Z hlediska správného použití ustanovení § 172 odst. 2 písm. a) tr. ř. bylo povinností okresního soudu především posoudit, zda trest již uložený za jiné trestné činy dostatečně zabezpečí výchovu obviněného k tomu, aby vedl řádný život. V předmětné trestní věci měla být tato otázka zvažována zvlášť bedlivě, neboť předcházející trestní stíhání obviněného pro trestný čin zanedbání povinné výživy podle § 213 odst. 1 tr. zák. bylo v podstatě z týchž důvodů zastaveno usnesením Okresního soudu v Českém Krumlově ze dne 30. 6. 1998, č. j. 2 T 154/98-66. Pro závěr o případné neúčelnosti dalšího trestního stíhání pro nový trestný čin byl soud především povinen vycházet z porovnání trestu za shora uvedené trestné činy již uloženého, a trestu, jehož uložení by podle kritérií vyplývajících z § 31 tr. zák. přicházelo v úvahu za čin, pro který bylo v nyní posuzované věci vedeno trestní stíhání (§ 213 odst. 1 tr. zák.). Pokud by byla vzata v úvahu osoba obviněného a zejména okolnost speciální recidivy, navíc ve zkušební době podmíněného odsouzení, stěží by bylo možno učinit závěr, že účelu trestu, k němuž by mohlo trestní stíhání vést, by bylo dosaženo jinak než nepodmíněným trestem odnětí svobody. Takový trest by obviněného postihl nepochybně citelněji, než trest odnětí svobody s podmíněným odkladem výkonu, uložený pravomocným rozsudkem v již zmiňované věci sp. zn. 1 T 462/97. V době, kdy bylo napadeným usnesením rozhodováno o zastavení trestního stíhání obviněného, neexistovalo rozhodnutí soudu o tom, že obviněný podmíněně odložený trest v trvání 18 měsíců odnětí svobody vykoná a závěry samosoudce o očekávaném postihu obviněného tímto trestem jsou podloženy pouze hypotetickými úvahami, které se navíc vážou na okolnosti, jež ani nebyly řádně objasněny (viz níže).