Poté Okresní soud v Ústí nad Orlicí rozsudkem ze dne 27. května 2002 č. j. 10 C 292/97-268 zamítl žalobu, aby žalovaní společně a nerozdílně zaplatili žalobci částku 306 666 Kč s 21% úrokem z prodlení od 1. 1. 1997 do zaplacení. Dále okresní soud rozhodl o náhradě nákladů řízení ve vztahu mezi žalovanými a ve vztahu k státu.Určení výše nákladů řízení ve vztahu ke státu vyhradil samostatnému usnesení. Rozsudek odůvodnil tím, že žalovaní by měli zaplatit žalobci úplatu za užívání domu čp. 181 v D., jehož přízemí bylo užíváno k obchodním činnostem. Žalovaní dům užívali na základě nájemní smlouvy uzavřené dne 12. 8. 1992 se žalobcem, avšak tato dohoda je neplatná. V domě se nacházely místnosti stavebně určené k provozování obchodu a služeb, takže k jejímu uzavření byl nezbytný předchozí souhlas obecního úřadu. Tento souhlas vydán nebyl, žalovaní o něj ani nepožádali, takže je smlouva neplatná pro rozpor s § 3 odst. 2 zákona č. 116/1990 Sb. Za dobu užívání od 12. 8. 1992 do 31. 12. 1996 by proto žalovaní měli zaplatit žalobci plnění, které odpovídá částkám vynakládaným obvykle v daném místě a čase za užívání obdobných nemovitostní. Jeho výše činí za dané období 202 821,50 Kč. Jde o bezdůvodné obohacení žalovaných na úkor žalobce, které by mu měli vydat. V průběhu řízení však vznesli žalovaní námitku započtení svého nároku proti žalobci, neboť na základě smlouvy ze dne 27. 11. 1992 dům žalobce zhodnotili vloženými investicemi. Podle okresního soudu jde o částku 364 493 Kč, která představuje bezdůvodné obohacení žalobce. Protože bezdůvodné obohacení získané žalobcem přesahuje výši bezdůvodného obohacení získaného žalovanými, soud žalobu zamítl. Vycházel přitom z § 458 odst. 1 občanského zákona, podle něhož musí být vydáno vše, co bylo nabyto bezdůvodným obohacením, není –li to dobře možné, zejména proto, že obohacení náleželo ve výkonech, musí být poskytnuta peněžitá náhrada.