Nejvyšší soud zjistil, že tyto námitky obviněného nemohou obstát vedle skutkových zjištění učiněných soudy obou stupňů. Není možné přehlédnout další skutečnosti svědčící o tom, že obviněný jednal s vědomím, že svým jednáním může porušit zájem chráněný zákonem, a pro případ, že dojde k takovému porušení, byl s tím srozuměn. Tento závěr soudů obou stupňů vyplývá např. z výpovědi svědka JUDr. L. B., který uvedl, že při podpisu „Smlouvy o zastupování společnosti“ ze dne 3. 7. 1997 bylo zřejmé, že jde o smlouvu uzavřenou mezi fyzickými osobami, ale zejména ze skutečnosti, že i sám obviněný měl pochybnosti o zákonnosti svého jednání, což vyplývá z jednání obviněného, který převedl finanční prostředky do své dispozice, s těmito dále nijak nenakládal a ponechal je na účtu pro účely případného soudního sporu. Z obsahu samotné smlouvy (čl. II./3) přitom jednoznačně vyplývá, že zmocnitel, tj. Mgr. T. M., bude obviněnému jako zmocněnci a následnému jednateli proplácet odměnu ve výši 1,5 %, tedy nikoli společnost. Konečně i skutečnost, že obviněný nejprve žádal Mgr. T. M. o vyplacení předmětné odměny a až po vyhrocení vzájemných vztahů sám převedl z účtu společnosti na svůj bankovní účet předmětnou částku, kterou mu jmenovaná odmítla vyplatit, svědčí o tom, že byl srozuměn s možností, že tak učinil neoprávněně jak uvedl soud prvního stupně. Je tedy zřejmé, že obviněný se jednání dopustil v úmyslu nepřímém podle § 4 písm. b) tr. zák.