Obviněný vytkl, že odvolací soud k jeho odvolání zrušil výrok o souhrnném trestu a při nezměněném výroku o vině uložil úhrnný trest ve stejné výměře. Dovozoval, že tímto postupem mu vznikla povinnost vykonat vedle původně uloženého souhrnného trestu i další trest obecně prospěšných prací v rozsahu 150 hodin (nepřesně uvedeno), který navíc do doby rozhodnutí odvolacího soudu vykonal. Vyjádřil přesvědčení, že odvolací soud tak porušil zásadu zákazu reformace in peius obsaženou v ustanovení § 259 odst. 4 tr. ř., neboť v neprospěch obviněného mohl změnit rozsudek soudu prvního stupně pouze v případě, že by státní zástupce podal proti rozsudku soudu prvního stupně odvolání v neprospěch obviněného, což se v daném případě nestalo. Dále měl za to, že byl-li mu uložen nepodmíněný trest odnětí svobody, došlo k porušení ustanovení § 39 odst. 2 tr. zák., podle něhož lze za trestné činy, u nichž horní hranice trestní sazby nepřevyšuje tři roky, uložit nepodmíněný trest odnětí svobody jen za podmínky, že by vzhledem k osobě pachatele uložení jiného trestu zjevně nevedlo k dosažení jeho účelu. Dovolatel zrekapituloval svá dosavadní odsouzení a shrnul, že se na něj hledí, jako by nebyl odsouzen. Domníval se, že v kontextu s jediným odsouzením, k němuž bylo možno v jeho neprospěch při ukládání trestu přihlížet, mu neměl být uložen nepodmíněný trest. Obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud napadený rozsudek Krajského soudu v Praze zrušil ve výroku o trestu a aby tomuto soudu přikázal věc v potřebném rozsahu znovu projednat a rozhodnout.