Platí, že byla-li hypotéza právní normy vymezena správně, nemůže být rozhodnutí ve věci v rozporu se zákonem proto, že nebyly objasněny okolnosti další, případně že nebylo přihlédnuto k jiným okolnostem, které v posuzovaném případě nelze považovat za podstatné či významné, neboť takové okolnosti nejsou součástí hypotézy právní normy, vymezené soudem v souladu se zákonem, z níž soud při právním posouzení věci vychází. V dovolacím řízení by přitom bylo možno úvahu odvolacího soudu o tom, zda v konkrétním případě jde o nepřiměřeně vysokou smluvní pokutu, zpochybnit jen tehdy, byla-li by z pohledu zjištěných skutečností zjevně nepřiměřená (srov. rozsudky Nejvyššího soudu ze dne 9. 12. 2015, sp. zn. 22 Cdo 4755/2014, a ze dne 21. 8. 2019, sp. zn. 22 Cdo 1920/2019). Úvaha soudu, zda byla naplněna skutková podstata konkrétního ustanovení zákona, se vždy odvíjí od posouzení všech zvláštností případu a nelze ji „objektivizovat“. Z tohoto důvodu nemůže být přípustnost dovolání spojována pouze s aplikací právní normy s relativně neurčitou hypotézou.