[9] Nejvyšší správní soud ve své judikatuře již opakovaně vyslovil, že odmítnutí výkonu vojenské služby, která je ve státě původu povinná, nelze bez dalšího považovat za akt pronásledování nebo hrozbu vážné újmy (tedy za důvod pro udělení azylu nebo doplňkové ochrany), zvláště není-li takové odmítání spojeno s reálně projeveným přesvědčením, ať už politickým, náboženským či morálním (viz rozsudky ze dne 29. 3. 2004, č. j. 5 Azs 4/2004 ‑ 49, či ze dne 7. 8. 2012, č. j. 2 Azs 17/2012 ‑ 44). Stěžovatel dle podkladů obsažených ve správním spisu nečinil v rámci tvrzeného pacifistického přesvědčení nic, co by bylo možno zahrnout pod uplatňování politických svobod dle § 12 písm. a) zákona o azylu, resp. zastávání politického názoru ve smyslu § 12 písm. b) zákona o azylu. Soud tedy považuje za nepochybné, že zde nebyly podmínky pro udělení azylu dle § 12 zákona o azylu. Plně v souladu se shora uvedeným jsou též závěry uvedené v rozsudku ze dne 24. 2. 2016, č. j. 6 Azs 267/2015 ‑ 23, na který odkazuje stěžovatel. Ani zde neshledal soud ve skutkově obdobné věci ukrajinského žadatele o mezinárodní ochranu odmítání nástupu vojenské služby za azylově relevantní důvod. Odkazuje-li stěžovatel na rozsudek ze dne 9. 6. 2008, č. j. 5 Azs 18/2008 ‑ 83, č. 2406/2011 Sb. NSS, je nutno uvést, že se jednak týkal situace v Alžírsku, a nadto v případě stěžovatele nejsou tvrzeny ani objektivně dány okolnosti, na jejichž základě by bylo možno brance na Ukrajině považovat za „specifickou sociální skupinu“. Ostatně stěžovatel dosud nebyl k výkonu vojenské služby povolán.