[45] Nejvyšší správní soud tento pohled na věc s krajským soudem nesdílí. Účelem emise dluhopisů bylo získání prostředků na výplaty dividend akcionářům, rozšíření a obnovu strojového vybavení a na výstavbu nového závodu po získání vhodného pozemku (ojedinělé odlišné vyjádření Josefa Škrkoně při místním šetření nezpochybňuje jinak konzistentní tvrzení stěžovatelky). Mezi účastníky je pak nesporné, že stěžovatelka vynaložila za tímto účelem přes 100 mil. Kč (více než hodnota prostředků získaných emisí). Krajský soud v bodě 42. napadeného rozsudku vychází z faktu, že na účet stěžovatelky bylo 100 mil. Kč skutečně poukázáno. Zároveň platí, že zákon o daních z příjmů nestanovuje povinnost vedení odděleného účtu při emisi dluhopisů. Je logické, že u věci zastupitelné, jako jsou peníze, stěžovatelka po jejich smísení nemůže konkrétně určit, na jaký účel vynaložila finanční prostředky získané emisí dluhopisů. Pro Nejvyšší správní soud zůstává klíčové, že z okolností nastalých ve stěžovatelčině případě plyne (nebylo vyvráceno), že emise dluhopisů měla sloužit k uskutečnění tvrzených výdajů (investic). Pokud tedy byla získána určitá suma finančních prostředků (100 mil. Kč), přičemž minimálně stejný objem finančních prostředků byl následně vydán za účelem dosažení, zajištění či udržení zdanitelných příjmů (investice do nového vybavení, koupě pozemku atd.), má Nejvyšší správní soud za to, že je prokázáno, že získané peněžní prostředky byly za tímto účelem vynaloženy. Proto úroky z dluhopisů, kterými byly finanční prostředky získány, jsou daňově uznatelnými náklady ve smyslu § 24 odst. 1 zákona o daních z příjmů.