Odvolací soud shodně se soudem prvního stupně považoval ujednání o „odúročené finanční službě“ za neplatné pro neurčitost. Zdůraznil, že dle článku X, bod 2.6 obchodních podmínek „neměl žalobce nárok na finanční službu v plné výši, ale pouze na její odúročenou část“, na pojem „odúročená“ nelze tudíž pohlížet izolovaně a neplatnost vztahovat pouze k němu, jinak by byl popřen smysl uvedeného článku obchodních podmínek. Nárok na náhradu finanční služby v plné výši však plyne z preambule obchodních podmínek, obchodní podmínky žalovaný znal a „musel si tudíž být vědom, že účelem leasingové smlouvy bylo poskytnout uživateli finanční službu spočívající v koupi vozidla a že uživatel hradí náklady na pořízení předmětu leasingu a úhradu za služby poskytnuté na základě uzavřené leasingové smlouvy v leasingových splátkách“. Dle odvolacího soudu „výše finanční služby sice z ničeho přímo neplyne“, lze ji však dovodit z toho, co bylo v obchodních podmínkách o finanční službě slovně vyjádřeno, a ze splátkového kalendáře. Propočtem údajů v něm uvedených dospěl odvolací soud k závěru, že „položka 4.643,24 Kč musí představovat finanční službu dohromady s pojištěním“. Konkrétní výše pojistného v této části splátky sice není uvedena, to však není dle odvolacího soudu rozhodující, protože „tu se mohl žalovaný kdykoli dozvědět, vyvinul-li by k tomu potřebnou aktivitu“. Způsob určení měsíční částky finanční služby tudíž soud považoval za určitý a tedy i platný.