onderlinge Waarborgmaatschappij OZ vederlagsfrit.
 Zorgverzekeringen UA, og E.E.M. van Riet mod Onderlinge
 Waarborgmaatschappij ZAO Zorgverzekeringen, at opnå en
 præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af EF-traktatens
 artikel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF) og EF-traktatens (1 ) EFT C 20 af 22.1.2002.
 artikel 60 (nu artikel 50 EF), har Domstolen, sammensat af
 præsidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformændene
 M. Wathelet (refererende dommer), R. Schintgen og
 C.W.A. Timmermans samt dommerne D.A.O. Edward, A. La
 Pergola, P. Jann, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr og


text:
25.4.2016
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 145/5
 Domstolens dom (Store Afdeling) af 23. februar 2016 — Europa-Kommissionen mod Ungarn
 (Sag C-179/14) (1)
 ((Traktatbrud - direktiv 2006/123/EF - artikel 14-16 - artikel 49 TEUF - etableringsfrihed - artikel 56 TEUF - fri udveksling af tjenesteydelser - krav for udstedelse af skattemæssigt fordelagtige kuponer, der af arbejdsgiveren gives de ansatte, og som kan anvendes til indkvartering, fritidsaktiviteter og/eller restauration - restriktioner - monopol))
 (2016/C 145/05)
 Processprog: ungarsk
 Parter
 Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Tokár og E. Montaguti, som befuldmægtigede)
 Sagsøgt: Ungarn (ved M.Z. Fehér og G. Koós, som befuldmægtigede)
 Konklusion
 1)
 Ungarn har tilsidesat Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked, idet det har indført og opretholdt fritidsaktivitetskortet Széchenyi, som fastsat ved regeringsdekret nr. 55/2011 af 12. april 2011 om udstedelse og anvendelse af fritidsaktivitetskortet Széchenyi, og ændret ved lov nr. CLVI af 21. november 2011 om ændring af visse skattelove og andre tilknyttede retsakter, for så vidt som:
 —
 nævnte regeringsdekrets § 13, sammenholdt med § 2, stk. 2, litra d), i lov nr. XCVI af 1993 om gensidige frivillige forsikringsfonde, § 2, litra b), i lov nr. CXXXII af 1997 om filialer og kommercielle agenturer, der tilhører virksomheder, som har deres hjemsted i udlandet, og § 1, § 2, stk. 1 og 2, § 55, stk. 1 og 3, og § 64, stk. 1, i lov nr. IV af 2006 om erhvervsdrivende selskaber, udelukker muligheden for, at filialer udsteder SZÉP-kortet, og derved tilsidesætter dette direktivs artikel 14, nr. 3)
 —
 –nævnte § 13, sammenholdt med samme nationale bestemmelser, der med hensyn til de krav, der er fastsat i samme § 13, litra a)-c), ikke anerkender virksomhed, som udøves af de koncerner, hvis moderselskab ikke er et selskab oprettet i henhold til ungarsk ret, og hvis medlemmer ikke er stiftet som selskab i henhold til ungarsk ret, tilsidesætter nævnte direktivs artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, litra b), og artikel 15, stk. 3
 —
 § 13 i regeringsdekret nr. 55/2011, sammenholdt med samme nationale bestemmelser, der forbeholder muligheden for at udstede fritidsaktivitetskortet Széchenyi for banker og andre kreditinstitutter, eftersom kun disse virksomheder kan opfylde kravene i denne § 13, tilsidesætter samme direktivs artikel 15, stk. 1, artikel 15, stk. 2, litra d), og artikel 15, stk. 3
 —
 nævnte § 13 er i strid med artikel 16 i direktiv 2006/123, idet den kræver, at der for udstedelsen af fritidsaktivitetskortet Széchenyi findes et ungarsk forretningssted.
 2)
 Erzsébet-kuponordningen, der er reguleret ved lov nr. CLVI af 21. november 2011 og lov nr. CIII af 6. juli 2012 om Erzsébet-programmet, er i strid med artikel 49 TEUF og 56 TEUF, for så vidt som denne nationale lovgivning opretter et monopol til fordel for offentlige organer på området for udstedelse af kuponer, der giver mulighed for at købe kolde måltider, og som arbejdsgiveren på skattemæssigt fordelagtige vilkår kan tildele sine ansatte som naturalydelser.
 3)
 Ungarn betaler sagens omkostninger.
 (1) EUT C 202 af 30.6.2014.


text:
22.2.2016
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 68/9
 Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 23. december 2015 — Rüdiger Hobohm mod Benedikt Kampik Ltd & Co. KG, Benedikt Aloysius Kampik og Mar Mediterraneo Werbe- und Vertriebsgesellschaft für Immobilien SL (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof — Tyskland)
 (Sag C-297/14) (1)
 ((Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde på det civil- og handelsretlige område - forordning (EF) nr. 44/2001 - retternes kompetence i sager om forbrugeraftaler - artikel 15, stk. 1, litra c), og artikel 16, stk. 1 - begrebet erhvervsmæssig virksomhed »rettet mod« forbrugerens bopælsmedlemsstat - aftale om forretningsførelse med henblik på at opnå det økonomiske mål, som forfulgtes med en tidligere mægleraftale, som blev indgået under udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed »rettet mod« forbrugerens bopælsmedlemsstat - nær tilknytning))
 (2016/C 068/11)
 Processprog: tysk
 Den forelæggende ret
 Bundesgerichtshof
 Parter i hovedsagen
 Sagsøger: Rüdiger Hobohm
 Sagsøgte: Benedikt Kampik Ltd & Co. KG, Benedikt Aloysius Kampik og Mar Mediterraneo Werbe- und Vertriebsgesellschaft für Immobilien SL
 Konklusion
 Artikel 15, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal, for så vidt som denne bestemmelse vedrører aftaler, som er indgået inden for rammerne af erhvervsmæssig virksomhed, som en erhvervsdrivende »retter mod« forbrugerens bopælsmedlemsstat, sammenholdt med denne forordnings artikel 16, stk. 1, fortolkes således, at den kan finde anvendelse på en aftale indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, der ikke som sådan er omfattet af området for den erhvervsmæssige virksomhed, som denne erhvervsdrivende »retter mod« forbrugerens bopælsmedlemsstat, men som har nær tilknytning til en tidligere indgået aftale mellem de samme parter inden for rammerne af en sådan virksomhed. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om de elementer, der kendetegner denne tilknytning, herunder den retlige eller faktiske identitet mellem parterne i disse to aftaler, identiteten af det økonomiske mål med disse aftaler vedrørende den samme konkrete genstand og komplementariteten af den anden aftale i forhold til den første aftale, for så vidt som den tager sigte på at gøre det muligt at opnå det økonomiske mål med denne sidstnævnte aftale, er til stede.
 (1) EUT C 303 af 8.9.2014.


text:
16.3.2015
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 89/8
 Appel iværksat den 27. december 2014 af Alcoa Trasformazioni Srl til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 16. oktober 2014 i sag T-177/10, Alcoa Trasformazioni mod Kommissionen
 (Sag C-604/14 P)
 (2015/C 089/09)
 Processprog: italiensk
 Parter
 Appellant: Alcoa Trasformazioni Srl (ved advocaat O.W. Brouwer, og avvocati T. Salonico og M. Siragusa)
 Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen
 Appellanten har nedlagt følgende påstande
 —
 Den appellerede doms præmis 50, 81-90 og 92 ophæves og følgelig ophæves den appellerede dom i sin helhed.
 —
 Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen, idet den anfægtede beslutning annulleres, og
 —
 Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger for begge instanser.
 Anbringender og væsentligste argumenter
 Sagsøgeren har gjort gældende, at den appellerede dom er fejlagtig og følgelig skal ophæves af følgende grunde:
 1.
 Grov forvanskning af beviser i forhold til beslutningens fejlagtige konklusion, der blev stadfæstet af Retten, om, at foranstaltningen i det væsentlige ændrede den Alumix-takst, der blev indført ved 1995-dekretet, og følgelig foreligger der tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF og af retssikkerhedsprincippet. Retten foretog i den appellerede doms præmis 81-83 en fejlagtig fortolkning af de bestemmelser, der finder anvendelse på den foreliggende sag, og navnlig af artikel 15.2 i beslutning nr. 204/99 fra Autorità per l’Energia Eletricca e il Gas, som klart og utvetydigt selv efter indførelsen af en kompensation viser, at Alumix-taksten ikke er blevet ændret indholdsmæssigt hverken i forhold til nettoprisen på den af Alcoa betalte elektricitet eller i forhold til finansieringen af den ordning, der sikrede Alcoa denne leveringspris.
 2.
 Tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, dommen er afsagt i strid med de domme, der blev afsagt i sag T-332/06 og C-194/09 P og grov forvanskning af det første anbringende, litra b), der blev fremsat af Alcoa vedrørende Kommissionens konklusion om, at det ikke var fornødent at foretage en økonomisk analyse for at godtgøre, at den pågældende foranstaltning gav appellanten en økonomisk fordel. Rettens dom er fejlagtig, for så vidt som i) den modsiger tidligere afgørelser om samme spørgsmål (T-332/06 og C-194/09 P), ii) den ved at anvende artikel 107, stk. 1, TEUF sammenblander to kriterier, der begge er nødvendige for, at der kan foreligge statsstøtte, ved at fastslå, at der forelå statsstøtte alene som følge af, at der forelå anvendelse af statsmidler, iii) den ikke er passende begrundet ved ikke at anføre, at Kommissionen med urette havde fastslået, at foranstaltningen gav Alcoa en fordel og således ikke havde foretaget en passende økonomisk analyse for i givet fald at vurdere værdien af denne fordel.
 3.
 En procedurefejl som følge af en urigtig gengivelse og forvanskning af Alcoas andet anbringende og følgelig undladelse af at træffe afgørelse og give en passende begrundelse fra Rettens side. Retten udtalte sig med urette om et punkt, som Alcoa ikke havde rejst i stævningen i første instans, mens den fuldstændigt undlod at træffe afgørelse vedrørende et af selskabet rejst væsentligt punkt, nemlig, selv hvis antages, at en økonomisk fordel er påvist, at den metode, som Kommissionen anvendte til at bedømme værdien af denne fordel, var fejlagtig og førte til en overvurdering af det beløb, der skulle tilbagebetales.


