Rozsudek odvolacího soudu nabyl právní moci a proti němu podala žalobkyně včas dovolání, jehož přípustnost opřela o ustanovení § 239 odst. 1 o. s. ř. a odůvodnila je nesprávným právním posouzením věci odvolacím soudem podle ustanovení § 241 odst. 3 písm. d) o. s. ř. V průběhu řízení bylo zjištěno, že žalobkyně je oprávněnou osobou ve smyslu ustanovení § 4 odst. 2 písm. c) zákona č. 229/1991 Sb., svůj nárok na vydání ideální poloviny nemovitostí uplatnila řádně a včas u pozemkového úřadu i povinné osoby. Soud její žalobě uplatněné podle ustanovení § 13 odst. 2 zákona č. 229/1991 Sb. nevyhověl přesto, že nárok byl uplatněn proti osobě, jíž byly nemovitosti vydány. Uplatněním nároku žalobkyně u pozemkového úřadu odpadl důvod pro to, aby žalované M. B. byla vydána i její ideální polovina nemovitostí. Je toho názoru, že pokud nárok uplatnila řádně a včas, nezaniklo její právo na vydání nemovitostí jen proto, že byly vydány jiné osobě. Co bylo žalované H. U. vydáno navíc, je jejím bezdůvodným obohacením. Za nesprávné a nedostatečné považuje rozhodnutí odvolacího soudu i pokud jde o posouzení otázky platnosti smlouvy, kterou převedla nemovitosti darovací smlouvou na žalovanou M. B., svou dceru. Vady řízení, podřaditelné pod ustanovení § 237 odst. 1 a § 241 odst. 3 písm. b) žalobkyně nenamítala. Navrhla, aby rozsudek odvolacího soudu byl zrušena a věc mu byla vrácena k dalšímu řízení.