במאמרו "הרדי-מייד ושפופרת הצבע" תיאר חוקר האמנות טיירי דה-דוב (Thierry de Duve) את היצירה גם כאלגוריה על יצירת אמנות בכלל ועל ציור בפרט. דה-דוב טען כי בעוד שהכלה מסמלת תשוקה לקיום כ"ציור טהור" ברוח המודרניזם, הרי שהרווקים מקיימים דואליות בין עמדתם כמציצנים אל עבר הכלה וכעורגים לרוח טהורה זו, לבין עיסוקם בחומר - דרך מטחנת השוקולד - המבטאת גם סמל לכתישת פיגמנטים. לדבריו "המטחנה היא אלגוריה ומשום כך היא בצבע שוקולד, חום, הבלתי-טהור שבצבעים, המסמל באלגוריה של דושאן צבע טהור - בלשון יחיד. הוא מכנה אותו מולקולרי, טבעי ומקומי, כמו בפאסטיש של "היסוד הפיזיקלי" של דלוניי: 'ישנו צבע שוקולד מקומי אחד ויחיד המגדיר את כל השוקולדים'. וכאשר, שנים לאחר מכן, בציור "אור ירח על המפרץ בבאסווד" מ-1953, הוא השתמש בשוקולד אמיתי כבפיגמנט, הושלם מעגל האירוניה של מטחנת השוקולד."הארלד זימן (Hareld Szeemann), בעקבות הסופר הצרפתי מישל קארוז' (Carrouges), הציג את "מכונת הרווקים" של דושאן כמקבילה למכונה שתיאר פרנץ קפקא בסיפור "במושבת העונשין". את שתי המכונות מציג זימן כגילום של תיאורו של זיגמונד פרויד את מבנה הנפש, את תפיסת החברה, ואת היחס שבין המינים. בשונה מהמכונה של קפקא, חסרה המכונה של דושאן את ה"איד", המשמש כאתר ההדחקות, ולפיכך מקיים ה"אגו", המיוצג על ידי הרווקים, את פעולות הדיכוי של הסופר אגו, המיוצג על ידי הכלה. זימן מצטט גם את קארוז', שטוען כי המכונה של דושאן מגלמת את הארוטיקה ובה בעת את שלילתה. "הסירוב לאישה, ויותר מכך להולדה, הוא תנאי יסוד להינתקות מהחוקיות הקוסמית - בפירוש שקפקא מעניק למונח זה - ויותר מכך הוא תנאי להארה, לחופש ולאלמוות מאגי."האספן וחוקר האמנות ארטורו שוורץ, שהיה מעורב בקשרים עסקיים עם דושאן, ראה ב"זכוכית הגדולה" כשלב בתהליך אמנותי בעל שורשים ביוגרפים. את המקור הראשוני לעבודה הוא מוצא בציור "נער ונערה צעירים באביב".
מי תיאר את היצירה כאלגוריה על יצירת אמנות בכלל ועל ציור בפרט?
טיירי דה-דוב