Neobstojí ani námitka tvrzené neústavnosti ustanovení § 118 odst. 1 vodního zákona. V nálezu Ústavního soudu ČR č. 405/2002 Sb., na nějž se žalobce odvolává, bylo úspěšně napadeno ustanovení zákona č. 50/1976 Sb., stavebního zákona, které stanovilo částku 500 000 Kč jako spodní hranici pokut pro jistý případ stavební nekázně. V případu nyní posuzovaném ovšem nelze argumentovat ani likvidační povahou ukládané sankce, jak vyplývá z dosud uvedeného; ani nepřiměřeností spodní hranice pokuty, neboť rozdíl mezi částkou 10 000 Kč v současném vodním zákoně a 500 000 Kč v tehdy napadeném znění zákona stavebního už je rozdílem spíše kvalitativním než pouze kvantitativním; a konečně ani nízkou rozlišovací schopností rozpětí ukládané sankce vzhledem k majetkovým poměrům postihovaných a společenské nebezpečnosti jejich přestupků. Na rozdíl od případu souzeného v nálezu Ústavního soudu totiž neobstojí námitka nedostatečného prostoru daného zákonodárcem pro volné uvážení při ukládání sankce, rozdíl mezi tehdy napadaným rozpětím výše pokut od 500 000 Kč do 1 000 000 Kč a dnes žalobcem kritizovaným rozpětím od 10 000 Kč do 10 000 000 Kč je dostatečně zjevný. Ústavní soud navíc v rámci konkrétní kontroly ústavnosti posuzoval uložení pokuty, jež byla dle jeho názoru nepřiměřená majetkovým poměrům žalobkyně a společenské nebezpečnosti jejího pochybení, přestože byla udělena v minimální sazbě. Zde se jedná o případ zcela jiný, neboť žalovaný zjevně neshledával spodní hranici sazby pokut příliš vysokou, když sám uložil pokutu patnáctinásobně vyšší. Má tak nyní posuzovaný případ zcela jiné okolnosti faktické a právní, stejně jako obě srovnávaná ustanovení stavebního, respektive vodního zákona, a argumentaci a závěry uváděného nálezu Ústavního soudu ČR nelze v nyní posuzovaném případě vůbec použít.