b"\n_START_ARTICLE_\nNimrodekspedisjonen\n_START_PARAGRAPH_\nNimrodekspedisjonen (engelsk: The British Antarctic Expedition 1907\xe2\x80\x9309, allment kjent som The Nimrod Expedition) var den f\xc3\xb8rste av tre ekspedisjoner Ernest Shackleton ledet til Antarktis. Hovedm\xc3\xa5let var \xc3\xa5 bli f\xc3\xb8rst til \xc3\xa5 n\xc3\xa5 Sydpolen, i tillegg hadde ekspedisjonen en rekke geografiske og andre vitenskapelige form\xc3\xa5l. Ekspedisjonen n\xc3\xa5dde 88\xc2\xb0 23' s\xc3\xb8rlig bredde, til da det s\xc3\xb8rligste punkt n\xc3\xa5dd av mennesker og kun 97\xc2\xa0nautiske mil (180\xc2\xa0km) fra Sydpolen. Ekspedisjonen var den f\xc3\xb8rste til \xc3\xa5 bestige Mount Erebus, den nest h\xc3\xb8yeste vulkanen i Antarktis, og en separat gruppe ledet av den walisisk-australske geologen og professoren Edgeworth David n\xc3\xa5dde den beregnede posisjonen for den magnetiske Sydpolen._NEWLINE_Nimrod-ekspedisjonen fikk verken statlig eller institusjonell st\xc3\xb8tte, og ble avhenging av private l\xc3\xa5n og bidrag fra enkeltpersoner. Den ble derfor hemmet av finansielle problemer, og forberedelsene ble forsert. Ekspedisjonens skip, \xc2\xabNimrod\xc2\xbb, var under halve st\xc3\xb8rrelsen av \xc2\xabDiscovery\xc2\xbb som Robert Falcon Scott hadde brukt p\xc3\xa5 Discovery-ekspedisjonen 1901\xe2\x80\x9304, og Shackletons mannskap manglet relevant erfaring. Det oppstod en uoverensstemmelse med Scott p\xc3\xa5 grunn av Shackletons beslutning om \xc3\xa5 legge basen for ekspedisjonen n\xc3\xa6r Scotts gamle hovedkvarter ved McMurdo-sundet, i strid med et l\xc3\xb8fte til Scott om ikke \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re det. Selv om ekspedisjonen i utgangspunktet holdt en mye lavere profil enn Scotts ekspedisjon seks \xc3\xa5r tidligere, tiltrakk resultatene seg landsomfattende interesse og gjorde Shackleton til en nasjonalhelt. Den vitenskapelige gruppen utf\xc3\xb8rte omfattende geologiske, zoologiske og meteorologiske unders\xc3\xb8kelser. Shackletons transportmidler, best\xc3\xa5ende av mandsjuriske ponnier, et motorkj\xc3\xb8ret\xc3\xb8y og hundesleder, var nyvinninger som til tross for begrenset suksess ble kopiert av Scott under hans skjebnesvangre Terra Nova-ekspedisjon tre \xc3\xa5r senere._NEWLINE_Da ekspedisjonen vendte hjem, overvant Shackleton den tidligere skepsisen fra Royal Geographical Society og mottok mange offentlige \xc3\xa6resbevisninger, inkludert ridderskap fra Kong Edward VII. Han oppn\xc3\xa5dde liten \xc3\xb8konomisk gevinst fra denne ekspedisjonen, og var til slutt avhengig av et offentlig tilskudd for \xc3\xa5 kunne dekke sine forpliktelser._NEWLINE_Det gikk ikke mer enn tre \xc3\xa5r f\xc3\xb8r hans s\xc3\xb8rlige rekord ble sl\xc3\xa5tt, da Roald Amundsen den 14. desember 1911 n\xc3\xa5dde Sydpolen. I sine memoarer skrev Amundsen likevel: \xc2\xabSir Ernest Shackletons navn vil for alltid st\xc3\xa5 risset i den antarktiske forsknings historie med flammende bokstaver\xc2\xbb.\n_START_SECTION_\nBakgrunn\n_START_PARAGRAPH_\nShackleton deltok som underoffiser p\xc3\xa5 Scotts f\xc3\xb8rste antarktisekspedisjon fra 1901 til 1903. Under denne ekspedisjonen gjorde Scott sammen med Shackleton og Edward Wilson et mislykket fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 \xc3\xa5 n\xc3\xa5 Sydpolen. If\xc3\xb8lge Scotts dagboksopptegnelser ble Shackleton s\xc3\xa5 syk av skj\xc3\xb8rbuk at han m\xc3\xa5tte transporteres p\xc3\xa5 slede over lengre strekninger under returen mellom 21. og 30. januar 1903. _NEWLINE_Til tross for at Shackleton frisknet hurtig til etter at de var kommet til basen ved Hut Point, sendte Scott ham tilbake til England mot Shackletons eget \xc3\xb8nske \xe2\x80\x93 med en syltynn begrunnelse om at han var tjenesteudyktig. Man kan bare spekulere p\xc3\xa5 Scotts egentlige motiver. Enkelte historikere, som Beau Riffenburgh og Hugh Robert Mill, ser det som ironisk at den egenr\xc3\xa5dige, ut\xc3\xa5lmodige og lite fleksible Scott av alle mennesker skulle velge Shackleton som ledsager. Karaktermessig var han Scotts rake motsetning, og dessuten lite underdanig. Ekspedisjonslederen kan ogs\xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt sjalu p\xc3\xa5 den anerkjennelse de andre ekspedisjonsmedlemmene viste Shackleton (spesielt Scotts n\xc3\xa6rmeste medarbeider, Edward Wilson). I tillegg skal Scott ha sett det slik at hans autoritet ble undergravet av at Shackleton sto p\xc3\xa5 vennskapelig fot med ekspedisjonsdeltakere utenfor offiserskorpset. Det finnes ogs\xc3\xa5 belegg for en konflikt mellom Shackleton og Scott under sydpolferden som Edward Wilson valgte \xc3\xa5 ikke fortelle om. _NEWLINE_Scotts skrev at Shackleton ikke \xc2\xabburde utsettes for ytterligere anstrengelser i sin n\xc3\xa5v\xc3\xa6rende helsetilstand\xc2\xbb. Shackleton f\xc3\xb8lte dette som et personlig stigma, og kom tilbake til England fast bestemt p\xc3\xa5 \xc3\xa5 bevise at han, i ordene til \xc2\xabDiscovery\xc2\xbbs nestkommanderende Albert Armitage, var en \xc2\xabbedre mann enn Scott\xc2\xbb. Han avslo likevel tilbudet om en rask retur til Antarktis som f\xc3\xb8rsteoffiser for \xc2\xabDiscovery\xc2\xbbs andre avl\xc3\xb8sningsskip, \xc2\xabTerra Nova\xc2\xbb, etter \xc3\xa5 ha hjulpet til med \xc3\xa5 utstyre henne. Han bidro ogs\xc3\xa5 med \xc3\xa5 utstyre \xc2\xabUruguay\xc2\xbb som ble forberedt for \xc3\xa5 frigj\xc3\xb8re Otto Nordenskj\xc3\xb6lds ekspedisjon som satt fast i Weddellhavet. I l\xc3\xb8pet av de neste fem \xc3\xa5rene, mens han pleiet h\xc3\xa5pet om \xc3\xa5 gjenoppta sin antarktiske karriere, s\xc3\xb8kte Shackleton andre muligheter, og jobbet i 1906 for industrimagnaten Sir William