Did your best work occur when you sidestepped your own ego and you stopped telling your story, but told someone else's story, someone perhaps without a voice, where empathetically, you stood in his shoes for a while or saw the world through his eyes?
Nu cumva cele mai bune compoziții au apărut când ai ieșit din propriul ego și ai încetat să spui povestea ta, dar ai spus povestea altuia, poate a cuiva fără voce, și când, cu empatie, te-ai pus în locul lui pentru o vreme, ori ai privit lumea prin ochii lui?