Nejvyšší soud opakovaně ve svých rozhodnutích (srov. např. rozhodnutí z 29. 5. 1997, sp.zn. 3 Cdon 120/96, uveřejněné na straně IV v příloze časopisu Soudní judikatura 10/1998, rozhodnutí z 14. 3. 2001, sp.zn. 26 Cdo 467/2000, a z 30. 5. 2001, sp.zn. 26 Cdo 2396/2000, uveřejněná pod C 303 a C 535 v Souboru rozhodnutí Nejvyššího soudu, , a z 30. 6. 2003, sp.zn. 26 Cdo 916/2001) zaujal právní názor, že předpokladem platného uzavření nájemní smlouvy k bytu je okolnost, že jde o byt právně volný, tj. že k tomuto bytu nesvědčí právo nájmu jiné osobě; smlouva o nájmu bytu, jehož nájemcem je již jiná osoba, je absolutně neplatná. Svědčí-li určité osobě nájemní právo k určitému bytu, nemůže (znovu) platně uzavřít smlouvu o nájmu téhož bytu ani tato osoba (srov. např. rozsudky Nejvyššího soudu z 16. 11. 2005, sp.zn. 26 Cdo 2033/2004, a z 8. 3. 2011, sp.zn. 26 Cdo 4217/2010). Takto uzavřená nájemní smlouva by totiž byla absolutně neplatná pro počáteční nemožnost plnění podle § 37 odst. 2 občanského zákoníku ve znění po novele provedené zákonem č. 509/1991 Sb. – dále jen „obč.zák.“ (srov. usnesení Nejvyššího soudu z 9. 6. 2009, sp.zn. 26 Cdo 2238/2008).