Dovolací soud si je vědom toho, že způsob, jakým komunistický režim po únoru 1948 naplnil institucionální a procedurální rámec Ústavy z roku 1920 (tím, že do zákonů, formálně z ní vycházejících, vtělil politický obsah vedoucí ve svých důsledcích k politickým, majetkovým a jiným persekucím těch skupin obyvatelstva, které byly podle politické doktríny Komunistické strany Československa označovány za “třídu vykořisťovatelů” a za “třídního nepřítele”), byl v rozporu s vlastní hodnotovou orientací této ústavy a v době do přijetí “Ústavy 9. května” ústil v potírání těch principů demokratického právního státu, jež byla Ústava z roku 1920 povolána chránit. Dovolatelka ovšem přehlíží, že sama Ústava z roku 1920 umožňovala obecným soudům (jejich soudcům) zkoumat u zákonů jen, zda byly řádně vyhlášeny (§ 102); také platná Ústava České republiky (ústavní zákon č. 1/1993 Sb.) zakotvuje vázanost soudce zákonem (čl. 95) a možnost rozhodnout o neústavnosti zákona svěřuje výlučně Ústavnímu soudu (čl. 87 odst. 1 písm. a/). Ačkoliv je zákon č. 123/1948 Sb. normou dosud platnou, nezakládá námitka jeho protiústavnosti důvody k postupu podle § 109 odst. 1 písm. b), věty druhé, o. s. ř., tedy k přerušení řízení a předložení věci Ústavnímu soudu (srovnej též čl. 95 odst. 2 Ústavy ČR). Zákonem “jehož má být použito při řešení věci” se totiž rozumí pouze takový zákon, jehož odstranění (zrušení) Ústavním soudem by ve svých důsledcích mohlo mít vliv na rozhodnutí soudu ve věci. Z ustanovení § 71 odst. 4 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ovšem plyne, že práva a povinnosti z právních vztahů vzniklých před zrušením právního předpisu zůstávají (s výjimkami vymezenými v odstavcích 1 až 3) nedotčena. Ani zrušení zákona č. 123/1948 Sb. Ústavním soudem by tedy nemohlo vést k závěru, že ke znárodnění sporných nemovitostí podle onoho zákona nedošlo. K 1. lednu 1992 byl ostatně zrušen (ustanovením § 80 bodu 7. zákona č. 455/1991 Sb., ze dne 2. října 1991, o živnostenském podnikání) § 3 zákona, takže tento normativní akt již nadále nemá konstitutivní charakter (nezakládá nové právní vztahy); zkoumání jeho ústavnosti by se za této situace jevilo bezpředmětným, neboť takový postup by postrádal jakoukoliv právní funkci (srov. mutatis mutandis nález Ústavního soudu ČR ze dne 8. března 1995, uveřejněný pod č. 55/1995 Sb., str. 773).