[1] Žalobkyně podniká v oblasti výroby plastových dílů pro automobilový a elektronický průmysl. V prosinci 2012 emitovala 50 000 kusů dluhopisů v listinné podobě ve formě na řad a ve jmenovité hodnotě 2 000 Kč s pevnou úrokovou sazbou 9,2 %. Prvotní úpis byl realizován mezi žalobkyní a osobami: Josef Škrkoň v počtu 5 000 ks, Jiřina Škrkoňová v počtu 5000 ks, L. T. v počtu 20 000 ks a K. H. v počtu 20 000 ks dluhopisů. Ke dni 22. 12. 2015 došlo ke změně a jedinými vlastníky se stali Josef Škrkoň a Jiřina Škrkoňová, každý po 25 000 ks dluhopisů. Úroky z těchto dluhopisů žalobkyně uplatnila ve svých přiznáních k dani z příjmů za zdaňovací období roku 2013, 2014 a 2015 (dále jen „předmětná zdaňovací období“) jako náklady podle § 24 odst. 1 zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů (dále jen „zákon o daních z příjmů“). Finanční úřad pro Pardubický kraj (dále jen „správce daně“) po provedené daňové kontrole dospěl k závěru, že hlavním účelem emise dluhopisů bylo získání výhody nezdaněného příjmů na straně fyzických osob a zahrnutí úrokových nákladů do výsledku hospodaření v následujících obdobích, což v konečném důsledku zapříčiňuje vykazování nižšího základu daně po dobu 20 let (do roku 2032). Správce daně neuznal daňovou účinnost uplatněných nákladů z titulu úroků z emitovaných dluhopisů pro neprokázání jejich faktické existence ke konci roku 2012 a dále z důvodu absence ekonomického opodstatnění jejich emise a neprokázání jasné vazby mezi těmito náklady a příjmy žalobkyně, pročež vydal dne 18. 1. 2019 dodatečné platební výměry na daň z příjmů právnických osob za předmětná zdaňovací období.