Andavo all’alimentari del paese, mi bevevo una tazza di caffè, prendevo una pasta e inviavo il rullino a San Francisco, ed ecco che due giorni dopo me lo ritrovavo davanti alla porta di casa, il che era molto meglio che fare a pugni con il traffico di Hollywood.  Non avevo molti soldi, ma avevo tempo e provavo un sentimento di meraviglia.  Così ho iniziato a fare fotografia time-lapse.
Mergeam la magazinul mixt pentru o ceașca de cafea și un cub de zahăr brun și îmi trimiteam filmul la San Francisco și iată, la două zile, ajungea înapoi pe pragul ușii mele, ceea ce era cu mult mai convenabil decât a înfrunta traficul Hollywoodului.  N-aveam mulți bani, dar aveam timp și sentimentul de beatitudine.  Așa că m-am apucat de filmare în timp.