[60] K návrhu žalobkyně na předložení předběžné otázky Soudnímu dvoru EU Nejvyšší správní soud konstatuje, že k tomuto postupu neshledal důvod. Povinnost soudu obrátit se na Soudní dvůr je podmíněna (zjednodušeně řečeno) jednak relevancí vyvstalé otázky výkladu unijního práva, jednak potřebou takového výkladu v důsledku nejasnosti právní úpravy a absence judikatury Soudního dvora k jejímu výkladu. V nyní projednávané věci následoval Nejvyšší správní soud vlastní prejudikaturu, v níž vycházel mj. z judikatury Soudního dvora. Také v rozsudku ze 19. 4. 2018, č. j. 2 As 107/2017‑72, již Nejvyšší správní soud v reakci na návrh na předložení předběžných otázek Soudnímu dvoru uvedl, že podstatou čl. 8 odst. 1 směrnice 2008/48/ES je zavedení povinnosti podnikatelů ověřovat úvěruschopnost spotřebitelů, přičemž prostředky, jaké k tomu podnikatel využije, unijní právo nereguluje, pouze stanoví, že ověření musí být důkladné a průkazné. To, že prostředky k ověření úvěruschopnosti musí být v souladu s jinými zákonnými a ústavními předpisy, tak je vnitrostátní soud oprávněn posoudit sám.