Žalobkyně se zcela ztotožnila s výkladem příslušných ustanovení celního zákona, jak jej provedl městský soud. Z pojmu globálního zajištění vyplývá, že se vztahuje na více možných dluhů dlužníka, k zajištění jehož dluhů je celní záruka vystavena, avšak s tím, že souhrn dílčích dluhů je omezen nejvyšší částkou, po kterou se ručení poskytuje a která je uvedena v záruční listině. Dále konstatovala, že výklad žalovaného by vedl k absurdním dopadům i z toho důvodu, že žalobkyně, jako banka, má povinnost vytvářet rezervy a opravné položky pro případ, že by musela z titulu ručení plnit. Při použití výkladu provedeného žalovaným by toto nebylo možné, protože by nešlo stanovit celkovou možnou částku. Žalobkyně připomněla, že se v předmětné věci jedná o výklad veřejnoprávní normy, která má být v případě nejasností vykládána ve prospěch subjektu soukromého práva, a ne naopak. Žalovaný pak provedl nepřípustný rozšiřující výklad dokonce bez opory v zákoně a v rozporu se zněním záruční listiny vystavené žalobkyní. Žalobkyně nesouhlasí ani s tvrzením žalovaného, že po něm není možno požadovat vědomost o tom, zda byla celní záruka již vyčerpána či nikoliv. Logistické obtíže státní správy podle něj nelze přesouvat na osoby soukromého práva. Za lichou žalobkyně považuje i námitku žalovaného, že měla znát výklad celních orgánů, když je zřejmé, že tato problematika byla řešena českými soudy po dlouhou dobu nejednotně. V souvislosti s argumentací žalovaného poukazem na rozsudek Nejvyššího správního soudu ve věci sp. zn. 5 Afs 206/2004 pak žalobkyně navrhla postup podle § 17 s. ř. s.