[27] Nejvyšší správní soud k této námitce konstatuje, že správní orgány pochybily, nepostupovaly-li dle dikce zákona a ocenění nemovitosti stěžovatelky provedly jiným, než zákonem předpokládaným způsobem. Tato vada však neměla vliv na zákonnost rozhodnutí. Účelem posouzení celkových sociálních a majetkových poměrů je zjištění, zda je nutné, aby byl osobě přiznán doplatek na bydlení i přesto, že její příjem je vyšší než částka živobytí. Jedná se tedy o posouzení prostředků, kterými osoba disponuje a zároveň její podíl na situaci, ve které se nachází. Správní orgán vyšel ze skutečnosti, že stěžovatelka vlastní nemovitost, kterou může využít ke zvýšení svého příjmu a ačkoliv se cena zjištěná dle zákona o oceňování majetku a cena se kterou pracoval správní orgán prvního stupně, liší, ani v případě, že by byla posuzována cena nižší, nebylo by možné uzavřít, že se jedná o majetek, jehož využití by nebylo úměrné možnému zisku. Přezkum správního uvážení poté provedl i městský soud a neshledal jej nezákonným. S tímto názorem se Nejvyšší správní soud ztotožňuje. Správní orgán prvního stupně ocenil nemovitost dle odhadní tržní ceny v dané lokalitě na necelých 60.000 Kč. Naproti tomu pokud by byla hodnota zahrady počítána postupem dle zákona o oceňování majetku, jednalo by se o částku necelých 20.000 Kč, přičemž k té by muselo být ještě připočítáno ocenění stavby, jež je součástí tohoto pozemku. Ačkoliv je nově zjištěná cena násobně nižší, nejedná se dle Nejvyššího správního soudu o situaci, kdy by využití nemovitosti nebylo úměrné možnému zisku. Vzhledem k tomu, že stěžovatelka žádala o dávku sociální pomoci, kde částkami rozhodnými pro srovnání s příjmem žadatelů jsou částky životního či existenčního minima, 20.000 Kč zcela jistě není zanedbatelná hodnota a může stěžovatelce pomoci překlenout dočasnou tíživou situaci.