text:
9.2.2008
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 37/31
 Sag anlagt den 3. december 2007 — Rotter mod KHIM (EU-BRUZZEL)
 (Sag T-449/07)
 (2008/C 37/49)
 Processprog: tysk
 Parter
 Sagsøger: Thomas Rotter (München, Tyskland) (ved Rechtsanwalt M. Müller)
 Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)
 Sagsøgerens påstande
 —
 Afgørelse truffet den 27. september 2007 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1415/2006-4) annulleres.
 —
 Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder de omkostninger, der er afholdt under klagesagen.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 Det omhandlede EF-varemærke: Det tredimensionale mærke »EU-BRUZZEL« for varer og tjenesteydelser i klasse 29, 30 og 43 (ansøgning nr. 4 346 185).
 Undersøgerens afgørelse: Delvis afslag på ansøgningen.
 Appelkammerets afgørelse: Afslag på klagen.
 Søgsmålsgrunde: Tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94 (1), da det ansøgte varemærke har fornødent særpræg i forhold til de endnu omtvistede charcuterivarer.
 (1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).


text:
26.1.2013
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 26/34
 Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 15. november 2012 — CTP mod Regione Campania og Provincia di Napoli
 (Sag C-518/12)
 2013/C 26/65
 Processprog: italiensk
 Den forelæggende ret
 Consiglio di Stato
 Parter i hovedsagen
 Sagsøger: CTP — Compagnia Trasporti Pubblici SpA
 Sagsøgt: Regione Campania og Provincia di Napoli
 Præjudicielt spørgsmål
 Opstår retten til kompensation i henhold til artikel 4 i forordning (EØF) nr. 1191/69 (1) kun, såfremt de kompetente myndigheder efter særskilt ansøgning herom har besluttet ikke at ophæve den tjenesteforpligtelse, som medfører økonomiske ulemper for transportvirksomheden, eller finder denne bestemmelse kun anvendelse på de tjenesteforpligtelser, som i henhold til forordningen skal ophæves og ikke må opretholdes?
 (1) Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 af 26.6.1969 om medlemsstaternes fremgangsmåde med hensyn til de med begrebet offentlig tjeneste forbundne forpligtelser inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (EFT 1969 I, s. 258).


text:
30.4.2004
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 106/21
 Appel iværksat den 20. februar 2004 (fax: 18.2.2004) af Audi AG til prøvelse af dom afsagt den 3. december 2003 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Anden Afdeling) i sag T-16/02, Audi AG mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design).
 (Sag C-82/04 P)
 (2004/C 106/38)
 Ved De Europæiske Fællesskabers Domstol er der den 20. februar 2004 iværksat appel af Audi AG ved Rechtsanwälte Preu Bohlig & Partner, Leopoldstr. 11 a, D-80802 München, til prøvelse af dom afsagt den 3. december 2003 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Anden Afdeling) i sag T-16/02, Audi AG mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design).
 Appellanten har nedlagt følgende påstande:
 1.
 Dom afsagt den 3. december 2003 af Retten i Første Instans i sag T-16/02 (1) ophæves, for så vidt som den frifandt Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og pålagde sagsøgeren at betale sagens omkostninger.
 2.
 Afgørelse truffet den 8. november 2001 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i sag R 0652/2000-1 annulleres.
 3.
 Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) tilpligtes at betale sagens omkostninger i begge instanser.
 Anbringender og væsentligste argumenter:
 Tilsidesættelse af fællesskabsretten, nærmere bestemt ved anvendelsen af bestemmelserne i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (2) og Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (3):
 —
 Den anfægtede dom hviler på en forkert anvendelse af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94. Dommen støtter sig på, at appelkammeret har fastslået, at bogstavkombinationen »TDI« tillægges betydningen »Turbo Diesel Injection« eller »Turbo Direct Injection«. Denne konstatering er truffet i strid med denne bestemmelses materielle indhold og i strid med de relevante processuelle principper. Appelkammerets afgørelse og den anfægtede dom indeholder ingen oplysninger eller begrundelser for, hvor og på hvilken måde »TDI« forekommer i normalt sprogbrug. Det er ren spekulation, når det fastslås, at der bag bogstavkombinationen »TDI« ligger visse begreber, som den tilsigtede kundekreds ligestiller med tegnet »TDI«. I den foreliggende sag kan der i den tilsigtede kundekreds' bevidsthed ikke fastslås en konkret forbindelse mellem betydningen af tegnet »TDI« og de omhandlede varer/tjenesteydelser. Den antagelse, hvorefter det anmeldte tegn er udelukket fra registrering i henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94, er således behæftet med en retlig fejl.
 —
 Præmisserne i Rettens dom vedrørende sagsøgerens påstand om en forkert retsanvendelse, idet udelukkelsen fra registrering af varemærket TDI er i strid med forordningens artikel 7, stk. 3, er behæftet med en retlig fejl. Retten gav ikke nogen begrundelse for den tvivlsomme bedømmelse af, hvorvidt det ansøgte varemærke har opnået fornødent særpræg ved brug. I den anfægtede dom er der heller ikke nogen begrundelse for, at det ansøgte mærke ikke har fået fornødent særpræg som følge af den brug, der var gjort deraf i andre medlemsstater end Tyskland, idet der kun generelt henvises til, at de faktiske omstændigheder ikke beviser et sådant brug. Intet sted i dommen foreligger der en begrundelse herfor.
 —
 Den anfægtede dom og Harmoniseringskontorets afgørelser, der ligger til grund for denne dom, tilsidesætter princippet om oplysning af sagen af egen drift og det heraf afledte princip om konkret efterprøvelse af registreringshindringer for et anmeldt varemærke. Princippet om oplysning af sagen af egen drift, der skal anvendes i dette tilfælde, omfatter myndighedens pligt til i det konkrete tilfælde at fastslå og begrunde, hvilken betydning et ordmærke tillægges i den tilsigtede kundekreds. I den foreliggende sag er princippet om oplysning af sagen af egen drift blevet tilsidesat til skade for sagsøgeren.
 (1) Endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser.
 (2) EFT 1994 L 11, s. 1.
 (3) EFT L 303, s. 1.


text:
18.12.2004
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 314/20
 KENDELSE AFSAGT AF RETTEN I FØRSTE INSTANS
 den 22. september 2004
 i sag T-44/03, Giorgio Lebedef m.fl. mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (1)
 (Tjenestemænd - godtgørelse - rejseudgifter - ændring af udregningsmetoden - andet sagsanlæg vedrørende andre år - materiel retskraft - intet element, der kan rejse tvivl om den afsagte dom - afvisning af sagen)
 (2004/C 314/50)
 Processprog: fransk
 I sag T-44/03, Giorgio Lebedef m.fl., tjenestemand ved Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Senningerberg (Luxembourg), og 49 andre tjenestemænd, hvis navne findes i bilaget til dommen, ved avocat G. Bounéou, og med valgt adresse i Luxembourg, mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (befuldmægtigede: J. Curall og V. Joris, og med valgt adresse i Luxembourg), angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning om ændring af udregningsmetoden, der blev brugt i årene 1993, 1994 og 1995, for rejseudgifter til Grækenland via Brindisi såvel som annullation af de af sagsøgerens lønsedler, der blev udarbejdet til gennemførelse af beslutningen, har Retten (Tredje Afdeling), sammensat af afdelingsformanden, J. Azizi, og dommerne M. Jaeger og G. Dehousse; justitssekretær: H. Jung, den 22. september 2004 afsagt kendelse, hvis konklusion lyder således:
 1)
 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
 2)
 Hver part bærer sine egne omkostninger.
 (1) EUT C 26.4.2003.


