V odůvodnění stížnosti pro porušení zákona ministryně spravedlnosti poukázala na doslovné znění jednotlivých shora citovaných zákonných ustanovení, kterými se bývalé soudy prvního i druhého stupně neřídily. Obviněný odmítl konat vojenskou službu z důvodu svého svědomí za situace, kdy se principy jeho náboženského přesvědčení dostaly do konfliktu s povinností výkonu vojenské služby. Obviněný pak neměl možnost dostát svým povinnostem, jež mu byly uloženy zákonem, aniž by se dostal do rozporu s vlastním svědomím, přestože svoboda svědomí je základním lidským právem absolutní povahy, které je třeba považovat v případech odmítnutí výkonu vojenské služby za právo určující. Jednání obviněného směřovalo k uplatnění uvedeného základního práva, které mu bylo zaručeno ustanovením § 15 odst. 1 Ústavy Československé republiky z roku 1948. Toto základní právo svobody svědomí obviněného vyjádřené ústavou i mezinárodními smlouvami a dokumenty však rozhodující soud nerespektoval.