Vybírání a placení daně z příjmů fyzických osob ze závislé činnosti a funkčních požitků je však konstruováno jinak. Plátce daně v průběhu celého zdaňovacího období sráží svým zaměstnancům jakožto poplatníkům této daně měsíčně zálohy na daň a odvádí je správci daně. Pro účely tohoto každoměsíčního srážení a odvádění daně zákon ani neoznačuje zdaňovaný úhrn příjmů jako „základ daně“, nýbrž jako „zdanitelnou mzdu“: plátce totiž žádný „souhrnný“ základ daně nevypočítává, pouze odvádí množství jednotlivých záloh sražených ze zdanitelných mezd jednotlivých zaměstnanců. Dokonce ani v ročním vyúčtování této daně se vůbec neobjevuje položka „základ daně“ ani údaj vyjadřující součet zdanitelných mezd všech zaměstnanců za celé zdaňovací období: uvádí se zde jen částky sražené a odvedené za jednotlivé měsíce a souhrnná částka takto odvedená za celé zdaňovací období. Jakýsi hypotetický „základ daně“ – tj. úhrn všech zdanitelných mezd všech zaměstnanců za celé zdaňovací období – stanoví nově až sám správce daně při přezkoumávání správnosti odvedené daně. Tak tomu bylo i v této věci: správce daně totiž při daňové kontrole zjistil, že žalobce jako plátce nesprávně odváděl zálohy na daň jen z masy peněz, které vyplatil svým zaměstnancům on sám, nikoli z celkového příjmu, který zaměstnancům náležel i za práce pro osoby třetí a který podléhal zdanění. Správce daně proto – aby mohl vypočíst celkovou částku dlužné daně za všechny zaměstnance a za celé zdaňovací období – sečetl příjmy za veškeré práce vykonané všemi zaměstnanci jak přímo pro žalobce, tak pro osoby třetí, odečetl od nich pojistné a nezdanitelné částky a z nich stanovil daň; od takto stanovené daně pak odečetl úhrn záloh odvedený žalobcem a zbytek předepsal žalobci k placení. Rozdíl mezi výší příjmů zaměstnanců, které byly již zdaněny prostřednictvím odvedených záloh, a celkovou výší zdanitelných příjmů zjištěnou správcem daně je tak jistou obdobou doměřeného rozdílu na daňovém základu (§ 46 odst. 2 a 8 d. ř.) – avšak právě jen obdobou. Jak správně poznamenává žalovaný, je to ostatně zřejmé i ze systematického zařazení obou porovnávaných ustanovení (§ 46 a § 69 odst. 1 d. ř.). Lze tedy uzavřít, že údaj o základu daně nejen že není nezbytnou ani pravidelnou náležitostí platebního výměru, jímž se plátci daně předepisuje k přímému placení daň z příjmů fyzických osob ze závislé činnosti a funkčních požitků, ale v přezkoumávaném platebním výměru jej správce daně správně neuvedl, neboť s takovou položkou vůbec nepracoval.