Žalobce se ke kasační stížnosti vyjádřil podáním ze dne 16. 12. 2004. Zdůraznil, že soud vyslovuje nicotnost z úřední povinnosti a bez ohledu na povahu námitek obsažených v žalobě (žalovaný totiž přesností a konkrétností žalobních námitek dokládal určitost a srozumitelnost daňových rozhodnutí v žalobcově věci). Konkrétní ustanovení právního předpisu musí být podle žalovaného uvedeno ve výroku rozhodnutí právě proto, že vyměřování daně je složitým procesem, nehledě už k tomu, že ve věci jde o vysokou finanční částku, jejíž odnětí žalobci musí být zdůvodněno důkladně a zcela jednoznačně. V rozsudku, jejž citoval sám žalovaný, ostatně Nejvyšší správní soud uvedl, že je zpravidla nutno vyžadovat, aby ve výroku rozhodnutí bylo uvedeno konkrétní ustanovení právního předpisu. Takový postup není přepjatým formalismem, nýbrž mechanismem, který brání libovůli správního orgánu, obzvláště při vydávání rozhodnutí, která nemusí být odůvodněna. Správce daně krom toho sám uvedl ve výroku několik ustanovení procesního předpisu a i jedno ustanovení hmotněprávního předpisu, ač k tomu – jak tvrdí žalovaný – není povinen, a tedy jako státní orgán ani oprávněn. Co se týče absence údaje o základu daně, i zde žalobce souhlasí s krajským soudem. Navíc ustanovení § 46 d. ř., z jehož působení se žalovaný v této věci snaží vymanit, se nevztahuje pouze na „poplatníka“, ale obecně na „daňový subjekt“, jímž je i plátce daně. I on totiž musí mít možnost spolehlivě zjistit všechny údaje, k jejichž přezkoumání slouží opravný prostředek. Lze tedy uzavřít, že vady, jimiž byl stižen platební výměr, jsou natolik závažné, že způsobují neplatnost (nicotnost), a krajský soud tak rozhodl správně. Konečně žalobce navrhl zamítnutí návrhu na přiznání odkladného účinku kasační stížnosti: návrh je totiž založen na pouhé domněnce nedobytnosti předepsané částky, v níž žalovaný nebyl nijak utvrzen dosavadním řádným plněním povinností ze strany žalobce.