si chiudono, la mia fermata è la prossima, e guardo quei ragazzi, e penso tra me e me: "Mi sollevo la camicia e gli faccio vedere" -  - e poi penso, "No, questa è la metro di New York, porterà a cose diverse."  E perciò penso soltanto che devono andare a una conferenza. Scendo, sono sulla banchina, e passo il dito indice sulla mia prima cicatrice in assoluto, quella del cordone ombelicale,
Cobor la următoarea stație, îi privesc pe acei tineri și plec, gândindu-mă „Ar trebui să-mi ridic cămașa și să le arăt” —  — apoi mă gândesc, „Nu, sunt în metroul din orașul New York, cu asta aș da în alte chestii.”  Dar mă gândeam: ei trebuie să meargă la curs, eu cobor din metrou, stau pe peron și-mi simt degetul arătător în prima cicatrice din viața mea, în buric.