Beardmore som kontaktperson._NEWLINE_If\xc3\xb8lge biograf Roland Huntford ble Shackletons stolthet ytterligere s\xc3\xa5ret av henvisningene til hans fysiske sammenbrudd i Scotts beretning The Voyage of the Discovery, publisert i 1905. Det ble da hans personlige m\xc3\xa5l \xc3\xa5 returnere til Antarktis og utkonkurrere Scott. Han begynte \xc3\xa5 se etter potensielle st\xc3\xb8ttespillere for en ekspedisjon. De opprinnelige planene finnes i et upublisert dokument datert tidlig i 1906. Disse inneholdt et kostnadsestimat p\xc3\xa5 17\xc2\xa0000 pund (2008-verdi ca. 1,3 millioner pund) for hele ekspedisjonen. Han mottok det f\xc3\xb8rste l\xc3\xb8ftet om finansiell st\xc3\xb8tte da hans arbeidsgiver, Beardmore, tidlig i 1907 tilb\xc3\xb8d 7\xc2\xa0000 pund i l\xc3\xa5negarantier. Med dette f\xc3\xb8lte Shackleton seg trygg nok til \xc3\xa5 kunngj\xc3\xb8re sine planer overfor Royal Geographical Society (RGS) den 12. februar 1907. Shackleton f\xc3\xb8lte at det hastet, vel vitende om at den polskf\xc3\xb8dte oppdagelsesreisende Henryk Ar\xc3\xa7towski ogs\xc3\xa5 planla en ekspedisjon. Denne ble kunngjort for RGS samme dag som Shackletons planer, men denne ekspedisjonen viste seg \xc3\xa5 ikke bli noe av.\n_START_SECTION_\nInnledende planer\n_START_PARAGRAPH_\nI sin opprinnelige, upubliserte plan s\xc3\xa5 Shackleton for seg \xc3\xa5 benytte Discovery-ekspedisjonens gamle hovedkvarter ved Hut Point i McMurdo-sundet som hovedbase. Derfra ville han fors\xc3\xb8ke \xc3\xa5 n\xc3\xa5 b\xc3\xa5de den geografiske og den magnetiske sydpolen. Han skisserte ogs\xc3\xa5 andre ekspedisjonsgrupper og et kontinuerlig program for vitenskapelige arbeider. Denne tidlige planen viste ogs\xc3\xa5 at Shackleton ville bruke en kombinasjon av hunder, ponnier og et spesiallaget motorkj\xc3\xb8ret\xc3\xb8y. Hverken ponnier eller motorkj\xc3\xb8ret\xc3\xb8y var pr\xc3\xb8vd ut i Antarktis tidligere, men Frederick Jackson hadde benyttet ponnier under Jackson-Harmsworth-ekspedisjonen til Frans Josefs land i 1894\xe2\x80\x9397.  Shackleton var s\xc3\xa5 overbevist om ponnienes egnethet at han valgte \xc3\xa5 g\xc3\xa5 inn for femten ponnier som senere ble redusert til ti. Han valgte ponnier til tross for uklare rapporter fra Jackson og i strid med konkrete r\xc3\xa5d fra Fridtjof Nansen. _NEWLINE_F\xc3\xb8r han offentliggjorde sine planer for RGS i februar 1907 hadde Shackleton revidert sine kostnadsestimater til et mer realistisk niv\xc3\xa5, 30\xc2\xa0000 pund (2008-verdi ca 2,3 millioner pund). Responsen fra RGS var imidlertid laber. Shackleton fikk senere vite at RGS p\xc3\xa5 denne tiden var klar over Scotts \xc3\xb8nske om \xc3\xa5 lede en ny ekspedisjon, og at de \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 forbeholde sin fulle st\xc3\xb8tte til Scott.\n_START_SECTION_\n\xc2\xabNimrod\xc2\xbb\n_START_PARAGRAPH_\nShackleton planla ankomst i Antarktis i januar 1908, noe som innebar at han m\xc3\xa5tte forlate England i l\xc3\xb8pet av sommeren 1907. Han hadde derfor seks m\xc3\xa5neder p\xc3\xa5 seg til \xc3\xa5 sikre finansieringen, skaffe og utruste et skip, kj\xc3\xb8pe alt utstyr og forsyninger, og \xc3\xa5 rekruttere mannskapet. I troen p\xc3\xa5 at han hadde st\xc3\xb8tte fra den skotske forretningsmannen Donald Steuart reiste Shackleton i april til Norge for \xc3\xa5 kj\xc3\xb8pe \xc2\xabBj\xc3\xb8rn\xc2\xbb, en 700\xe2\x80\x93tonns polarskute som ville ha fungert ideelt som et ekspedisjonsskip. _NEWLINE_Steuart trakk imidlertid sin st\xc3\xb8tte til ekspedisjonen slik at \xc2\xabBj\xc3\xb8rn\xc2\xbb ikke lenger var \xc3\xb8konomisk oppn\xc3\xa5elig for Shackleton. \xc2\xabBj\xc3\xb8rn\xc2\xbb ble til slutt solgt til den tyske oppdagelsesreisende Wilhelm Filchner, som d\xc3\xb8pte skuta om til \xc2\xabDeutschland\xc2\xbb og benyttet den p\xc3\xa5 sin reise til Weddellhavet i 1911\xe2\x80\x9313. Shackleton m\xc3\xa5tte n\xc3\xb8ye seg med den eldre og mye smalere \xc2\xabNimrod\xc2\xbb, en f\xc3\xb8rti \xc3\xa5r gammel selfangstskute av tre p\xc3\xa5 334 registertonn, som han klarte \xc3\xa5 anskaffe for 5\xc2\xa0000 pund (2008-verdi ca. 390\xc2\xa0000 pund)._NEWLINE_\xc2\xabNimrod\xc2\xbb kom til London fra Newfoundland i juni 1907, og Shackleton ble sjokkert da han s\xc3\xa5 fart\xc3\xb8yet for f\xc3\xb8rste gang: \xc2\xabHun var veldig nedslitt og luktet sterkt av selolje, og en inspeksjon [...] viste at hun trengte kalfatring og at mastene m\xc3\xa5tte fornyes.\xc2\xbb Men i hendene p\xc3\xa5 erfarne skipsbyggere fikk hun raskt \xc2\xabet mer tilfredsstillende utseende\xc2\xbb. Senere rapporterte Shackleton at han hadde blitt sv\xc3\xa6rt s\xc3\xa5 stolt av det lille, robuste skipet.\n_START_SECTION_\nInnsamling\n_START_PARAGRAPH_\nVed begynnelsen av juli 1907 hadde ikke Shackleton skaffet mye finansiering ut over Beardmores garanti, og manglet midler for \xc3\xa5 kunne fullf\xc3\xb8re ombyggingen av skipet. I midten av juli opps\xc3\xb8kte han den filantropiske Edward Guinnes, jarl av Iveagh og leder for den anglo-irske bryggerifamilien, som gikk med p\xc3\xa5 \xc3\xa5 garantere for 2\xc2\xa0000 pund forutsatt at Shackleton fant andre st\xc3\xb8ttespillere som kunne bidra med ytterligere 6\xc2\xa0000 pund. Shackleton klarte \xc3\xa5 skaffe bel\xc3\xb8pet, og de ekstra midlene inkluderte 2\xc2\xa0000 pund fra Philip Brocklehurst som betalte for \xc3\xa5 sikre en plass p\xc3\xa5 ekspedisjonen. _NEWLINE_Selv om Shackletons fetter, William Bell, ga en gave p\xc3\xa5 4\xc2\xa0000 pund i siste \xc3\xb8yeblikk, var ekspedisjonen fremdeles langt unna de n\xc3\xb8dvendige 30\xc2\xa0000 pund, men det var n\xc3\xa5 mulig \xc3\xa5 fullf\xc3\xb8re ombyggingen av \xc2\xabNimrod\xc2\xbb. Innsamlingen fortsatte i Australia etter at skipet ankom der. Ytterligere 5\xc2\xa0000 pund ble gitt som en gave fra regjeringen i Australia og regjeringen p\xc3\xa5 New Zealand bidro med 1\xc2\xa0000 pund. P\xc3\xa5 grunn av disse midlene, og sammen med andre sm\xc3\xa5 l\xc3\xa5n og donasjoner, ble m\xc3\xa5let p\xc3\xa5 30\xc2\xa0000 pund n\xc3\xa5dd, skj\xc3\xb8nt de totale kostnadene ved slutten av ekspedisjonen hadde \xc3\xb8kt til 45\xc2\xa0000 pund if\xc3\xb8lge Shackletons estimater._NEWLINE_Shackleton forventet \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re store summer p\xc3\xa5 sin bok om ekspedisjonen og fra forelesninger. Han hadde ogs\xc3\xa5 h\xc3\xa5pet \xc3\xa5 tjene p\xc3\xa5 salg av spesielle frimerker poststemplet det antarktiske postkontoret som Shackleton, utnevnt til midlertidig postmester av New Zealands regjering, planla \xc3\xa5 etablere der. Ikke noe av dette gav de forventede inntektene, selv om postkontoret ble satt opp ved Kapp Royds og brukt for ekspedisjonens post.\n_START_SECTION_\nPersonell\n_START_PARAGRAPH_\nShackleton h\xc3\xa5pet \xc3\xa5 rekruttere en sterk kontingent fra Discovery-ekspedisjonen og tilb\xc3\xb8d sin tidligere kamerat Edward Wilson stillingen som sjefsforsker og nestkommanderende. Wilson avslo imidlertid dette tilbudet og henviste til sitt arbeid i landbruksdepartementets komite for unders\xc3\xb8kelse av rypesykdom. Avslo gjorde ogs\xc3\xa5 de tidligere \xc2\xabDiscovery\xc2\xbb-kollegene Michael Barne, Reginald Skelton og til slutt George Mulock, som utilsiktet hadde avsl\xc3\xb8rt for Shackleton at offiserene p\xc3\xa5 \xc2\xabDiscovery\xc2\xbb hadde forpliktet seg til Scott og hans enn\xc3\xa5 ikke kunngjorte planer. De eneste fra \xc2\xabDiscovery\xc2\xbb som ble med Shackleton var kvartermesterne Frank Wild og Ernest Joyce. Angivelig hadde Shackleton f\xc3\xa5tt \xc3\xb8ye p\xc3\xa5 Joyce p\xc3\xa5 toppdekket p\xc3\xa5 en buss da den passerte ekspedisjonens kontor i London, hvorp\xc3\xa5 noen ble sendt for \xc3\xa5 hente ham._NEWLINE_Shackletons nestkommanderende \xe2\x80\x93 selv om dette ikke ble avklart f\xc3\xb8r ekspedisjonen n\xc3\xa5dde Antarktis \xe2\x80\x93 var Jameson Boyd Adams, en l\xc3\xb8ytnant i Royal Naval Reserve som hadde avsl\xc3\xa5tt en offisersutnevnelse for \xc3\xa5 bli med Shackleton. Han skulle ogs\xc3\xa5 fungere som ekspedisjonen meteorolog. \xc2\xabNimrods\xc2\xbb kaptein var en annen reserveoffiser i Royal Naval Reserve, Rupert England. Den 23 \xc3\xa5r gamle John King Davis, som senere skulle f\xc3\xa5 sin egen karriere som kaptein i Antarktis, ble utnevnt til styrmann i siste \xc3\xb8yeblikk. Aeneas Mackintosh, en handelsfl\xc3\xa5teoffiser fra rederiet P&O, var opprinnelig satt opp som f\xc3\xb8rstestyrmann, men ble senere flyttet over til landgruppen. Andre i landgruppen var de to kirurgene Allistair Mackay og Eric Marshall, motoreksperten Bernard Day og Sir Philip Brocklehurst, det betalende medlemmet som ble tatt med som assisterende geolog._NEWLINE_Den lille vitenskapelige gruppen som reiste fra England omfattet ogs\xc3\xa5 den 41\xc2\xa0\xc3\xa5r gamle biologen James Murray og den 21\xc2\xa0\xc3\xa5r gamle geologen Raymond Priestley, senere grunnlegger av Scott Polar Research Institute. To viktige tilf\xc3\xb8yelser til ekspedisjonen ble gjort i Australia. Den f\xc3\xb8rste av disse var Edgeworth David, professor i geologi ved University of Sydney, som ble gruppens viktigste vitenskapelige offiser. Den andre var Davids tidligere elev Douglas Mawson, lektor i mineralogi ved University of Adelaide. Begge hadde opprinnelig planlagt \xc3\xa5 seile til Antarktis og deretter rett tilbake med \xc2\xabNimrod\xc2\xbb, men ble overtalt til \xc3\xa5 bli fullverdige medlemmer av ekspedisjonen. David hadde v\xc3\xa6rt en viktig brikke n\xc3\xa5r det gjaldt \xc3\xa5 sikre den australske regjeringens bidrag p\xc3\xa5 5\xc2\xa0000 pund. F\xc3\xb8r avreisen til Antarktis i august 1907 tok Joyce og Wild et lynkurs i trykkemetoder; Shackletons intensjon var \xc3\xa5 utgi en bok eller et blad mens de var i Antarktis.\n_START_SECTION_\nEt l\xc3\xb8fte til Scott\n_START_PARAGRAPH_\nShackletons kunngj\xc3\xb8ring i februar 1907 om at han aktet \xc3\xa5 legge basen for sin ekspedisjon ved det gamle hovedkvarteret til \xc2\xabDiscovery\xc2\xbb ble bemerket av Scott, som p\xc3\xa5 dette tidspunktet ikke hadde offentliggjort sine planer om en ny ekspedisjon. I et brev til Shackleton hevdet Scott rettigheter til McMurdo-sundet. \xc2\xabJeg f\xc3\xb8ler jeg har en slags rett til mitt eget arbeidsomr\xc3\xa5de\xc2\xbb skrev han, og la til: \xc2\xabenhver som har hatt med utforskning \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re vil se p\xc3\xa5 dette omr\xc3\xa5det hovedsakelig som mitt\xc2\xbb. Han avsluttet med \xc3\xa5 p\xc3\xa5minne Shackleton om hans plikt og lojalitet overfor sin tidligere overordnede._NEWLINE_Shackletons f\xc3\xb8rste svar var im\xc3\xb8tekommende: \xc2\xabJeg \xc3\xb8nsker \xc3\xa5 f\xc3\xb8lge ditt synspunkt s\xc3\xa5 langt som mulig uten \xc3\xa5 havne i en posisjon som vil v\xc3\xa6re uholdbar for meg selv\xc2\xbb. Likevel tok Edward Wilson, som var spurt av Shackleton om \xc3\xa5 megle, en t\xc3\xb8ffere linje enn Scott. \xc2\xabJeg synes du burde trekke deg fra McMurdo-sundet\xc2\xbb skrev han, og r\xc3\xa5det Shackleton til ikke \xc3\xa5 legge noen planer om \xc3\xa5 arbeide fra noe sted i omr\xc3\xa5det ved Rosshavet f\xc3\xb8r Scott hadde bestemt \xc2\xabhvilke grenser han satte p\xc3\xa5 sine egne rettigheter\xc2\xbb. Til dette svarte Shackleton: \xc2\xabDet er ingen tvil i min sjel om at hans rettigheter ender med basen han ba