[28] Stěžovatel vyjádřil nesouhlas rovněž se závěry rozsudku Nejvyššího správního soudu č. j. 9 As 56/2019-28. Podle judikatury Ústavního soudu Evropský soud pro lidská práva ani Evropská komise „nevyvodily z porušení čl. 6 odst. 1 Úmluvy [porušení práva na projednání věci v přiměřené lhůtě] povinnost smluvního státu kompenzovat porušení zastavením trestního stíhání nebo zmírněním trestu, současně takovou formu kompenzace nevyloučily. Důsledně vzato tuto povinnost vzhledem ke svým výše uvedeným oprávněním ani vyvodit nemohly. […] Z uvedeného vyplývá, že ochrana práva na přiměřenou délku řízení podle čl. 6 odst. 1 Úmluvy, resp. kompenzace jeho porušení může být dosažena i prostředky, jež jsou vlastní trestnímu právu. Je proto povinností obecných soudů využít všech takových prostředků, které jim trestní právo poskytuje, k tomu, aby vedle práva na osobní svobodu bylo rovněž kompenzováno porušení práva na projednání věci v přiměřené lhůtě.“ (nález ze dne 31. 3. 2005, sp. zn. I. ÚS 554/04, v kontextu úvah obecných soudů o trestu v případě porušení práva na projednání věci v přiměřené lhůtě). Tato forma „kompenzace“ porušení práva na přiměřenou délku řízení podle stěžovatele nemusí být explicitně obsažena v zákoně, neboť Ústavní soud ji již dříve dovodil s odkazem na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva a závazky plynoucí z Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Také trestní soud při stanovení druhu trestu a jeho výměry přihlédne mj. k délce trestního řízení, trvalo-li nepřiměřeně dlouhou dobu. Analogicky musí takové úvahy provést i správní orgán při ukládání správního trestu, překročil-li lhůtu pro vydání rozhodnutí, a to explicitně.