So we go far away to the top of a mountain, assuming that perching ourselves on a piece is bound to give us the respite we need to sort the clutter, the chaotic everyday, and find ourselves again.
Aşa că mergem pe vârful unui munte, presupunând că dacă ne proptim de o stâncă ar trebui să primim pauza de care avem nevoie pentru a sorta aglomeraţia şi haosul de zi cu zi, şi a ne regăsi pe noi înşine.