Především je nutno uvést, že Česká republika komplexem zákonů vydaných zejména v průběhu druhé poloviny devadesátých let založila peněžní nároky osobám (či pozůstalým po nich), které byly v době II. světové války, resp. v době po roce 1948 nejrůznějším způsobem poškozeny okupačním režimem německým nebo později režimem komunistickým. Nejde tu právně o odškodnění, protože z újmy dříve vzniklé nelze „vinit“ Českou republiku jako stát vzniklý v roce 1993; přiznávání jednorázových částek podle zmíněných zákonů je finančním výrazem zaslouženého morálního ocenění zásluh nebo utrpení vzniklých fyzickým osobám se záměrem aspoň touto formou přispět k nápravě dříve vzniklých křivd. Jednotlivými zákony tak byly poskytnuty jednorázové částky obětem nacistické perzekuce (zákon č. 217/1994 Sb.), některým válečným veteránům (zákon č. 39/2000 Sb.), dalším účastníkům národního boje za osvobození (zákon č. 261/2001 Sb.), politickým vězňům z let 1948 – 1990 (tentýž zákon), osobám odvlečeným do sovětských gulagů (zákon č. 172/2002 Sb.). Jinými formami, plynoucími z mezinárodní spolupráce, je poskytováno finanční plnění dalšími státy osobám nuceně nasazeným okupační mocí v době II. světové války do válečného Německa nebo jinam.