Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání. Namítá v první řadě, že nemůže obstát argument, podle kterého žalovaná “vycházela z výpisu z evidence nemovitostí listu vlastnictví č. 46 pro k.ú. S. ze dne 1.7.1992“. Na listu vlastnictví č. 46 byla jako vlastník “zřetelně“ zapsána Česká republika a zástavci “bylo vyznačeno pouhé hospodaření k pozemkům“; žalované musel být “při zachování běžné opatrnosti“ význam tohoto zápisu v evidenci nemovitostí znám a dobré víry v zápis v katastru nemovitostí se nemohla dovolávat již proto, že “dobrou víru mohly založit pouze zápisy v katastru učiněné až po 1.1.1993“. Rozhodující pro posouzení věci však bylo, že právo hospodaření zástavce k zastaveným pozemkům zaniklo podle ustanovení § 22 odst.1 písm.f) zákona č. 229/1991 Sb. ze zákona ke dni 24.6.1991 (a k témuž dni se “změnilo v pouhé nájemní právo“) a že “neznalost zákona neomlouvá, a proto žalovaná stejně jako státní notářství měli a mohli postupovat obezřetně tak, jak si to situace se zřetelem k povaze uzavírané zástavní smlouvy a stavu zápisu v katastru nemovitostí vyžadovala“; provedlo-li státní notářství registraci “absolutně neplatné zástavní smlouvy, nelze od tohoto nesprávného postupu odvozovat dobrou víru žalované“. Žalobce navrhl, aby dovolací soud rozsudek odvolacího soudu zrušil a aby mu věc vrátil k dalšímu řízení.