Nejvyšší soud se zabýval shora uvedenou dovolací námitkou obviněného Ing. P. U. s přihlédnutím k těmto právním otázkám, přičemž se v zásadě ztotožnil s výše uvedenými závěry obou soudů. Navíc k tomu považuje za nutné uvést, že obviněný Ing. P. U. měl povinnost poskytovat správci konkursní podstaty požadovanou součinnost v rozsahu zmíněných ustanovení zákona o konkursu a vyrovnání a rozhodně nelze shledat správným jeho názor, že by tento závěr byl založen pouze na výpovědích svědků, které dovolatel považuje za rozporné. Nejvyšší soud v tomto směru zdůrazňuje, že hodnocení shora uvedených svědeckých výpovědí je v souladu s listinnými důkazy, založenými ve spise, na které již správně poukázal nalézací soud. Především je třeba zdůraznit, že z výpovědi svědka K. V. vyplynulo, že obviněný i po odvolání z funkce předsedy představenstva vykonával funkci ředitele společnosti P., a. s. (č. l. 140 spisu). Tato výpověď je v souladu i s ostatními důkazy, zejména s výpovědí svědka Z. L. (srov. č. l. 145 spisu). Obviněný opakovaně v průběhu trestního řízení tvrdil, že žádné povinnosti vyplývající z postavení ve společnosti P., a. s., ve vztahu ke správci konkursní podstaty neměl, vzhledem k tomu, že nebyl předsedou představenstva, neboť z této funkce byl odvolán, a že dal výpověď i z funkce člena představenstva společnosti P., a. s. K tomu je nutno uvést, že z obsahu spisu vyplývá, že obviněný Krajskému obchodnímu soudu v Brně doručil dne 20. 6. 2000 svou výpověď z funkce člena představenstva datovanou dnem 28. 5. 2000, přičemž svou výpověď vázal na den 1. 6. 2000 (č. l. 73 spisu). V souvislosti s tímto datem nelze přehlédnout, že obviněný tak učinil až v době, kdy již byl podán návrh na prohlášení konkursu na majetek společnosti P., a. s., k němuž došlo už dne 10. 5. 1999. Z toho vyplývá, že uvedeným odstoupením z funkce člena představenstva, se obviněný Ing. P. U. nemohl zprostit povinností vyplývajících ze zákona o konkursu a vyrovnání, zejména součinnosti se správcem konkursní podstaty JUDr. R. Z. a odevzdání příslušných podkladů nutných k zadokumentování majetku této společnosti, k čemuž byl po opakovaných urgencích vyzván i usnesením Krajského soudu v Brně. V návaznosti na tyto doklady je zcela nedůvodné jeho tvrzení, že toto měla učinit sama společnost P., a. s., která nesplnila povinnost výmazu. Odstoupení (výpověď) z funkce člena představenstva mohl učinit jen sám obviněný, který podle uvedeného dokladu tak učinil až dne 28. 5. 2000 ke dni 1. 6. 2000, tedy po podání návrhu na konkurs, a proto nemělo se shora uvedených důvodů právní následky, které se snaží tvrdit. Z těchto důvodů obviněný uvedenou povinnost vůči správci konkursní podstaty měl, jak již správně dovodily i oba uvedené soudy, a pokud nyní obviněný namítá, aby bylo zjišťováno, kdo podepsal za společnost návrh na prohlášení konkursu, příp. kdo podepisoval výpovědi pracovníkům společnosti a bankovní příkazy, nemohlo by to mít na správnost učiněných závěrů ve vztahu k povinnostem podle zákona o konkursu a vyrovnání žádný vliv. Navíc pokud svědkové J. F. a K. V. tvrdili, že k účetním dokladům společnosti neměli přístup, tyto jejich výpovědi jsou v souladu i s následným postupem obviněného, kdy z výpovědi JUDr. R. Z. jednoznačně vyplynulo, že to byl toliko obviněný, který na počátku konkursního řízení sliboval doklady vyhledat a předložit a jenž nakonec společně se svědkyní V. K., byť s velkým časovým odstupem, neutříděně a v neúplném stavu, předložili účetní doklady uvedené společnosti správci konkursní podstaty, z čehož správně oba soudy dovodily, že k těmto dokladům obviněný se svědkyní V. K. nepochybně přístup měli, zvláště když s touto svědkyní přešel ze společnosti P., a. s. do společnosti A., a. s., posléze A., a. s., kde spolu i nadále spolupracovali. Závěry učiněné oběma soudy tak nelze označit za spekulativní, jak tvrdí obviněný v dovolání, ale naopak za zcela podložené úplně a správně zhodnocenými důkazy provedenými v hlavním líčení. Z těchto důkazů také jednoznačně vyplývá, že obviněný měl po celou rozhodnou dobu přístup k uvedeným dokladům, požadovaným správcem konkursní podstaty, ale tomuto je nechtěl vydat, čímž mařil výkon funkce správce konkursní podstaty. To nakonec vyplývá právě z jeho uvedeného postupu v této věci, jednání vůči správci konkursní podstaty JUDr. R. Z. a nakonec i z dopisu ze dne 31. 1. 2002 založeného na č. l. 77 spisu. Přihlédne-li se k tomu, že obviněný byl opakovaně vyzván správcem konkursní podstaty i konkursním soudem k tomu, aby splnil povinnost vyplývající z ustanovení § 17 zákona o konkursu a vyrovnání, což učinil podle svědka JUDr. R. Z. až po urgencích, opožděně a ve zcela nedostatečném rozsahu, když nikdy nedodal seznam majetku společnosti s prohlášením, že je úplný a správný, a pokud nějaký majetek společnosti P., a. s., tento správce konkursní podstaty zpeněžoval, dohledal ho sám (viz č. l. 148 až 150 spisu). Celým tímto jednáním obviněný Ing. P. U. podstatně ovlivnil postup správce konkursní podstaty při zjišťování majetku úpadce společnosti P., a. s., a je třeba souhlasit se závěry obou soudů, že tím mařil výkon funkce správce konkursní podstaty. Nelze ani přehlédnout, že obviněný se již dne 15. 1. 1999 stal členem dozorčí rady společnosti A., a. s., později A., a. s., která, jak vyplynulo z provedeného dokazování, začala vykonávat svoji činnost mimo jiné v prostorách, kde dříve působila společnost P., a. s., a totéž lze vztáhnout i ke svědkyni V. K. O provázanosti obou společností hovořili i slyšení svědci, především svědek K. V., Z. L. i JUDr. R. Z., který vypověděl, že byla podána žaloba na společnost A., a. s., na vydání neoprávněného obohacení, resp. na úhradu dlužného nájemného. V důsledku jednání obviněného tak došlo rovněž k ohrožení úplného a správného zjištění majetku patřícího do konkursní podstaty a obviněný tak naplnil po všech stránkách skutkovou podstatu trestného činu podle § 126 odst. 1 tr. zák.