Krajský soud v Praze se tedy nedopustil nesprávného posouzení právní otázky, pokud dospěl ke shodnému závěru jako Nejvyšší správní soud, a nedopustil se ani takové vady řízení, která by měla vliv na zákonnost rozhodnutí o věci samé, jak mu bylo stěžovatelem vytýkáno, i když lze připustit, že odůvodnění jeho rozsudku bylo na samé hranici přezkoumatelnosti pro nedostatek důvodů [§ 103 odst. 1 písm. d) s. ř. s.]. Nutno uvést rovněž, že některé dílčí námitky stěžovatele uplatněné v kasační stížnosti, například námitka vytýkající absenci vzájemného hodnocení provedených důkazů či námitka neobvyklosti postupu soudu, který odročil jednání za účelem vyhlášení rozsudku a poté se vzdor tomu rozhodl v řízení pokračovat nařízením znaleckého posudku, či námitka, že soud v závěru rozsudku konstatoval nesplnění podmínek ustanovení § 2 odst. 1 písm. a) nařízení vlády č. 557/1990 Sb., ačkoliv toto ustanovení na posuzovaný případ nedopadá, byly důvodnými, nicméně nejednalo se o taková pochybení ze strany krajského soudu, pro které by musel Nejvyšší správní soud napadený rozsudek zrušit a věc vrátit tomuto soudu k dalšímu řízení, když v meritu věci se Nejvyšší správní soud se závěry krajského soudu ztotožnil a výsledkem zrušení jeho rozsudku by mohl být jen rozsudek stejný, jen lépe odůvodněný.