Nic na tom nemění ani zjištění, že stran odsouzení obviněného rozsudkem Okresního soudu Praha – východ ze dne 15. 2. 2008, sp. zn. 16 T 145/2006, jímž byl uznán vinným trestným činem maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 1 písm. c) tr. zák., se na něj hledí, jako by odsouzen nebyl. Na posuzovanou situaci nelze uplatnit právní názor obsažený v rozsudku Nejvyššího soudu sp. zn. 1 Tzn 5/97 (publikován pod č. 4/1998 Sb. rozh. tr.), podle něhož v případě, kdy nelze užít ustanovení o souhrnném trestu, neboť dřívější odsouzení je takové povahy, že se na pachatele v době odvolacího řízení již hledí, jako by nebyl odsouzen (§ 35 odst. 3 tr. zák.), není možné chápat zákaz reformace in peius tak, že po zrušení výroku o souhrnném trestu odnětí svobody, který byl uložen soudem prvního stupně, lze uložit trest jen v délce, jež tvoří rozdíl mezi délkou trestu uloženého soudem prvního stupně jako trestu souhrnného a trestu, který byl uložen dřívějším rozsudkem, a že pokud jde o uvedený zákaz, odvolací soud je v tomto případě omezen při ukládání trestu pouze délkou trestu odnětí svobody, který byl uložen soudem prvního stupně jako trest souhrnný. Tento právní názor zjevně dopadá pouze na ty situace, kdy podmínky pro uložení souhrnného trestu byly prvotně před soudem prvního stupně splněny, což se v posuzovaném případě nestalo.