text:
C 34/2 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 5.2.2000
 234 EF) har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret 1) Retten til fiskeri eller tilladelse til spinnefiskeri er ikke »varer« i
 verserende sag, Questore di Verona mod Diego Zenatti, at den forstand, hvori udtrykket er anvendt i EF-traktatens bestem-
 opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af melser om frie varebevægelser, men falder ind under udførelse af
 EF-traktatens bestemmelser om den frie udveksling af tjeneste- »tjenesteydelser« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i
 ydelser, har Domstolen, sammensat af præsidenten, G.C. Ro- traktatens bestemmelser om den frie udveksling af tjenesteydelser.
 drı́guez Iglesias, afdelingsformændene J.C. Moitinho de Almei-
 da, D.A.O. Edward og R. Schintgen samt dommerne P.J.G. Kap- 2) Traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser
 teyn, J.-P. Puissochet (refererende dommer), G. Hirsch, P. Jann finder ikke anvendelse på en situation som den, der foreligger
 og H. Ragnemalm; generaladvokat: N. Fennelly; justitssekretær: i hovedsagen, og som udgør et rent internt forhold i en
 fuldmægtig L. Hewlett, den 21. oktober 1999 afsagt dom, hvis medlemsstat.
 konklusion lyder således:
 (1) EFT C 166 af 30.5.1998.
 EF-traktatens bestemmelser om den frie udveksling af tjenesteydelser
 er ikke til hinder for en national lovgivning som den italienske, der
 forbeholder visse organer retten til at indgå væddemål om resultatet
 af sportsbegivenheder, såfremt denne lovgivning reelt er begrundet i
 socialpolitiske målsætninger om at begrænse de skadelige virkninger
 af sådanne aktiviteter, og såfremt de restriktioner, som den pålægger,
 ikke er uforholdsmæssige i forhold til målene.
 DOMSTOLENS DOM
 ( 1) EFT C 151 af 16.5.1998.
 (Første Afdeling)
 af 21. oktober 1999
 i sag C-233/98, Hauptzollamt Neubrandenburg mod Len-
 sing & Brockhausen GmbH (anmodning om præjudiciel
 DOMSTOLENS DOM afgørelse fra Bundesfinanzhof) (1)
 (Sjette Afdeling) (»Fællesskabsforsendelse — overtrædelse — opkrævning af
 afgifter — kompetent stat«)
 af 21. oktober 1999
 (2000/C 34/04)
 i sag C-97/98, Peter Jägerskiöld mod Torolf Gustafsson
 (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Pargas Tings-
 rätt) (1) (Processprog: tysk)
 (»Frie varebevægelser — begrebet “varer” — ret til spinne- (Foreløbig oversættelse. Den endelige oversættelse vil blive offentlig-
 fiskeri — fri udveksling af tjenesteydelser«) gjort i Samling af Afgørelser)
 (2000/C 34/03) I sag C-233/98, angående en anmodning, som Bundesfinanz-
 hof (Tyskland) i medfør af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel
 234 EF) har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret
 (Processprog: svensk) verserende sag, Hauptzollamt Neubrandenburg mod Lensing
 & Brockhausen GmbH, at opnå en præjudiciel afgørelse
 vedrørende fortolkningen af artikel 36 i Rådets forordning
 (Foreløbig oversættelse. Den endelige oversættelse vil blive offentlig- (EØF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om fællesskabsforsen-
 gjort i Samling af Afgørelser) delse (EFT 1977 L 38, s. 1), som ændret ved Rådets forordning
 (EØF) nr. 474/90 af 22. februar 1990 med henblik på
 I sag C-97/98, angående en anmodning, som Pargas tingsrätt afskaffelse af forpligtelsen til at afgive grænseovergangsattest
 (Finland) i medfør af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 ved passage af en grænse inden for Fællesskabet (EFT L 51,
 EF) har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret s. 1), og af artikel 11a i Kommissionens forordning (EØF)
 verserende sag, Peter Jägerskiöld mod Torolf Gustafsson, at nr. 1062/87 af 27. marts 1987 om gennemførelsesbestemmel-
 opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af ser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse
 EF-traktatens bestemmelser om den frie bevægelighed for varer (EFT L 107, s. 1), som ændret ved Kommissionens forordning
 og tjenesteydelser, har Domstolen (Sjette Afdeling), sammensat (EØF) nr. 1429/90 af 29. maj 1990 (EFT L 137, s. 21), har
 af formanden for Anden Afdeling, G. Hirsch, som fungerende Domstolen (Første Afdeling), sammensat af afdelingsforman-
 formand for Sjette Afdeling, og dommerne H. Ragnemalm og den, L. Sevón, og dommerne P. Jann og M. Wathelet (refereren-
 R. Schintgen (refererende dommer); generaladvokat: N. Fennel- de dommer); generaladvokat: J. Mischo; justitssekretær: ekspedi-
 ly; justitssekretær: ekspeditionssekretær H.A. Rühl, den 21. ok- tionssekretær H.A. Rühl, den 21. oktober 1999 afsagt dom,
 tober 1999 afsagt dom, hvis konklusion lyder således: hvis konklusion lyder således:


text:
9.2.2013
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 38/18
 Rettens dom af 13. december 2012 — Versalis og Eni mod Kommissionen
 (Sag T-103/08) (1)
 (Konkurrence - karteller - markedet for koloprengummi - beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF - fastsættelse af priser og opdeling af markedet - tilregnelse af den ulovlige adfærd - begrundelsespligt - ret til forsvar - bevis for deltagelse i kartellet - en enkelt og vedvarende overtrædelse - bøder - overtrædelsens grovhed og varighed - recidiv - afskrækkende virkning - formildende omstændigheder - maksimumgrænse på 10 % af omsætningen - samarbejde - samarbejdsmeddelelsen af 2002 - ligebehandling - proportionalitet)
 2013/C 38/28
 Processprog: italiensk
 Parter
 Sagsøgere: Versalis SpA, tidligere Polimeri Europa SpA (Brindisi, Italien) og Eni SpA (Rom, Italien) (først ved advokaterne M. Siragusa, G.M. Roberti, F. Moretti, I. Perego, F. Cannizzaro, V. Ruotolo, V. Larocca og D. Durante, derefter ved M. Siragusa, G.M. Roberti, F. Moretti, I. Perego, F. Cannizzaro, V. Larocca og D. Durante)
 Sagsøgt: Europa-Kommissionen (ved V. Di Bucci, G. Conte og V. Bottka, som befuldmægtigede)
 Sagens genstand
 Principalt en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2007) 5910 endelig af 5. december 2007 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 [EF] og artikel 53 i EØS-aftalen (sag COMP/F/38.629 — Koloprengummi) for så vidt som det vedrører sagsøgerne, samt, subsidiært, annullation eller nedsættelse af den bøde, der er blevet pålagt sagsøgerne in solidum ved denne beslutning.
 Konklusion
 1)
 Bøden pålagt Eni SpA og Versalis SpA in solidum for den overtrædelse, der blev fastslået ved artikel 1, litra d) i Kommissionens beslutning K(2007) 5910 endelig af 5. december 2007 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og artikel 53 i EØS-aftalen (sag COMP/F/38.629 — Koloprengummi), fastsættes til 106 200 000 EUR.
 2)
 I øvrigt frifindes Europa-Kommissionen
 3)
 Eni og Versalis bærer fire femtedele af deres omkostninger og betaler fire femtedele af Kommissionens omkostninger. Kommissionen bærer en femtedel af sine omkostninger og betaler en femtedel af Versalis og Enis omkostninger.
 (1) EUT C 92 af 12.4.2008.


text:
27.10.2012
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 331/5
 Domstolens dom (Store Afdeling) af 5. september 2012 — europæisk arrestordre udstedt mod Joao Pedro Lopes Da Silva Jorge (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour d’appel d'Amiens — Frankrig)
 (Sag C-42/11) (1)
 (Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager - rammeafgørelse 2002/584/RIA - den europæiske arrestordre og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne - artikel 4, nr. 6) - fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre - gennemførelse i national ret - anholdt person, som er statsborger i den udstedende medlemsstat - europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf - en medlemsstats lovgivning, hvorefter der kun er mulighed for at afslå fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre, såfremt de eftersøgte er statsborgere i nævnte stat)
 (2012/C 331/07)
 Processprog: fransk
 Den forelæggende ret
 Cour d’appel d’Amiens
 Parter i hovedsagen
 Joao Pedro Lopes Da Silva Jorge
 Sagens genstand
 Anmodning om præjudiciel afgørelse — Cour d’appel d’Amiens — fortolkning af artikel 4, stk. 6, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT L 190, s. 1) og af artikel 18 TEUF — europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelsen af en frihedsstraf — en medlemsstats lovgivning, der kun giver mulighed for at afslå fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre, såfremt de eftersøgte er statsborgere i nævnte stat — forskelsbehandling på grundlag af nationalitet
 Konklusion
 Artikel 4, nr. 6), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne og artikel 18 TEUF skal fortolkes således, at selv om en medlemsstat ved gennemførelsen af nævnte artikel 4, nr. 6), kan vælge at begrænse de situationer, hvor den fuldbyrdende nationale judicielle myndighed kan afslå at overgive en person, der er omfattet af bestemmelsens anvendelsesområde, kan medlemsstaten ikke absolut og automatisk udelukke statsborgere fra andre medlemsstater, som opholder sig på eller er bosat på medlemsstatens område, fra dette anvendelsesområde uafhængigt af, hvilken tilknytning der består mellem disse statsborgere og medlemsstaten.
 Den forelæggende ret er forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke national ret i lyset af ordlyden af og formålet med rammeafgørelse 2002/584, idet den tager national ret i dens helhed i betragtning og anvender de fortolkningsmetoder, der er anerkendt heri, med henblik på at sikre den fulde virkning af rammeafgørelsen og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det formål, som den forfølger.
 (1) EUT C 103 af 2.4.2011.


