O takový případ však v souzené věci, kdy žalobce svůj nárok na vyklizení žalovaných (jak vyplývá ze smlouvy ze dne 21. prosince 1993, založené ve spise, samostatných fyzických osob sdružených na základě smlouvy podle ustanovení § 829 a násl. občanského zákoníku) odůvodňuje neplatností dohody o nájmu místností, jež podle jeho názoru nebyly v době uzavření smlouvy nebytovými prostorami, nýbrž byty, nejde. Jestliže pak z hmotněprávních předpisů ani ze smlouvy nevyplývá, že by předmět řízení nemohl být projednán vůči každému ze žalovaných samostatně, jde na jejich straně o společenství samostatné podle ustanovení § 91 odst. 1 o.s.ř. Za tohoto stavu nelze dovodit, že omluva druhého žalovaného má procesní důsledky (řečeno pojmem ustanovení § 91 odst. 2 o. s. ř. „platí") i pro první žalovanou, z čehož pak dále plyne, že ve vztahu k ní - jestliže se bez omluvy k prvnímu nařízenému jednání nedostavila - (za splnění ostatních podmínek zakotvených v § 153b odst. 1 o.s.ř.) předpoklady pro vydání rozsudku pro zmeškání splněny byly. Jestliže tedy odvolací soud odvolání jako nepřípustné podle ustanovení § 218 odst. 1 písm. c) o.s.ř. odmítl, je jeho právní posouzení věci správné.