Již bývalý Nejvyšší soud ČSR ve zprávě ze dne 10. června 1982, Cpj 163/81, uveřejněné pod R 34/1982 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek a pod č. 19 v sešitě č. 2 z roku 1982 Bulletinu bývalého Nejvyššího soudu ČSR, občanskoprávní část, dovodil, že smrtí uživatele bytu (nejde-li o případ uvedený v ustanovení § 180 odst. 1 - nyní § 707 odst. 1 - obč. zák.) zaniká právo osobního užívání bytu jenom tehdy, když nepřechází na jiné osoby (vyjmenované v § 179 odst. 1 - nyní § 706 odst. 1 - obč. zák.); ustanovení § 179 odst. 1 - nyní § 706 odst. 1 - obč. zák. v tomto směru rozlišuje dvě kategorie osob. Do první řadí mimo jiné vnuky uživatele, na něž užívací právo přechází, jestliže s uživatelem žili v den jeho smrti ve společné domácnosti a nemají vlastní byt. Současně přijal závěr, že skupinu osob, označených v § 179 odst. 1 větě první - nyní v § 706 odst. 1 větě první - obč. zák., tj. nejbližších příbuzných zemřelého uživatele bytu, nelze rozšiřovat o další příbuzné (švagry, strýce apod.). Soudní praxe doposud od těchto závěrů odklon nezaznamenala, jak vyplývá např. z usnesení Nejvyššího soudu České republiky ze dne 26. června 1997, sp. zn. 2 Cdon 862/96, uveřejněného v sešitě č. 7 z roku 1997 časopisu Soudní judikatura, podle něhož přechod nájmu bytu podle § 706 odst. 1 obč. zák. je právním nástupnictvím (sukcesí) svého druhu. Za splnění tam uvedených podmínek právo nájmu smrtí nájemce nezaniká, nýbrž dochází ke změně v jednom z jeho subjektů, namísto dosavadního nájemce vstupuje do nájemního vztahu (určitých práv a povinností) jiná osoba, tímto ustanovením určená. I současná judikatura obecných soudů dovozuje, že výčet osob uvedených v § 706 odst. 1 větě první obč. zák. je taxativní (srov. rovněž Občanský zákoník, Komentář, 2. vydání 1994, nakladatelství C. H. BECK).