Námitkami co do ústavnosti a zákonnosti znárodňovacího procesu zpochybňuje dovolatelka po obsahové stránce též úvahy odvolacího soudu, založené na interpretaci znárodňovacích výměrů. Dlužno uvést, že dovolací soud se neztotožňuje se závěrem, podle nějž dílčí výměry o rozsahu znárodnění nemusely být podepsány osobně ministrem. Ustanovení § 5 odst. 8 zákona svěřuje rozhodovací pravomoc o rozsahu znárodnění výlučně do rukou ministra informací. K výkladu takto formulovaných ustanovení znárodňovacích předpisů se opětovně vyslovil Ústavní soud ČR. Jak v nálezu ze dne 28. dubna 1994, sp. zn. III. ÚS 114/93, publikovaném ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu ČR, svazku I, pod pořadovým číslem 23, tak v nálezu ze dne 19. prosince 1996, sp. zn. III. ÚS 232/96, publikovaném ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu ČR, svazku 6, pod pořadovým číslem 142 (oba nálezy se týkaly interpretace § 1 odst. 4 dekretu presidenta republiky č. 101/1945 Sb., ve znění zákona č. 115/1948 Sb.), jakož i v nálezu ze dne 4. dubna 1996, sp. zn. IV. ÚS 259/95, publikovaném ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu ČR, svazku 5, pod pořadovým číslem 27 (týkajícím se mj. i výkladu § 4 odst. 7 dekretu presidenta republiky č. 100/1945 Sb., ve znění zákona č. 114/1948 Sb.), Ústavní soud jednoznačně uvedl, že osobu ministra a jeho ústavní a politickou odpovědnost nelze zaměňovat za jeho úřad (ministerstvo), případně za jemu podřízeného úředníka bez ústavní odpovědnosti a uzavřel, že nebyl-li výměr vymezující rozsah znárodnění podepsán ministrem, šlo o postup zjevně protiústavní a tedy v rozporu s tehdy platnými předpisy. Ve světle přednesených závěrů, od nichž dovolací soud neměl důvodu se odchýlit, tedy výklad podaný o této otázce odvolacím soudem správný není. V tzv. “restitučních věcech” (jichž se citované nálezy týkaly) vede závěr o znárodnění vykonaném v rozporu se znárodňovacími předpisy k naplnění příslušné restituční skutkové podstaty a ve svých důsledcích pak k povinnosti věc vydat (navrátit) oprávněné osobě (srovnej § 6 odst. 1 písm. k/ zákona č. 87/1991 Sb., § 6 odst. 1 písm. o/ zákona o půdě). Tentýž úsudek, vyslovený mimo restituční rámec, však obdobné účinky nemá. Podstata této odlišnosti tkví v tom, že zatímco restituční normy svou zvláštní povahou umožňují nápravu některých křivd bez toho, aby byly odstraněny pravomocné správní akty, jejichž prostřednictvím byly v “rozhodném období” završeny mj. i znárodňovací procesy, ve sporu vedeném podle obecných předpisů existenci těchto aktů pominout nelze (srovnej též nález Ústavního soudu ČR ze dne 9. listopadu 1995, sp. zn. IV. ÚS 32/95, publikovaný ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu ČR, svazku 4, pod pořadovým číslem 76, ve kterém Ústavní soud na str. 236 deklaruje vědomí toho, že “...ani správní orgány ani soudy nejsou oprávněny k přímým zásahům a k rušení pravomocných rozhodnutí z minulého období ....” a přiznává jim jen právo a povinnost zkoumat dopad správních aktů přijatých v rozhodném období z hlediska v úvahu přicházejících restitučních titulů, uvedených v restitučních předpisech).