Žalovaný podal proti potvrzujícímu výroku rozsudku odvolacího soudu včas dovolání, jehož přípustnost opírá o ustanovení § 239 odst. 2 občanského soudního řádu (dále též jen „o. s. ř.“), ve znění účinném před 1. lednem 2001. Současně připouští, že sice před vyhlášením potvrzujícího rozsudku nepožádal soud o vyslovení přípustnosti dovolání, poukazuje však na to, že o možnosti takový návrh podat, nebyl soudem - ve smyslu § 5 o. s. ř. - poučen. K tomu, uvádí, že je pravděpodobné, že absence takového poučení byla důsledkem skutečnosti že sám odvolací soud neměl jasno v tom, které znění občanského soudního řádu se použije v dovolacím řízení, což vyplývá z textu poučení o přípustnosti dovolání v jeho rozsudku. V tom, že by dovolací soud na tomto základě (při absenci odpovídajícího poučení ze strany odvolacího soudu) dovolání nepřipustil, spatřuje dovolatel denegatio justitiae (a potud odkazuje též na nález Ústavního soudu ze dne 20. února 2002, sp. zn. II. ÚS 618/2001). Dovolatel dále namítá, že je dán dovolací důvod dle § 241 odst. 3 písm. d/ o. s. ř., jehož prostřednictvím lze odvolacímu soudu vytýkat, že jeho rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci a v dovolání snáší argumenty na podporu závěru o existenci tohoto dovolacího důvodu. Proto dovolatel požaduje, aby Nejvyšší soud rozsudek odvolacího soudu v dovoláním napadené části zrušil a věc tomuto soudu vrátil k dalšímu řízení.