Žalobce se domáhal, aby bylo určeno, že “zástavní právo k pozemkům p.č. 5 o výměře 766 m2 zahrada, p.č. 6 o výměře 164 m2 zahrada, p.č. 103 o výměře 768 m2 zahrada, p.č. 107 o výměře 126 m2 zahrada, p.č. 111 o výměře 595 m2 pastvina, p.č. 128 o výměře 286 m2 zahrada, p.č. 129 o výměře 241 m2 zahrada, p.č. 131 o výměře 1524 m2 zahrada, p.č. 154 o výměře 461 m2 zahrada, p.č. 155 o výměře 125 m2 zahrada, p.č. 156 o výměře 113 m2 zahrada, p.č. 158 o výměře 326 m2 zahrada, p.č. 161 o výměře 530 m2 zahrada, p.č. 163 o výměře 1294 m2 zahrada, p.č. 204 o výměře 689 m2 zahrada, p.č. 214 o výměře 1977 m2 zahrada v k.ú. S., nyní zapsaným u Katastrálního úřadu v H. K. na LV č. 46 pro obec a k.ú. S., založené smlouvou ze dne 21.4.1992 uzavřenou mezi státním podnikem C. S. a Č. s. a.s. není“. Žalobu zdůvodnil zejména tím, že k zajištění úvěru poskytnutého dlužníku C. S. podle úvěrové smlouvy ze dne 21.4.1992 č. 3324-2750-518 uzavřela žalovaná se státním podnikem C. S. dne 21.4.1992 smlouvu o zřízení zástavního práva k označeným pozemkům. Dnem 24.6.1991 však ve smyslu ustanovení § 22 zákona č. 229/1991 Sb. státnímu podniku C. S. zaniklo “dosavadní užívací právo“, k pozemkům vznikl nájemní vztah a státní podnik C. S. je nemohl dát do zástavy bez souhlasu žalobce. Zástavní právo k uvedeným pozemkům proto ve skutečnosti nevzniklo.