[12] Otázkou povahy úroku z neoprávněného jednání správce daně ve smyslu § 254 daňového řádu se Nejvyšší správní soud zabýval v rozsudku ze dne 14. 12. 2017, č. j. 2 Afs 148/2017 – 36, v němž dovodil, že tento úrok je daní. Konkrétně v bodu [30] citovaného rozsudku soud uvedl: „Nejvyšší správní soud má za to, že daňový přeplatek je ‚daní‘ ve smyslu legální definice daňového řádu. Takový je smysl § 2 odst. 1 in fine daňového řádu, podle něhož ‚[p]ředmětem správy daní jsou daně, které jsou příjmem veřejného rozpočtu, nebo snížením příjmu veřejného rozpočtu (dále jen „vratka“)‘ (…). Zákonodárcem zvolená formulace o ‚snížení příjmu‘ jistě není příliš elegantní, nevzbuzuje však pochybnosti o tom, že ‚daní‘ v širším slova smyslu se rozumí nejen platby daňových subjektů státu, ale naopak i platby opačným směrem, tedy od státu daňovým subjektům. K těmto platbám může dojít z různých právních důvodů (titulů), předvídaných daňovými předpisy (např. vratka z důvodu nadměrného odpočtu DPH). Není důvodu, proč by mezi tyto tituly neměla patřit i platba úroků daňovému subjektu (zde žalobci) z důvodu zrušení, změny nebo prohlášení nicotnosti rozhodnutí o stanovení daně podle § 254 daňového řádu.“ S tímto názorem se Nejvyšší správní soud i v nyní posuzované věci ztotožňuje a neshledává důvod se od něj odchýlit. Z uvedeného zároveň plyne nedůvodnost námitek stěžovatele, které k této otázce vznesl, zejména otázky nicotnosti exekučního příkazu. V této souvislosti Nejvyšší správní soud jen pro úplnost podotýká, že nelze souhlasit se stěžovatelem, že krajský soud „pominul, že předmětem přezkumu v tomto řízení není podkladové rozhodnutí, ale vydaný exekuční příkaz“. Stěžovatel totiž v žalobě (čl. III, body 14 a násl.) namítal také neexistenci řádného exekučního titulu.