11. Podle odvolacího soudu by bylo možné souhlasit potud se závěrem insolvenčního soudu, že předmětnou kupní smlouvou dlužník zkrátil možnost uspokojení svých ostatních věřitelů, přičemž zvýhodnil žalovaného jako věřitele. Na rozdíl od insolvenčního soudu však odvolací soud shledal právně relevantní skutečnost, že žalovaný měl splnění své pohledávky, která byla v rámci dohody o započtení započtena proti pohledávce dlužníka z kupní ceny, zajištěno smlouvou o zajišťovacím převodu práva dle § 2040 o. z. a dále zástavním právem k nemovitým věcem dle zástavních smluv. Odvolací soud souhlasil také se závěrem o přiměřenosti kupní ceny. Měl za to, že prospěch, jehož se dlužníku dostalo zpeněžením nemovitých věcí, byl jejich hodnotě přiměřený, a proto prodej těchto nemovitých věcí nebyl neúčinným „právním úkonem“ pro nepřiměřenost protiplnění ve smyslu § 240 insolvenčního zákona a nebyl ani zvýhodňujícím „právním úkonem“ podle § 241 insolvenčního zákona, neboť žalovaný, jako jediný zajištěný věřitel, by byl i v konkursu uspokojován z výtěžku prodeje zástavy ve stejném rozsahu.