Nicotnost platebního výměru je podle krajského soudu způsobena i tím, že zde chybí údaj o základu daně; ani s tím se však Nejvyšší správní soud neztotožňuje. Údaj o základu daně bývá běžnou součástí těch platebních výměrů, jimiž se doměřuje daňovému subjektu daň podle § 46 d. ř., ačkoli ani zde není základní náležitostí rozhodnutí ve smyslu § 32 odst. 2 d. ř. (k tomu srov. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 13. 10. 2005, č. j. 7 Afs 51/2004‑73). Zdejší soud však souhlasí se žalovaným v tom, že v platebním výměru, jímž se plátci daně dodatečně předepisuje k přímému placení daň z příjmů fyzických osob ze závislé činnosti a funkčních požitků, nemá takový údaj místo – a to nikoli z důvodu ustálené praxe finančních úřadů, nýbrž v důsledku zákonem stanoveného postupu při vybírání a placení této daně. „Standardní“ postup podle § 46 d. ř. se ve své úplnosti uplatní jen u poplatníka (jakkoli to žalobce ve vyjádření ke kasační stížnosti zpochybňuje poukazem na to, že se zde užívá širšího pojmu „daňový subjekt“, jímž může být podle § 6 d. ř. i plátce): jen on (případně jeho právní nástupce) totiž podává daňové přiznání (hlášení) a jen s ním vede správce daně následně řízení vyměřovací podle části třetí daňového řádu. V daňovém přiznání je poplatník mj. povinen uvést i základ daně, z nějž vypočítal přiznanou daň ‑ a tomu pak odpovídá i postup správce daně pro případ, že se jím stanovený základ daně a daň liší od základu daně a daně přiznané poplatníkem: základ daně uvedený poplatníkem daňovém přiznání má svůj protějšek v základu daně stanoveném správcem daně a uvedeném v platebním výměru.