Nezbývá také než (v souladu se soudy již dříve činnými) konstatovat, že trestného činu (přečinu) podvodu podle § 209 odst. 1 tr. zákoníku se dopustí ten, kdo sebe nebo jiného obohatí tím, že uvede někoho v omyl, využije něčího omylu nebo zamlčí podstatné skutečnosti, a způsobí tak na cizím majetku škodu nikoli nepatrnou. Trestného činu (zvlášť závažného zločinu) podvodu podle § 209 odst. 5 písm. a) tr. zákoníku se dopustí ten, kdo způsobí činem uvedeným v odstavci 1) škodu velkého rozsahu. K dokonání trestného činu tak došlo již v momentu, kdy byly předmětné automobily odebrány a jejich kupní cena byla uhrazena poškozenými společnostmi FCE Credit, s. r. o., a Santander Consumer Finance, a. s., a obecné soudy tak závěr o vzniklé škodě učinily v souladu s konstantní judikaturou. Škodou způsobenou trestným činem podvodu podle § 250 tr. zák. spáchaného uzavřením tzv. leasingové smlouvy, kdy záměrem pachatele bylo neplnit vůbec podmínky smlouvy, je cena, za kterou se obvykle prodávají věci, jež se v konkrétním případě staly předmětem podvodného vylákání (§ 89 odst. 12 tr. zák.), nikoli cena, kterou by postupně musel pachatel zaplatit, kdyby dodržel podmínky smlouvy. Pokud podmínkou uzavření smlouvy bylo zaplacení určité částky při odebrání věcí a pachatel ji zaplatil, je způsobená škoda o tuto částku menší (rozsudek Krajského soudu v Českých Budějovicích, sp. zn. 3 To 609/95 publikovaný ve Sbírce soudních stanovisek a rozhodnutí pod č. R 27/1996). K výše uvedenému je namístě uvést, že k naplnění subjektivní stránky trestného činu podvodu podle § 250 odst. 1 tr. zák. v případě uzavírání tzv. leasingových smluv nestačí zjištění, že pachatel již v době uzavírání této smlouvy uvedl nepravdivé údaje o svých příjmech, ale především musí být prokázáno, že již v této době věděl, že s ohledem na své finanční poměry nebude moci dostát ani základním podmínkám vyplývajícím ze smlouvy a byl s tím srozuměn, takže smlouva vlastně byla uzavřena jen jako prostředek k vylákání předmětu leasingu, kterým uváděl pronajímatele v omyl. Čin je v takovém případě dokonán převzetím předmětu leasingu pachatelem, jenž se tímto způsobem obohatí na úkor leasingové společnosti (rozsudek Nejvyššího soudu 3 Tz 194/2011 ze dne 6. 9. 2001). Ze všech (ve věci) učiněných skutkových zjištění (ostatně i z tvrzení samotného dovolatele) pak zřetelně vyplývá, že dovolatel nikdy neměl v úmyslu za poskytnutá auta leasingové splátky hradit.