in quei momenti di terrore, quando ci chiediamo "Posso amare così tanto?" Posso credere in questo cosí appassionatamente? Posso essere così agguerrito su questa cosa?" Essere capaci di fermarsi e, invece di vedere una catastrofe come possibile risultato, dire "Sono così grata, perché sentirsi così vulnerabile significa che sono viva." E l'ultima cosa, che credo sia probabilmente la più importante, è credere che siamo abbastanza.
Să exersăm recunoştinţa şi bucuria în acele momente oarecum terorizante când ne surprindem: „Pot să te iubesc atât de mult?” „Pot să cred în asta cu atâta pasiune?” „Pot să fiu neînfricat cu asta?” Doar să ne oprim şi, în loc să ne așteptăm la catastrofe, să ne spunem: „Sunt doar profund recunoscător, pentru că a fi atât de vulnerabil înseamnă a trăi.” La urmă şi poate cel mai important, e să fim convinşi că suntem suficienţi.