Žalobce napadl rozhodnutí žalovaného žalobou u Krajského soudu v Brně; ten svým rozsudkem ze dne 21. 10. 2004 vyslovil nicotnost jak napadeného rozhodnutí žalovaného, tak platebního výměru ze dne 28. 5. 2002 vydaného v I. stupni. V odůvodnění se odvolal na konstantní judikaturu Ústavního soudu, podle níž nesmí ve výroku rozhodnutí v souladu s § 32 odst. 2 písm. d) zákona ČNR č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků (dále jen „daňový řád“, „d. ř.“), chybět nejen právní předpisy, podle nichž bylo rozhodováno (a to jak procesní, tak hmotněprávní), ale ani označení konkrétního ustanovení daného předpisu; v opačném případě je rozhodnutí neplatné ve smyslu § 32 odst. 7 daňového řádu, resp. nicotné. To je významné zvláště proto, že hmotněprávní daňové předpisy procházejí pravidelnými změnami a dílčími novelami. V přezkoumávaném platebním výměru, ač zde byly označeny použité předpisy, však odkaz na konkrétní ustanovení chyběl. Dále spatřoval krajský soud neplatnost, resp. nicotnost, dodatečného platebního výměru i v absenci údaje o základu daně, který vyžaduje ustanovení § 46 d. ř.