Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání. Podle jeho názoru rozhodnutí obou soudů spočívá na nesprávném právním posouzení věci, soudy při hodnocení důkazů zejména nepostupovaly „v souladu s příslušnými ustanoveními zákoníku práce, se souvisejícími zákony a právními předpisy, které upravují zejména výpočet výše náhrady za ztrátu na výdělku“ za situace, kdy „zaměstnanec v důsledku pracovního úrazu, kterým bylo doživotně poškozeno jeho zdraví ve ztrátě části levé ruky“, „nemůže vykonávat vhodné zaměstnání“. Podle jeho názoru má napadené rozhodnutí zásadní právní význam, který spatřuje rovněž ve výkladu ustanovení § 371 zák. č. 262/2006 Sb., jednak v souvislosti s odečtením minimální mzdy (resp. 75% minimální mzdy) z vyplácené náhrady mzdy po skončení pracovní neschopnosti zaměstnance, který je veden na úřadu práce, a „se kterým řádně spolupracuje a nemůže sehnat nové zaměstnání výhradně ze zdravotních důvodů pro trvalé následky způsobené pracovním úrazem“. Dovolatel navrhl, aby dovolací soud napadené rozhodnutí odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení.