And when we lie down in a field or on a couch, drugged perhaps by the hum of a warm afternoon, they think we are looking back at them, which makes them lift their oars and fall silent and wait like parents for us to close our eyes.
Şi atunci când le întindem pe un câmp sau pe o canapea, drogaţi probabil de zumzetul unei după-amiezi calde, ei cred că ne uităm la ei, ceea ce îi face să îşi ridice vâslele şi să rămână tăcuţi şi să aştepte aşa cum părinţii aşteaptă să închidem ochii.