Proti rozsudku odvolacího soudu podává žalovaný dovolání. Přípustnost dovolání spatřuje ve smyslu § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „o. s. ř.“), „v odchýlení se Krajského soudu v Praze jako soudu odvolacího od rozhodovací praxe dovolacího soudu, když konkrétně dovolatel vymezuje dovolací důvod tak, že Krajský soud v Praze prováděl dokazování v rozporu s principy neúplné apelace a zákonné koncentrace řízení, a dokazování prováděl v odvolacím řízení k návrhům žalobkyně, která odvolání nepodala.“ Podle dovolatele odvolací soud postupně přisvědčoval námitkám žalobkyně, které vznesla v odvolacím řízení, přestože žalobkyně odvolání nepodala a nezaplatila soudní poplatek za odvolání. Odvolací soud tak postupoval v rozporu s § 212 o. s. ř. a § 212a odst. 1 o. s. ř. Má za to, že ani § 205 odst. 2 o. s. ř. „neupravuje možnost vést odvolací řízení k návrhům toho, jenž odvolání nepodal, po koncentraci řízení, proti principům neúplné apelace.“ Navrhuje, aby Nejvyšší soud zrušil rozhodnutí odvolacího soudu ve výroku II (a ve výrocích akcesorických) a v tomto rozsahu věc vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení.