Žalovaný podal proti rozsudku krajského soudu kasační stížnost dovolávající se § 103 odst. 1 písm. a) soudního řádu správního; má za to, že rozhodnutí správce daně nepostrádá žádnou základní náležitost ve smyslu § 32 odst. 2 daňového řádu, a není tak nicotné. Nicotnost způsobují jen ty nejzávažnější vady, jak je vymezila teorie, a nemohou ji vyvolat jisté dílčí nepřesnosti (přezkoumávaný platební výměr jistě není nejasný nebo nesrozumitelný, jak o tom svědčí žalobcovy přesné věcné námitky). Podle názoru Ústavního soudu (nález sp. zn. Pl. ÚS 8/98) je neplatnost rozhodnutí ve smyslu § 32 odst. 7 d. ř. dána jen tam, kde chybí některá z náležitostí taxativně vymezených v § 32 odst. 2 d. ř. Tak tomu však není u přezkoumávaného platebního výměru, neboť ten obsahuje údaj o použitém hmotněprávním i procesním předpisu, a ze zákona neplyne, že by základní náležitostí daňového rozhodnutí bylo i označení konkrétního ustanovení právního předpisu ve výroku rozhodnutí (jak uvedl i Nejvyšší správní soud ve svém rozsudku ze dne 18. 11. 2003, č. j. 2 Afs 12/2003-220). Požadavek krajského soudu na to, aby ve výroku bylo uvedeno i konkrétní ustanovení právního předpisu, lze navíc jen těžko uskutečnit: s ohledem na komplexnost daňového řízení by totiž bylo nutné uvádět téměř všechna ustanovení zákona upravujícího příslušnou daň.