הסמיכה המקורית המוזכרת בחז"ל הייתה רשות מיוחדת להיחשב כדיין ולדון דיני נפשות ודיני קנסות ולקדש חודשים ועוד דינים שצריך בהם דיין מוסמך. סמיכה זו נפסקה במהלך הדורות ולא קיימת כיום. בימי חז"ל לא היה צורך בסמיכה כדי לפסוק הלכה בדיני איסור והיתר וטומאה וטהרה, וכל מי שידע את ההלכה יכול היה לפסוק. בזמנו של רבי יהודה הנשיא גזרו שתלמיד בחיי רבו אל יורה בכל דבר לאחרים אלא אם כן נטל רשות מרבו. בסוף תקופת הראשונים התחילו לכנות את נטילת הרשות הזאת סמיכה, והיו אף שחידשו אז שמי שאינו סמוך אינו רשאי להתעסק עם גיטין וחליצה.
מתי החלו לכנות את הרשות לפסוק בשם "סמיכה"?
בסוף תקופת הראשונים 