Závěr odvolacího soudu, že účastníkům k uvedenému bytu nevzniklo právo společného nájmu, je správný jen za předpokladu, že byt byl v době jeho přidělení žalobci bytem trvale určeným pro ubytování pracovníků organizace, jak byl definován v ustanovení § 7 dříve platné vyhlášky č. 45/1964 Sb., ve znění pozdějších předpisů, a k němuž se vztahovalo ustanovení § 182 občanského zákoníku ve znění před novelou provedenou zákonem č. 509/1991 Sb. Ustanovení § 182 o. z. totiž vskutku vylučovalo existenci práva společného užívání bytu manžely (§ 175 a násl. o. z.); právo manžela, kterému byt přidělen nebyl, bylo jen právem od uživatele odvozeným. Předpoklad v uvedené souvislosti vyslovený v dovolání, totiž, že dnem 1. 1. 1992 mohlo účastníkům vzniknout právo společného nájmu tzv. ”dodatečně”, účinností zákona č. 102/1992 Sb., ačkoli podle předchozí úpravy nevzniklo právo společného užívání bytu manžely, je zjevně nesprávný. Posouzení toho, zda se podle ustanovení § 871 odst. 4 o. z. (ve znění zákona č. 509/1991 Sb.) osobní užívání přeměnilo na chráněný nájem služebního bytu, či na chráněný nájem, je v sledovaných souvislostech zcela irelevantní. Nemělo proto významu zkoumání toho, jaký byt byl žalobci přidělen z hlediska vymezení uvedeného v ustanovení § 7 a § 8 zákona č. 102/1992 Sb., nýbrž pouze posouzení toho, zda žalobci byl v roce 1990 přidělen byt ”trvale určený k ubytování pracovníků organizace”, k němuž ve smyslu ustanovení § 182 o. z. v tehdy platném znění, nevzniklo právo společného užívání bytu manžely.