V podané stížnosti ministr spravedlnosti nejprve zrekapituloval obsah rozsudku bývalého Nejvyššího vojenského soudu v Praze ze dne 20. 1. 1950, sp. zn. P-270/49, a rozsudku bývalého Krajského vojenského soudu v Plzni ze dne 28. 11. 1949, sp. zn. Ktr 448/49, včetně průběhu řízení před těmito soudy. Zároveň odkázal na znění § 15 odst. 1 Ústavy Československé republiky z roku 1948, který svobodu svědomí zaručoval a konstatoval znění § 65 písm. b) branného zákona č. 92/1948 Sb., a § 145, § 146 písm. c), § 149 vojenského trestního zákona č. 19/1855 ř. z. Poukázal i na znění § 1 odst. 1, 2 zákona č. 119/1990 Sb., o soudní rehabilitaci a zdůraznil, že účelem zákona č. 119/1990 Sb., o soudní rehabilitaci je odstranění největších křivd, které se v 50. letech 20. století staly v justičním systému. Konstatuje, že obviněný byl v dané věci prokazatelně odsouzen pro svoje náboženské přesvědčení, když jednáním, které mu bylo kladeno za vinu, realizoval práva na svobodu svědomí. Poukazuje na skutečnost, že v době rozhodování shora uvedených soudů nebylo zohledněno, že obviněný svým jednáním toliko uplatnil práva na svobodu svědomí zaručenou tehdejší Ústavou ze dne 9. 5. 1948 v § 15 odst. 1, když právo na svobodu svědomí nelze zaměňovat se svobodou víry ani se svobodou náboženskou, když motiv jednání je pod imperativem svědomí určující (viz nález Ústavního soudu ze dne 26. 3. 2003, sp. zn. Pl. ÚS 42/02). Obviněný fakticky neměl možnost dostát svým zákonným povinnostem, když tehdejší platná úprava neumožňovala vykonávat službu beze zbraně, a proto nemohl dostát svým zákonným povinnostem, aniž by se dostal do rozporu se svým vlastním svědomím. Jeho jednání tedy nebylo trestným činem pro absenci protiprávnosti.