[29] V dalším vyjádření žalobkyně uvedla, že stěžovatel se snaží docílit úspěchu kasační stížnosti na základě argumentace, která nebyla obsažena ani v rozhodnutí správního orgánu I. stupně, ani v rozhodnutí o odvolání. Stěžovatel v řízení o kasační stížnosti tvrdí, že spáchání přestupku bylo konstatováno na základě zjištění, že informace poskytnuté spotřebiteli nebyly věrohodné. Věrohodnost informací o výši příjmů a výdajů uvedených spotřebiteli však správní orgány ve svých rozhodnutích nezpochybnily. Rovněž v žalobním řízení stěžovatel argumentoval existencí zákonné povinnosti poskytovatelů o úvěr vždy po žadatelích o úvěr požadovat prokázání jimi poskytnutých informací. Žalobkyně dále připomněla, že stěžovatel nezpochybnil rozsudek městského soudu v části týkající se posouzení povinnosti žalobkyně informovat žadatele o orgánu dohledu, v takovém případě musí rozsudek městského soudu obstát; k tomu odkázala na rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 28. 11. 2014, č. j. 5 As 146/2012‑60.