Nejvyšší soud se proto již nemůže ztotožnit s právním posouzením odvolacího soudu, pokud jde o zvolený způsob, který odvolací soud použil pro určení výše bezdůvodného obohacení na straně žalobce, když při určení této částky vycházel z ustanovení smlouvy, kterou shledal neplatnou, a přitakává tak názoru uvedenému dovolatelem v dovolání. Výši bezdůvodného obohacení je třeba posuzovat v tomto případě, jak bylo výše uvedeno, z hlediska úhrady, která odpovídá částkám vynakládaným obvykle v daném místě a čase za užívání obdobného objektu, tedy tržnímu nájemnému (k tomu srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 29. 8. 2000, č. j. 26 Cdo 84/99-152, nebo obdobně rozsudek téhož soudu ze dne 30. 5. 2006, sp. zn. 33 Odo 394/2004, publikovaný v Právních rozhledech pod 21/2006, str. 795). Takto určená výše bezdůvodné obohacení musí být mimo jiné poměřována (a případně korigována) i s důvody uváděnými dovolatelem (tj. vady předmětu nájmu zjištěné soudem prvního stupně), které mohou mít na určení výše bezdůvodného obohacení na straně uživatele nemovitosti a tedy i na tržní nájemné podstatný vliv. Odvolací soud tak v dalším řízení určí výši bezdůvodného obohacení na straně žalobce, pokud k němu vůbec došlo, s ohledem na cenu obvyklou, přičemž nepřehlédne žádnou z relevantních okolností dané věci včetně toho, zda nebytové prostory skutečně zatěžovaly vady, zjištěné soudem prvního stupně.