Soud prvního stupně rozsudkem z 6. 10. 1995 zamítl návrh na určení vlastnického práva žalobkyně k ideální polovině předmětných nemovitostí, jakož i návrh za zaplacení částky 348 451,30 Kč žalovanou H. U. Řízení o návrhu na zjištění právní neúčinnosti darovací smlouvy uzavřené mezi žalovanými zastavil. Tento výrok soudu prvního stupně zůstal v právní moci. Soud prvního stupně odůvodnil svůj zamítavý výrok tím, že na straně žalobkyně došlo ke splnění zákonných podmínek, tj. že jako oprávněná osoba podle ustanovení § 4 zákona č. 229/1991 Sb. včas uplatnila nárok na vydání nemovitostí u pozemkového úřadu, a poté, co nemovitosti byly vydány žalované H. U., včas uplatnila i nárok proti této žalované, která v té době byla ještě vlastnicí uvedených nemovitostí. Soud prvního stupně posoudil věc z hlediska ustanovení § 13 odst. 2 zákona č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, ve znění pozdějších předpisů, a dospěl k závěru, že osobou, která je podle tohoto ustanovení povinna nemovitost vydat, je pouze osoba, které byly nemovitosti vydány. Žalovaná H. U., které byly nemovitosti vydány podle § 9 zákona zákona č. 229/1991 Sb., však není již jejich vlastnicí, protože je smluvně převedla na žalovanou M. B. Ta není osobou, které byly nemovitosti vydány, takže i vůči ní byla žaloba zamítnuta. Pokud jde o návrh na určení vlastnictví, neshledal soud na straně žalobkyně naléhavý právní zájem na tomto určení, když ustanovení § 13 odst. 2 zákona č. 229/1991 Sb. umožňuje uplatnit nároky žalobu na plnění, tj. žalobou na vydání. Darovací smlouvu uzavřenou mezi žalovanými pak neshledal neplatnou.