Právu zástavního věřitele domáhat se "uspokojení ze zástavy", nebyla-li zástavním právem zajištěná pohledávka řádně a včas splněna, neodpovídá povinnost zástavního dlužníka "strpět" (či "snášet") prodej zástavy. V případě, že by zástavnímu dlužníku taková povinnost byla rozhodnutím uložena, nemůže být na tomto základě pohledávka zástavního věřitele ve vykonávacím řízení uspokojena. Důvodem je v první řadě to, že ustanovení § 257 a § 258 odst. 1 o. s. ř. neumožňují - jak již výše uvedeno - na základě takovéhoto rozhodnutí nebo jiného titulu nařídit výkon rozhodnutí prodejem zástavy. Rozhodnutí, které povinnému ukládá něco "strpět" (či "snášet"), se s ohledem na povahu této povinnosti (srov. § 258 odst. 2 o. s. ř. ) vykonává podle ustanovení § 351 odst. 1 o. s. ř. ukládáním pokut až do úhrnné částky 100 000 Kč. V případě vynucování povinnosti "strpět" (či "snášet") prodej zástavy by se ukládáním pokut neuhrazovala pohledávka zástavního věřitele, neboť uložené pokuty připadají státu (srov. § 351 odst. 1, větu třetí o. s. ř. ). Uložením povinnosti "strpět" (či "snášet") prodej zástavy tedy není a ani nemůže být naplněn smysl a účel ustanovení § 151f odst. 1 o. z. (uhrazovací funkce zástavního práva). V neposlední řadě je třeba vzít v úvahu, že uložená povinnost "strpět" (či "snášet") prodej zástavy náležitě (přesně) nevymezuje obsah plnění, neboť určitě a srozumitelně nevyjadřuje, jak by se měl povinný zástavní dlužník vlastně zachovat, aby tuto povinnost splnil (mohl splnit). Povinnost něco strpět nebo snášet spočívá - obecně vzato - v tom, že povinný nesmí činit to, čím by bránil oprávněnému ve výkonu jeho práva. O takové jednání (spíše nečinnost) pak v právních vztazích mezi zástavním dlužníkem a zástavním věřitelem při uspokojování zajištěné pohledávky ze zástavy vůbec nejde. Zástavní věřitel má právo, aby zástava byla prodána, popřípadě jinak zpeněžena (nebyla-li zajištěná pohledávka řádně a včas splněna) a aby byl z výtěžku získaného zpeněžením zástavy uspokojen; rozhodnutím o povinnosti "nečinit, co by zástavnímu věřiteli bránilo (mohlo bránit) v realizaci zástavního práva", by se zástavnímu dlužníku ukládala povinnost, kterou - vzhledem k obsahu, účelu a smyslu zástavního práva - je pojmově nemožné splnit. Rozhodnutí, které zástavnímu dlužníku ukládá povinnost "strpět" (či "snášet") prodej zástavy, proto nelze považovat z materiálního hlediska za vykonatelné.