text:
8.9.2014
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 303/42
 Sag anlagt den 13. juni 2014 — Pannonhalmi Főapátság mod Parlamentet
 (Sag T-453/14)
 2014/C 303/50
 Processprog: ungarsk
 Parter
 Sagsøger: Magyar Bencés Kongregáció Pannonhalmi Főapátság (Pannonhalma, Ungarn) (ved advokat D. Sobor)
 Sagsøgt: Europa-Parlamentet
 Sagsøgerens påstande
 —
 Europa-Parlamentets Udvalg for Andragenders afgørelse af 16. april 2014 MS/sd[IPOL-COM-PETI D (2014) 14486] om henlæggelse af andragendet indgivet af sagsøgeren vedrørende sagen om slottet Lónyay i Rusovce (Den Slovakiske Republik), annulleres
 —
 Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender tilpligtes at behandle andragendet og at gennemføre enhver foranstaltning, som loven kræver.
 —
 Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet gjort gældende, at Udvalget for Andragender har tilsidesat procedurereglerne, idet den anfægtede afgørelse ikke er begrundet.
 I denne henseende anfører sagsøger, at andragender, der af udvalget erklæres ikke at opfylde betingelserne for behandling i medfør af artikel 201, stk. 8, i Europa-Parlamentets forretningsorden, henlægges, og at henlæggelsen begrundes over for andrageren. Desuden gør sagsøgeren gældende, at sagsøgte til trods for denne bestemmelse ikke har angivet grundene til, at det vurderer, at andragendet ikke er omfattet af Unionens kompetenceområde. Sagsøgeren påberåber sig i denne forbindelse Rettens dom af 14. september 2011, sag T-308/07 Tegebauer mod Parlamentet (ikke trykt i Samling af Afgørelser).


text:
28.1.2012
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 25/15
 Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 24. november 2011 — Georgetown University, University of Rochester og Loyola University of Chicago mod Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks (anmodning om præjudiciel afgørelse fra High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) — Det Forenede Kongerige)
 (Sag C-422/10) (1)
 (Humanmedicinske lægemidler - supplerende beskyttelsescertifikat - forordning (EF) nr. 469/2009 - artikel 3 - betingelser for udstedelse af et certifikat - begrebet »beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft« - kriterier - yderligere eller andre kriterier for et lægemiddel, der indeholder mere end én aktiv ingrediens, eller for en kombinationsvaccine (»multi-disease vaccine«)
 (2012/C 25/24)
 Processprog: engelsk
 Den forelæggende ret
 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Det Forenede Kongerige)
 Parter i hovedsagen
 Sagsøgere: Georgetown University, University of Rochester og Loyola University of Chicago
 Sagsøgt: Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks
 Sagens genstand
 Anmodning om præjudiciel afgørelse — High Court of Justice (Chancery Division) — fortolkning af artikel 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler — betingelser for opnåelse af certifikatet (EUT L 152, s. 1) — mulighed for at udstede et supplerende beskyttelsescertifikat for en aktiv ingrediens eller en sammensætning af aktive ingredienser, hvis den aktive ingrediens eller sammensætningen af aktive ingredienser er beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft som omhandlet i forordningens artikel 3, litra a)
 Konklusion
 Artikel 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at bestemmelsen under forudsætning af, at de øvrige betingelser, der er fastsat i denne artikel, ligeledes er opfyldt, ikke er til hinder for, at de kompetente patentmyndigheder i en medlemsstat udsteder et supplerende beskyttelsescertifikat for en aktiv ingrediens, der svarer til de aktive ingredienser, der fremgår af ordlyden af kravene i det påberåbte grundpatent, når det lægemiddel, hvis markedsføringstilladelse fremlægges til støtte for ansøgningen om supplerende beskyttelsescertifikat, ikke blot indeholder denne aktive ingrediens, men også andre aktive ingredienser.
 (1) EUT C 301 af 6.11.2010.


text:
7.1.2012
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 6/11
 Rettens dom af 16. november 2011 — ASPLA mod Kommissionen
 (Sag T-76/06) (1)
 (Konkurrence - karteller - markedet for industrisække af plastik - beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF - udveksling af individualiserede oplysninger - aftaler om priser og salgskvoter for hvert geografisk område - fordeling af kunder - samordning af tilbudsgivning i forbindelse med udbud - sammenhængende og vedvarende overtrædelse - den sanktionerede adfærds rækkevidde - afgrænsning af produktmarkedet og det geografiske marked - retningslinjer for beregningen af bøder - ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet - skærpende eller formildende omstændigheder - loft på 10 % af omsætningen)
 2012/C 6/16
 Processprog: spansk
 Parter
 Sagsøger: Plasticos Españoles, SA (ASPLA) (Torrelavega, Spanien) (først ved advokaterne E. Garayar Gutiérrez og A. García Castillo, dernæst ved advokaterne E. Garayar Gutiérrez, M. Troncoso Ferrer og C. Ruixó Claramunt)
 Sagsøgt: Europa-Kommissionen (ved F. Castillo de la Torre, som befuldmægtiget)
 Sagens genstand
 Påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2005) 4634 endelig af 30. november 2005 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] (sag COMP/F/38.354 — Industrisække) vedrørende et kartel på markedet for industrisække af plastik, og subsidiært, påstand om nedsættelse af den bøde, der er pålagt sagsøgeren
 Konklusion
 1)
 Europa-Kommissionen frifindes.
 2)
 Plasticos Españoles, SA (ASPLA) betaler sagens omkostninger.
 (1) EUT C 108 af 6.5.2006.


text:
17.10.2016
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 383/5
 Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgien) den 1. august 2016 — Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen m.fl. mod Vlaams Gewest
 (Sag C-426/16)
 (2016/C 383/06)
 Processprog: nederlandsk
 Den forelæggende ret
 Rechtbank van eerste aanleg te Brussel
 Parter i hovedsagen
 Sagsøger: Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen, VZW, Unie van Moskeeën en Islamitische Verenigingen van Limburg, VZW, Unie van Moskeeën en Islamitische Verenigingen Oost-Vlaanderen, VZW, Unie der Moskeeën en Islamitische Verenigingen van West-Vlaanderen, VZW, Unie der Moskeeën en Islamitische Verenigingen van Vlaams-Brabant, VZW, Association Internationale Diyanet de Belgique, IVZW, Islamitische Federatie van België, VZW, Rassemblement des Musulmans de Belgique, VZW, Erkan Konak og Chaibi El Hassan
 Sagsøgt: Vlaams Gewest
 Intervenient: Global Action In The Interest Of Animals, VZW
 Præjudicielt spørgsmål
 Er artikel 4, stk. 4, sammenholdt med artikel 2, litra k), i Rådets forordning (EF) nr. 1099/2009 (1) af 24. september 2009 om beskyttelse af dyr på aflivningstidspunktet ugyldig på grund af tilsidesættelse af artikel 9 i den europæiske menneskerettighedskonvention, artikel 10 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og/eller artikel 13 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, idet disse artikler foreskriver, at slagtning af dyr ved særlige metoder, der er foreskrevet af religiøse ritualer, kun må ske uden bedøvelse, såfremt slagtningen finder sted på et slagteri, der er omfattet af forordning (EF) nr. 853/2004 (2), mens regionen Flandern ikke har en tilstrækkelig kapacitet af sådanne slagterier til at imødekomme den efterspørgsel efter dyr slagtet uden bedøvelse, der opstår i anledning af den islamiske offerfest, og omkostningerne forbundet med at omforme midlertidige og af myndighederne godkendte og kontrollerede slagteanlæg til slagterier, der omfattes af forordning (EF) nr. 853/2004, til brug for offerfesten ikke synes relevante for gennemførelsen af de tilstræbte formål med hensyn til dyrevelfærd og den offentlige sundhed og således ikke synes at være proportionale hermed.
 (1) Rådets forordning (EF) nr. 1099/2009 af 24.9.2009 om beskyttelse af dyr på aflivningstidspunktet (EUT L 303, s. 1).
 (2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 853/2004 af 29.4.2004 om særlige hygiejnebestemmelser for animalske fødevarer (EUT L 139, s. 55).


text:
3.8.2013
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 225/68
 Rettens dom af 28. maj 2013 — Chiboub mod Rådet
 (Sag T-188/11) (1)
 (Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - restriktive foranstaltninger, der er truffet over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Tunesien - indefrysning af pengemidler - manglende retsgrundlag)
 2013/C 225/151
 Processprog: fransk
 Parter
 Sagsøger: Mohamed Slim Ben Mohamed Hassen Ben Salah Chiboub (Abu Dhabi, De Forenede Arabiske Emirater) (først ved advokaterne G. Perrot og F. Gaudillière, dernæst ved advokat M.-M. Le Roux)
 Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union (først ved A. Vitro, G. Étienne og S. Cook, som befuldmægtigede, dernæst ved A. Vitro og G. Étienne, som befuldmægtigede)
 Intervenienter til støtte for sagsøgte: Europa-Kommissionen (ved A. Bordes og M. Konstantinidis, som befuldmægtigede) og Den Tunesiske Republik (ved advokat W. Bourdon)
 Sagens genstand
 Påstand om annullation af for det første Rådets afgørelse 2011/72/FUSP af 31. januar 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Tunesien (EUT L 28, s. 62), for det andet Rådets gennemførelsesafgørelse 2011/79/FUSP af 4. februar 2011 om gennemførelse af afgørelse 2011/72 (EUT L 31, s. 40) og for det tredje Rådets forordning (EU) nr. 101/2011 af 4. februar 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Tunesien (EUT L 31, s. 1), for så vidt som disse retsakter vedrører sagsøgeren.
 Konklusion
 1)
 Bilaget til Rådets afgørelse 2011/72/FUSP af 31. januar 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Tunesien, som ændret ved Rådets gennemførelsesafgørelse 2011/79/FUSP af 4. februar 2011 om gennemførelse af afgørelse 2011/72, annulleres, for så vidt som bilaget vedrører Mohamed Slim Ben Mohamed Hassen Ben Salah Chiboub.
 2)
 Rådets forordning (EU) nr. 101/2011 af 4. februar 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Tunesien annulleres, for så vidt som den vedrører Mohamed Slim Ben Mohamed Hassen Ben Salah Chiboub.
 3)
 Virkningerne over for Mohamed Slim Ben Mohamed Hassen Ben Salah Chiboub af bilaget til afgørelse 2011/72, som ændret ved gennemførelsesafgørelse 2011/79, opretholdes, indtil annullationen af forordning nr. 101/2011, for så vidt som forordningen vedrører Mohamed Slim Ben Mohamed Hassen Ben Salah Chiboub, får virkning.
 4)
 Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes ud over dets egne omkostninger at betale Mohamed Slim Ben Mohamed Hassen Ben Salah Chiboubs omkostninger.
 5)
 Europa-Kommissionen og Den Tunesiske Republik bærer deres egne omkostninger.
 (1) EUT C 145 af 14.5.2011.


