Naopak lze analogicky aplikovat právní názor z rozsudku Nejvyššího soudu sp. zn. 11 Tz 229/2001 (publikován pod č. 33/2002 Sb. rozh. tr.), podle něhož v případě, kdy je v novém řízení podle § 264 tr. ř. ukládán samostatný trest odnětí svobody, ač byl v původním rozsudku, který byl zrušen jen v důsledku odvolání podaného ve prospěch obviněného, uložen nepodmíněný trest odnětí svobody souhrnný za současného zrušení výroku o trestu odnětí svobody uloženého dřívějším rozsudkem, je s ohledem na zákaz reformace in peius hranicí délky trestu odnětí svobody, kterou nelze překročit, rozdíl mezi délkou trestu uloženého původním rozsudkem jako trestu souhrnného a trestu, který byl uložen dřívějším rozsudkem. To však platí jen za předpokladu, že jde vždy o tresty odnětí svobody nepodmíněné nebo naopak vždy jde o tresty odnětí svobody, jejichž výkon byl podmíněně odložen (obdobně a contrario též rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 3 Tz 35/73, publikován pod č. 14/1974-I. Sb. rozh. tr.).