Stěžovatel v této souvislosti poukázal na to, že znalec vyvrátil tvrzení zaměstnavatele o času stráveném při práci v podzemí (znalec uvedl 70 %) a tím nepřímo potvrdil, že stěžovatel splňuje podmínky ustanovení § 15 odst. 3 zákona č. 100/1988 Sb. Ostatně s tímto ustanovením o podmínkách zařazování zaměstnání technickohospodářských pracovníků do kategorie I.AA je v příkrém rozporu též vyjádření s. p. DIAMO z ledna 2011. Pokud tato organizace argumentuje tím, že byla nucena se řídit metodickým postupem č. j. 783/22, není to pravdou, neboť současně s přijetím zákona č. 100/1988 Sb. a nařízení č. 117/1988 Sb., došlo ke zrušení zákona č. 173/1982 Sb., vládního zařízení č. 74/1982 Sb. a všech s nimi souvisejících předpisů, tedy i výše zmiňovaného metodického předpisu č. j. 783/22. Zpětné přehodnocení stěžovatelova zaměstnání měřiče úseku od 14. 8. 1974 do 1. 1. 1979 a samostatného důlního měřiče (úsek) od 1. 1. 1979 do 1. 7. 1982 do kategorie I.A podle vládního nařízení č. 74/1982 Sb. považuje stěžovatel za nevýhodné a nespravedlivé nejen pro to, že toto nařízení bylo zrušeno, ale i proto, že před 1. 7. 1982 se nejpreferovanější kategorie v hornictví nazývala (jednotně) I. pracovní kategorií při těžbě, průzkumu a zpracování uranové rudy (usnesení vlády č. 465/1968 Sb.) „URAN 55“.