V této souvislosti není bez významu, že ustanovení § 338b odst. 2 a 3 o. s. ř. nehovoří o pořadí „vzniku“ soudcovského zástavního práva, nýbrž jen o pořadí soudcovského zástavního práva. Tripes, A. in: Exekuce v soudní praxi. 1. vydání. Praha, C. H. Beck 1997, k tomu na str. 391 uvádí, že předpisy hmotného práva o vzniku zástavního práva se nevztahují na zástavní právo, které vzniklo exekučně. Proto je třeba zvlášť stanovit i pořadí exekučního zástavního práva. Zákon jejich pořadí váže, obdobně jako pro všechny oprávněné i při výkonu rozhodnutí prodejem nemovitostí, na dobu, kdy návrh na nařízení výkonu rozhodnutí došel soudu. Zároveň však respektuje smluvní zástavní práva na téže nemovitosti. Pořadí smluvního zástavního práva se určuje podle doby svého vzniku. Z této argumentace, se kterou se Nejvyšší soud ztotožňuje, se podává, že není správný názor dovolatele, že pro věc má význam ustanovení § 151c odst. 2 obč. zák. v rozhodném znění. Úprava obsažená v občanském zákoníku se způsobem vzniku zástavního práva soudním rozhodnutím nepočítala (srov. § 151b obč. zák. v rozhodném znění).