om [...] Jeg anser \xc3\xa5 ha n\xc3\xa5dd min grense og jeg g\xc3\xa5r ikke lengre\xc2\xbb._NEWLINE_Saken var fremdeles uten l\xc3\xb8sning da Scott vendte tilbake fra tjeneste p\xc3\xa5 sj\xc3\xb8en i mai 1907. Scott presset p\xc3\xa5 for \xc3\xa5 trekke en linje med avgrensing ved 170\xc2\xb0V \xe2\x80\x93 alt vest for den linjen, inkludert Ross\xc3\xb8ya, McMurdo-sundet og Victoria Land, skulle v\xc3\xa6re reservert for Scott. Shackleton, som hadde andre bekymringer hengende over seg, f\xc3\xb8lte seg forpliktet til \xc3\xa5 g\xc3\xa5 med p\xc3\xa5 dette. Den 17. mai undertegnet han en erkl\xc3\xa6ring som sa at \xc2\xabjeg overlater McMurdobasen til deg\xc2\xbb, og at han skulle s\xc3\xb8ke land lengre \xc3\xb8st, enten ved Hvalbukta, som ble avlagt et kort bes\xc3\xb8kt under Discovery-ekspedisjonen, eller ved King Edward VII Land. Han skulle ikke r\xc3\xb8re kysten av Victoria Land i det hele tatt. _NEWLINE_Dette var en kapitulasjon overfor Scott og Wilson, og betydde at ekspedisjonens m\xc3\xa5l om \xc3\xa5 n\xc3\xa5 den magnetiske sydpolen i Victoria Land m\xc3\xa5tte oppgis. Polarhistorikeren Beau Riffenburgh mener dette var \xc2\xabet l\xc3\xb8fte som etisk sett aldri skulle ha v\xc3\xa6rt krevd og som aldri skulle ha blitt gitt, s\xc3\xa5 stor p\xc3\xa5virkning som det kunne ha p\xc3\xa5 hele sikkerheten til Shackletons ekspedisjon\xc2\xbb. Denne tvisten forsuret forholdet mellom de to mennene, og f\xc3\xb8rte til fullstendig brudd mellom Shackleton og den tidligere vennen Wilson. De beholdt likevel en h\xc3\xb8flig tone i offentligheten._NEWLINE_I sin beretning om ekspedisjonen nevner ikke Shackleton krangelen med Scott. Han fastsl\xc3\xa5r bare at \xc2\xabf\xc3\xb8r vi forlot England hadde jeg bestemt at hvis mulig ville jeg etablere min base i King Edward VII Land i stedet for [...] McMurdo-sundet\xc2\xbb.\n_START_SECTION_\nReisen s\xc3\xb8rover\n_START_PARAGRAPH_\nEtter at skipet var inspisert av Kong Edvard VIII og Dronning Alexandra, seilte \xc2\xabNimrod\xc2\xbb av g\xc3\xa5rde den 11. august 1907. Shackleton ble igjen p\xc3\xa5 grunn av forretninger i forbindelse med ekspedisjonen, og han og andre medlemmer fulgte etter i raskere skip. Hele f\xc3\xb8lget ble samlet i New Zealand, klare for skipets avgang til Antarktis p\xc3\xa5 f\xc3\xb8rste nytt\xc3\xa5rsdag 1908. For \xc3\xa5 spare verdifullt drivstoff hadde Shackleton ordnet med den newzealandske regjeringen at \xc2\xabNimrod\xc2\xbb skulle slepes ut til den antarktiske sirkel, en avstand p\xc3\xa5 om lag 1\xc2\xa0400 nautiske mil (2\xc2\xa0600 km), og at kostnadene med slepingen skulle deles mellom regjeringen og Union Company. Den 14. januar ble slepet avsluttet, og de hadde da de f\xc3\xb8rste isfjellene innenfor synsvidde. \xc2\xabNimrod\xc2\xbb fortsatte s\xc3\xb8rover for egen maskin mot den flytende pakkisen, med kurs mot barrierefjorden der \xc2\xabDiscovery\xc2\xbb seks \xc3\xa5r tidligere hadde ligget mens Scott og Shackleton hadde utf\xc3\xb8rt eksperimentelle ballongflyvninger._NEWLINE_Barrieren (senere kjent som Rossbarrieren) ble observert den 23. januar, men innl\xc3\xb8pet hadde forsvunnet. Kanten av barrieren hadde endret seg betydelig de siste \xc3\xa5rene, og den delen hvor innl\xc3\xb8pet var hadde brutt seg l\xc3\xb8s slik at det var blitt dannet en stor bukt. Shackleton ga denne navnet Hvalbukta p\xc3\xa5 grunn av det store antallet hvaler som ble sett der. Shackleton var ikke forberedt p\xc3\xa5 \xc3\xa5 risikere en overvintring p\xc3\xa5 en barriereoverflate som kanskje kunne kalve ut i sj\xc3\xb8en, s\xc3\xa5 han satt kursen mot King Edward VII Land. Etter gjentatte fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 \xc3\xa5 n\xc3\xa6rme seg kysten av King Edward VII Land, og med raskt bevegende is som truet med \xc3\xa5 stenge skipet inne, var \xc2\xabNimrod\xc2\xbb tvunget til retrett. Shackletons eneste valg n\xc3\xa5, annet enn \xc3\xa5 gi opp ekspedisjonens m\xc3\xa5l, var \xc3\xa5 bryte l\xc3\xb8ftet han hadde gitt Scott. Den 25. januar ga han ordre til at skipet skulle sette kursen mot McMurdo-sundet.\n_START_SECTION_\nEtablering av basen\n_START_PARAGRAPH_\nVed ankomst i McMurdo-sundet den 29. januar 1908 var innseilingen mot Discovery-basen ved Hut Point blokkert av havis. Shackleton bestemte seg for \xc3\xa5 vente et par dager i h\xc3\xa5p om at isen skulle bryte opp. I l\xc3\xb8pet av ventetiden kom f\xc3\xb8rsteoffiseren Aeneas Mackintosh ut for en ulykke som f\xc3\xb8rte til at han mistet h\xc3\xb8yre \xc3\xb8ye. Etter at Marshall og Mackay utf\xc3\xb8rte en akutt operasjon, ble Mackintosh tvunget til \xc3\xa5 gi avkall p\xc3\xa5 plassen i landgruppen og returnerte med \xc2\xabNimrod\xc2\xbb til New Zealand. Han ble imidlertid tilstrekkelig restituert til \xc3\xa5 vende tilbake med skipet den p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende sesongen._NEWLINE_Den 3. februar besluttet Shackleton \xc3\xa5 ikke vente p\xc3\xa5 at isen skulle sprekke opp, men i stedet sette opp hovedkvarteret ved det n\xc3\xa6rmeste mulige landgangsstedet, Kapp Royds. Sent om kvelden ble skipet fort\xc3\xb8yd, og et egnet sted for ekspedisjonens prefabrikkerte hytte ble funnet. Stedet l\xc3\xa5 20\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (37\xc2\xa0km) fra Hut Point via sj\xc3\xb8veien, og uten en mulig rute over land. Utad uttrykte Shackleton at gruppen var \xc2\xabheldige som fikk vinterkvarteret s\xc3\xa5pass n\xc3\xa6r startpunktet [for ferden] mot s\xc3\xb8r\xc2\xbb, men privat var han redd for at sj\xc3\xb8en ikke skulle fryse tilstrekkelig til at gruppen kunne krysse den og begynne ferden den f\xc3\xb8lgende v\xc3\xa5ren._NEWLINE_De