text:
2.8.2008
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 197/14
 Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret (Danmark) den 28. maj 2008 — Dansk Transport og Logistik mod Skatteministeriet
 (Sag C-230/08)
 (2008/C 197/24)
 Processprog: dansk
 Den forelæggende ret
 Østre Landsret
 Part
 Sagsøger: Dansk Transport og Logistik
 Sagsøgte: Skatteministeriet
 Præjudicielle spørgsmål
 1)
 Skal formuleringen »beslaglægges og samtidig eller senere konfiskeres« i toldkodeksen (1), artikel 233, litra d, fortolkes således, at bestemmelsen omfatter situationer, hvor varer, der er taget i bevaring i henhold til toldlovens § 83, stk. 1, 1. pkt., ved ikke-forskriftsmæssig indførsel, samtidig eller senere destrueres eller tilintetgøres af myndighederne, uden at de har været ude af myndighedernes besiddelse?
 2)
 Skal cirkulationsdirektivet (2) fortolkes således, at ikke-forskriftsmæssigt indførte varer, der beslaglægges ved indførslen og samtidig eller senere destrueres eller tilintetgøres af myndighederne, skal anses for at være under »en ordning med suspension af punktafgifter« med den virkning, at punktafgiftspligten ikke opstår eller bortfalder, jf. cirkulationsdirektivets artikel 5, stk. 2, 1. afsnit, og 6, stk. 1, litra c, sammenholdt med toldkodeksen, artikel 84, stk. 1, litra a, og artikel 98, og gennemførelsesbestemmelserne (3), artikel 867a? Har det betydning for besvarelsen, om toldskyld opstået ved en sådan ikke-forskriftsmæssig indførsel bortfalder i medfør af toldkodeksen, artikel 233, litra d?
 3)
 Skal sjette momsdirektiv (4) fortolkes således, at ikke-forskriftsmæssigt indførte varer, der beslaglægges ved indførslen og samtidig eller senere destrueres eller tilintetgøres af myndighederne, skal anses for at være under »en toldoplagsprocedure« med den virkning, at momspligten ikke opstår eller bortfalder, jf. sjette momsdirektiv, artikel 7, stk. 3, artikel 10, stk. 3, og artikel 16, stk. 1, punkt B, litra c, samt artikel 867a i gennemførelsesbestemmelserne? Har det betydning for besvarelsen, om toldskyld opstået ved en sådan ikke-forskriftsmæssig indførsel bortfalder i medfør af toldkodeksen, artikel 233, litra d?
 4)
 Skal toldkodeksen, gennemførelsesbestemmelserne og sjette momsdirektiv fortolkes således, at toldmyndighederne i en medlemsstat, hvor en ikke-forskriftsmæssig indførsel af varer under en TIR-transport konstateres, er kompetente til at opkræve told, punktafgift og moms vedrørende transporten, når myndighederne i en anden medlemsstat, hvor den ikke forskriftsmæssige indførsel til Fællesskabet fandt sted, ikke konstaterede uregelmæssigheden og følgelig ikke opkrævede told, punktafgift og moms, jf. toldkodeksen, artikel 215 sammenholdt med artikel 217, de dagældende gennemførelsesbestemmelser, artikel 454, stk. 2 og 3, samt sjette momsdirektiv, artikel 7?
 (1) Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, 19.10.1992, s. 1).
 (2) Rådets direktiv 92/12/EØF af 25. februar 1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed (EFT L 76, 23.3.1992, s. 1).
 (3) Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 253, 11.10.1993, s. 1).
 (4) Rådets sjette direktiv 77/388 EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, 13.6.1977, s. 1).


text:
7.11.2009
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 267/75
 Sag anlagt den 31. august 2009 — Tyskland mod Kommissionen
 (Sag T-347/09)
 2009/C 267/135
 Processprog: tysk
 Parter
 Sagsøger: Forbundsrepublikken Tyskland (ved M. Lumma og B. Klein)
 Sagsøgt: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
 Sagsøgerens påstande
 —
 Kommissionens beslutning SG-Greffe (2009) D/3985 i statsstøttesag nr. NN 8/2009 af 2. juli 2009 annulleres, for så vidt som de anmeldte foranstaltninger i denne afgørelse betegnes som statsstøtte i henhold til indholdet i artikel 87, stk. 1, EF.
 —
 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber tilpligtes at betale sagens omkostninger.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 Sagsøgeren har anfægtet Kommissionens beslutning K(2009) 5080 endelig udg. af 2. juli 2009 vedrørende en støtteordning, der på den ene side omfatter vederlagsfri overdragelse af statsejede arealer, omfattet af den nationale naturarv, og på den anden side fremme af store naturbeskyttelsesprojekter (Statsstøtte NN 8/2009 — Tyskland — naturbeskyttelsesområder). Kommissionen har i denne beslutning taget det standpunkt, at den anmeldte støtteordning er forenelig med fællesmarkedet i medfør af artikel 86, stk. 2, EF. Sagsøgeren har anfægtet den anfægtede beslutning, for så vidt som de anmeldte foranstaltninger i beslutningen betegnes som støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.
 Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet gjort gældende, at Kommissionen i flere henseender har anvendt artikel 87, stk. 1, EF urigtigt. I den forbindelse har sagsøgeren navnlig anført, at Kommissionen med urette har kvalificeret naturbeskyttelsesorganisationerne som virksomheder og med urette har undladt at anlægge den påkrævede samlede bedømmelse af de anmeldte foranstaltninger. Derudover har de anmeldte foranstaltninger ikke medført nogen støtterelevant fordel for naturbeskyttelsesorganisationerne. Sagsøgeren har endvidere gjort gældende, at Kommissionen har foretaget en urigtig anvendelse af det fjerde kriterium, der er fastsat i Domstolens dom af 24. juli 2003 i sag C-280/00 (Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg, Sml. I, s. 7747).
 Subsidiært har sagsøgeren gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af begrundelsespligten i henhold til artikel 253 EF.


text:
14.12.2015
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 414/8
 Domstolens dom (Første Afdeling) af 22. oktober 2015 — Bundesagentur für Arbeit — Familienkasse Sachsen mod Tomislaw Trapkowski (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzhof — Tyskland)
 (Sag C-378/14) (1)
 ((Præjudiciel forelæggelse - social sikring - forordning (EF) nr. 883/2004 - artikel 67 - forordning (EF) nr. 987/2009 - artikel 60, stk. 1 - tildeling af familieydelser i tilfælde af skilsmisse - begrebet »involveret person« - en medlemsstats lovgivning, der fastsætter tildeling af familieydelser til den forælder, der har barnet boende i sin hustand - denne forælders bosættelse i en anden medlemsstat - denne forælders afståelse fra at ansøge om tildeling af familieydelser - den anden forælders eventuelle ret til at ansøge om tildeling af disse familieydelser))
 (2015/C 414/11)
 Processprog: tysk
 Den forelæggende ret
 Bundesfinanzhof
 Parter i hovedsagen
 Sagsøger: Bundesagentur für Arbeit — Familienkasse Sachsen
 Sagsøgt: Tomislaw Trapkowski
 Konklusion
 1)
 Artikel 60, stk. 1, andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger skal fortolkes således, at den fiktion, der er fastsat i denne bestemmelse, kan føre til, at retten til familieydelser kan indrømmes en person, som ikke har bopæl på den medlemsstats område, der har kompetencen til at udbetale disse ydelser, når alle de øvrige betingelser for tildeling af de nævnte ydelser, som er fastsat i den nationale lovgivning, er opfyldt, hvilket det påhviler den forelæggende ret at afgøre.
 2)
 Artikel 60, stk. 1, tredje punktum, i forordning nr. 987/2009 skal fortolkes således, at den ikke medfører, at forælderen til det barn, for hvem der ydes familieydelser, og som har bopæl i den medlemsstat, der har pligt til at udbetale disse ydelser, skal indrømmes ret til de nævnte ydelser som følge af den omstændighed, at den anden forælder, som har bopæl i en anden medlemsstat, ikke har indgivet ansøgning om familieydelser.
 (1) EUT C 395 af 10.11.2014.


