Dovolatelčino tvrzení o protiústavnosti znárodnění má svůj původ již v žalobě, kde se uvádí (srov. č. l. 5), že v den znárodnění (míněn 5. květen 1948, kdy byl zákon č. 123/1948 Sb. přijat) platila Ústava z roku 1920, která žádnou zmínku o znárodnění, zestátnění či nacionalizaci neobsahovala, takže znárodnění akciové společnosti bylo podle této Ústavy neplatné a ve svých důsledcích bylo též neústavním omezením svobody tisku (§ 113 Ústavy), svobody učení a vědomí a svobody projevu mínění (§ 117 Ústavy). Jinými slovy se zde takto zpochybňuje ústavnost všech znárodňovacích předpisů vydaných v době od přijetí Ústavy z roku 1920 (zákona č. 121/1920 Sb., kterým se uvozuje ústavní listina Československé republiky), do dne účinnosti “Ústavy 9. května” (ústavního zákona č. 150/1948 Sb.). Dovolatelka tu o všem přehlíží, že znárodnění, definované dobovou právní vědou jako specifický způsob nabytí základních výrobních prostředků do vlastnictví státu (srov. například V. Knapp a kolektiv : Učebnice občanského a rodinného práva, svazek I., Orbis-Praha 1953, 1. vydání, str. 220), představuje svou podstatou vyvlastnění, to jest nucené odnětí vlastnického práva ve veřejném zájmu. Možnost odnětí vlastnického práva vyvlastněním přitom Ústava z roku 1920 (jak v žalobě uvádí sama dovolatelka) zakotvovala v § 109 odst. 2, pamatujíc výslovně i na možnost vyvlastnění bez poskytnutí náhrady. Tvrzení, že znárodňovací proces v dotčeném období vybočoval z ústavního rámce proto, že Ústava z roku 1920 pojem “znárodnění” neobsahovala, tedy správné není.