p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende dagene ble forsyninger og utstyr brakt i land. Dette arbeidet ble vanskeliggjort av d\xc3\xa5rlig v\xc3\xa6r og av kaptein Englands forsiktighet, da han stadig tok skipet ut i bukta i p\xc3\xa5vente av at isforholdene ved landsettingsstedet \xe2\x80\x93 etter hans mening \xe2\x80\x93 skulle bedre seg. Dette gjentok seg regelmessig de neste fjorten dagene, og f\xc3\xb8rte til en skarp uenighet mellom Shackleton og kapteinen. P\xc3\xa5 et punkt ba Shackleton kapteinen om \xc3\xa5 bruke sykdom som begrunnelse for \xc3\xa5 g\xc3\xa5 av, noe kapteinen nektet. Oppgaven med \xc3\xa5 losse skipet ble if\xc3\xb8lge Riffenburgs beskrivelse \xc2\xablatterlig vanskelig\xc2\xbb, men ble omsider fullf\xc3\xb8rt 22. februar. \xc2\xabNimrod\xc2\xbb seilte tilslutt nordover, med kaptein England uvitende om at ingeni\xc3\xb8ren Harry Dunlop hadde med seg et brev til ekspedisjonens agent i New Zealand hvor Shackleton ba om en ny kaptein p\xc3\xa5 neste \xc3\xa5rs returreise. Dette var en offentlig hemmelighet hos landgruppen. Marshall skrev i sin dagbok at han var \xc2\xabglad for \xc3\xa5 ha sett det siste av [England] ... hele greia en forbannet skamplett p\xc3\xa5 v\xc3\xa5rt lands navn!\xc2\xbb\n_START_SECTION_\nBestigelsen av Mount Erebus\n_START_PARAGRAPH_\nEtter \xc2\xabNimrod\xc2\xbbs avreise br\xc3\xb8t havisen opp og avskj\xc3\xa6rte gruppens vei til barrieren, og dermed ble forberedende sledekj\xc3\xb8ring og utlegging av depoter umuliggjort. Shackleton bestemte seg for \xc3\xa5 gi ekspedisjonen noe \xc3\xa5 bryne seg p\xc3\xa5 ved \xc3\xa5 sette igang et fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 \xc3\xa5 bestige Mount Erebus._NEWLINE_Dette fjellet, med en h\xc3\xb8yde p\xc3\xa5 3794\xc2\xa0moh., hadde aldri tidligere blitt besteget. En gruppe fra Discovery-ekspedisjonen, blant andre Frank Wild og Ernest Joyce, hadde utforsket foten av fjellet i 1904, men hadde ikke v\xc3\xa6rt h\xc3\xb8yere enn rundt 900\xc2\xa0m. Hverken Wild eller Joyce deltok i gruppen som n\xc3\xa5 skulle fors\xc3\xb8ke \xc3\xa5 bestige Erebus. Gruppen bestod av Edgeworth David, Douglas Mawson og Alistair Mackay, mens Marshall, Adams og Brocklehurst skulle danne en st\xc3\xb8ttegruppe. Den 5. mars begynte klatringen._NEWLINE_Den 7. mars var de to gruppene sammen p\xc3\xa5 rundt 1700\xc2\xa0m og alle avanserte mot toppen. Dagen etter ble hele gruppen hindret av en sn\xc3\xb8storm, men tidlig 9. mars fortsatte klatringen; senere den dagen ble toppen av det lavereliggende hovedkrateret n\xc3\xa5dd. P\xc3\xa5 dette tidspunktet var Brocklehursts f\xc3\xb8tter s\xc3\xa5 frostskadet at han ikke kunne fortsette. Han ble v\xc3\xa6rende igjen mens de andre fortsatte mot det aktive krateret, som de n\xc3\xa5dde etter fire timer. Flere meteorologiske eksperimenter ble utf\xc3\xb8rt og mange steinpr\xc3\xb8ver ble samlet inn, f\xc3\xb8r de foretok en rask nedstigning hovedsakelig ved \xc3\xa5 skli ned sn\xc3\xb8bakkene. If\xc3\xb8lge Eric Marshall var gruppen \xc2\xabn\xc3\xa6rmest d\xc3\xb8d\xc2\xbb da den n\xc3\xa5dde hytten ved Kapp Royds den 11. mars.\n_START_SECTION_\nVinteren 1908\n_START_PARAGRAPH_\nEkspedisjonshytten, en prefabrikkert hytte som m\xc3\xa5lte 33\xc3\x9719\xc2\xa0fot (10\xc3\x975,8\xc2\xa0m), var klar til bruk i slutten av februar. Den var oppdelt i en rekke dobbeltrom, og med et kj\xc3\xb8kkenomr\xc3\xa5de, et m\xc3\xb8rkerom, lager og et laboratorium. Ponniene ble plassert i staller bygd p\xc3\xa5 den mest skjermede siden av hytta, mens hundehusene ble plassert n\xc3\xa6r trammen. Shackletons inkluderende lederstil, i motsetning til Scotts, betydde ingen avgrensing mellom lederne og resten av gruppen \xe2\x80\x93 alle bodde, jobbet og spiste sammen. If\xc3\xb8lge geologassistenten Philip Brocklehurst var moralen h\xc3\xb8y, og han skrev at Shackleton \xc2\xabhadde en evne til \xc3\xa5 behandle hvert enkelt medlem av ekspedisjonen som om han var verdifull for den\xc2\xbb._NEWLINE_I de p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende m\xc3\xa5nedene med vinterm\xc3\xb8rke skrev Joyce og Wild opp mot 100\xc2\xa0kopier (eksakt tall er ukjent) av ekspedisjonens bok, Aurora Australis, hvorav 25\xe2\x80\x9330\xc2\xa0kopier ble sydd og bundet ved \xc3\xa5 bruke emballasjematerialer. Det viktigste vinterarbeidet var likevel forberedelsene til den f\xc3\xb8lgende sesongens store reiser, som inkluderte fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 \xc3\xa5 n\xc3\xa5 b\xc3\xa5de den geografiske og den magnetiske sydpolen. Ved \xc3\xa5 legge basen i McMurdo-sundet kunne Shackleton igjen ha den magnetiske sydpolen som et m\xc3\xa5l for ekspedisjonen. Shackleton selv skulle lede sydpolferden. Det var imidlertid et alvorlig tilbakeslag at fire av de gjenv\xc3\xa6rende ponniene d\xc3\xb8de i l\xc3\xb8pet av vinteren, hovedsakelig fordi de hadde inntatt saltholdig vulkansk sand.