Proti výroku rozsudku, jímž odvolací soud potvrdil rozhodnutí soudu prvního stupně v části, kterou bylo žalovanému uloženo zaplatit žalobkyni z titulu smluvní pokuty 150.000,- Kč s blíže specifikovaným úrokem z prodlení, podal žalovaný (dále též „dovolatel“) dovolání, které považuje za přípustné podle § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále jen „o. s. ř.“), neboť má za to, že v této části rozhodnutí závisí na vyřešení otázky hmotného práva, kterou odvolací soud vyřešil v rozporu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího soudu představovanou jeho usnesením ze dne 25. 8. 2020, sp. zn. 33 Cdo 1121/2020, a rozsudkem ze dne 31. 8. 2021, sp. zn. 33 Cdo 3249/2019, při řešení otázky (ne)přiměřenosti sjednané smluvní pokuty pevnou částkou. Podle jeho přesvědčení při posuzování přiměřenosti smluvní pokuty měl odvolací soud „zohlednit všechny okolnosti konkrétního případu, nikoli jen hodnotu a význam zajišťované povinnosti.“ Odvolacímu soudu vytýká, že v tomto ohledu nepřihlédl např. k ujednání obsaženému v čl. IX. odst. 2 kupní smlouvy, dále k faktickému nevykonávání nájemního práva V. D., jakož i k tomu, že žalobkyni byla před uzavřením kupní smlouvy předána projektová dokumentace, a proto věděla o tom, že přístavba a stavební úpravy byly provedeny v rozporu s ní.