6. Státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství ve vyjádření uvedla, že námitky předložené v dovolání obviněný uplatňuje v rámci své obhajoby prakticky již od samého počátku trestního řízení a vtělil je rovněž do svého řádného opravného prostředku, takže se jimi zabývaly jak soud nalézací, tak soud odvolací. Odmítla tvrzení o existenci extrémního nesouladu mezi výsledky dokazování, z něj zjištěným skutkovým stavem a jeho právním posouzením, neboť veškeré námitky, které obviněný v této souvislosti vznesl, kvalitativně nepřekročily meze prosté polemiky s názorem soudů na to, jak je třeba posuzovat jednotlivé důkazy a jaký význam jim lze připisovat. Vyslovila souhlas s názorem soudů obou stupňů, že stěžejním usvědčujícím důkazem je výpověď poškozeného, která je neměnná a dostatečně podrobná. Z použití zbraně sice usvědčil obviněného pouze poškozený, jehož věrohodnost však byla na základě provedených důkazů nezpochybnitelná, de facto jej potvrdil i sám obviněný a nebyla tak zjištěna jediná skutečnost, která by opravňovala k opačnému závěru. Pokud jde o skutek popsaný v bodu 2) výroku o vině, soudy správně odkázaly jednak opět na výpověď poškozeného, která je v daném případě podporována výpovědí svědka M. D. a rovněž doznáním obviněného z hlavního líčení. Námitka, že doznává jen fyzickou potyčku s poškozeným, ale nikoliv vyhrožování, neobstojí. Jediným usvědčujícím důkazem v tomto směru je výpověď poškozeného, protože výhrůžka obviněného byla pronesena panžábsky, soud prvního stupně však zcela důvodně uvěřil i této části výpovědi poškozeného. Meritorní rozhodnutí tedy není zatíženo takovou vadou, kterou by bylo nutno a možno napravit cestou dovolání, přičemž deklarovaný dovolací důvod naplněn nebyl.