\n_START_SECTION_\nFremst\xc3\xb8tet mot Sydpolen\n_START_PARAGRAPH_\nAt Shackleton valgte et firemannslag for ferden mot Sydpolen var i stor grad bestemt av antall gjenlevende ponnier. Basert p\xc3\xa5 sine erfaringer fra Discovery-ekspedisjonen hadde Shackleton satt sin lit til ponnier fremfor hunder for den lange ferden. Motorkj\xc3\xb8ret\xc3\xb8yet som gikk godt p\xc3\xa5 flat is kunne ikke brukes p\xc3\xa5 barrierens overflate, og ble ikke vurdert for denne ferden. Mennene Shackleton valgte til \xc3\xa5 f\xc3\xb8lge ham var Marshall, Adams og Wild. Joyce, som med unntak av Wild var den med lengst erfaring i Antarktis, ble ikke plukket ut da Marshalls medisinske unders\xc3\xb8kelse reiste tvil om hans fysiske form._NEWLINE_Ferden begynte den 29. oktober 1908, og Shackleton hadde beregnet avstanden frem og tilbake til Sydpolen til omtrent 1\xc2\xa0494\xc2\xa0nautiske mil (2\xc2\xa0767\xc2\xa0km). Hans opprinnelige plan tillot dem \xc3\xa5 bruke 91\xc2\xa0dager tur/retur, noe som krevde en gjennomsnittlig distanse p\xc3\xa5 omtrent 16\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (30\xc2\xa0km) daglig. Etter en treg start grunnet en kombinasjon av d\xc3\xa5rlig v\xc3\xa6r og halte ponnier, reduserte Shackleton den daglige matrasjonen slik at den totale tilgjengelige reisetiden ble 110\xc2\xa0dager. Dette krevde et kortere daglig gjennomsnitt p\xc3\xa5 om lag 13,5 nautiske mil. Mellom 9. og 21. november hadde de god fremdrift, men ponniene led under den vanskelige overflaten p\xc3\xa5 barrieren og den f\xc3\xb8rste av de fire m\xc3\xa5tte skytes da gruppen n\xc3\xa5dde 81\xc2\xb0S. Den 26. november ble en ny s\xc3\xb8rlig rekord satt da de passerte 82\xc2\xb0\xc2\xa017' som Scotts s\xc3\xb8rlige gruppe n\xc3\xa5dde i desember 1902. Shacletons gruppe tilbakela avstanden p\xc3\xa5 29\xc2\xa0dager sammenlignet med Scotts 59\xc2\xa0dager ved \xc3\xa5 bruke en rute betydelig \xc3\xb8st for Scotts. De valgte denne ruten for \xc3\xa5 unng\xc3\xa5 de problemene med ulendt terreng som tidligere ekspedisjoner hadde opplevd._NEWLINE_Etter hvert som gruppen beveget seg inn i ukjent terreng ble barriereoverflaten mer ujevn og opprevet. Ytterligere to ponnier bukket under for presset. Fjellene i vest buet seg rundt dem og blokkerte ruten videre s\xc3\xb8rover, og gruppens oppmerksomhet ble rettet mot et \xc2\xabskimrende glimt av lys\xc2\xbb p\xc3\xa5 himmelen foran dem. Grunnen til dette fenomenet ble klart den 3. desember da de etter en klatring opp foten av fjellkjeden fikk se det Shackleton senere beskrev som \xc2\xaben \xc3\xa5pen vei mot s\xc3\xb8r, [...] en stor isbre som gikk nesten fra s\xc3\xb8r til nord mellom to store fjellkjeder\xc2\xbb. Refleksjonen av breens overflate hadde for\xc3\xa5rsaket det store isblinket som tidligere ble observert p\xc3\xa5 himmelen._NEWLINE_Shackleton d\xc3\xb8pte denne breen \xc2\xabBeardmore\xc2\xbb etter ekspedisjonens hovedsponsor, Sir William Beardmore. Ferden over breen viste seg \xc3\xa5 bli en utfordring, spesielt for den gjenv\xc3\xa6rende ponnien \xc2\xabSocks\xc2\xbb, som hadde store problemer med \xc3\xa5 finne sikkert fotfeste. Den 7. desember forsvant Socks ned i en dyp bresprekk, og var n\xc3\xa6r ved \xc3\xa5 ta Wild med i fallet. Heldigvis for gruppen slet ponniens sele seg, og sleden som inneholdt forsyningene ble v\xc3\xa6rende p\xc3\xa5 overflaten. Men for resten av ferden s\xc3\xb8rover og hele hjemturen m\xc3\xa5tte de n\xc3\xa5 stole p\xc3\xa5 menneskelig trekkraft._NEWLINE_Ettersom ferden fortsatte vokste de personlige motsetningene, og Wild uttrykte et personlig \xc3\xb8nske om at Marshall skulle \xc2\xabfalle ned en bresprekk omtrent tusen fot dyp\xc2\xbb. Marshall skrev at \xc3\xa5 f\xc3\xb8lge Shackleton mot Sydpolen var \xc2\xabsom \xc3\xa5 f\xc3\xb8lge en gammel kvinne. Alltid panikk\xc2\xbb. Likevel ble f\xc3\xb8rste juledag feiret med cr\xc3\xa8me de menthe og sigarer. Posisjonen deres var 85\xc2\xb051\xe2\x80\xb2S, fremdeles 249\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (461\xc2\xa0km) fra Sydpolen, og de bar n\xc3\xa5 p\xc3\xa5 en knapp m\xc3\xa5neds matforsyning ettersom de hadde lagret resten i depoter for hjemturen. De kunne ikke dekke den gjenv\xc3\xa6rende avstanden til Sydpolen og tilbake med denne mengden av mat. Shackleton var imidlertid ikke klar for \xc3\xa5 innr\xc3\xb8mme at m\xc3\xa5let om Sydpolen var tapt, og bestemte seg for \xc3\xa5 g\xc3\xa5 videre ved \xc3\xa5 kutte matrasjonene ytterligere og dumpe alt bortsett fra det viktigste utstyret._NEWLINE_Andre juledag ble oppstigningen av breen endelig fullf\xc3\xb8rt, og marsjen p\xc3\xa5 polarplat\xc3\xa5et begynte. Forholdene gjorde det imidlertid ikke lett, og Shackleton beskrev 31. desember som den \xc2\xabhardeste dagen vi noensinne har hatt\xc2\xbb. Neste dag noterte han at etter \xc3\xa5 ha n\xc3\xa5dd 87\xc2\xb06\xc2\xbd\xe2\x80\xb2S hadde de sl\xc3\xa5tt rekorden b\xc3\xa5de for Nordpolen og Sydpolen. Den dagen skrev Wild at \xc2\xabom vi bare hadde hatt Joyce og Marston her fremfor de to irriterende unyttige tiggerne...\xc2\xbb (Marshall og Adams) \xc2\xab...Ville vi ha klart det [Sydpolen] lett.\xc2\xbb Den 4. januar innr\xc3\xb8mmet Shackleton omsider nederlaget, og reviderte m\xc3\xa5let til \xc3\xa5 komme innenfor symbolske 100\xc2\xa0nautiske mil fra Sydpolen. Gruppen slet seg videre p\xc3\xa5 grensen til overlevelse, frem til 9. januar, da den etter et siste stykke uten sleder avsluttet ferden. \xc2\xabVi har tatt oss helt ut\xc2\xbb skrev Shackleton, \xc2\xabog tallet er 88\xc2\xb023\xe2\x80\xb2S\xc2\xbb. De var 97\xc2\xa0nautiske mil fra Sydpolen. Det britiske flagget ble beh\xc3\xb8rig plantet og Shackleton navnga polarplat\xc3\xa5et etter Kong Edward VII.