Dovolací soud se především zabýval správností teze, podle níž závěr o znárodnění sporných nemovitostí zestátněním činí za daných skutkových tvrzení zbytečným zabývat se totožností či kontinuitou žalobkyně a akciové společnosti z roku 1924. Žalobkyně požadavek, aby byla určena vlastnicí v žalobě uvedených nemovitostí, zakládá na tvrzení, že znárodnění M., akciové společnosti pro grafický průmysl a nakladatelství v P., bylo v rozporu se všemi tehdy platnými předpisy (srov. č. l. 8 spisu), a že dílčími výměry o rozsahu znárodnění zůstal některý majetek této akciové společnosti nedotčen (č. l. 6, 62-63); tato tvrzení opakuje v obou dovoláních ( č. l. 79-84, 107-113), přičemž výslovně uvádí, že žaloba se neopírá o restituční předpisy (č. l. 83), a že se domáhá určení vlastnictví nemovitostí, které nemohly být pro rozpor se zákonem znárodněny (č. l. 83-84). Žádá jen to, co bylo nezákonně převedeno na stát (č. l. 109). Za tohoto stavu je úsudek, že nemovitosti účinně znárodněny byly, vskutku dostačují pro závěr o neúspěšnosti žaloby založené na tvrzení opačném (na tom, že žalobkyně je vlastnicí nemovitostí proto, že znárodnění v dotčeném rozsahu nemohlo nastat).