V dovolání proti usnesení odvolacího soudu oprávněná namítá, že výrok rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 29. 9. 1994, č. j. 13 Cm 1574/93-47, který ukládá povinným "povinnost k uspokojení pohledávky 1 399 077,14 Kč s 20% úroky z částky 1 335 539,37 od 1. 10. 1993 do zaplacení strpět prodej zastavených nemovitostí podle zástavní smlouvy ze dne 21. 8. 1992", je výrokem ukládajícím povinnost na zaplacení peněžité částky. I když se nejedná o "typické rozhodnutí ukládající povinnost na zaplacení peněžité částky", je třeba vzít v úvahu, že výrok rozsudku odpovídá hmotnému právu (podle ustanovení § 151a odst.1 o. z.. zástavní právo slouží k zajištění pohledávky a jejího příslušenství tím, že v případě jejich řádného a včasného nesplnění je zástavní věřitel oprávněn domáhat se uspokojení z věci zastavené). Řešení odvolacím soudem zmíněného rozporu mezi právem hmotným a právem procesním musí spočívat v "širším výkladu ustanovení § 258 odst. 1 o. s. ř. ", jinak v případě "zástavce odlišného od dlužníka" by vůbec nebylo možné domáhat se uspokojení ze zastavené věci. I když je možné již v nalézacím řízení "získat vykonatelné rozhodnutí, kterým bude zástavcům odlišným od dlužníka uložena povinnost zaplatit peněžitou částku s tím, že jejího zaplacení se oprávněný může domáhat pouze ze zastavených nemovitostí specifikovaných v petitu", měla by být "umožněna obě řešení". Oprávněná navrhla, aby dovolací soud usnesení soudů obou stupňů zrušil a aby věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.