[19] Ve své druhé námitce stěžovatel nesouhlasí s tím, že krajský soud v napadeném rozsudku uložil stěžovateli uhradit náklady soudního řízení, byť nebylo vysloveno pochybení správních orgánů, neboť stěžovatel nemohl ve svém rozhodnutí zohlednit nadcházející změnu právní úpravy. Krajský soud v závěru napadeného rozhodnutí uvedl, že „o náhradě nákladů řízení bylo rozhodnuto na základě úspěchu ve věci, a žalobci, který měl ve věci plný úspěch, byla přiznána náhrada za zaplacený soudní poplatek a náklady právního zastoupení (…)“. K tomu Nejvyšší správní soud uvádí, že podle § 60 odst. 1 s. ř. s. má právo na náhradu nákladů řízení účastník, který měl ve věci plný úspěch. V nyní posuzované věci se jedná bezpochyby o žalobce. Avšak skutečnost, že stěžovatel při vydání svého rozhodnutí postupoval v souladu s ustanovením, které bylo v době jeho rozhodování součástí právního řádu, považuje Nejvyšší správní soud za důvod hodný zvláštního zřetele pro nepřiznání práva na náhradu nákladů řízení ve smyslu § 60 odst. 7 s. ř. s. Nejvyšší správní soud má tedy za to, že krajský soud pochybil, když nepostupoval podle tohoto ustanovení a stěžovateli uložil povinnost uhradit náklady soudního řízení. Nicméně za situace, kdy Nejvyšší správní soud přisvědčil rovněž první námitce stěžovatele a krajský soud tak v navazujícím řízení jistě dospěje k odlišnému závěru ohledně náhrady nákladů řízení, není shora uvedené pro další postup krajského soudu relevantní.