Státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství v písemném vyjádření k dovolání obviněného uvedla, že deklarovaný důvod dovolání nebyl naplněn námitkami obviněného, že odvolací soud nesprávně hodnotil jeho trestní minulost a vadně mu uložil nepodmíněný trest odnětí svobody. Naopak relevantními z hlediska důvodu dovolání uvedeného v § 265b odst. 1 písm. h) tr. ř. shledala ty jeho výhrady, které směřovaly proti výměře uloženého úhrnného trestu s tím, že byl porušen zákaz reformace in peius. Ve shodě s dovolatelem měla za to, že při rozhodování odvolacího soudu pouze z podnětu jeho odvolání v případě jinak správného zjištění, že nelze užít ustanovení o souhrnném trestu, měl být nově ukládaný trest nižší nejméně o takový počet dnů, které odpovídají přepočtu dříve uloženého trestu obecně prospěšných prací (nepřesně uvádí ve výměře 150 hodin). Jestliže odvolací soud do nově ukládaného trestu po zrušení výroku o souhrnném trestu odnětí svobody, který mu byl uložen rozsudkem soudu prvního stupně jako souhrnný trest, nepromítl skutečnost, že trest z dřívějšího odsouzení nabyl účinnosti, byl podle ní porušen zákaz reformace in peius ve smyslu § 259 odst. 4 tr. ř. Navrhla proto, aby Nejvyšší soud napadený rozsudek Krajského soudu v Praze zrušil, aby zrušil i všechna další rozhodnutí na něj obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu a aby Krajskému soudu v Praze přikázal věc v potřebném rozsahu znovu projednat a rozhodnout.