om dankbaarheid en vreugde in praktijk te brengen in die momenten van paniek als we ons afvragen: kan ik zoveel van je houden? Kan ik hierin zo gepassioneerd in geloven? Kan ik hier zo vol voor gaan? Gewoon kunnen stoppen en, in plaats van catastrofes te vrezen, gewoon te zeggen: "Ik ben zo dankbaar want me zo kwetsbaar voelen, is weten dat ik leef." En als laatste, ik denk waarschijnlijk het belangrijkste: geloven dat we voldoende zijn. Want als we vertrekken vanuit
Să exersăm recunoştinţa şi bucuria în acele momente oarecum terorizante când ne surprindem: „Pot să te iubesc atât de mult?” „Pot să cred în asta cu atâta pasiune?” „Pot să fiu neînfricat cu asta?” Doar să ne oprim şi, în loc să ne așteptăm la catastrofe, să ne spunem: „Sunt doar profund recunoscător, pentru că a fi atât de vulnerabil înseamnă a trăi.” La urmă şi poate cel mai important, e să fim convinşi că suntem suficienţi.