Z hlediska uplatněného dovolacího důvodu tak lze označit za stěžejní námitku dovolatele, že jeho jednání nemělo být posouzeno jako zločin podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a) tr. zákoníku, nýbrž by mělo být po zjištění výše škody právně kvalifikováno jako zločin podvodu podle § 209 odst. 4 písm. d) tr. zákoníku. Takovouto námitku lze (s jistou mírou tolerance) podřadit pod deklarovaný dovolací důvod, i když ji dovolatel uplatňuje na základě skutkového děje, který prosazoval před soudy dosud činnými ve věci, přičemž tato obhajoba dovolatele byla již spolehlivě vyvrácena. Je třeba uvést, že dovolatel v podstatě spáchání trestného činu nepopírá, pouze trvá na skutečnosti, že takto jednal pouze z toho důvodu, aby mu byly poskytnuty provize. Soudy však přesvědčivě zdůvodnily, proč neuvěřily této jeho obhajobě, když výtěžek ze získaných provizí by byl s ohledem na již zaplacené leasingové splátky zanedbatelný a ani k vrácení předmětných vozidel nedošlo tak, jak dovolatel uvádí.