Vycházel ze zjištění, že parcely č. 1388 a č. 1389 byly součástí pozemku č. 91/1, jehož vlastníkem byl F. K. (děd žalované). F. K. předal v roce 1961 parcelu č. kat. 91/1-zahradu (ovocný sad) o výměře 0,4131 ha na základě vládního nařízení č. 50/1955 Sb. o některých opatřeních k zajištění zemědělské výroby do bezplatného užívání Státnímu statku X. a ten přenechal předmětný pozemek k dočasnému užívání Čs. s. z., pobočka D. P. v Č. K odevzdání pozemku do užívání Č. s. z., pobočky D. P. v Č., došlo dne 5. 9. 1961 a rozhodnutím Zemědělské komise místního národního výboru D. P. ze dne 10. 4. 1965, č. j. 520/65/B1, bylo užívání prodlouženo na dalších 6 let, to je do 31. 8. 1970. Jednotlivým členům svazu zahrádkářů, k nimž měla patřit i žalobkyně, tak muselo být známo, že užívání pozemků je dočasné. Podle § 22 odst. 1 písm. b) zákona č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, dnem účinnosti tohoto zákona zaniklo právo užívání pozemků k zajištění výroby a mezi žalobkyní a vlastníkem pozemku vznikl nájemní vztah, který bylo možno ukončit výpovědí a který byl v dané věci v souladu s § 22 odst. 3 prodloužen do 31. 12. 2001. Žalobkyně zřídila na pozemku parcele č. 1388 chatu. Stavební povolení bylo vydáno Č. s. z. rozhodnutím komise pro výstavbu a místní hospodářství při MNV v D. P. č. 1063/62/B 1 ze dne 20. 7. 1962 a bylo omezeno tím, že zastavěná plocha nesmí přesáhnout rozměr 4,30 x 4,70 a že se jedná o provizorium kdykoliv odvolatelné. Chaty měly být dokončeny do 20. července 1963. Byly zkolaudovány v roce 1965. Rozhodnutím Komise pro výstavbu při MNV D. P. ze dne 3. 5. 1967, č. j. 423/67bj, bylo žalobkyni vydáno stavební povolení na přestavbu chaty a na provedení nástavby o podkrovní světnici. V roce 1996 žalobkyně provedla další přístavbu chaty ale již bez stavebního povolení. Přístavbou zděné verandy rozšířila půdorys chaty a chata zasahuje i na parcelu č. 1389. Rozhodnutím Místního úřadu městské části P. ze dne 23. 10. 1996, č. j. OV/1888/96/Hv., bylo žalobkyni nařízeno odstranění přístavby a rozhodnutím Magistrátu h. m. P., odboru výstavby ze dne 3. 9. 1997, č. j. MHMPP006NDPG VYS-8892/96/Sd/Ka, bylo rozhodnutí správního orgánu prvního stupně k odvolání žalobkyně změněno jen tak, že bylo doplněno o další podmínku, za níž má být odstranění přístavby provedeno. Rozhodnutí o odstranění stavby nabylo právní moci 3. 9. 1997. Po výstavbě chaty se změnili vlastníci pozemku, na němž chata stojí. F. K. dne 15. 11. 1982 zemřel a zanechal syna J. K., který na základě rozhodnutí Státního notářství pro P. ze dne 28. 4. 1984, č. j. 9 D 1525/82 nabyl veškerý majetek po svém otci. J. K. zemřel dne 11. 3. 1989 a rozhodnutím státního notářství pro P. ze dne 19. 2. 1990 č. j. 9 D 357/89-24, byla schválena dědická dohoda, podle které nabyli dědictví po něm pozůstalá manželka Z. K. a pozůstalé děti Z. H., J. K., F. K. a J. K. každý z nich stejným dílem. Smlouvou o reálném rozdělení nemovitostí a vypořádání podílového spoluvlastnictví ze dne 10. 10. 1991 sepsanou notářským zápisem pod sp. zn. 9 N 832/91, 9 NZ 442/91 nabyla pozemky parcely č. 1388 a č. 1389 do výlučného vlastnictví žalovaná. Soud prvního stupně posoudil předpoklady vzniku neoprávněné stavby podle právní úpravy Občanského zákoníku z roku 1950 (zák. č. 141/1950 Sb.) ve znění platném do 31. 3. 1964 a dovodil, že žalobkyně postrádala ke stavbě chaty občanskoprávní titul. Podle § 158 ObčZ z roku 1950 socialistická právnická osoba si mohla zřídit a mít vlastní stavbu na pozemku, který jí byl odevzdán do trvalého užívání (§ 103 odst. 2). Podle § 159 téhož zákona v ostatních případech bylo možné na cizím pozemku zřídit trvalou stavbu jen na základě práva stavby. Podle § 160 téhož zákona právo zřídit si trvalou stavbu na cizím pozemku (právo stavby) vznikalo ze zákona nebo výrokem úředním (§ 114) anebo smlouvou. Ke zřízení práva stavby smlouvou bylo třeba přivolení okresního národního výboru. V dané věci o žádný ze shora předvídaných případů nešlo. Proto soud prvního stupně shledal chatu žalobkyně neoprávněnou stavbou a vztah z neoprávněné stavby na cizím pozemku pokládal za nutné vypořádat analogicky podle ustanovení § 125 a následujících ObčZ z roku 1950, která řeší nabytí vlastnictví zpracováním cizí věci a v souvislosti s tím odkázal na R 26/2001. Přitom ale současně dospěl k závěru, že na posuzovanou věc dopadá ustanovení § 135c odst. 3 ObčZ a dovodil, že omezení vlastníka pozemku, na kterém byla neoprávněně zřízena cizí stavba, zřízením věcného břemene ve prospěch vlastníka stavby, je mimořádným opatřením, které připadá v úvahu jen ve výjimečných případech a že by v dané věci bylo takové opatření v rozporu s § 3 odst. 1 ObčZ. Žalobu o zřízení věcného břemene tak shledal neopodstatněnou.