\n_START_SECTION_\nTilbaketuren\n_START_PARAGRAPH_\nGruppen returnerte hjemover etter 73\xc2\xa0dagers reise s\xc3\xb8rover. Rasjonene hadde blitt redusert flere ganger for \xc3\xa5 forlenge ferden utover det opprinnelige estimatet p\xc3\xa5 110\xc2\xa0dager. Shackleton tok n\xc3\xa5 sikte p\xc3\xa5 \xc3\xa5 n\xc3\xa5 Hut Point i l\xc3\xb8pet av 50\xc2\xa0dager, fordi if\xc3\xb8lge Shackletons forutg\xc3\xa5ende ordre skulle \xc2\xabNimrod\xc2\xbb, etter \xc3\xa5 ha returnert for \xc3\xa5 hente ekspedisjonen hjem, reise senest 1. mars. De fire mennene var n\xc3\xa5 mer eller mindre fysiske vrak, men p\xc3\xa5 vei nordover gjennomf\xc3\xb8rte de imponerende dagsmarsjer og n\xc3\xa5dde kanten av breen 19. januar. Da de begynte nedstigningen hadde de mat til fem dager med halv rasjon som skulle vare frem til depotet i nederste del av breen; under oppstigningen hadde den samme distansen tatt 12\xc2\xa0dager. Shackletons fysiske helse ble n\xc3\xa5 en stor bekymring, men \xc2\xabjo verre han f\xc3\xb8lte seg, desto hardere trakk han\xc2\xbb if\xc3\xb8lge Adams._NEWLINE_Depotet ble n\xc3\xa5dd 28. januar. Wild, som var syk av dysenteri, var ikke i stand til \xc3\xa5 dra eller spise noe annet enn kjeks, og kjeks var mangelvare. Den 31. januar presset Shackleton sin egen frokostkjeks p\xc3\xa5 Wild, en gest som fikk Wild til \xc3\xa5 skrive: \xc2\xabGud, jeg skal aldri glemme. Tusenvis av pund kunne ikke ha kj\xc3\xb8pt den ene kjeksen\xc2\xbb. Noen dager senere ble resten av gruppen sl\xc3\xa5tt ut av alvorlig enteritis etter \xc3\xa5 ha spist bedervet ponnikj\xc3\xb8tt. Til tross for dette m\xc3\xa5tte de fortsatt opprettholde fremdriften; under marsjen mellom depotene hadde de med s\xc3\xa5 lite mat at en forsinkelse kunne bli fatal. Til alt hell gjorde sterk vind det mulig \xc3\xa5 bruke vindseil for \xc3\xa5 holde en god marsjhastighet._NEWLINE_\xc2\xabVi er s\xc3\xa5 tynne at beina verker n\xc3\xa5r vi ligger p\xc3\xa5 den harde sn\xc3\xb8en\xc2\xbb, skrev Shackleton. Fra 18. februar og fremover begynte de \xc3\xa5 plukke opp kjente landemerker, og den 23. februar n\xc3\xa5dde de Bluffdepotet, som til deres store lettelse hadde blitt rikelig fylt opp av Ernest Joyce. Utvalget av delikatesser utover kassene med vanlige forsyninger ble listet opp av Shackleton: \xc2\xabCarlsbadplommer, egg, kaker, plum pudding, ingef\xc3\xa6rbr\xc3\xb8d og kandisert frukt\xc2\xbb. Wilds lakoniske kommentar var \xc2\xabGode gamle Joyce\xc2\xbb._NEWLINE_Matproblemene var n\xc3\xa5 l\xc3\xb8st, men de m\xc3\xa5tte fremdeles komme seg tilbake til Hut Point f\xc3\xb8r fristen den 1. mars. Den siste etappen av ferden ble avbrutt av en sn\xc3\xb8storm som tvang dem til \xc3\xa5 holde seg i leieren i 24\xc2\xa0timer. Den 27. februar, fremdeles 33\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (61\xc2\xa0km) unna sikkerhet, kollapset Marshall. Shackleton bestemte da at han og Wild skulle gj\xc3\xb8re et fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 \xc3\xa5 n\xc3\xa5 Hut Point i h\xc3\xa5p om \xc3\xa5 finne skipet og holde det igjen frem til de to andre var blitt reddet. De n\xc3\xa5dde hytten sent den 28. februar. I h\xc3\xa5p om at skipet var i n\xc3\xa6rheten fors\xc3\xb8kte de \xc3\xa5 f\xc3\xa5 dets oppmerksomhet ved \xc3\xa5 sette fyr p\xc3\xa5 en liten trehytte som ble brukt til magnetiske observasjoner. Kort tid etter kom \xc2\xabNimrod\xc2\xbb, som hadde ankret opp ved bretungen, til syne: \xc2\xabIkke noe gladere syn hadde noensinne m\xc3\xb8tt en manns \xc3\xb8yne\xc2\xbb skrev Wild senere. Det tok ytterligere tre dager f\xc3\xb8r Adams og Marshall kunne bli hentet ut fra barrieren, men den 4. mars var hele den s\xc3\xb8rlige gruppen ombord og Shackleton kunne beordre full fart nordover.\n_START_SECTION_\nDen nordlige gruppen\n_START_PARAGRAPH_\nUnder forberedelsene til den s\xc3\xb8rlige ferden gav Shackleton instruksjoner til Edgeworth David om \xc3\xa5 lede en nordlig gruppe til Victoria Land for \xc3\xa5 utf\xc3\xb8re magnetiske og geologiske arbeider. Gruppen skulle fors\xc3\xb8ke \xc3\xa5 n\xc3\xa5 den magnetiske sydpolen, og skulle utf\xc3\xb8re en full geologisk unders\xc3\xb8kelse i McMurdo Dry Valleys. Davids gruppe bestod foruten av ham selv av Douglas Mawson og Alistair Mackay. De skulle benytte seg av menneskelig trekkraft, og hundene ble igjen i basen for \xc3\xa5 bli brukt til utlegging av depoter og annet rutinearbeid. Gruppen hadde ordre om \xc3\xa5 plante Union Jack p\xc3\xa5 den magnetiske Sydpolen og \xc3\xa5 ta Victoria Land i besittelse for det britiske imperiet. Etter flere dagers forberedelser startet de ferden 5. oktober 1908, og de ble trukket de f\xc3\xb8rste kilometerne av motorkj\xc3\xb8ret\xc3\xb8yet._NEWLINE_P\xc3\xa5 grunn av sj\xc3\xb8isens tilstand og d\xc3\xa5rlig v\xc3\xa6r var fremdriften veldig liten i starten. Ved utgangen av oktober hadde de krysset McMurdo-sundet og avanserte 60\xc2\xa0miles (100\xc2\xa0km) oppover den vanskelige kysten av Victoria Land, hvor de hadde besluttet \xc3\xa5 konsentrere alle sine fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 \xc3\xa5 n\xc3\xa5 den magnetiske Sydpolen. Etter traverseringen av Nordenski\xc3\xb6ld istunge og den forr\xc3\xa6derske Drygalski-tungen var de endelig i stand til \xc3\xa5 forlate kysten og svinge nordvest, mot den magnetiske sydpolens omtrentlige beliggenhet. F\xc3\xb8r dette hadde David et uhell da han falt ned i en bresprekk, men ble reddet av Mawson._NEWLINE_Veien opp til innlandsplat\xc3\xa5et gikk via en labyrintisk isbre (senere navngitt Reevesbreen etter Royals Geographical Societys kartkurator), som brakte dem til en hard overflate av sn\xc3\xb8 den 27. desember. Dette gjorde dem i stand til \xc3\xa5 bevege seg raskere fremover, med en hastighet p\xc3\xa5 om lag 10\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (18,5\xc2\xa0km) daglig, mens de foretok magnetiske observasjoner. Den 16. januar viste disse observasjonene at de var om lag 13\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (24\xc2\xa0km) fra den magnetiske sydpolen. Neste dag, 17. januar, n\xc3\xa5dde de sitt m\xc3\xa5l og fastsatte den magnetiske sydpolens posisjon til 72\xc2\xb0\xc2\xa015'S, 155\xc2\xb0\xc2\xa016'\xc3\x98 i en h\xc3\xb8yde p\xc3\xa5 7\xc2\xa0260\xc2\xa0fot (2\xc2\xa0210\xc2\xa0m). I en dempet seremoni tok David formelt omr\xc3\xa5det i besittelse p\xc3\xa5 