10. Dále odvolací soud uvedl, že se pro neúčinné „právní úkony“ podle § 235 a násl. insolvenčního zákona aplikují závěry rozsudku Nejvyššího soudu sp. zn. 29 Cdo 4886/2007, a zdůraznil, že započtení není plněním dluhu. Už jen z tohoto důvodu je pojmově vyloučeno, aby započtení mohlo být neúčinným „právním úkonem“ dle § 240 insolvenčního zákona. Zcela odlišná je však situace u poměřování započtení z hlediska kritérií uvedených v § 241 insolvenčního zákona. Při zániku pohledávky dlužníka započtením se nikdy nedostane dlužníkovi skutečného (reálného) plnění, proto si dlužník musel být při uvedené transakci vědom toho, že za prodej nemovitých věcí a vybavení domu neobdrží jakýkoliv prospěch, který by spočíval v uhrazené ceně. Odvolací soud dodal, že není dána ani výjimka uvedená v § 241 odst. 5 písm. b/ insolvenčního zákona, neboť uvedený prodej, jímž se dlužník zbavil svého jediného zbývajícího majetku, nebyl právním jednáním (úkonem) učiněným za podmínek obvyklých v obchodním styku. Pokud se totiž kupní smlouvou z 1. srpna 2016 zbavil veškerého svého majetku, nepochybně nešlo o běžný úkon v obchodním styku.