הקמונים  תושבי העמק ידעו מאז ומעולם על ציורי הסלע, שאותם כינו, בניב הקמוני המיוחד, "פִּיטוֹטִי" (Pitoti), כלומר "בובות". העולם שמחוץ לעמק שמע עליהם לראשונה כאשר ב-1908 או ב-1909 הובילו רועים מהעיירה קאפו די פונטה את ולטר לאנג (Walter Laeng)‏, גאוגרף צעיר מברשה, ל"פיאן דל גרפה" (Pian del Greppe), אתר בסמוך לכפר צ'מו (Cemmo), דרומית-מערבית לקאפו די פונטה, ומעבר לנהר האוליו. הרועים הראו ללאנג שני גושי סלע המכונים "Preda dei Pitoti" ("סלע הבובות"), שעליהם חרוטים דמויות איילים ופגיונות, נוף חריש, דמויות עזים, יעלים, שועלים וחיות אחרות וגם דוגמאות גאומטריות. לאנג דיווח על התגלית לוועדה הלאומית להגנה על מונומנטים (Comitato Nazionale per la Protezione dei Monumenti), וכמו כן פרסם את התגלית ב-1914 בגיליון הראשון של כתב העת "Guida d'Italia" ("מדריך לאיטליה") שפורסם מטעם אגודת המטיילים של איטליה. סלעים אלו נמנים כיום עם המונומנטים החשובים ביותר מתקופת הנחושת המצויים באיטליה.במלחמת העולם הראשונה, שפרצה באותה שנה, הייתה ואל קמוניקה בקו החזית בין איטליה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ועל כן רק בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו מלומדים לגלות עניין בתופעה. החלו בכך הקלאסיקן ג'וזפה בונפיני (Giuseppe Bonafini), שהיה גם ראש עיריית צ'יוודטה קמונו (בירת ואל קמוניקה בתקופת האימפריה הרומית) בעמק, והגאולוג סנופונטה סקוואינבול (Senofonte Squinabol). בונפיני פרסם תיאור של סדרת חותמות חימר הנושאות אותיות באלף-בית האטרוסקי הצפוני. התברר שהם של קמונים קדומים בתקופה קצרה שקדמה או הייתה עכשווית להגעת הלגיונות של פובליוס סיליוס נרווה לעמק בשנת 16 לפנה"ס. מחקר משמעותי יותר החל ב-1929, שעה שהאנתרופולוג ג'ובאני מארו (Giovanni Marro) מאוניברסיטת טורינו, הארכאולוג פאולו גרציוזי (Paolo Graziosi) מאוניברסיטת פירנצה והארכאולוג רפאלו באטאליה (Raffaello Battaglia), שחקר את הציורים מטעם הממונה על חקר העתיקות של פדובה, שוואל קמוניקה הייתה בתחום אחריותו, זיהו את האתרים העיקריים במרכז העמק ושרטטו חלק מהאיורים. באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה בגרמניה הנאצית התעניינות בפטרוגליפים של ואל קמוניקה, כדוגמה לתרבות פרהיסטורית שהתפתחה באירופה. בתמיכה כספית ואידאולוגית של היינריך הימלר וארגון אננארבה נשלחו פרנץ אלטהיים (Franz Altheim), אז פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת האלה (ואחר כך באוניברסיטה החופשית בברלין), ועוזרתו אריקה טראוטמן (Erika Trautmann), לוואל קמוניקה, כחלק מהמטרה המוצהרת של ארגון אננארבה "לחקור את המדע האינטלקטואלי הבראשיתי של אבות המורשת הגרמנית המודרנית" ולמצוא אישוש לתורת הגזע ולעליונות הגזע הארי. השניים ביקרו באזור מספר פעמים בין 1935 ל-1937. השניים פרסמו את מחקרם בכמה ספרים, בהם "אומנות רוק קלטית של ואל קמוניקה" (Keltische Felsbilder der Val Camonica), ו"מוצא הרונות" (Vom Ursprung der Runen) שבהקדמה שלו יש ברכה אישית של הימלר. מלבד התועלת בפרסומם של סצנות ודמויות שאותם העתיקו, לא היה למחקרם, שנועד להוכיח את העליונות הפרהיסטורית של העמים ההודו-גרמניים, כל ערך מדעי. גם ג'ובאני מארו, שהיה עד אז החוקר האיטלקי החשוב ביותר בנושא, אבל הושפע מהאידאולוגיה הפשיסטית, החרה החזיק אחריהם ופרסם מחקר שעל פיו הציורים נעשו בידי גזע ארי. הפרסומים השונים הביאו חובבים לחפש פטרוגליפים נוספים ולפרסם את תגליותיהם בכתבי עת, תהליך שכונה "חיפוש אחר בובות" (Andare per pitoti).
אילו חיות היו חרוטות על סלע הבובות?
עזים, יעלים, שועלים