Stížnost pro porušení zákona především namítá, že krajský soud opřel své rozhodnutí o opačné hodnocení důkazů než soud prvního stupně a ve svém rozhodnutí vyšel ze subjektivních a laických závěrů, kterými údajně vykládá rozhodnutí státního orgánu příslušného rozhodovat o ochranné známce, kterým je podle zák. č. 14/1993 Sb., o opatřeních na ochranu průmyslového vlastnictví, Úřad průmyslového vlastnictví. K tomu Nejvyšší soud uvádí, že krajský soud při veřejném zasedání dne 20. 4. 2000 doplnil ve smyslu § 259 odst. 3 věta prvá tr. ř. a § 263 odst. 6 tr. ř. dokazování prohlídkou veškeré zajištěné obuvi a opatřil si tak podklad pro své rozhodnutí (§ 220 odst. 2 tr. ř.).