[28] Pokud by Nejvyšší správní soud uznal, že žadateli stačí pro prokázání „obvyklého bydliště“ např. pouhé předložení potvrzení o umožnění přechodného pobytu, výpisu z živnostenského rejstříku a čestné prohlášení, bylo by možné, aby takový žadatel získal „obvyklé bydliště“ ve více členských státech Evropské unie, případně ve všech současně. Takový důsledek by byl zjevně v rozporu s úmyslem českého i unijního zákonodárce zabránit „turistice za řidičskými průkazy“ (viz např. rozsudek Soudního dvora ze dne 26. 4. 2012, Hofmann, C-419/10, ECLI:EU:C:2012:240; rozhodnutí tohoto soudu jsou dostupná na curia.eu; či důvodová zpráva k zákonu č. 297/2011 Sb., sněmovní tisk č. 300/0, rok 2011). Také teleologický výklad tedy podporuje závěr, že pouhým předložením dokladu o možnosti žadatele pobývat či podnikat na území členského státu nelze určit, že na území tohoto členského státu získal „obvyklé bydliště“.