2. Soud prvního stupně vyšel ze zjištění, že žalobce je oprávněnou osobou ve smyslu ustanovení § 3 zákona č. 428/2012 Sb., o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi (zákon o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi), ve znění nálezu Ústavního soudu ze dne 29. 5. 2013, sp. zn. Pl. ÚS 10/13, publikovaného pod č. 177/2013 Sb. (dále „zákon č. 428/2012 Sb.“), a že mu žalobou nárokované pozemky byly odňaty v důsledku skutečností uvedených v ustanovení § 5 odkazovaného předpisu. Mezi účastníky řízení bylo sporné, zda vydání požadovaných pozemků žalobci jakožto oprávněné osobě brání ustanovení § 8 odst. 1 písm. a) zákona č. 428/2012 Sb. Soud prvního stupně shledal, že předmětné pozemky bezprostředně nesouvisí s okolními bytovými domy a nejsou nezbytně nutné k užívání těchto staveb. Konstatoval rovněž, že nárokované pozemky parc. č. 148/1 a parc. č. 148/57 bezprostředně sousedí s pozemky ve vlastnictví žalobce, asfaltové parkoviště zřízené na požadovaném pozemku parc. č. 148/52 není stavbou ve smyslu zákona č. 428/2012 Sb. a pozemek parc. č. 148/58 nebrání vstupu do přilehlého parku. Dovodil proto, že výlukový důvod ve smyslu ustanovení § 8 odst. 1 písm. a) zákona č. 428/2012 Sb. u předmětných pozemků není dán.