Napadené usnesení bylo posouzeno z hlediska jeho tvrzené nezákonnosti. Tato nezákonnost měla podle stěžovatelky spočívat v nesprávném posouzení právní otázky Vrchním soudem v Praze. Touto otázkou byla přípustnost obnovy řízení jako mimořádného opravného prostředku proti rozhodnutím ve věcech důchodového zabezpečení. Zákonnost posuzovaného rozhodnutí je nutné posoudit podle právních předpisů účinných ke dni jeho vyhlášení. Přípustnost obnovy řízení ve věcech správního soudnictví byla upravena v 250s o. s. ř. Toto ustanovení obsahovalo v odst. 2 taxativní výčet opravných prostředků, které byly přípustné proti rozhodnutím soudů o opravných prostředcích proti rozhodnutím správních orgánů. Do tohoto výčtu nebyla obnova řízení zahrnuta. Z toho tedy jednoznačně vyplývá, že žaloba na obnovu řízení byla nepřípustná. Vrchní soud v Praze tedy správně potvrdil usnesení Krajského soudu v Praze, který nepochybil, jestliže při zkoumání podmínek řízení dospěl k závěru, že v projednávané věci jde o takový nedostatek podmínek řízení, který nelze odstranit, a z toho důvodu řízení zastavil podle 104 odst. 1 o.s.ř.