Proti citovanému rozsudku podal ministr spravedlnosti podle § 266 odst. 2 tr. ř. stížnost pro porušení zákona ve prospěch obviněného, která směřuje výhradně do výroku o trestu vyhoštění. Stěžovatel namítá, že zákon byl porušen v ustanoveních §§ 23, 31 odst.1 a 57 odst. 2 tr. zák., přestože jinak byly dány zákonné podmínky i pro uložení trestu vyhoštění. Soudem stanovená výměra tohoto trestu - na neurčito - je podle stěžovatele ve zřejmém nepoměru k stupni nebezpečnosti činu pro společnost a k poměrům pachatele. Ten předmětný skutek spáchal jedním útokem, kdy se na dobu čtyř dnů zmocnil cizího motorového vozidla, aniž by je při užívání výrazně poškodil či se k věci po jejím zmocnění choval vandalským způsobem. Obviněný nebyl před spácháním tohoto trestného činu v České republice soudně trestán a nebyly zjištěny žádné důkazy svědčící pro závěr, že se jedná o osobu, která měla v minulosti konflikty se zákonem. Dále je stěžovatelem poukazováno na závěry znaleckého posudku z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie, podle nichž schopnost obviněného rozpoznat společenskou nebezpečnost jeho jednání a schopnost toto jednání ovládat, byly v době činu podstatnou měrou sníženy. Obviněný se ke spáchání trestného činu doznal a k jeho osobě nebyly zjištěny přitěžující okolnosti. Na základě těchto skutečností ministr spravedlnosti dospěl k názoru, že stupeň společenské nebezpečnosti jednání obviněného nebyl příliš vysoký. Přestože byly dány zákonné důvody také pro uložení trestu vyhoštění podle § 57 odst. 1 tr. zák., zjištěné skutečnosti k okolnostem skutku a k osobě obviněného neodůvodňovaly uložení tohoto trestu na dobu neurčitou. Soud měl přikročit pouze k uložení trestu vyhoštění na dobu určitou.