Z výše uvedeného je tedy zřejmé, že žaloba na vyklizení pozemku v sobě automaticky neskrývá uplatnění nároku na odstranění nemovité stavby a že v případě neoprávněné nemovité stavby lze vztahy mezi vlastníkem pozemku a vlastníkem neoprávněné stavby vypořádat i zřízením věcného břemene ve prospěch vlastníka stavby. Pokud tedy bylo v dřívějším řízení rozhodnuto rozsudkem ze dne 17. 4. 2003, č. j. 21 C 285/2002-19, že M. G. je povinna vyklidit parcely 1388 a 1389 a předat je vyklizené Z. H., nedotýká se tento výrok právních vztahů vzniklých z neoprávněné stavby. Nedotýká se tedy ani požadavku na jinou úpravu vztahů mezi vlastníkem pozemku a vlastníkem neoprávněné stavby, jakou je zřízení věcného břemene, které je nezbytné k výkonu vlastnického práva ke stavbě, a není pro rozhodnutí o vypořádání tohoto právního vztahu zavazující. Přitom v dané věci byl požadavek na zřízení věcného břemene vymezen žalobními tvrzeními tak, že je upínán právě k neoprávněné stavbě. Odvolací soud však založil své právní posouzení čistě jen na úvaze, že i kdyby se jednalo o právní vztah z neoprávněné stavby, je pro vypořádání tohoto vztahu předchozí výrok rozsudku o vyklizení pozemků zavazující. Jeho právní posouzení je tak v rozporu s hmotným právem. Tím se stalo dovolání proti jeho rozsudku přípustným. Protože napadený rozsudek neobstál již z výše uvedeného dovolacího důvodu, bylo nadbytečné, aby se dovolací soud zabýval i tím, zda byl rozsudek ze dne 17. 4. 2003, č. j. 21 C 285/2002-19 doručen žalobkyni a nabyl právní moci.