[18] K první námitce stěžovatelky ohledně skutečnosti, že je osobou v hmotné nouzi dle § 2 odst. 2 písm. b) zákona o pomoci v hmotné nouzi, Nejvyšší správní soud uvádí, že jak již správně podotkl městský soud, stěžovatelka žádala o příspěvek na živobytí a doplatek na bydlení. Z § 21 odst. 1 zákona o pomoci v hmotné nouzi vyplývá, že nárok na příspěvek na živobytí má osoba v hmotné nouzi podle § 2 odst. 2 písm. a), jestliže její příjem a příjem společně posuzovaných osob nedosahuje částky živobytí posuzovaných osob. Z citovaného ustanovení je zřejmé, že pro účely nároku na příspěvek v hmotné nouzi se žadatelé posuzují pouze podle § 2 odst. 2 písm. a) zákona o pomoci v hmotné nouzi a kritéria stanovená v § 2 odst. 2 písm. b) proto nejsou rozhodná a v dané věci aplikovatelná. Toto vysvětlení obsahují i správní rozhodnutí, námitka, že není zřejmé, proč stěžovatelka nebyla za osobu v hmotné nouzi považována, proto není důvodná. Nejvyšší správní soud doplňuje, že i kdyby stěžovatelka byla považována za osobu v hmotné nouzi dle § 2 odst. 2 písm. b), nezakládalo by jí to nárok na výplatu příspěvku na živobytí. Jak správně uvedl městský soud, správní orgány rozhodovaly pouze o žádosti stěžovatelky. Pro její posouzení však stav hmotné nouze dle § 2 odst. 2 písm. b) není podstatný, nelze jim tak vytýkat, pokud se této otázce nevěnovaly.