Okresní soud v Novém Jičíně rozsudkem ze dne 25. 6. 2001, č. j. 7 C 177/98 - 42, zamítl žalobu, aby žalovaným byla uložena povinnost zaplatit žalobci částku 115.992,80 Kč s 21 % úrokem z prodlení od 1. 1. 1997 do zaplacení s tím, že plněním jednoho zaniká v rozsahu tohoto plnění povinnost druhého žalovaného, a rozhodl o náhradě nákladů řízení. Vycházel ze zjištění, že žalobce dne 8. 5. 1987 podal u odboru výstavby bývalého MěNV ve F. žádost o vydání stavebního povolení na přístavbu rekreační chaty ev. č. 266 na par. č. 255/12 v T. Rozhodnutím MěNV ve F. - odboru výstavby ze dne 14. 7. 1988 bylo jeho žádosti vyhověno a stavební povolení na provedení přístavby rekreační chaty bylo vydáno. Přestože k odvolání vlastníků sousedních pozemků vydal odbor výstavby a územního plánování ONV v N. J. dne 18. 11. 1988 rozhodnutí, kterým stavební povolení zrušil a věc vrátil odboru výstavby MěNV ve F. k novému projednání a rozhodnutí, žalobce ve stavebních pracích nadále pokračoval. Poté stavební úřad ve F. rozhodnutím ze dne 18. 7. 1989 rozhodl o zastavení všech stavebních prací na přístavbě rekreační chaty, žalobce však i nadále ve stavbě pokračoval. Dne 13. 2. 1990 zahájil stavební úřad ve F. řízení o odstranění předmětné stavby a dne 31. 8. 1990 provedl doplňující šetření na místě samém. Současně dne 18. 9. 1990 byl podán návrh na projednání přestupku proti stavebnímu řádu, kterého se žalobce měl dopustit tím, že po vydání rozhodnutí o zastavení stavebních prací a rovněž po zahájení řízení o odstranění stavby i nadále v započaté stavbě pokračoval a v období od února 1990 do 31. 8. 1990 provedl dostavbu obvodového pláště, přízemí a podkroví, započal s realizací balkónu, podbíjením stropní konstrukce a byly instalovány klempířské výrobky. Poté v letech 1992 - 1993 probíhalo přestupkové řízení, které bylo rozhodnutím komise pro projednávání přestupků ze dne 8. 6. 1993 zastaveno, neboť od doby spáchání přestupku uplynula doba delší než 1 rok. Stavební odbor MěNV ve F. pak rozhodnutím ze dne 1. 7. 1993 oznámil pokračování v řízení o odstranění stavby a dne 7. 2. 1994 vydal dodatečné povolení k přístavbě rekreační chaty žalobce včetně kanalizační přípojky a žumpy. K žádosti žalobce ze dne 30. 10. 1995 o kolaudaci stavby vydal MěNV ve F. dne 23. 11. 1995 rozhodnutí, jímž bylo povoleno užívání stavby. Dopisem ze dne 20. 12. 1996 se žalobce obrátil na Ministerstvo pro místní rozvoj ČR se svým nárokem na náhradu škody, která mu vznikla nesprávným úředním postupem stavebního úřadu ve F., zejména „neoprávněnými průtahy“ v období od 13. 2. 1990 do 7. 2. 1994, které způsobily neúměrný nárůst nákladů na pořízení stavby; tento nárok ministerstvo neuznalo a žalobce s ním byl odkázán na soud. Podle znaleckého posudku znalce V. R. ze dne 14. 4. 1998, který provedl vyčíslení cenových rozdílů cen stavebních prací provedených žalobcem na jeho rekreační chatě porovnáním cen v letech 1990 až 1992 a 1994 až 1996, činí škoda vzniklá žalobci částku 115.992,80 Kč. Soud prvního stupně posuzoval uplatněný nárok žalobce na náhradu škody podle zákona č. 58/1969 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou rozhodnutím orgánu státu nebo jeho nesprávným úředním postupem, a dovodil, že jedná-li se v posuzované věci o nesprávný úřední postup stavebního odboru MěNV ve F., který tuto činnost vykonával v rámci tzv. přenesené působnosti podle § 21 odst. 1 tehdy platného zákona ČNR č. 367/1990 Sb., o obcích, je pasivně věcně legitimována Česká republika, za níž v daném případě jedná Ministerstvo pro místní rozvoj ČR, do jehož působnosti toto odvětví státní správy náleží. Na straně druhého žalovaného pasivní legitimace dána není, neboť jako subjekt práva a samostatná právnická osoba neodpovídá za vydaná rozhodnutí a úřední postup bývalého stavebního odboru MěNV ve F.; žaloba podaná proti němu byla proto zamítnuta. Vycházeje z ust. § 22 odst. 1 zákona č. 58/1969 Sb. a s poukazem na rozhodnutí bývalého Nejvyššího soudu ČR ze dne 23. 6. 1981, publikované ve Sborníku rozhodnutí NS ČR IV: 1130, okresní soud přisvědčil námitce promlčení, kterou vznesla první žalovaná. Podle jeho názoru se žalobce o vzniku škody dozvěděl již v okamžiku právní moci rozhodnutí stavebního odboru MěNV ve F. ze dne 7. 2. 1994, jímž bylo rozhodnuto o dodatečném povolení stavby, neboť tehdy mohl poprvé zjistit, že v období let 1990 - 1994, tedy v době nečinnosti stavebního úřadu, došlo ke zvýšení cen stavebního materiálu a stavebních prací. Tento okamžik je proto nutno považovat za počátek běhu promlčecí lhůty, když již v roce 1994 měl žalobce možnost nechat si zpracovat znalecký posudek, kterým by znalec byl schopen vyčíslit - alespoň orientačně při použití oborových indexů ÚRS P. - rozdíl cenových relací v roce 1990 v porovnání s rokem 1994, neboť rozsah prací prováděných žalobcem byl znám z projektové dokumentace. Tříletá promlčecí doba tedy uplynula nejpozději koncem roku 1997. Byla-li žaloba, jíž byl nárok uplatněn, podána dne 6. 5. 1998, je nárok žalobce v plném rozsahu promlčen; proto byla žaloba i ve vztahu k první žalované zamítnuta. Na promlčení tohoto nároku nemá vliv ani skutečnost, že žalobce jej uplatnil písemně u první žalované, neboť u nároku na náhradu škody z nesprávného úředního postupu zákon č. 58/1969 Sb. nevyžaduje jeho předběžné projednání s příslušným ústředním orgánem. „Za okamžik vzniku škody nelze považovat okamžik, kdy žalobce koupil stavební materiál, případně provedl určité stavební práce, neboť tato okolnost může mít vliv pouze na určení výše škody, nikoliv na určení okamžiku, kdy se poškozený o škodě dozvěděl“.