Is je beste werk ontstaan toen je je ego aan de kant schoof en ophield met je eigen verhaal te vertellen, maar andermans verhaal vertelde, misschien iemand zonder stem, terwijl je empathisch een tijdje in zijn schoenen stond of de wereld door zijn ogen bekeek?
Nu cumva cele mai bune compoziții au apărut când ai ieșit din propriul ego și ai încetat să spui povestea ta, dar ai spus povestea altuia, poate a cuiva fără voce, și când, cu empatie, te-ai pus în locul lui pentru o vreme, ori ai privit lumea prin ochii lui?