[18] Stěžovatel namítá, že i kdyby měl povinnost vydat v dotčené situaci výzvu dle § 115 daňového řádu, její nevydání by nebylo vadou, která by měla za následek nezákonné rozhodnutí. Žalobkyni plně tížilo důkazní břemeno stran prokázání výstupu zboží z území Společenství. Je věcí procesní strategie žalobce, kdy a jak se bude bránit (dokládat důkazní prostředky na svoji obranu). Žalobce však již nemohl spoléhat na to, že pokud tak učinil poprvé až v průběhu odvolacího řízení, že mu tímto jeho konáním automaticky vznikl nárok na seznámení se s hodnocením jím doložených důkazních prostředků, a na další navazující možnost k jejich předkládání. To obzvláště za situace, kdy tyto jím doložené důkazní prostředky neměly vliv na dostatečně zjištěný skutkový stav. Není proto dle stěžovatele na místě spekulace, že by daňový subjekt mohl vznést další návrh na dokazování případně, že mu tak bylo znemožněno uplatnit námitku legitimního očekávání. Vše totiž mohl a měl uplatnit již v řízení před celním úřadem (nebo i napoprvé před odvolacím orgánem). K tomu stěžovatel odkazuje na smysl odvolacího řízení, kde má odvolací orgán přezkoumat postup prvoinstančního správce daně. K doplňování skutkového stavu v odvolacím řízení by mělo docházet spíše výjimečně. Účastník řízení se sám zkracuje na svých právech, pokud rezignuje na prvoinstanční řízení.