I'd go to the general store for a cup of coffee and a brownie, and I'd ship my film to San Francisco, and lo and behold, two days later, it would end up on my front door, which was way better than having to fight the traffic of Hollywood.  I didn't have much money, but I had time and a sense of wonder.  So I started shooting time-lapse photography.
Mergeam la magazinul mixt pentru o ceașca de cafea și un cub de zahăr brun și îmi trimiteam filmul la San Francisco și iată, la două zile, ajungea înapoi pe pragul ușii mele, ceea ce era cu mult mai convenabil decât a înfrunta traficul Hollywoodului.  N-aveam mulți bani, dar aveam timp și sentimentul de beatitudine.  Așa că m-am apucat de filmare în timp.