3. Na tomto základě insolvenční soud – cituje § 239 odst. 1 a 3, § 240 odst. 1, 2, 3 a 4 písm. d/, § 241 odst. 1, 2 a 5 písm. b/ zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenčního zákona), závěry Nejvyššího soudu obsažené v rozsudku ze dne 29. dubna 2010, sp. zn. 29 Cdo 4886/2007, uveřejněném v časopise Soudní judikatura číslo 1, ročník 2011, pod číslem 10, v rozsudku ze dne 12. dubna 2012, sp. zn. 21 Cdo 3358/2011, v rozsudku ze dne 29. února 2016, sp. zn. 29 Cdo 307/2014, uveřejněném pod číslem 64/2017 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, v rozsudku ze dne 28. února 2017, sen. zn. 29 ICdo 12/2015, uveřejněném pod číslem 92/2018 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek (dále jen „R 92/2018“), v rozsudku ze dne 28. února 2017, sp. zn. 29 Cdo 363/2015, uveřejněném pod číslem 93/2018 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, a v rozsudku ze dne 29. srpna 2017, sen. zn. 29 ICdo 82/2015, a závěry Ústavního soudu dle usnesení ze dne 9. ledna 2018, sp. zn. I. ÚS 3690/17 – po konstatování včasnosti žaloby a skutečnosti, že napadený „právní úkon“ byl učiněn méně než rok před zahájením insolvenčního řízení, nejprve uzavřel, že ke dni 1. srpna 2016 byl dlužník v úpadku pro platební neschopnost i předlužení. K tomu dodal, že žalovaný o finanční a majetkové situaci i o úpadku dlužníka věděl nebo musel vědět, neboť si tyto skutečnosti zjišťoval, byl v kontaktu s O. K. a společností K. Věděl tedy i o závazcích vůči této společnosti a účelu sjednání zápůjčky (úhrada daně a odměny právního zástupce), věděl, že dlužník neplatil žalovanému dlouhodobě své závazky, přestože byly sankcionovány smluvními pokutami, byl neúspěšný s exekucí, a věděl i o tom, že si dlužník půjčil na úhradu daně z převodu nemovitostí za zajišťovací převod vlastnického práva.