K odvolaní žalobce, které směřovalo proti zamítavému výroku ve vztahu k první žalované, Krajský soud v Ostravě rozsudkem ze dne 29. 3. 2002, č. j. 9 Co 993/2001 - 63, odvolací řízení ve vztahu k první žalované ohledně částky 84.353,90 Kč s příslušenstvím v důsledku zpětvzetí odvolání zastavil, v zamítavém výroku ve vztahu k první žalované ohledně částky 31.638,90 Kč s příslušenstvím a ve výroku o nákladech řízení ve vztahu mezi těmito účastníky jej potvrdil a rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení. Předmětem odvolacího přezkumu tak byl jen výrok rozsudku okresního soudu o zamítnutí žaloby co do částky 31.638,90 Kč s příslušenstvím (jedná se o nárok žalobce na náhradu škody vzniklé mu vynaložením zvýšených nákladů na přístavbu k chatě v době po 6. 5. 1995, jak uvedl v odvolání). Odvolací soud vycházel ze skutkových zjištění okresního soudu a ztotožnil se i s jeho závěrem právním o promlčení uplatněného nároku. Dovodil, že žalobce po vydání rozhodnutí odboru výstavby MěNV ve F. ze dne 7. 2. 1994, jímž bylo rozhodnuto o dodatečném povolení přístavby chaty, a poté, kdy toto rozhodnutí nabylo právní moci, nabyl vědomost o tom, že stavbu může dokončit podle dokumentace ověřené stavebním úřadem, což také během let 1994 a 1995 učinil, a přístavbu nechal zkolaudovat. Vzhledem k tomu, že ze stavební dokumentace vyplýval rozsah stavby a použitého materiálu, měl žalobce jako stavebník vědomost o rozsahu prací a potřebném materiálu, které si dokončení stavby vyžádá, a již během roku 1994 také podstatnou část nákladů na dostavbu fakticky vynaložil, jak to vyplývá ze znaleckého posudku znalce V. R. Výdaje, které bude nutno vynaložit na dokončení stavby, a tedy i škoda, tak byla vyčíslitelná již dříve, než žalobce tvrdí, neboť věděl o dodatečném povolení stavby, a již v roce 1994 bylo zcela zjevné, že její dokončení a výdaje s tím spojené budou evidentně vyšší, než při provádění stavby v roce 1990 vzhledem k cenovému vývoji a liberalizaci cen. Subjektivní vědomost o těchto vyšších nákladech, a tedy vědomost o újmě v majetkové sféře, měl žalobce již od roku 1994, a rozdíl cen materiálu a stavebních prací oproti roku 1990 bylo možno přibližně objektivně vyjádřit (vyčíslit v penězích). Vědomost žalobce o škodě a její orientační výši tak podle odvolacího soudu nebyla v daném případě vázána na přímé vynaložení nákladů na dokončení přístavby chaty a počátek běhu promlčecí doby nemohl záviset na rychlosti, s níž žalobce jako svépomocný stavebník práce na dokončení přístavby provedl či nechal provést. V této souvislosti poukázal odvolací soud na rozhodnutí Ústavního soudu ČR ze dne 20. 11. 2000, sp. zn. IV. ÚS 548/99, uveřejněné ve Sbírce nálezů a usnesení ÚS ve svazku č. 20 (nález č. 173), v němž je zastáván názor, že nárok na náhradu škody nevzniká až vynaložením prostředků na odstranění škody, a dále na stanovisko bývalého NS ČR uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod R 55/1971, z nějž vyplývá, že škodu představují nejen majetkové hodnoty, které již bylo nutno vynaložit, ale i ty, které by bylo nutno vynaložit, aby došlo k uvedení věci do předešlého stavu.