K odvolání žalované Krajský soud v Hradci Králové rozsudkem ze dne 22.9.2004 č.j. 25 Co 79/2004-132 změnil rozsudek soudu prvního stupně tak, že zamítl žalobu o určení, že “neexistuje zástavní právo k pozemkům p.č. 5 - zahradě, p.č. 6 - zahradě, p.č. 103 - zahradě, p.č. 107 - zahradě, p.č. 111 - pastvině, p.č. 128 - zahradě, p.č. 129 - zahradě, p.č. 131 - zahradě, p.č. 154 - zahradě, p.č. 155 - zahradě, p.č. 156 - zahradě, p.č. 158 - zahradě, p.č. 161 - zahradě, p.č. 163 - zahradě, p.č. 204 - zahradě a p.č. 214 - zahradě v katastrálním území a obci S., založené smlouvou ze dne 21.4.1992 uzavřenou mezi C. S., s.p. a žalovanou“, a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů. Odvolací soud se ztotožnil se závěry soudu prvního stupně v tom, že C. S. “nebyl oprávněn uzavřít smlouvu o zastavení nemovitostí“, na rozdíl od soudu prvního stupně však dovodil, že zástavní právo k uvedeným nemovitostem vzniklo podle ustanovení § 151d odst.1 občanského zákoníku. Zastavené nemovitosti totiž byly odevzdány zástavnímu věřiteli (odevzdáním nemovitostí se podle právní úpravy účinné do 31.12.1992 rozuměla registrace zástavní smlouvy státním notářstvím) a žalovaná byla při přijetí zástavy v dobré víře, že C. S., s.p. je oprávněn nemovitosti zastavit, neboť “vycházela z výpisu z evidence nemovitostí listu vlastnictví č. 46 pro katastrální území a obec S. z 1.7.1992, ze kterého vyplývalo, že C. S., s.p. je vlastníkem nemovitostí, neboť byl zapsán v kolonce vlastník“, a zástavní smlouva byla dne 3.7.1992 registrována státním notářstvím, které “přezkoumalo smlouvu z hlediska oprávnění účastníků s předmětem smlouvy nakládat“; odvolací soud současně přihlédl k tomu, že “tehdejší zákonná úprava, která nepřipouštěla oprávnění státního podniku nemovitosti zastavit, byla nová a nebyla natolik obecně známá, aby dobrou víru žalované zpochybnila“.