[31] Se stěžovatelem lze souhlasit v tom, že správní řízení není ovládáno shodnými zásadami, kterými je ovládáno řízení civilní. Na druhou stranu i ve správním řízení mají účastníci povinnost označit důkazy na podporu svých tvrzení (§ 52 zákona č. 500/2004 Sb., správní řád, ve znění pozdějších předpisů; dále jen „správní řád“). Tato povinnost je přitom silnější v řízení o žádosti (jako v tomto případě), kdy „mnohdy dost dobře ani nelze požadovat na správním orgánu, aby obstarával za účastníka řízení podklady a skutečnosti, které povedou ke kladnému rozhodnutí, tedy k vyhovění jeho žádosti.“ (VEDRAL, J. Správní řád: Komentář. 2. vyd. Praha: Bova Polygon, 2012, s. 524). Tak tomu bylo i v nyní projednávaném případě, kdy § 92 odst. 4 písm. d) zákona o silničním provozu výslovně ukládá žadateli povinnost k žádosti o udělení řidičského oprávnění přiložit řadu dokumentů včetně dokladů prokazujících „obvyklé bydliště“ žadatele. Je tedy povinností stěžovatele nejen své „obvyklé bydliště“ tvrdit, ale také toto tvrzení náležitými podklady doložit. Této povinnosti ovšem stěžovatel nedostál, a to i přestože jej správní orgán I. stupně vyzval k doložení „osobních vazeb k obvyklému bydlišti na území České republiky“. Ačkoliv jistě mohl správní orgán I. stupně výzvu formulovat pregnantněji, stěžovateli muselo být zjevné, jaké skutečnosti měl prokázat. To by ostatně mělo být jasné i s ohledem na to, že stěžovatel byl již v řízení před správním orgánem I. stupně zastoupen advokátem, který se problematikou řidičských oprávnění cizinců opakovaně zabývá. Stěžovatel však příležitosti doplnit svou žádost o podklady nevyužil a setrval na tvrzení, že jím předložené podklady prokazují jeho „obvyklé bydliště“ na území České republiky, a to i přesto, že mu muselo být zřejmé, že tomu tak není a proč. Stěžovateli tak nemohlo svědčit žádné legitimní očekávání ohledně splnění důkazních povinností, neboť navzdory výzvě nedoložil splnění podmínky „obvyklého bydliště“.