[12] Stěžovatel namítl, že posouzení městského soudu týkající se porušení § 86 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru a správního deliktu, resp. přestupku dle § 154 odst. 1 písm. e) zákona o spotřebitelském úvěru nebylo správné. Dle stěžovatele žalobkyně nepostupovala s dostatečnou odbornou péčí. Zákon o spotřebitelském úvěru sice explicitně nevymezuje konkrétní úkony, které musí poskytovatel úvěru provést za účelem relevantního posouzení úvěruschopnosti žadatele o úvěr, zároveň je však poskytovatel povinen postupovat tak, aby bylo dosaženo účelu sledovaného úpravou, tedy aby se věřitelé nepouštěli do nezodpovědného půjčování a neposkytovali úvěry bez předchozího posouzení úvěruschopnosti. Žalobkyně však nijak neověřila pravdivost údajů o výši příjmů a výdajů identifikovaných žadatelů. Žalobkyně si nevyžádala potvrzení od zdroje příjmů a zdroje příjmů ani neidentifikovala. V této souvislosti stěžovatel odkázal na rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 1. 4. 2015, č. j. 1 As 30/2015‑39.