Zaměstnavatel dále k tvrzení stěžovatele, že „doba strávená přímým výkonem práce v podzemí se někam při hodnocení vytratila“ uvedl, že pokud důlní měřič odfáral 1879 směn v období od 29. 5. 1975 do 31. 5. 1987, tedy za 12 let, pak stoprocentně fárající horník by počet směn odfáral za 9 let. I tato skutečnost dokládá, že se nejednalo o zaměstnání se stálým pracovištěm pod zemí. Podstatné však je, že zaměstnání důlního měřiče nebylo zařazeno do seznamu vybraných zaměstnání. Zaměstnavatel potvrzuje, že práce v dole byla fyzicky náročná a náročná i na nutnost pěších přesunů po horizontálních a svislých důlních dílech, jakož i na přesnost měření a v některých případech až životu nebezpečná. Pokud jde o osobu stěžovatele, bylo riziko úměrné jeho zařazení, srovnávat tato rizika s riziky horníků pracujících na čelbách při ražbě není správné. Za podstoupené riziko byl stěžovatel proti jiným zaměstnáním nadprůměrně odměňován včetně zařazení do zvýhodněné důchodové kategorie. Pokud stěžovatel uváděl, že zaměstnavatel porušil při klasifikaci jeho zaměstnání zákon č. 100/1988 Sb. špatným uplatněním paragrafů 170 a 18 odstavec 4 zaměstnavatel dodal, že zařazení zaměstnání vykonávaného před 1. 10. 1988 nebylo pro něj výhodnější podle předpisů platných v době výkonu zaměstnání. Vždy se jednalo o I pracovní kategorii. Na základě těchto skutečností zaměstnavatel setrval na správnosti vystavených evidenčních listů důchodového zabezpečení stěžovateli.