È una poesia sulla solitudine, l'"io" del poema non prova alcun legame duraturo - potrebbe sembrare una richiesta d'aiuto finché non si arriva alla parola "aiuto", dove questo "io" affronta il tu, prendendo la tua mano, quasi come un insegnante o un genio, per lo meno è quel che lui vuole credere.
E o poezie a singurătății – poetul, la persoana întâi, simte că nicio relaţie nu durează şi ar putea părea un strigăt de ajutor până se ajunge la cuvântul „ajutor” unde persoana care apare și te ia de mână e mai mult ca un învățător sau un duh, sau cel puţin asta vrea ea să creadă.