Pro posouzení, zda je dána věcná legitimace účastníka v soudním sporu, jsou rozhodné skutkové okolnosti, z nichž vyplývá hmotněprávní vztah účastníka k právu či k povinnosti, jež jsou předmětem řízení; tyto okolnosti jsou předmětem dokazování, na které se v řízení sporném (jakým je i řízení v souzené věci) vztahují ustanovení § 120 odst. 3, § 119a, jakož i § 205a o.s.ř. (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. 3. 2003, sp. zn. 26 Cdo 824/2002). Přitom dále platí, že ani v režimu zákonné koncentrace řízení podle § 118b odst. 1 o.s.ř. není soud zbaven povinnosti provést i jiné (než účastníky navržené) důkazy, jestliže potřeba jejich provedení vyšla v řízení najevo (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. 3. 2008, sp. zn. 29 Odo 1538/2006). Zákonná koncentrace řízení omezuje soud v rozsahu těchto aktivit potud, že může brát v úvahu jen takové důkazy, jejichž potřeba provedení vyšla najevo do skončení prvního jednání, které se ve věci konalo. Není však vyloučeno provést důkaz, ohledně něhož se uplatní výjimka z koncentrace řízení podle § 118b odst. 1 (srov. Bureš, Jaroslav, Drápal, Ljubomír a kol. Občanský soudní řád: komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2009. ISBN 978-80-7400-107-9, str. 841 a 864, či Hromada, Miroslav, Svoboda, Karel a kol. Občanský soudní řád: komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2013. ISBN 978-80-7400-506-0, str. 435). K výjimkám ze zásady koncentrace se mimo jiné řadí i skutečnosti nebo důkazy, které nastaly po přípravném, a nebylo-li provedeno, po prvním jednání, nebo které účastník nemohl bez své viny včas uvést.