Jen pro úplnost Nejvyšší soud považuje za nutné uvést, že pokud jde o tu část námitek skutkové povahy, v rámci nichž obviněný zpochybňuje, že by měl správcem konkursní podstaty požadované účetní doklady vůbec k dispozici, přičemž současně tvrdí, že nalézací soud založil svá skutková tvrzení v tomto směru na pouhé spekulaci, že obviněný tím, že později se správcem spolupracoval, musel tyto doklady mít i v rozhodné době, pak se dovolatel touto svou argumentací dostává do rozporu nejen s vlastními tvrzeními z předchozí doby, ale i s výpovědí svědkyně V. K. a s ostatními důkazy založenými ve spise, které zejména nalézací soud v odůvodnění svého rozsudku uvedl a náležitě zhodnotil. Předně jde o to, že soudy obou stupňů neměly důvod nevěřit správci konkursní podstaty JUDr. R. Z., který vypověděl, že obviněný na počátku konkurzního řízení v době prvních výzev ke spolupráci netvrdil, že by požadované doklady neměl, naopak sliboval, že je sežene a dodá je správci. S tímto také koresponduje i výpověď svědkyně V. K., která navazuje i na listinné důkazy založené ve spise, které dokládají, že svědkyně V. K. oznámila vloupání do společnosti A. H. v nočních hodinách ze dne 19. 9. 2001 na den 20. 9. 2001, kdy oznámila, že mimo jiné bylo odcizeno i nezjištěné množství CD nosičů s archivem společnosti. Již jen na okraj pak v uvedené souvislosti Nejvyšší soud dále zdůrazňuje, že i podle výpovědí svědků, např. J. F. se o finanční záležitosti staral obviněný Ing. P. U. a V. K., která měla na starosti i účetnictví; v době kdy odcházel ze společnosti byly účetní doklady v H. v sídle společnosti (č. l. 157 spisu). Obdobně vypovídal i svědek Z. L. (č. l. 144 až 147 spisu). Navíc nalézací soud v odůvodnění svého rozhodnutí správně zhodnotil podstatné části výpovědí například svědka V. nebo L., ze kterých vyplynulo, že poté, co areál, v němž se nacházela provozovna společnosti P., a. s., fakticky převzala společnost A., a. s., později A., a. s., v níž vystupoval obviněný jako člen dozorčí rady a svědkyně K. jako členka představenstva, byl zaměstnancům a zbývajícím členům představenstva společnosti P., a. s., zakázán vstup do těchto prostor a tito tedy nemohli pokračovat v činnosti společnosti a případně spolupracovat se správcem konkursní podstaty tak, jak tvrdí obviněný ve svém dovolání. Následně, podle výpovědí správce konkursní podstaty asi v listopadu 2002 a tedy asi rok po prohlášení konkursu obviněný se svědkyní V. K. doklady konkursnímu správci přivezli, avšak účetní dokumentace byla neroztříděná, prvotní účetní doklady z roku 1999 byly bez účetních sestav. Je tedy zřejmé, že ačkoliv obviněný v dovolání tvrdí, že nevěděl, kde se účetní doklady nacházejí, neměl k nim přístup a nemohl je tudíž na výzvu správce konkursní podstaty včas dodat, pak jsou tato jeho tvrzení v rozporu se skutkovými zjištěními, která učinil nalézací soud a se kterými se Nejvyšší soud ztotožňuje. Z těchto důvodů Nejvyšší soud neshledal, že by skutková zjištění byla v extrémním nesouladu s právními závěry nalézacího a posléze i odvolacího soudu.