[8] Žalovaný ve vyjádření ke kasační stížnosti uvedl, že se plně ztotožňuje s právním posouzením a závěry krajského soudu prezentovanými v napadeném rozsudku. Majetek nabytý od třetích osob, který byl zatížen trestným činem, vůbec nelze vést jako vlastní majetek. Stěžovatel byl povinen tyto věci z majetku vyřadit a vrátit je. Nebyl to stěžovatel, komu se snížila hodnota majetku v přímém důsledku trestného činu neznámého pachatele, ale byla to osoba odlišná od stěžovatele. Ten měl poté již pouze právo požadovat jím uhrazenou cenu za stroje zatížené trestným činem po svých dodavatelích zpět. O existenci své pohledávky z titulu bezdůvodného obohacení se stěžovatel dozvěděl již v roce 2009, nebylo tedy důvodu, aby vyčkával až do roku 2011. Z toho důvodu také byla správcem daně částka ve výši 390 000 Kč, tedy částka přijatá jako náhrada škody, vyřazena v roce 2011 ze zdanitelných výnosů, neboť se podle § 23 odst. 4 písm. e) zákona o daních z příjmů nezahrnuje do základu daně. Lze tak shrnout, že daňově uznatelnou škodu, která je předpokládána ustanovením § 24 odst. 2 písm. l) zákona o daních z příjmů, muže uplatnit pouze ten, komu škoda vznikla přímo, tedy v tomto případě ten, komu byly stroje odcizeny neznámým pachatelem, nikoli ten, kdo je musel vydat Policii ČR jako předmět trestného činu, který získal na základě absolutně neplatné kupní smlouvy. Stěžovatel měl svou škodu uplatnit jako nárok na bezdůvodné obohacení. Tím, že tak neučinil, však nezískal nárok na daňově účinný náklad. Z uvedených důvodů proto žalovaný navrhl, aby Nejvyšší správní soud kasační stížnost zamítl.