Nejvyšší správní soud se nejprve zabýval tím, zda jsou splněny podmínky za nichž může o popsaném návrhu meritorně rozhodnout (podmínky řízení). Základní podmínkou každého soudního řízení je jeho předmět. Předmět řízení je ve správním soudnictví vymezen v ustanovení § 4 soudního řádu správního (dále jen s. ř. s.). S výjimkou specifických řízení svěřených správním soudům (§ 4 odst. 2 s. ř. s.) lze v nejobecnější rovině konstatovat, že pojmovým znakem sporu ve správním soudnictví je právě relevantní individuální správní akt či jiné jednání orgánu veřejné správy, jehož adresátem je fyzická či právnická osoba a kterým je autoritativně vstupováno do sféry jejích subjektivních práv. V projednávané věci se navrhovatel v rámci správního soudnictví domáhá vyslovení neplatnosti exekučního příkazu vydaného soudním exekutorem ve smyslu ustanovení § 47 zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorem a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů (dále jen exekuční řád). Navrhovatelem vymezený předmět řízení je sice rozhodnutím, nikoli však rozhodnutím vydaným orgánem veřejné správy. Z ustanovení § 28, věty druhé exekučního řádu vyplývá, že úkony exekutora se považují za úkony soudu; exekuční příkaz má stejné účinky jako nařízení výkonu rozhodnutí dle občanského soudního řádu (§ 47 odst. 2 exekučního řádu). Z uvedeného je zcela evidentní, že napadený exekuční příkaz je eo ipso nutno považovat za úkon soudu vydaný v rámci občanského soudního řízení. Jakýkoli přezkum takového aktu leží tedy mimo rámec správního soudnictví vymezeného již výše zmiňovaným § 4 s. ř. s. Totéž lze uvést i pokud jde o návrh na „vrácení vlastnictví“ k předmětu exekuce; i zde jde o věc soukromého práva a takový návrh může být projednán toliko v rámci občanského soudního řízení.