b'\n_START_ARTICLE_\nSlaget ved Dunbar (1296)\n_START_SECTION_\nSlaget\n_START_PARAGRAPH_\nEtter \xc3\xa5 herjet og brent Berwick-upon-Tweed og massakrert befolkningen den 30. mars fortsatte engelskmennene marsjen oppover kysten til de kom til byen Dunbar. Foran byen ble den engelske h\xc3\xa6rstyrken m\xc3\xb8tt av en massiv skotsk styrke p\xc3\xa5 hele 40 000 mann, men sannsynligvis uforberedt, d\xc3\xa5rligere utstyrt og organisert enn den engelske._NEWLINE_Den 27. april angrep de hverandre p\xc3\xa5 fordypningen bak Spottsmuir. Skottene angrep nedover fra deres h\xc3\xb8yere posisjon, men engelskmennene ledet av John de Warenne, 7. jarl av Surrey var godt forberedt og drev tilbake angrepsstyrken. Skottene ga deretter opp og flyktet. Engelskmennene fulgte etter og massakrerte de som de kommer over. Skottene fikk store tap og et stort antall skotske adelsmenn ble tatt til fange.\n_START_SECTION_\nEtterspill\n_START_PARAGRAPH_\nEngelskmennene okkuperte ganske snart det meste av Skottland. John Balliol overga seg ved Stracathro i n\xc3\xa6rheten av Brechin den 10. juli og mistet dermed konged\xc3\xb8mmet. Edvard I utplasserte engelske styrker i de fleste skotske festningene og dro tilbake til England med den skotske kroningssteinen, den s\xc3\xa5kalte Skjebnesteinen, som krigsbytte og som ble i engelsk besettelse helt opp til moderne tid.'