[21] Podle žalovaného z judikatury vyplývá, že pro účely daňové uznatelnosti musí daňový subjekt prokázat, že získané finanční prostředky vynaložil za účelem dosažení, zajištění či udržení zdanitelných příjmů. Výdaje přitom musí být prokázány způsobem vylučujícím pochybnosti i řádnými důkazy. Břemeno tvrzení a břemeno důkazní ohledně existence a výše vynaloženého výdaje i jeho účelu přitom nese daňový subjekt. Mezi výdaji (náklady) a očekávanými příjmy je podstatná existence přímého a bezprostředního vztahu, jinak se nemůže jednat o výdaje vynaložené na dosažení, udržení či zajištění příjmů. Daňový subjekt musí být tedy schopen vysvětlit ekonomickou opodstatněnost svého konání, tj. smysluplnost transakce pro jeho ekonomickou činnost, a pokud neprokáže jasný ekonomický racionálně odůvodněný smysl, tyto náklady nelze považovat za náklady vynaložené v souladu s § 24 odst. 1 zákona o dani z příjmů. Důvodnost emise dluhopisů, která představuje zatížené náklady (daňové výdaje), je přitom nutno jednoznačně prokázat ze všech hledisek a skutečností, které vyjdou najevo (§ 8 odst. 1 daňového řádu). Žalovaný má za to, že stěžovatelka těmto svým povinnostem v daném případě nedostála. Stěžovatelka nebyla schopna jednoznačně určit a prokázat, na co byly prostředky získané z emise dluhopisů vynaloženy, nebo vynaloženy teprve budou. Pro rozpory v jejích vyjádřeních nelze důvodnost emise dluhopisů nijak průkazně dovodit. Podle žalovaného se vydání korunových dluhopisů v posuzovaném případě jeví jako nevýhodné a nehospodárné. Emise postrádala ekonomický smysl a účel, a jejím výsledkem bylo pouze dlouhodobé poměrně vysoké zatížení stěžovatelky nákladovými úroky souvisejícími s emisí dluhopisů snižujících základ daně.