[14] Nejvyšší správní soud má za to, že stěžovatelem uváděné argumenty neodůvodňují závěr o přiznání odkladného účinku. Stěžovatel totiž fakticky poukazuje na to, že bude muset znovu vydat rozhodnutí, které bude mít podle jeho názoru retroaktivní účinky. Tímto však popisuje pouze běžný důsledek postupu, kdy správní soud zruší přezkoumávané rozhodnutí správního orgánu – v takovém případě je totiž z povahy věci nutné, aby správní orgány rozhodnutí znovu vydaly. Skutečnost, že správní orgán bude muset v dalším řízení zohlednit v mezidobí nastalou situaci (včetně závazného právního názoru správního soudu v souladu s ustanovením § 78 odst. 5 s. ř. s.), a případně zvážit důsledky svého předchozího rozhodnutí, jsou průvodním projevem koncepce správního soudnictví, kdy soudní řízení nepředstavuje „pokračování“ správního řízení a kdy správní soudy zásadně nemohou svým rozhodnutím nahradit rozhodnutí správního orgánu, ale mohou je rušit. Rovněž fakt, že v projednávané věci možná bude muset správní orgán doplatit žalobci za splnění příslušných podmínek ušlý plat, neodůvodňuje přiznání odkladného účinku kasační stížnosti – srov. přiměřeně usnesení Nejvyššího správního soudu ze dne 20. 9. 2006, č. j. 6 Ads 99/2006 – 33, nebo usnesení Nejvyššího správního soudu ze dne 5. 1. 2005, č. j. 1 Afs 106/2004 – 49.