text:
18.4.2016
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 136/34
 Rettens kendelse af 15. februar 2016 — InAccess Networks Integrated Systems mod Kommissionen
 (Sag T-82/15) (1)
 ((Det Europæiske Fællesskabs syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013) - tilskudsaftale vedrørende ATRACO projektet - debetnotaer og afgørelser indeholdt i skrivelser - delvist ufornødent at træffe afgørelse - tvistens kontraktmæssige karakter - delvis afvisning))
 (2016/C 136/49)
 Processprog: engelsk
 Parter
 Sagsøger: InAccess Networks Integrated Systems — Applications Services for Telecommunication and Related Equipment Commercial and Industrial Co. SA (Maroussi, Grækenland) (ved solicitor J. Grayston og advokaterne P. Gjørtler og G. Pandey)
 Sagsøgt: Europa-Kommissionen (ved L. Di Paolo og J. Estrada de Solà, som befuldmægtigede)
 Sagens genstand
 Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse i skrivelse af 11. december 2014, hvorved Kommissionen bekræfter sit afslag på finansiering af de af sagsøgeren påberåbte udgifter, Kommissionens afgørelse i debetnota nr. 3241211514 af 23. oktober 2012, og Kommissionens afgørelse i skrivelse af 7. december 2012, hvorved sagsøgeren pålægges at tilbagebetale de modtagne midler og at betale en godtgørelse på 12 814,10 EUR.
 Konklusion
 1)
 Det er ufornødent at træffe afgørelse om de påstande, der er rettet mod Kommissionens afgørelse i skrivelse af 7. oktober 2012 og debetnota af 23. oktober 2012.
 2)
 I øvrigt afvises sagen.
 3)
 InAccess Networks Integrated Systems — Applications Services for Telecommunication and Related Equipment Commercial and Industrial Co. SA betaler sagens omkostninger.
 (1) EUT C 155 af 11.5.2015.


text:
7.5.2011
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 139/6
 Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 10. marts 2011 — Charles Defossez mod Christian Wiart, som kurator for SOTIMON SARL, Office national de l’emploi — fonds de fermeture d’entreprises og Centre de gestion et d’études de l’Association pour la gestion du régime de garantie des créances des salariés de Lille (CGEA), (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour de cassation (Frankrig))
 (Sag C-477/09) (1)
 (Præjudiciel forelæggelse - direktiv 80/987/EØF og 2002/74/EF - arbejdsgiverens insolvens - beskyttelse af arbejdstagere - betaling af arbejdstageres tilgodehavender - fastlæggelse af den kompetente garantiinstitution - gunstigere dækning i henhold til national lovgivning - mulighed for at kræve den gunstigste dækning)
 2011/C 139/09
 Processprog: fransk
 Den forelæggende ret
 Cour de cassation
 Parter i hovedsagen
 Sagsøger: Charles Defossez
 Sagsøgt: Christian Wiart, som kurator for Sotimon SARL, Office national de l’emploi — fonds de fermeture d’entreprises og Centre de gestion et d’études de l’Association pour la gestion du régime de garantie des créances des salariés de Lille (CGEA)
 Sagens genstand
 Anmodning om præjudiciel afgørelse — Cour de cassation — fortolkning af artikel 8a i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens som ændret ved Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2002/74/EF (EFT L 270, s. 10), sammenholdt med samme direktivs artikel 9 — fastlæggelse af, hvilken garantiinstitution der er kompetent til at betale arbejdstagernes tilgodehavender — arbejdstagernes mulighed for at kræve den gunstigste dækning ved den institution, ved hvilken arbejdsgiveren har tegnet forsikring, og hvortil han har indbetalt bidrag
 Konklusion
 Artikel 3 i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens i den affattelse, der forelå inden ændringen ved direktiv 2002/74/EF, skal fortolkes således, at med hensyn til betalingen af løntilgodehavender for en arbejdstager, som sædvanligvis har været beskæftiget i en anden medlemsstat end den, hvor arbejdsgiveren, der er erklæret insolvent inden den 8. oktober 2005, har sit hjemsted, når arbejdsgiveren ikke har etableret sig i denne anden medlemsstat og har opfyldt sin forpligtelse til at bidrage til finansieringen af garantiinstitutionen i den medlemsstat, hvor han har hjemsted, er det denne institution, der har ansvaret for at opfylde forpligtelserne i artikel 3.
 Direktiv 80/987 er ikke til hinder for, at en national lovgivning foreskriver, at arbejdstageren i overensstemmelse med national ret kan fremsætte krav om dækning af løntilgodehavender hos den nationale institution — som supplement eller erstatning — i stedet for hos den institution, der blev udpeget som kompetent i henhold til direktivet, dog kun såfremt denne dækning yder en bedre beskyttelse af arbejdstageren.
 (1) EUT C 37 af 13.2.2010.


text:
9.11.2015
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 371/16
 Sag anlagt den 10. september 2015 — Europa-Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland
 (Sag C-481/15)
 (2015/C 371/19)
 Processprog: tysk
 Parter
 Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved W. Mölls og F. Wilman, som befuldmægtigede)
 Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland
 Sagsøgerens påstande
 —
 Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 11 i forordning (EF) nr. 300/2008 (1) og punkt 4.1, 4.2, 7.5 og 14 i bilag II til denne forordning, idet den har undladt at sikre, at der udføres regelmæssig kontrol af bestemte fælles grundlæggende normer for luftfartssikkerheden i det fornødne omfang og med den fornødne hyppighed, og at indsætte et tilstrækkeligt antal auditors til gennemførelsen af kvalitetskontrolforanstaltninger.
 —
 Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren gjort følgende gældende:
 Artikel 11 i forordning (EF) nr. 300/2008 og punkt 4.1, 4.2, 7.5 og 14 i bilag II til denne forordning forpligter enhver medlemsstat til at sikre, at der udføres regelmæssig kontrol af bestemte fælles grundlæggende normer for luftfartssikkerhed i det fornødne omfang og med den fornødne hyppighed, og til at indsætte et tilstrækkeligt antal auditors til gennemførelsen af kvalitetskontrolforanstaltninger.
 Tyskland efterkommer ikke denne forpligtelse.
 (1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 300/2008 af 11.3.2008 om fælles bestemmelser om sikkerhed inden for civil luftfart og om ophævelse af forordning (EF) nr. 2320/2002 (EUT L 97, s. 72), som ændret ved Kommissionens forordning nr. 18/2010 af 8.1.2010 (EUT L 7, s. 3).


text:
28.4.2007
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 95/8
 Domstolens dom (Første Afdeling) af 8. marts 2007 — Länsstyrelsen i Norrbottens län mod Lapin liitto (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Rovaniemen hallinto-oikeus, Finland)
 (Sag C-289/05) (1)
 (Forordning (EF) nr. 1685/2000 - bilag - punkt 1.8 i regel nr. 1 - strukturfonde - støtteberettigelsen af udgifter - hensyntagen til indirekte omkostninger)
 (2007/C 95/13)
 Processprog: finsk
 Den forelæggende ret
 Rovaniemen hallinto-oikeus
 Parter i hovedsagen
 Sagsøger: Länsstyrelsen i Norrbottens län
 Sagsøgt: Lapin liitto
 Sagens genstand
 Anmodning om præjudiciel afgørelse — Rovaniemen hallinto-oikeus — fortolkning af punkt 1.7 i regel nr. 1 i bilaget til Kommissionens forordning (EF) nr. 1685/2000 af 28. juli 2000 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 for så vidt angår støtteberettigede udgifter i forbindelse med foranstaltninger medfinansieret af strukturfondene (EFT L 193, s. 39) — hensyntagen til generelle omkostninger
 Konklusion
 Punkt 1.8 i regel nr. 1 i bilaget til Kommissionens forordning (EF) nr. 1685/2000 af 28. juli 2000 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 for så vidt angår støtteberettigede udgifter i forbindelse med foranstaltninger medfinansieret af strukturfondene, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 448/2004 af 10. marts 2004, er ikke til hinder for en beregningsmetode, hvorefter de indirekte omkostninger er støtteberettigede inden for rammerne af et projekt, som er medfinansieret af strukturfondene, alene fordi denne metode er baseret på en procentsats eller navnlig en forholdsmæssig del af lønudgifterne eller arbejdstiden.
 (1) EUT C 271 af 29.10.2005.


