Podle názoru Nejvyššího správního soudu nezpůsobuje absence odkazu na konkrétní ustanovení hmotněprávního předpisu nicotnost, jak to soud vyslovil již ve svém rozsudku ze dne 18. 11. 2003, č. j. 2 Afs 12/2003-220 (publikováno pod č. 212/2004 Sb. NSS). V době vydání tohoto rozsudku nebyly ještě zcela ujasněny rozdíly mezi pojmy nicotnosti a neplatnosti, jak se o nich píše shora; přesto však závěry tam učiněné dopadají i na projednávanou věc. I v této věci tedy je tedy nutno trvat na tom, že Krajský soud v Brně pochybil, neboť ani sám daňový řád nepožaduje uvedení konkrétního ustanovení právního předpisu jakožto základní náležitosti rozhodnutí [srov. § 32 odst. 2 d. ř., zvláště písm. d)]: stanoví pouze tolik, že ve výroku musejí být označeny předpisy, podle nichž bylo rozhodováno. (Rozdíl mezi „předpisem“ a „ustanovením“ je přitom nesporný; stejně tak je nutno oba pojmy lišit od pojmu „právní norma“, což ovšem krajský soud v odůvodnění svého rozhodnutí důsledně nečiní.) Tomu správce daně dostál: v platebním výměru totiž uvedl jak zákon ČNR č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, tak daňový řád. Neomezil se navíc jen na to, ale zároveň se zmínil i o konkrétních ustanoveních – tedy o ustanovení § 6 odst. 3 a § 69 d. ř. a o ustanovení § 38i odst. 4 zákona o daních z příjmů. I kdyby však užitá ustanovení takto nekonkretizoval, nezpůsobilo by to nicotnost platebního výměru. Uvedení konkrétního ustanovení právního předpisu je sice nanejvýš vhodné v zájmu srozumitelnosti a přesvědčivosti rozhodnutí vydaného v daňovém řízení, jakkoli tato povinnost ze zákona výslovně nevyplývá; absence takového údaje však rozhodně není tak intenzivním nedostatkem, aby mohla přivodit nicotnost.