Nejvyšší soud pokládá za potřebné zdůraznit, že podle § 266 odst. 2 tr. ř. lze proti výroku o trestu podat stížnost pro porušení zákona jen tehdy, jestliže trest je ve zřejmém nepoměru k stupni nebezpečnosti činu pro společnost nebo k poměrům pachatele nebo jestliže uložený druh trestu je ve zřejmém rozporu s účelem trestu. Dále je nutné akcentovat i to, že stížnost pro porušení zákona je mimořádným opravným prostředkem, jehož uplatnění by proto mělo přicházet v úvahu pouze ve výjimečných případech, kdy rozhodnutí trpí tak závažnými vadami, že se vymyká z přípustných mezí a neodpovídá proto požadavku na spravedlivé a správné rozhodování podle zákona. Pouze v takovýchto případech může zájem na zákonnosti rozhodnutí převážit nad významným zájmem na nezměnitelnosti pravomocného rozhodnutí a stabilitě jím vytvořeného právního stavu, který je nutným předpokladem právní jistoty občanů. Méně závažná pochybení, nebyla-li z jakýchkoli důvodů napravena v řízení o řádném opravném prostředku, nebo i proto, že toto řízení nebylo z vlastní vůle jeho stran vyvoláno, není z výše uvedených důvodů žádoucí za každou cenu napravovat. O takovýto případ se podle názoru Nejvyššího soudu jedná také ve věci obviněného R. K.