Námitka žalobce, že soudy posuzovaly nesprávně otázku výpočtu náhrady za ztrátu na výdělku, není důvodná. Již v předchozím řízení žalobce vedeném u Okresního soudu v Táboře pod sp. zn. 5 C 159/98 vysvětlil dovolací soud v rozsudku ze dne 4.3.2004 č.j.21 Cdo 732/2003-343 postup v případě, jestliže zaměstnanec nekoná práci, která je rozhodná pro určení jeho výdělku po pracovním úrazu nebo po zjištění nemoci z povolání. Východiska, jimiž se řídí stanovení náhrady za ztrátu na výdělku v případě nezaměstnanosti poškozeného zaměstnance, byla vysvětlena rovněž v rozsudku ze dne 22.5.2002 sp. zn. 21 Cdo 347/2002: bylo zdůrazněno, že z důvodu odpovědnosti za škodu při pracovním úrazu nemůže být zaměstnanci, který pro následky pracovního úrazu není schopen konat dosavadní práci, uhrazena újma, spočívající v tom, že pro nedostatek vhodných pracovních příležitostí nemůže mít po pracovním úrazu příjem z vlastní výdělečné činnosti; výdělek po pracovním úrazu se v tomto případě určuje podle pravděpodobného výdělku, jehož by poškozený zaměstnanec dosáhl při práci, odpovídající jeho schopnostem, kvalifikaci a zdravotnímu stavu, jíž by prokazatelně vykonával, kdyby tomu nebránil nedostatek pracovních příležitostí. K posouzení minimální mzdy jako výdělku po pracovním úraze se dovolací soud vyjádřil i v rozsudku ze dne 24.9.2004 sp. zn. 21 Cdo 1029/2004, ve kterém dovodil, že minimální mzda vyjadřuje nejnižší možnou hranici „výdělku po pracovním úraze“ ve smyslu § 195 odst. 1 zák. práce (zákona č. 65/1965 Sb.) a že nemusí vyjadřovat výši mzdy, kterou by zaměstnanec se zachovanou (sníženou) pracovní schopností za příznivější situace na trhu práce pravděpodobně dosahoval při práci, odpovídající jeho schopnostem, kvalifikaci a zdravotnímu stavu, jíž by prokazatelně vykonával, kdyby tomu nebránil nedostatek pracovních příležitostí. Na těchto závěrech dovolací soud setrvává i v současné době a nemá důvod k jejich změně.