Per un po' raccontai al medico dell'università quello che io percepivo essere il vero problema: ansia, bassa autostima, paura del futuro, e la reazione fu un'annoiata indifferenza finché non menzionai la voce. Al che lasciò cadere la penna, si girò e cominciò a fare domande mostrando un reale interesse.
Mi-a luat ceva timp să explic medicului facultăţii care mi se părea a fi adevărata problemă: anxietatea, respectul de sine scăzut, teama de viitor, și mi-a răspuns cu o indiferență plictisită până când am menționat vocea, moment în care i-a scăpat stiloul, s-a întors și a început să mă chestioneze interesat.