¨ V uvedeném směru lze ještě uvést, že zákon č. 121/1975 Sb. v ustanovení § 167 o zvýhodnění důchodových nároků pro výkon prací zvlášť škodlivých, ve větě prvé zmíněného ustanovení, zmocnil vládu ČSFR stanovit, že pracujícím, kteří vykonávali práce zvlášť škodlivé pro zdraví, náleží plný starobní důchod a invalidní důchod ze zaměstnání I pracovní kategorie, i když vykonávali zaměstnání této kategorie po dobu kratší než 20 roků a ke dni splnění ostatních podmínek nároku na důchod netrval výkon takových prací, a ve větě druhé téhož pak výslovně vyjádřil, že opatření učiněná v souladu s tímto ustanovením před 1. 1. 1976 se považují za opatření podle tohoto ustanovení. Z hlediska zvýhodnění důchodových (zákonných) nároků na důchod ze zaměstnání I pracovní kategorie tu tedy vláda byla zmocněna stanovit potřebnou dobu výkonu zaměstnání této kategorie na dobu kratší než 20 roků, pokud ku dni splnění ostatních podmínek nároku netrval výkon takových prací, nikoliv ovšem ke snížení potřebného důchodového věku (55 roků). Žalovanou zmiňované „další výhodné (mimořádné) opatření“, vydané k provedení usnesení vlády ČSFR č. 468 ze dne 17. 12. 1968, jímž vláda vyslovila souhlas se snížením věkové hranice na 50 roků pro odchod do starobního důchodu u vybraného okruhu pracovníků uranového průmyslu, které se vztahovalo pouze na ty, kteří na toto pracoviště nastoupili do 31. 12. 1968, tedy jde v otázce snížení potřebného věku z jinak zákonem požadovaných 55 roků na 50 roků, nad rámec vládě citovaným ustanovením daného zmocnění. Vybranému okruhu pracovníků v uranovém průmyslu tak při splnění podmínky potřebné (alespoň desetileté) doby zaměstnání I pracovní kategorie při těžbě, průzkumu a zpracování uranové rudy proto vznikl zákonný nárok na starobní důchod až při dosažení 55 roků věku, zatímco při dosažení věku 50 roků tu šlo o dávku nikoliv obligatorní, nýbrž dobrovolnou.