b'\n_START_ARTICLE_\nFehirde\n_START_PARAGRAPH_\nFehirde (norr\xc3\xb8nt: f\xc3\xa9hir\xc3\xb0i, eg. en person som vokter annen manns fe, gods el. penger) var navnet p\xc3\xa5 de norske kongers skattmestere i middelalderen. Som navnet sier var det opprinnelig en hirdmann, men ble etter hvert en regional skattmester i et fehirdsle ._NEWLINE_Den senere erkebiskop \xc3\x98ystein Erlendsson begynte sin karriere som kapellan og fehirde i kong Inge Krokryggs hird, og er den f\xc3\xb8rste kjente fehirde. Fehirde-embetet gjennomgikk en s\xc3\xa6regen utbygging under kong H\xc3\xa5kon V Magnusson, fra \xc3\xa5 v\xc3\xa6re en hirdembetsmann som fulgte kongen rundt i landet, omtaler kongens forordning av 17. juni 1308 fehirder i de fire st\xc3\xb8rste byene i regional skattmesterfunksjon. Kjente fehirder under kong H\xc3\xa5kon var Erlend Styrk\xc3\xa5rsson i Oslo, Botolv H\xc3\xa5konsson i Bergen, Bjarne Audunsson i T\xc3\xb8nsberg og Audun Torbergsson i Trondheim. Senere p\xc3\xa5 1300-tallet var Norge delt i fem skattedistrikter. Disse hadde hver sin fehirde, som dessuten var kongelig befalingsmann p\xc3\xa5 slottene, med unntak av Nidaros som manglet slott og hus, der greide man seg med en t\xc3\xb8mmerbygd kongsg\xc3\xa5rd.'