9. Odvolací soud – cituje § 235 odst. 1, § 239 odst. 1 a 3, § 240 odst. 1 a § 241 insolvenčního zákona – uzavřel, že úpadek ve formě platební neschopnosti dlužníka nastal nejpozději v prosinci 2015 a že byl k 1. srpnu 2016 i předlužen, neboť jeho majetek nepostačoval k úplnému spokojení splatných pohledávek věřitelů. Zdůraznil s poukazem na závěry Nejvyššího soudu obsažené v rozsudku ze dne 30. září 2015, sen. zn. 29 ICdo 17/2013, uveřejněném v časopise Soudní judikatura číslo 8, ročník 2016, pod číslem 101, že pro zjištění neúčinnosti „právních úkonů“ dle § 240 a § 241 insolvenčního zákona není nutné, aby osoba, v jejíž prospěch dlužník „právní úkon“ učinil, věděla či mohla vědět, že se dlužník již nachází v úpadku. Toto platí s výjimkou neúčinnosti „právního úkonu“ konkretizovaného blíže v § 240 odst. 4 písm. d/ insolvenčního zákona, což ale není případ zmíněných dvou smluv.