Námitka dovolatelky, že „jí soud odepřel právo na ustanovení zástupce z řad advokátů pro řízení (…) v exekuční věci, ač prokazovala potřebu svého zastoupení v dané věci a svoji nemajetnost“ je obecnou formulací, která nevystihuje nesprávnost právního posouzení věci ve smyslu dovolacího důvodu podle § 241a odst. 1 a odst. 3 o. s. ř. Povinná rovněž nezvolila hledisko přípustnosti dovolání, uvedla-li pouze, že „věc dosud nebyla řešena v dovolacím řízení a měla by tato právní otázka dovolacím soudem posouzena jinak“. Dovolatelka takto označuje (byť ne zcela přesně) současně dvě ze čtyř samostatných zákonných hledisek přípustnosti dovolání podle § 237 o. s. ř. (tj. že právní otázka „v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena“ a „má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak“), aniž by z celého textu dovolání bylo seznatelné, které hledisko považuje pro řešenou věc za rozhodné. Z povahy věci vyplývá, že v konkrétním případě může být splněno vždy pouze jedno ze zákonem stanovených kritérií přípustnosti dovolání, neboť splnění jednoho kritéria přípustnosti dovolání vylučuje, aby současně pro řešení téže otázky bylo naplněno kritérium jiné (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. června 2014, sp. zn. 26 Cdo 1590/2014, proti němuž podanou ústavní stížnost Ústavní soud České republiky usnesením ze dne 30. června 2015, sp. zn. I. ÚS 2967/2014, odmítl).