Žalobce podal proti rozsudku odvolacího soudu včas dovolání, namítaje, že spočívá na nesprávném právním posouzení věci (tedy, že je dán dovolací důvod dle ustanovení § 241 odst. 3 písm. d/ občanského soudního řádu - dále též jen „o. s. ř.“). Konkrétně dovolatel uvádí, že ustanovení § 151d odst. 1 obč. zák. bylo použitelné jen na věci movité, a že z rozhodnutí odvolacího soudu není zřejmé, na jakém základě dospěl k závěru opačnému. Vyžaduje-li uvedené ustanovení odevzdání věci zástavnímu věřiteli, nelze postup jím upravený využít u nemovitostí. Potud dovolatel odkazuje na dikci stávajícího § 161 obč. zák., pojednávajícího výslovně jen o movitých věcech a na důvodovou zprávu k zákonu č. 367/1990 Sb. (podle které dikce § 161 sjednocuje rozporuplné výklady k § 151d odst. 1 obč. zák., jež mělo být používáno pouze pro vznik zástavního práva k věcem movitým). Dále dovolatel poukazuje na to, že rozhodnutí Vrchního soudu v Praze ze dne 23. listopadu 1998, sp. zn. 5 Cmo 646/97 a rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 28. ledna 1998, sp. zn. 2 Odon 85/97, sdílí jím formulované názory a polemizuje s opačným názorem, vyjádřeným např. v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 26. listopadu 1999, sp. zn. 21 Cdo 328/99 (uveřejněném v časopise Soudní judikatura číslo 5, ročník 2000, pod číslem 48). Podle dovolatele je rozhodné, že v zákonné úpravě zástavního práva je výraz „odevzdal“ vykládán pouze pro účely vzniku zástavního práva k věcem movitým, takže jej v této oblasti práva nelze vykládat v rozdílném významu. Nebyla-li možná aplikace ustanovení § 151d odst. 1 obč. zák., nemohlo platně vzniknout ani zástavní právo k nemovitostem, a nebyly tak splněny ani předpoklady pro soupis nemovitostí do konkursní podstaty podle § 27 odst. 5 ZKV. Proto dovolatel požaduje, aby Nejvyšší soud napadený rozsudek zrušil a věc vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení.