Na dobrou víru zástavního věřitele nelze důvodně usuzovat ani z toho, že “tehdejší zákonná úprava, která nepřipouštěla oprávnění státního podniku nemovitosti zastavit, byla nová a nebyla natolik obecně známá, aby dobrou víru žalované zpochybnila“. Bez ohledu na to, že právo hospodaření k nemovitostem ve vlastnictví státu zaniklo podle ustanovení § 22 odst.1 písm.f) zákona č. 229/1991 Sb. dnem 24.6.1991 a že tedy při uzavírání zástavní smlouvy ze dne 21.4.1992 již nešlo o právní úpravu “zcela novou“, je zde především rozhodující, že šlo o právní úpravu v době uzavření zástavní smlouvy účinnou a že - jak uvedeno již výše - její neznalost neomlouvá nikoho, a tedy ani zástavního věřitele při uzavírání zástavní smlouvy, i kdyby šlo opravdu o “právní úpravu zcela novou“.