Posouzení přípustnosti dovolání v dané věci ovšem předurčuje i způsobilé dovolací důvody (§ 241 odst. 3 o. s. ř.). Přípustnost dovolání proti potvrzujícímu rozsudku je v § 239 o. s. ř. podmíněna tím, že rozhodnutí je po právní stránce zásadního významu. Z toho, že založení přípustnosti dovolání podle § 239 o. s. ř. se opírá o předpoklad zásadního významu rozhodnutí po právní stránce, pak plyne, že dovolání lze v takovém případě odůvodnit jen tvrzením, že rozsudek odvolacího soudu spočívá ve smyslu § 241 odst. 3 písm. d) o. s. ř. na nesprávném právním posouzení věci (srov. rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 28. ledna 1993, sp. zn. 7 Cdo 14/92, publikovaný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek č. 3, ročník 1994, pod pořadovým číslem 34). Ta část dovolání, v níž dovolatelka vyvozuje skutková zjištění z provedených důkazů a z těch pak činí vlastní skutkové závěry, je ovšem obsahově podřaditelná ustanovení § 241 odst. 3 písm. c) o. s. ř., které vymezuje jako důvod dovolání okolnost, že rozhodnutí vychází ze skutkového zjištění, které nemá v podstatné části oporu v provedeném dokazování; o způsobilý dovolací důvod v daných souvislostech nejde, takže se Nejvyšší soud dovolatelčinými argumenty, k doložení tohoto důvodu snesenými, jako právně irelevantními nemohl zabývat.