text:
22.2.2016
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 68/22
 Appel iværksat den 2. december 2015 af Toni Klement til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 24. september 2015 i sag T-211/14, Toni Klement mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)
 (Sag C-642/15 P)
 (2016/C 068/30)
 Processprog: tysk
 Parter
 Appellant: Toni Klement (ved Rechtsanwalt J. Weiser)
 Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)
 Appellanten har nedlagt følgende påstande
 —
 Dom afsagt af Retten den 24. september 2015 i sag T-211/14 ophæves.
 —
 Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.
 Anbringender og væsentligste argumenter
 Til støtte for appellen har appellanten påberåbt sig tre anbringender.
 1.
 Det er ubestridt, at det omtvistede varemærke udelukkende blev anvendt med den supplerende ordbestanddel »Bullerjan«. Appellanten gør gældende, at Retten har foretaget en urigtig gengivelse af beviserne i forbindelse med bedømmelsen af den tilføjede bestanddel »Bullerjan«’s særpræg. Retten kvalificerede (kun) den tilføjede bestanddels særpræg som normalt. Der er ikke noget grundlag i beviserne for at antage, at der (kun) er tale om et normalt særpræg, idet der ikke er angivet nogen oplysninger vedrørende omfanget, varigheden og intensiteten af bestanddelen »Bullerjan«, der selv er registreret som varemærke.
 2.
 Med det andet anbringende gør appellanten gældende, at Rettens begrundelse er selvmodsigende, idet den fastslog, at det omtvistede varemærke havde en høj grad af særpræg. På den ene side angav Retten, at det omtvistede varemærke havde en »usædvanlig form«, mens den på den anden side fastslog, at andre producenter markedsfører ovne, der har samme form. Rettens begrundelse er ydermere selvmodsigende, eftersom det omtvistede varemærkes høje grad af særpræg på den ene side ikke anses for sammenhængende med dets funktionalitet, og der på den anden side ikke stilles spørgsmålstegn til denne høje grad af særpræg på baggrund af de andre ovnes lignende form, eftersom denne kan henføres til efterstræbelsen af et bestemt teknisk resultat. Rettens begrundelse er dermed selvmodsigende i to henseender og således behæftet med en retlig fejl.
 3.
 Med det tredje anbringende gør appellanten gældende, at der på flere punkter retligt set er foretaget en fejlagtig fortolkning og anvendelse af artikel 15, stk. 1, litra a), i EF-varemærkeforordningen (1). For det første fulgte Retten i forbindelse med vurderingen af det omtvistede varemærkes særpræg i henhold til artikel 15, stk. 1, litra a), i EF-varemærkeforordningen ikke Domstolens praksis vedrørende bedømmelsen af det fornødne særpræg ved tredimensionale varemærker, der udgøres af formen på varen. Retten undlod at foretage en sammenligning af det omtvistede varemærke med den form af ovne, som normalt anvendes inden for denne sektor, således som dette er krævet i henhold til Domstolens praksis. For det andet fandt Retten ikke, at den eventuelle funktionalitet af det omtvistede varemærke var relevant ved bedømmelsen af dets særpræg. Retten tilsidesatte dermed det anderkendte princip om, at der skal tages hensyn til alle relevante forhold, der er forbundet med sagens konkrete omstændigheder ved bedømmelsen særpræget. Endelig fulgte Retten ikke Domstolens praksis vedrørende retsbevarende brug af et registreret varemærke som en del af et sammensat varemærke. I denne forbindelse fandt Retten det tilstrækkeligt, at et varemærke, der anvendes som en del af et sammensat varemærke, forsat anses for en oprindelsesangivelse. Retten har hermed undladt at tage i betragtning, hvad der følger af den entydige ordlyd af artikel 15, stk. 1, litra a), i EF-varemærkeforordningen og Domstolens retspraksis, hvorefter det ligeledes skal efterprøves, om varemærkets særpræg er forandret. Retten foretog ikke en sådan efterprøvelse.
 (1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).


text:
29.9.2014
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 339/25
 Sag anlagt den 28. juli 2014 — BrandGroup mod KHIM — Brauerei S. Riegele, Inh. Riegele (SPEZOOMIX)
 (Sag T-557/14)
 2014/C 339/30
 Stævningen er affattet på tysk
 Parter
 Sagsøger: BrandGroup GmbH (Bechtsrieth, Tyskland) (ved advokat T. Raible)
 Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)
 Den anden part i sagen for appelkammeret: Brauerei S. Riegele, Inh. Riegele KG (Augsburg, Tyskland)
 Sagsøgerens påstande
 —
 Afgørelse truffet den 15. maj 2014 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 941/2013-1) annulleres.
 —
 Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Brauerei S. Riegele, Inh. Riegele KG tilpligtes at betale sagens omkostninger.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 Ansøger om EF-varemærket: BrandGroup GmbH
 Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket »SPEZOOMIX« for varer i klasse 32 og 33 — EF-varemærkeansøgning nr. 9 9 13 617
 Indehaver af de i indsigelsessagen påberåbte varemærker eller tegn: Brauerei S. Riegele, Inh. Riegele KG
 Det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: De internationale og EF-ordmærker »Spezi«, de internationale og EF-figurmærker indeholdende ordet »Spezi« og det nationale ordmærke »Ein Spezi muß dabei sein« for varer i klasse 32
 Indsigelsesafdelingens afgørelse: Indsigelsen forkastet
 Appelkammerets afgørelse: Indsigelsesafdelingens afgørelse ophæves og det ansøgte varemærke afvises i dets helhed
 Søgsmålsgrunde: Tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 78, stk. 5, i forordning nr. 207/2009


text:
24.3.2007
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 69/17
 Dom afsagt af Retten i Første Instans den 30. januar 2007 — France Télécom mod Kommissionen
 (Sag T-340/03) (1)
 (Konkurrence - misbrug af dominerende stilling - markedet for tjenester med adgang til højhastighedsinternet - underbudspriser)
 (2007/C 69/39)
 Processprog: fransk
 Parter
 Sagsøger: France Télécom SA, tidligere Wanadoo Interactive SA, Paris (Frankrig), ved avocats O. Brouwer, H. Calvet, M. Pittie, J. Philippe og T. Janssens)
 Sagsøgt: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (først ved S. Rating og É. Gippini Fournier, som befuldmægtigede, derefter ved É. Gippini Fournier)
 Sagens genstand
 Påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 16. juli 2003 vedrørende en procedure i henhold til artikel [82 EF] (sag COMP/38.233 — Wanadoo Interactive) eller, subsidiært, en påstand om ophævelse eller nedsættelse af den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt.
 Konklusion
 1)
 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
 2)
 Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.
 (1) EUT C 289 af 29.11.2003.


text:
C 4/8 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 6.1.2001
 Sag anlagt den 7. november 2000 af Anthony Goldstein Sag anlagt den 7. november 2000 af Sarah Tex Textil
 mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber Groß und Einzelhandel GmbH mod Kommissionen for
 De Europæiske Fællesskaber
 (Sag T-335/00)
 (Sag T-337/00)
 (2001/C 4/12)
 (2001/C 4/13)
 (Processprog: engelsk) (Processprog: tysk)
 Ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans er der Ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans er der
 den 7. november 2000 anlagt sag mod Kommissionen for De den 7. november 2000 anlagt sag mod Kommissionen for De
 Europæiske Fællesskaber af Anthony Goldstein ved solicitor Europæiske Fællesskaber af Sarah Tex Textil Groß- und
 Raymond St John Murphy, Merriman White, London (Det Einzelhandel GmbH, Essen (Tyskland), ved advokat dr. Dietrich
 Forenede Kongerige). Ehle, Ehle & Schiller, Köln (Tyskland).
 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande: Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
 — Sagsøgte tilpligtes at betale EUR 1 000 000,- i erstatning — Kommissionens beslutning af 29. juni 2000 (REM 32/99)
 annulleres.
 til sagsøgeren.
 — Kommissionen pålægges at betale sagens omkostninger.
 — Der tillægges erstatningsbeløbet renter på 4,5 % p.a. fra
 domsafsigelsen til betaling sker.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 — Kommissionen betaler sagens omkostninger.
 Sagens genstand er Kommissionens beslutning af 29. juni
 2000, hvormed Kommissionen afslår Forbundsrepublikken
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter Tysklands ansøgning om at fritage sagsøgeren for importaf-
 gifter på 1 213 442 DEM for import af tekstilvarer fra
 Bangladesh. Afgifterne var efterfølgende afkrævet sagsøgeren
 Sagsøgeren har studeret jura og afsluttede i 1999 Bar Vocatio-
 på grund af tilbagekaldelse af præferencecertifikater fra de
 nal Course, der er en betingelse for optagelse i Bar of England
 kompetente myndigheder i Bangladesh.
 and Wales og for at udøve erhverv som barrister.
 Sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen har tilsidesat
 Han har under henvisning til artikel 3 i Rådets forordning sagsøgerens ret til kontradiktion, idet sagsøgeren ved sin
 nr. 17 indgivet klage vedrørende kravet om, at en barrister aktindsigt ikke er blevet forelagt alle de relevante dokumenter.
 under visse omstændigheder kun må yde juridisk rådgivning Desuden kan sagsøgeren ikke tilregnes nogen åbenbar forsøm-
 efter underretning eller instruktion fra en professionel klient. melighed i dette begrebs forstand i artikel 239 i toldkodeksen.
 Denne bestemmelse hævdes at indebære en begrænsning af Sagsøgeren har indgået sædvanlige handelstransaktioner med
 konkurrencen i strid med EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 producenterne og eksportørerne i Bangladesh, hvorved det
 EF), for så vidt som forbrugere af juridisk rådgivning nægtes ikke var til at erkende, at varen delvis havde sin oprindelse
 adgang til markedet for juridisk rådgivning. uden for Bangladesh. Sagsøgeren havde således handlet i god
 tro ved importen.
 Sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen — ud fra en
 generel betragtning — har pådraget sig ansvar uden for Videre har Kommissionen ikke taget hensyn til den ukorrekte
 kontrakt ved at begå magtfordrejning, idet Kommissionen ikke adfærd hos myndighederne i Bangladesh i forbindelse med
 straks har truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at udstedelsen af oprindelsescertifikaterne og kontrollen med
 forhindre en udbredelse af en urigtig opfattelse af retsstillingen oprindelsesbetingelserne. Kommissionen har også selv handlet
 for de jurister, der betegnes som barristers af Bar Council, for forkert, idet den blandt andet ikke overvågede overholdelsen
 at lukke markedet for juridisk rådgivning for til fordel for af reglerne om oprindelse tilstrækkeligt og ikke advarede
 jurister, der har ret til at praktisere som barristers. Dette importørerne rettidigt.
 hævdes at være sket ved at skjule fællesskabskarakteren og
 fællesskabsvirkningerne af den professionelle kvalifikation
 Derudover mener sagsøgeren at burde fritages for den efterop-
 samt den professionelle titel, som tildeles af et juridisk fakultet
 krævede told på grundlag af principperne om beskyttelse af
 i Det Forenede Kongerige, ved fuldførelsen af de teoretiske og
 den berettigede forventning, ligebehandling, proportionalitet
 praktiske studier, der giver adgang til erhvervet som barrister.
 og af hensyn til en individuelt rimelig behandling.


