§ 22 odst.1 písm.f) tohoto zákona]. Protože podle jednoho ze základních principů českého právního řádu “neznalost zákona neomlouvá“ nikoho, a tedy ani zástavního věřitele, nemohl se zástavní věřitel při uzavírání zástavní smlouvy ze dne 21.4.1992 spokojit s tím, komu podle zápisu v evidenci nemovitostí (provedeného přede dnem 24.6.1991) svědčí právo hospodaření k zastavovaným nemovitostem. Protože zástavní smlouvu uzavíral po účinnosti zákona č. 229/1991 Sb. a protože věděl (musel vědět), že mu státní podnik C. S. dává do zástavy “zemědělský majetek“, měl (musel mít) - zejména vzhledem k ustanovení § 22 odst.1 písm.f) zákona č. 229/1991 Sb. - důvodné pochybnosti o tom, zda zástavce opravdu má k zastavovaným nemovitostem jím tvrzené právo. Za této situace nepochybně patřilo k běžné (obvyklé) opatrnosti, kterou lze po zástavním věřiteli požadovat (od něj očekávat), aby se o právním titulu zástavce náležitě přesvědčil. Jestliže to - jak vyplývá z výsledků dokazování - neučinil a nedodržel tak běžnou (obvyklou) opatrnost potřebnou při uzavírání každé zástavní smlouvy, nemohl být v dobré víře, že by státní podnik C. S., kterému v době uzavření zástavní smlouvy ze dne 21.4.1992 právo hospodaření ve skutečnosti již nenáleželo, byl oprávněn předmětné nemovitosti zastavit.