Nejvyšší soud zmíněné právní závěry odvolacího soudu o tom, že o nutnou obranu nešlo, nepovažuje na základě dosud provedeného a zhodnoceného dokazování za dostatečně doložené zjištěnými skutkovými okolnostmi, přičemž shledává potřebným poukázat na některé jeho závěry, které do značné míry navazují na závěry nalézacího soudu, byť je v uvedených směrech odvolací soud přehodnocuje, aniž by si pro to vytvořil ve smyslu § 263 odst. 6, 7 tr. ř. potřebné předpoklady (srov. č. 20/1997 Sb. rozh. tr.). To se týká např. obhajoby obviněného J. M. a výpovědí J. Š. a M. V. Pokud se jedná o obhajobu obviněného, odvolací soud ji hodnotil jako nepřesvědčivou a nevěrohodnou, neboť v průběhu trestního stíhání obviněný „svá tvrzení mění, aniž by změny logickým a přesvědčivým způsobem vysvětlil“ (viz strana 5 rozsudku nalézacího soudu a dále strana 7 a 9 rozsudku odvolacího soudu). Nutno podotknout, že odvolací soud se k věrohodnosti jednotlivých výpovědí obviněného takto vyjádřil, ačkoli sám jeho výslech neprovedl. Při porovnání nesrovnalostí v jednotlivých výpovědích obviněného navíc porovnával i skutečnosti, které obviněný uvedl ve stížnosti (ze dne 11. 5. 2011, č. l. 14 – 18 spisu) proti usnesení o zahájení trestního stíhání ze dne 6. 5. 2011 (viz č. l. 1 – 2 spisu), ačkoli je již z povahy tohoto podání zřejmé, že nejde o důkazní prostředek, který by měl být soudem posuzován stejně jako výpověď obviněného, a tedy na základě kterého by soud mohl usuzovat na jeho věrohodnost či nevěrohodnost. Stížnost byla v daném případě procesním institutem sloužícím k obraně před rozhodnutím policejního orgánu, a jejímu obsahu tak nelze přisuzovat důkazní hodnotu jako výpovědi obviněného, která je za tímto účelem samostatně upravena v trestním řádu (srov. § 207 tr. ř.). Navíc je třeba přihlížet i k právu na obhajobu obviněného, ze kterého vyplývá možnost hájit se způsobem, který obviněný považuje v daném stadiu řízení za vhodný. Na vinu obviněného pak nelze usuzovat jen ze způsobu zvolené obhajoby, byť by tato obhajoba byla vnitřně rozporná.