Mimo rámec správního soudnictví jsou obecné soudy oprávněny zkoumat správní akty zásadně jen se zřetelem k tomu, zda jde o akty nicotné (nulitní) - tedy o akty jejichž vady jsou tak závažné (co do “záporné kvality” vady), že se neuplatňuje presumpce jejich správnosti. Takové akty nevyžadují zvláštní proces k odstranění vad (nebo aktů samotných), ale nikdo jich nemusí dbát a od počátku se na ně pohlíží jako na akty neexistující. Oproti tomu u kategorie aktů věcně vadných i aktů nezákonných platí presumpce jejich správnosti (dokud nejsou stanoveným postupem opraveny nebo zrušeny, jsou považovány za bezvadné a mají právní účinky). Okolnost, že dílčí výměry o rozsahu znárodnění nebyly podepsány přímo ministrem, leč úředníky mu podřízenými, nezpůsobuje nicotnost těchto individuálních správních aktů, nýbrž toliko jejich nezákonnost; tím není nikterak dotčeno hodnocení takového postupu jako “zjevně protiústavního,” když takto charakterizovaný akt (ať již jde o soudní či správní rozhodnutí) nutně nemusí být (a v daném případě také není) aktem nicotným (paaktem). Řečené je možné doložit i poukazem na dobovou judikaturu, v níž jsou v typově shodných situacích pojmy “výměr ministra” a “výměr ministerstva” užívány jako synonyma (srov. např. text rozhodnutí Nejvyššího soudu z 1. března 1949, Rv I 623/48, uveřejněného ve Sbírce rozhodnutí čs. soudů č. 21/1949, nebo rozhodnutí Nejvyššího soudu z 20. února 1951, Cz I 75/50, uveřejněného ve Sbírce rozhodnutí čs. soudů pod č. 76/1951). Se zřetelem k existenci právně účinných (byť nikoli bezvadných) individuálních správních aktů (dílčích výměrů o rozsahu znárodnění), které nebyly (a ani v tomto řízení nemohly být) zrušeny a jimiž bylo znárodnění sporného majetku dokončeno, je ve výsledné podobě správný i závěr odvolacího soudu, že žalobkyně (která svůj nárok odůvodňovala tvrzením, že ke znárodnění nedošlo) vlastníkem nemovitostí není.