Nepřípadná je též námitka, že rozhodoval na základě laických a subjektivních závěrů a pokud chtěl rozhodnout jinak, než soud prvního stupně, měl si vyžádat stanovisko příslušného orgánu, který by mohl podat závazný výklad, zda v daném případě došlo ke zneužití ochranné známky firmy ADIDAS, případně si k této otázce vyžádat znalecký posudek. Krajský soud postupoval v této věci v souladu s ustanoveními § 2 odst. 5, 6 tr. ř. a nelze mu vytýkat laické a subjektivní hodnocení důkazů. Ze zásady volného hodnocení důkazů vyjádřené v ustanovení § 2 odst. 6 tr. ř. vyplývá, že soud hodnotí důkazy podle svého vnitřního přesvědčení, založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu, aniž by byl vázán předem vymezenými zákonnými pravidly. V takto koncipované zásadě je samozřejmě obsažen prvek subjektivního posouzení, který se v obecné rovině týká jakéhokoliv posuzování. Při hodnocení důkazů v souladu s uvedenou zásadou zákon nepřikládá žádnému důkazu zvláštní význam, tedy ani znaleckému posudku. Hodnocení důkazů se netýká právního posouzení, neboť tu je soud vázán zákonem. Okruh okolností, které je třeba dokazovat v konkrétní věci, je závislý na okolnostech případu, na jeho povaze, rozsahu i stadiu trestního stíhání, a stanoví si jej orgán činný v trestním řízení sám. Krajský soud proto mohl po doplnění dokazování rozhodnout ve věci sám podle § 259 odst.3 tr. ř. na podkladě správně zjištěného skutkového stavu věci, aniž by požádal příslušný orgán o výklad, neboť takový výklad není závazný a nebylo zapotřebí ani vyžadovat znalecký posudek k tomu, zda došlo k porušení práva k ochranné známce. V odůvodnění napadeného rozsudku krajský soud podrobně rozvedl, proč po doplnění dokazování posoudil skutek odlišně od rozhodnutí soudu prvního stupně.