I wrote this after a friend's funeral, but not so much about the friend as something the eulogist kept saying, as all eulogists tend to do, which is how happy the deceased would be to look down and see all of us assembled.
Am scris-o după înmormântarea unui prieten, dar nu este vorba despre prietenul meu, ci despre ceea ce tot spunea elogiatorul, şi despre ceea ce toţi elogiatorii tind să facă, şi anume despre cât fericit s-ar simţi decedatul să se uite în jos să ne vadă pe toţi adunaţi.