[5] Podle názoru stěžovatele nemají závěry krajského soudu oporu v ustanoveních zákona o daních z příjmů a jsou v rozporu se zásadou legality. Stěžovatel ohledně utrpěné škody jakožto daňově uplatnitelného nákladu postupoval podle § 24 odst. 2 písm. l) zákona o daních z příjmů, tedy v souladu se zákonem. V předmětném ustanovení ani jakémkoli jiném se neuvádí, že zaúčtování a daňové posouzení samotné škody se provádí výhradně a vždy jen u vlastníka majetku. Krajský soud sám v odůvodnění napadeného rozsudku připustil, že by bylo možné vést polemiku o tom, zda se k daňovému zohlednění vyžaduje mít k věci, k níž se škoda vztahuje, vlastnické právo, nebo zda postačuje oprávněná držba nebo jen oprávněná detence. Z uvedeného jednoznačně vyplývá, že krajský soud není sám přesvědčen o svém závěru, že majetek vyřazený v důsledku škody musí být v okamžiku vzniku škody ve vlastnictví poplatníka.