K odvolání žalovaného Vrchní soud v Praze rozsudkem ze dne 20. února 2002, č. j. 4 Cmo 209/2000-53, změnil rozsudek soudu prvního stupně tak, že žalobu zamítl. Odvolací soud při nezměněném skutkovém stavu věci přisvědčil závěru soudu prvního stupně, že manželé Š. nebyli v době uzavření zástavních smluv vlastníky nemovitostí (že kupní smlouva, kterou měli jmenovaní nemovitostí nabýt, byla absolutně neplatná), uvedl však, že věc je nutno posuzovat dle ustanovení § 151d občanského zákoníku (dále též jen „obč. zák.“), ve znění účinném v okamžiku zřízení zástavního práva. Uzavřel dále, že označené ustanovení platilo i pro nemovitosti, že zástavní věřitel byl v dobré víře, že zástavce je oprávněn věc zastavit, a že došlo i k odevzdání věci. Jako zástava zajišťující pohledávku věřitele vůči úpadkyni tedy byly nemovitosti sepsány do konkursní podstaty úpadkyně oprávněně (nebyla za ně do konkursní podstaty vyplacena náhrada).