Proti potvrzujícímu výroku rozsudku odvolacího soudu, tj. výroku označenému jako II., podala žalobkyně dovolání, jehož přípustnost opřela o ustanovení § 239 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění před novelou provedenou s účinností od 1. ledna 2001 zákonem č. 30/2000 Sb. (dále jen „o.s.ř.“). Uplatnila v něm dovolací důvod podle § 241 odst. 3 písm. d/ o.s.ř. Prostřednictvím zmíněného dovolacího důvodu zpochybnila správnost právního závěru, že není naplněn výpovědní důvod podle § 711 odst. 1 písm. h/ obč. zák. V dovolání – s odkazem na R 62/1968 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek – především uvedla, že naplnění citovaného výpovědního důvodu předpokládá, že nájemce byt neužívá vůbec nebo jen občas, a že tento stav není odůvodněn, tzn. že zde nejsou dány vážné důvody, pro které nájemce neužívá byt k obvyklému způsobu bydlení. Vážnost důvodů neužívání bytu musí být posuzována především z objektivního hlediska podle okolností konkrétního případu. Vždy však musí jít o stav, kdy byt není nájemcem užíván z vážných důvodů dočasně, tedy že se jedná o stav přechodného neužívání bytu. Je-li v posuzovaném případě dlouhodobě v bytě vykazována nízká spotřeba elektřiny i plynu, nejde podle názoru žalobkyně o stav přechodného neužívání bytu (žalovaný byt neužívá již velmi dlouhou dobu). Navíc podle názoru žalobkyně vážnými důvody pro neužívání bytu nemohou být „pobyt na zahrádce po dobu 9-ti měsíců, příp. pak dlouhodobý vztah s přítelkyní, u níž se žalovaný zdržuje 2 – 3 krát týdně, dále pak návštěvy známých“. Navrhla, aby dovolací soud zrušil napadený rozsudek odvolacího soudu a věc mu vrátil k dalšímu řízení.