Proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu ze dne 27. října 1999 (čl. 122) podala žalobkyně, zastoupena advokátkou, včasné dovolání - viz čl. 204 - (jemuž předcházelo dovolání ze dne 3. prosince 1997 na čl. 130, napadající usnesení odvolacího soudu ze dne 9. října 1997, č. j. 17 Co 531/97-112, tedy rozhodnutí, jež Nejvyšší soud dne 29. června 1998 pod č. j. 20 Cdo 2/98-147 vrátil bez věcného vyřízení k vydání doplňujících a opravných usnesení a k odstranění dalších závad), jehož přípustnost dovozuje z ustanovení § 240 odst. 1 a § 239 odst. 3 o. s. ř., a kterým namítá, že právní posouzení věci odvolacím soudem, jestliže dospěl k závěru (témuž jako soud prvního stupně) o neprojednatelnosti žaloby, je ve smyslu ustanovení § 241 odst. 3 písm. d) o. s. ř. nesprávné. Pokud žalobu “rozšířila” o M. P. jako dalšího žalovaného, pak vzhledem k tomu, že šlo o “generální sukcesi”, měl soud “...bez ohledu na její návrh...” s tímto účastníkem pokračovat i v odvolacím řízení.