Z konfrontace napadených rozhodnutí s výše uvedenými právními názory a závěry Ústavního soudu i Nejvyššího soudu je zřejmé, že v dané věci v případě rozsudku bývalého Krajského vojenského soudu v Plzni ze dne 28. 11. 1949, sp. zn. Ktr 448/49, kterým byl obviněný uznán vinným přečinem neuposlechnutí povolávacího rozkazu podle § 65 písm. b) branného zákona a zločin porušení subordinace podle § 145, § 146 písm. c), § 149 vojenského trestního zákona byl porušen zákon právě v těchto ustanoveních v neprospěch obviněného, když obviněný jednáním, které je mu kladeno za vinu toliko uplatnil práva na svobodu svědomí, která mu zaručovala i tehdejší Ústava ze dne 9. 5. 1948, konkrétně § 15 odst. 1. Jelikož zároveň v dané věci podal zemřelý obviněný odvolání a zmateční stížnost, které rozsudkem bývalého Nejvyššího vojenského soudu v Praze ze dne 20. 1. 1949, sp. zn. P-270/49, byly zamítnuty a to odvolání jako nedůvodné a zmateční činnost jako nepřípustná, ačkoliv shora citovaným rozsudkem bývalého Krajského vojenského soudu v Plzni byl porušen zákon, když obviněný byl uznán vinným přečinem neuposlechnutí povolávacího rozkazu podle § 65 písm. b) branného zákona a zločinem porušení subordinace podle § 145, § 146 písm. c), § 149 vojenského trestního zákona, ačkoliv jeho jednání postrádalo protiprávnost, byl rovněž rozsudkem bývalého Nejvyššího vojenského soudu porušen zákon v neprospěch obviněného v ustanovení § 341 odst. 1 a § 364 odst. 1 vojenského trestního řádu.