Proti rozsudku odvolacího soudu podaly žalobkyně dne 10. října 2005 včasné dovolání, jehož přípustnost dovozují z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ o.s.ř. Mají zato, že napadené rozhodnutí má po právní stránce zásadní význam ve smyslu ustanovení § 237 odst. 3 o.s.ř. při výkladu ustanovení § 13 o.z. o přiměřenosti výše náhrady nemajetkové újmy v penězích. Podle názoru dovolatelek odvolací soud ustanovení § 13 nesprávně vyložil a aplikoval. Neztotožňují se především se závěrem odvolacího soudu, podle kterého přiznaná výše náhrady nemajetkové újmy spolu s dalšími satisfakčními prostředky je z objektivního pohledu způsobilá následky nemajetkové újmy na soukromí žalobkyň dostatečným způsobem zmírnit. Samotný výsledek trestního řízení nebyl pro ně žádným zadostiučiněním a za přiměřené zadostiučinění nepovažují ani omluvu žalovaného, ani uznání jeho odpovědnosti za neoprávněný zásah do jejich osobnostních práv, resp. poskytnutí mimosoudní náhrady. S ohledem na závažnost vzniklé újmy měly být žalobkyně odškodněny podstatně vyšší částkou, než jakou dovodil odvolací soud. Dovolatelky zdůrazňují, že při určení výše náhrady nemajetkové újmy podle ustanovení § 13 odst. 2 o.z. je třeba vycházet z úplně zjištěného skutkového stavu opírajícího se o zcela konkrétní a přezkoumatelná hlediska - především o zjištěnou závažnost nemajetkové újmy a o okolnosti, za kterých k neoprávněnému zásahu do osobnosti fyzické osoby došlo.