[16] Proti výše popsanému nálezu arbitra podal stěžovatel námitky, jejichž meritem byl nesouhlas stěžovatele, že by on měl být odpovědný za to, že došlo ke zneužití přístupu k internetové bankovní službě J. T. a k neoprávněnému převodu jeho finančních prostředků. V řízení podle § 16 zákona o finančním arbitrovi byl prvoinstanční nález arbitra změněn rozhodnutím ze dne 17. 1. 2005, evidenční číslo 50/2005, registrační číslo 84/2004, tak, že instituce je povinna vrátit navrhovateli 50 % odčerpaných finančních prostředků, tj. částku 149 260 Kč, s 2 % úrokem z prodlení ročně od dne 29. 4. 2004 do zaplacení, to vše do tří dnů od právní moci tohoto rozhodnutí. Arbitr setrval na závěru o tom, že stěžovatel porušil ustanovení § 13 zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, a obecnou povinnost předcházet škodám podle § 415 občanského zákoníku (nedostatečně neinformoval J. T. o rizicích při využívání aplikace internetového bankovnictví resp. informoval o nich pozdě). Shledal však zároveň, že stěžovatel je toliko spoluodpovědný za to, že došlo k neoprávněnému převodu, neboť dalším spoluodpovědným je navrhovatel J. T. sám tím, že v některých ohledech nedodržel bezpečnostní zásady obsažené ve smluvních podmínkách služby internetového bankovnictví (zejm. údaje potřebné ke komunikaci s bankou sdělil v rozporu se smluvními podmínkami manželce). Vzhledem k tomu, že míru spoluzodpovědnosti J. T. a stěžovatele nelze podle arbitra přesně stanovit, určil arbitr náhradu škody, kterou musí stěžovatel J. T. uhradit, s odkazem na § 511 a násl. občanského zákoníku ve výši 50 % neoprávněně převedené částky.