Nejvyšší soud se ztotožňuje s právním posouzením odvolacího soudu, který dospěl k závěru, že oproti nároku na vrácení peněz vyplacených dovolatelem žalovanému podle neplatné smlouvy stojí nárok žalovaného na vydání prospěchu, který mohl získat dovolatel užíváním nemovitosti po určitou dobu. V případě neplatné nájemní smlouvy totiž spočívá obohacení pronajímatele v obdržených platbách nájemného a obohacení nájemce v tom, že pronajatou věc užíval. Na rozdíl od pronajímatele, který je povinen vrátit inkasované platby nájemného, nájemce není schopen obohacení získané užíváním věci vrátit. Je proto povinen poskytnout za ně peněžitou náhradu. Peněžitá náhrada musí pochopitelně odpovídat peněžitému ocenění získaného obohacení. Pokud její výše není stanovena právním předpisem, určí ji soud na základě znaleckého dokazování nebo podle své úvahy (§ 136 o.s.ř.). Tato úvaha se však musí opírat o finanční ocenění prospěchu, který nájemci užíváním věci vznikl. Majetkovým vyjádřením tohoto prospěchu je peněžitá částka, která odpovídá částkám, vynakládaným obvykle v daném místě a čase za užívání věci, zpravidla formou nájmu, a kterou by nájemce byl povinen plnit podle platné nájemní smlouvy; důvodně se tedy tato náhrada poměřuje s obvyklou hladinou nájemného. Skutečností přitom je, že žalobce dle obsahu spisu prostory užíval a předal je vyklizené až dne 4. 8. 2003 zpět žalovanému.