Městský soud v Praze se v odvolacím řízení především zaměřil na otázku platnosti nájemní smlouvy, ztotožnil se při jejím řešení s právním názorem soudu prvního stupně a zdůraznil, že podle § 457 obč. zák. je v případě neplatnosti smlouvy povinen každý z účastníků vrátit druhému vše, co podle smlouvy dostal, neboť se jedná o bezdůvodné obohacení ve smyslu § 451 odst. 1, 2 obč. zák. Dále však konstatoval, že došlo k bezdůvodnému obohacení i na straně žalobce, neboť po část smluvené doby předmět nájmu skutečně užíval. Rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o věci samé proto částečně změnil s odůvodněním, že žaloba není zčásti důvodná právě s ohledem na užívání nemovitosti žalobcem po určitou dobu, přičemž konkrétní částku určil výpočtem z denního nájemného uvedeného v nájemní smlouvě, kterou shledal neplatnou. Rozsudek soudu prvního stupně byl tedy rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 27. 11. 2007, č. j. 17 Co 433/2007-165, ve vyhovujícím výroku o věci samé potvrzen jako věcně správný do částky 512.137,- Kč s příslušenstvím (výrok I), zatímco ohledně částky 367.863,- Kč s příslušenstvím byl v tomtéž výroku změněn tak, že byla žaloba ohledně požadavku na vydání bezdůvodného obohacení za dobu od 15. 6. (počátek smluveného nájmu i skutečného užívání prostor žalobcem) do 4. 8. 2003 zamítnuta (výrok II). Odvolací soud přitom neopomněl rozhodnout i o náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů (výroky III až V).