text:
11.1.2014
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 9/18
 Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauen) den 14. oktober 2013 — eVigilo Ltd mod Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamentas prie Vidaus reikalų ministerijos
 (Sag C-538/13)
 2014/C 9/28
 Processprog: litauisk
 Den forelæggende ret
 Lietuvos Aukščiausiasis Teismas
 Parter i hovedsagen
 Sagsøger: eVigilo Ltd
 Sagsøgt: Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamentas prie Vidaus reikalų ministerijos
 Præjudicielle spørgsmål
 1)
 Skal de EU-retlige regler om offentligt udbud ‒ artikel 1, stk. 1, tredje punktum, i [direktiv 89/665, som ændret ved] direktiv 2007/66 (1), hvori er opstillet principperne om effektivitet og hurtig behandling hvad angår forsvaret af tilbudsgiveres rettigheder, som er blevet tilsidesat, artikel 2 i direktiv 2004/18 (2), som opstiller princippet om ligebehandling af tilbudsgivere og om gennemsigtighed, og artikel 44, stk. 1, og artikel 53, stk. 1, litra a), i direktiv 2004/18, hvori er fastsat den procedure, som regulerer indgåelsen af en kontrakt med den tilbudsgiver, som har afgivet med økonomisk mest fordelagtige tilbud — forstås og fortolkes samlet eller hver for sig (men ikke begrænset til de ovennævnte bestemmelser) således, at:
 a)
 i det tilfælde, hvor en tilbudsgiver er blevet opmærksom på en mulig betydningsfuld forbindelse (bånd), som en anden tilbudsgiver har med den ordregivende myndigheds sagkyndige, der har vurderet tilbuddene, og/eller er blevet opmærksom på den tilbudsgivers potentielt usædvanlige situation på grund af arbejde, der tidligere er udført i forbindelse med den omtvistede udbudsprocedure, og hvor den ordregivende myndighed henset til disse omstændigheder ikke har foretaget nogen handlinger, er sådanne oplysninger da i sig selv tilstrækkelige til at begrunde et krav om, at klageinstansen bør anse den ordregivende myndigheds handlinger for ulovlige, idet den ikke har sikret procedurernes gennemsigtighed og objektivitet, og idet der endvidere ikke stilles krav om, at sagsøgeren konkret skal bevise, at de sagkyndige handlede forudindtaget?
 b)
 klageinstansen, når den har fastslået, at sagsøgerens ovennævnte krav er berettiget, ikke er forpligtet til, idet den træffer afgørelse om de konsekvenser, der skal drages heraf for udbudsprocedurens resultat, at tage hensyn til, at resultaterne af vurderingen af de af tilbudsgiverne afgivne tilbud i det væsentlige ville have været de samme, hvis der ikke havde været forudindtagede rådgivere blandt de sagkyndige, som vurderede tilbuddene?
 c)
 tilbudsgiveren først (endelig) får kendskab til indholdet af kriterierne om det økonomisk mest fordelagtige tilbud, som blev formuleret i overensstemmelse med de kvalitative parametre og abstrakt fastsat i udbudsbetingelserne (kriterier såsom fuldstændighed og forenelighed med den ordregivende myndigheds behov), i forhold til hvilke tilbudsgiveren i det væsentlige var i stand til at afgive et tilbud, på det tidspunkt, hvor den ordregivende myndighed i overensstemmelse med disse kriterier vurderede tilbuddene afgivet af tilbudsgivere og gav de berørte parter omfattende oplysninger om begrundelsen for de trufne beslutninger, og at først fra dette tidspunkt kunne den forældelsesfrist, som gælder for klageproceduren i henhold til national ret, begynde at løbe i forhold til denne tilbudsgiver?
 2)
 Skal artikel 53, stk. 1, litra a), i direktiv 2004/18 i sammenhæng med de principper, som regulerer indgåelsen af en kontrakt, i direktivets [artikel] 2 forstås og fortolkes således, at ordregivende myndigheder ikke kan fastsætte (og anvende) en procedure for vurdering af tilbud afgivet af tilbudsgivere, i henhold til hvilken resultaterne af vurderingen af tilbud afhænger af, hvor omfattende tilbudsgiverne har godtgjort, at deres tilbud opfylder kravene i udbudsspecifikationen, dvs. jo mere omfattende (mere grundigt) tilbudsgiveren har beskrevet tilbuddets overensstemmelse med udbudsbetingelserne, des flere points vil tilbuddet få?
 (1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11.12.2007 om ændring af Rådets direktiv 89/665/EØF og 92/13/EØF for så vidt angår forbedring af effektiviteten af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter (EUT L 335, s. 31).
 (2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv Nr. 2004/18/EF af 31.3.2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT L 134, s. 114).


text:
C 173/4 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 16.6.2001
 1) Der opstår toldskyld ved indførsel i henhold til artikel 203, dommerne M. Wathelet, D.A.O. Edward, P. Jann (refererende
 stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober dommer) og L. Sevón; generaladvokat: J. Mischo; justitssekre-
 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, såfremt den toldunder- tær: R. Grass, den 1. februar 2001 afsagt dom, hvis konklusion
 søgelse af en vare, som toldmyndighederne har anordnet lyder således:
 til efterprøvelse af en accepteret angivelse, ikke har kunnet
 gennemføres, fordi varen er blevet udtaget af det midlertidige 1) Den Franske Republik har tilsidesat de forpligtelser, som
 opbevaringssted uden den kompetente toldmyndigheds godken- påhviler den i henhold til Rådets direktiv 93/37/EØF af
 delse. 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne med
 hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter,
 2) Det er ikke udelukket, at der opstår toldskyld ved indførsel i navnlig artikel 11, stk. 2, idet de offentlige planlægnings- og
 henhold til artikel 203, stk. 1, i forordning (EØF) anlægskontorer i Val-de-Marne og Paris såvel som SA HLM
 nr. 2913/92, når den af toldkontoret modtagne toldangivelse Logirel ikke har offentliggjort udbudsbekendtgørelser i De
 var vedlagt oprindelsescertifikater på formular A, som der ikke Europæiske Fællesskabers Tidende vedrørende de offentlige
 formelt kunne rejses indsigelse mod, og når der gjaldt en kontrakter, der blev annonceret ved bekendtgørelser i henholdsvis
 præferencetoldsats på nul for de varer, som var omfattet af Bulletin officiel des annonces des marchés publics den
 angivelsen. 7. og 16. februar 1995 og i Moniteur des travaux publics
 et du bâtiment den 17. februar 1995.
 (1) EFT C 136 af 15.5.1999. 2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.
 3) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland bærer
 sine egne omkostninger.
 (1) EFT C 246 af 28.8.1999.
 DOMSTOLENS DOM
 (Femte Afdeling)
 af 1. februar 2001 DOMSTOLENS DOM
 i sag C-237/99, Kommissionen for De Europæiske Fælles- (Femte Afdeling)
 skaber mod Den Franske Republik, støttet af Det Forenede
 Kongerige Storbritannien og Nordirland (1) af 1. februar 2001
 (»Traktatbrud — direktiv 93/37/EØF — offentlige bygge- og i sag C-333/99, Kommissionen for De Europæiske Fælles-
 anlægskontrakter — begrebet »ordregivende myndighed««) skaber mod Den Franske Republik (1)
 (2001/C 173/06) [Traktatbrud — fællesskabsordning for bevarelse og forvalt-
 ning af fiskeressourcerne — kontrol af fiskeriet og dertil
 knyttet virksomhed — inspektion af fiskerfartøjer og kontrol
 (Processprog: fransk) med landing (artikel 5, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 170/83
 og artikel 1, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 2241/87)
 — foreløbigt forbud mod fiskeri (artikel 11, stk. 2, i
 (Foreløbig oversættelse. Den endelige oversættelse vil blive offentlig- forordning nr. 2241/87) — straffesag eller administrativ
 gjort i Samling af Afgørelser) foranstaltning mod de ansvarlige for tilsidesættelsen af
 fællesskabsbestemmelserne om bevarelse og kontrol (arti-
 I sag C-237/99, Kommissionen for De Europæiske Fællesska- kel 5, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 170/83 og artikel 1,
 ber (befuldmægtiget: N. Nollin) mod Den Franske Republik stk. 2, i forordning (EØF) nr. 2241/87)]
 (befuldmægtigede: K. Rispal-Bellanger, F. Million og S. Pailler),
 støttet af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (2001/C 173/07)
 (befuldmægtiget: R.V. Magrill), angående en påstand om, at det
 fastslås, at Den Franske Republik under forskellige udbudspro-
 cedurer angående offentlige kontrakter om opførelse af boliger (Processprog: fransk)
 foretaget af offentlige planlægnings- og anlægskontorer og af
 almennyttige boligselskaber har tilsidesat de forpligtelser, som
 påhviler den i henhold til Rådets direktiv 93/37/EØF af 14. juni (Foreløbig oversættelse. Den endelige oversættelse vil blive offentlig-
 1993 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til gjort i Samling af Afgørelser)
 indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter (EFT L 199,
 s. 54), navnlig artikel 11, stk. 2, har Domstolen (Femte I sag C-333/99, Kommissionen for De Europæiske Fællesska-
 Afdeling), sammensat af afdelingsformanden, A. La Pergola, og ber (befuldmægtigede: T. van Rijn og B. Mongin) mod Den