Proti rozsudku odvolacího soudu (výroku I.) podala dovolání žalovaná. Splnění předpokladů přípustnosti dovolání spatřovala v tom, že se odvolací soud odchýlil od ustálené judikatury dovolacího soudu při řešení otázky „vhodnosti“ pozemků, jež oprávněná osoba nárokuje k převodu jako náhradní pozemky (§ 11a odst. 1 zákona č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, v účinném znění, dále jen „zákon o půdě“) za pozemky nevydané pro zákonnou překážku podle zákona o půdě. Odkazovala na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 15. 7. 2011, sp. zn. 28 Cdo 1568/2011, ze dne 3. 1. 2011, sp. zn. 28 Cdo 99/2010, ze dne 12. 12. 2013, sp. zn. 28 Cdo 592/2013, ze dne 14. 4. 2010, sp. zn. 28 Cdo 855/2010 a ze dne 18. 9. 2014, sp. zn. 28 Cdo 2462/2014, poukazujíc přitom na okolnost, že pozemky č. a č. v k. ú. Z. jsou zahradou u domu na pozemku č., který je ve vlastnictví třetích osob. Dovozovala, že tyto pozemky se zastavěným pozemkem a na něm umístěnou stavbou domu funkčně souvisí. Předestřela taktéž, poukazujíc na rozhodnutí Ústavního soudu ze dne 4. 3. 2004, sp. zn. III. ÚS 495/02, otázku liknavosti a svévole při uspokojování restitučních nároků žalobkyně. Vytýkala, že rozsudek nelze odůvodnit (za užití § 159a odst. 3 o. s. ř.) odkazem na jiná soudní rozhodnutí; mínila, že v uvedených souvislostech otázka svévole a liknavosti při uspokojování restitučního nároku nebyla v rozhodovací praxi dovolacího soudu dosud řešena. Uváděla rovněž, že v rozhodovací praxi dovolacího soudu nebyla vyřešena ani otázka, zda při určení výše restitučního nároku lze ve smyslu ustanovení Přílohy 7, tabulky I vyhlášky č. 182/1988 Sb., o cenách staveb a pozemků, ve znění vyhlášky č. 316/1990 Sb. (dále i jen „cenový předpis“), aplikovat srážky zohledňující stav pozemků v době jejich odnětí. V tomto směru odkazovala na rozhodnutí Ústavního soudu ze dne 28. 5. 2009, sp. zn. III. ÚS 2110/07. Navrhla, aby dovolací soud rozhodnutí soudů obou stupňů zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.