And whether it's the opening line from "One Hundred Years of Solitude" or the fantastical stream of consciousness in "Autumn of the Patriarch," where the words rush by, page after page of unpunctuated imagery sweeping the reader along like some wild river twisting through a primal South American jungle, reading Márquez is a visceral experience.
Şi, fie că este vorba despre fraza de început din "Un veac de singurătate" sau de fantasticul flux al conştiinţei din "Toamna Patriarhului" în care cuvintele se învălmăşesc, pagină cu pagină de neîntrerupte imagini luându-l pe cititor cu ele ca un râu învolburat care curge de-a lungul junglei primitive sud-americane, citindu-l pe Marquez este o experienţă viscerală.