E che si tratti della frase d'apertura di "Cent'anni di solitudine" o dell'incredibile flusso di coscienza de "L'autunno del patriarca" dove le parole scorrono via veloci, pagina dopo pagina in un immaginario privo di punteggiatura trascinando via il lettore come un fiume in piena che attraversa una primordiale giungla sudamericana, leggere Márquez è un'esperienza viscerale.
Şi, fie că este vorba despre fraza de început din "Un veac de singurătate" sau de fantasticul flux al conştiinţei din "Toamna Patriarhului" în care cuvintele se învălmăşesc, pagină cu pagină de neîntrerupte imagini luându-l pe cititor cu ele ca un râu învolburat care curge de-a lungul junglei primitive sud-americane, citindu-l pe Marquez este o experienţă viscerală.