Dovolání oprávněné proti usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 8. 10. 2014, sp. zn. 7 Co 1622/2014, není přípustné podle ustanovení § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném od 1. 1. 2014 (srov. Čl. II bod 2 zákona č. 293/2013 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony) – dále jen „o. s. ř.“, neboť rozhodnutí odvolacího soudu je v souladu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího soudu [k otázce mimo jiné materiální vykonatelnosti notářského zápisu se svolením k vykonatelnosti srov. mutatis mutandis například odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 10. 2008, sp. zn. 20 Cdo 477/2007, k otázce formální vykonatelnosti notářského zápisu se svolením k vykonatelnosti srov. například usnesení Nejvyššího soudu ze dne 17. 5. 2007, sp. zn. 20 Cdo 3288/2006, když obsahem notářského zápisu ze dne 30. 12. 2013, zn. N 443/2013, NZ 429/2013, sepsaného Mgr. Ivanou Vlachovou, notářkou se sídlem v Benešově (dále jen „notářský zápis“), je pouze v části III. obsažená dohoda o uznání závazku bez přesného a určitého vymezení doby, do které se povinný zavazuje předmět plnění oprávněné poskytnout, a zákonným požadavkům neodpovídá ani formulace doby plnění smluvní pokuty a úroku (do „zaplacení“) obsažená v části IV. notářského zápisu, přičemž je nerozhodné, jakou formulaci užívají u smluvní pokuty a úroků (z prodlení) soudní rozhodnutí, k tomu srov. například usnesení Nejvyššího soudu ze dne 1. 7. 2011, sp. zn. 20 Cdo 2169/2009, nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 3. 2005, sp. zn. 20 Cdo 2737/2004 apod.] a není důvod, aby rozhodná právní otázka byla posouzena jinak. Nejvyšší soud České republiky proto dovolání oprávněné podle ustanovení § 243c odst. 1 věty první o. s. ř. odmítl.