Terwijl we neerliggen, in een veld of op een sofa, bedwelmd wellicht door het zoemen van een warme namiddag, denken ze dat wij terugkijken, waardoor ze hun riemen optrekken en stil worden en als ouders wachten tot we onze ogen sluiten.
Şi atunci când le întindem pe un câmp sau pe o canapea, drogaţi probabil de zumzetul unei după-amiezi calde, ei cred că ne uităm la ei, ceea ce îi face să îşi ridice vâslele şi să rămână tăcuţi şi să aştepte aşa cum părinţii aşteaptă să închidem ochii.