Může-li být dovolání proti rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé přípustné pouze podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. ve znění účinném od 1. ledna 2001, je odvolací soud povinen v písemném vyhotovení rozhodnutí účastníky poučit o tom, že „proti tomuto rozhodnutí není přípustné dovolání, ledaže na základě dovolání podaného do dvou měsíců od doručení rozhodnutí k Nejvyššímu soudu prostřednictvím v poučení označeného soudu prvního stupně, dospěje dovolací soud k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.“ (shodně srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. června 2002, sp. zn. 29 Odo 425/2002, uveřejněné v časopise Soudní judikatura č. 7, ročník 2002, pod číslem 140). Cit. poučení je v rozporu i s těmito zásadami. Kromě toho, že spojením poučení o odvolání i dovolání vytváří nesprávný dojem, že by (při zásadní významnosti rozhodnutí) bylo možné proti němu podat dokonce i odvolání, postrádá poučení o lhůtě k dovolání i o tom, u kterého soudu má být podáno (srov. § 240 odst. 3 o. s. ř. ve znění účinném od 1. ledna 2001). Stejně zmatené je i poučení obsažené v opravném usnesení odvolacího soudu. Vedle tohoto, že postrádá údaj o soudu, u kterého lze dovolání podat, z něj totiž není zřejmo, zda druhá věta poučení je poučením o dovolání proti opravovanému rozsudku nebo proti opravnému usnesení.