Ve vyjádření se připomíná, že pojem zaměstnání I. pracovní kategorie v hornictví se stálým pracovištěm v podzemí hlubinných dolech (I. AA) se poprvé objevil až po zveřejnění zákona č. 73/1982 Sb. v červnu 1982. Uplatňování tohoto zákona v praxi byl tehdejším Federálním ministerstvem paliv a energetiky vypracován a rozeslán hornickým organizacím metodický návod k prokazování, zařazování a vykazování doby zaměstnání (č. j. 783/22). Ve smyslu tohoto metodického pokynu, za použití přílohy č. 1 zákona č. 74/1982 Sb., obsahující seznam vybraných zaměstnání v hornictví se stálým pracovištěm pod zemí hlubinných dolů, byla zpětně přehodnocena doba zaměstnání stěžovatele v podzemí (stejně jako ostatních fárajících) a stvrzena na evidenčním listě důchodového zabezpečení. Doba výkonu práce ve funkci důlního měřiče byla zařazena do I A kategorie a nebyla tudíž přehodnocena na dobu odpracovanou na pracovišti se stálým pracovištěm pod zemí (I. AA). Toto přehodnocení se týkalo všech zaměstnanců zařazených do funkce důlního měřiče v rámci uranového průmyslu. Přehodnocení se rovněž týkalo prakticky všech důlních techniků s dolovou působnostní, tedy například geologů, geofyziků, bezpečnostních techniků a podobně. Netýkalo se pouze úsekových techniků, jimiž byli revírník, vedoucí úseku a inženýr úseku. Zárukou objektivity přehodnocení byla skutečnost, že je zajišťovali zaměstnanci organizace, kteří dokázali spravedlivě posoudit skutečný průběh fárání a doby strávené v podzemí u jednotlivých profesí. K vyřešení případných sporných případů byly jmenovány pamětní komise, po nichž mohli zaměstnanci požadovat případné přehodnocení svého zařazení.