Zástavní právo je definováno (srov. § 151a odst. 1 o. z.) jako právní institut, který slouží k zajištění pohledávky a jejího příslušenství tím, že v případě jejich řádného a včasného nesplnění je zástavní věřitel oprávněn domáhat se uspokojení z věci zastavené. Uhrazovací ("realizační") funkce zástavního práva je vyjádřena v ustanovení § 151f odst. 1 o. z., podle kterého "není-li zajištěná pohledávka řádně a včas splněna, může se zástavní věřitel domáhat uspokojení ze zástavy, a to i tehdy, když zajištěná pohledávka je promlčena".