vegne av det britiske imperiet._NEWLINE_Utslitte og med lite mat stod gruppen overfor en tilbakereise p\xc3\xa5 250\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (460\xc2\xa0km) med bare 15\xc2\xa0dager til r\xc3\xa5dighet hvis de skulle rekke det forh\xc3\xa5ndsavtalte m\xc3\xb8tet med \xc2\xabNimrod\xc2\xbb ved kysten. Til tross for den stadig svekkede fysiske tilstanden opprettholdt de sine daglige distanser, og den 31. januar var de 16\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (30\xc2\xa0km) fra det avtalte m\xc3\xb8tepunktet. D\xc3\xa5rlig v\xc3\xa6r f\xc3\xb8rte imidlertid til at de ble forsinket, og n\xc3\xa5dde ikke m\xc3\xb8testedet f\xc3\xb8r 2. februar. Den natten passerte \xc2\xabNimrod\xc2\xbb dem i et heftig sn\xc3\xb8v\xc3\xa6r, ute av stand til \xc3\xa5 finne leiren. To dager senere, etter at \xc2\xabNimrod\xc2\xbb hadde snudd s\xc3\xb8rover igjen, ble imidlertid gruppen oppdaget fra skipet. De var n\xc3\xa5 i stand til \xc3\xa5 karre seg ombord i sikkerhet, selv om Mawson falt 18\xc2\xa0fot (5,5\xc2\xa0m) ned i en bresprekk i kaoset med \xc3\xa5 komme seg ombord. Gruppen hadde reist i fire m\xc3\xa5neder og gikk i de samme kl\xc3\xa6rne som de hadde hatt ved avreise fra Kapp Royds; angivelig var \xc2\xabduften overveldende\xc2\xbb. F\xc3\xb8r denne opphentingen hadde \xc2\xabNimrod\xc2\xbb plukket opp en gruppe best\xc3\xa5ende av Priestley, Brocklehurst og Bertram Armytage som hadde utf\xc3\xb8rt geologiske arbeider i omr\xc3\xa5det ved Ferrarbreen.\n_START_SECTION_\nEtterspill\n_START_PARAGRAPH_\nDen 23. mars 1909 ankom Shackleton New Zealand og skrev en rapport p\xc3\xa5 2\xc2\xa0500 ord til Daily Mail i London, som han hadde en eksklusiv kontrakt med. Fra polarforskere, deriblant Nansen og Amundsen, mottok Shackleton anerkjennelse og gener\xc3\xb8s ros, mens responsen fra Royal Geographical Society var mer avm\xc3\xa5lt. Den tidligere presidenten, Sir Clements Markham, uttrykte privat sin mistro til Shackletons hevdede s\xc3\xb8rlige rekord. Da Schackleton den 14. juni ankom til Londons Charing Cross stasjon ble han imidlertid m\xc3\xb8tt av RGS-president Leonard Darwin, en heller motvillig kaptein Scott og en stor, begeistret folkemengde._NEWLINE_Grunnen til at det ble stilt tvil om den s\xc3\xb8rligste posisjonen, var at etter 3. januar ble alle beregninger av posisjonene utf\xc3\xb8rt etter bestikkregning som baserer seg p\xc3\xa5 retning, hastighet og medg\xc3\xa5tt tid. Den siste observasjonen den 3. januar hadde angitt breddegraden som 87\xc2\xb022\xe2\x80\xb2. Shackletons tabell over distanser viser at de over de neste tre dagene dekket en avstand p\xc3\xa5 litt over 40\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (74\xc2\xa0km) for \xc3\xa5 n\xc3\xa5 et estimert 82\xc2\xb07' den 6. januar, f\xc3\xb8r de ble oppholdt i to dager av en sn\xc3\xb8storm. Den 9. januar viser tabellen at gruppen reiste fra sin siste leir og ytterligere 16\xc2\xa0nautiske\xc2\xa0mil (30\xc2\xa0km) for \xc3\xa5 n\xc3\xa5 sitt s\xc3\xb8rligste punkt, og den samme distansen tilbake til leiren. Denne avstanden p\xc3\xa5 \xc3\xa9n og samme dag var langt mer enn for noen annen etappe p\xc3\xa5 ferden. Shackleton forklarte at dette var en strekning \xc2\xabhalvt l\xc3\xb8pende, halvt g\xc3\xa5ende\xc2\xbb, uhemmet av sleden eller annet utstyr. Hver av de fire mennene bekreftet sin tro p\xc3\xa5 den oppn\xc3\xa5dde breddegraden uavhengig av hverandre, og ingen oppga senere noen grunn for at hans ord skulle trekkes i tvil._NEWLINE_Shackleton fikk raskt offisiell anerkjennelse i form av utnevnelse til Commander of the Royal Victorian Order av kongen, som senere tildelte ridderskap. RGS tildelte ham en gullmedalje, riktignok med en reservasjon: \xc2\xabVi vil ikke foresl\xc3\xa5 \xc3\xa5 lage medaljen s\xc3\xa5 stor som den som ble tildelt kaptein Scott\xc2\xbb, ble det uttalt fra offisielt hold. Selv om han var en helt i publikums \xc3\xb8yne, fikk ikke Shackleton  den rikdommen han hadde forventet. De \xc3\xb8kte kostnadene ved ekspedisjonen og behovet for \xc3\xa5 m\xc3\xb8te l\xc3\xa5negarantier gjorde at han m\xc3\xa5tte reddes fra finansiell ydmykelse ved et statlig stipend p\xc3\xa5 20\xc2\xa0000 pund._NEWLINE_\xc2\xabFarthest South\xc2\xbb-rekorden som Nimrod-ekspedisjonen satte stod i mindre enn tre \xc3\xa5r, til Amundsen n\xc3\xa5dde Sydpolen 14. desember 1911. For sin banebrytende bedrift mottok Shackleton hyllest fra Amundsen: \xc2\xabDet Nansen er for nord, er Shackleton for s\xc3\xb8r\xc2\xbb. Deretter ble Shackletons ambisjoner for Antarktis l\xc3\xb8st med en transkontinental kryssing som han fors\xc3\xb8kte p\xc3\xa5 uten hell med Endurance-ekspedisjonen i 1914\xe2\x80\x9317. Hans status som en ledende figur i den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning ble imidlertid sikret. Andre medlemmer av Nimrod-ekspedisjonen oppn\xc3\xa5dde ogs\xc3\xa5 ber\xc3\xb8mmelse og posisjoner i de kommende \xc3\xa5rene. Edgeworth David, Adams, Mawson og Priestley mottok alle til slutt ridderskap, og de to siste fortsatte sine polare arbeider p\xc3\xa5 senere ekspedisjoner, selv om ingen av dem dro s\xc3\xb8rover med Shackleton igjen. Mawson ledet den australasiatiske antarktisekspedisjonen i 1911\xe2\x80\x9313, og Priestley var en del av Terra Nova-ekspedisjonens vitenskapelige lag. Frank Wild var nestkommanderende for \xc2\xabsjefen\xc2\xbb p\xc3\xa5 Endurance-ekspedisjonen og p\xc3\xa5 den korte Shackleton-Rowett-ekspedisjonen, hvor han tok over kommandoen etter Shackletons d\xc3\xb8d p\xc3\xa5 S\xc3\xb8r-Georgia i 1922. Ti \xc3\xa5r etter returen fra Antarktis ble \xc2\xabNimrod\xc2\xbb knust til pinneved i Nordsj\xc3\xb8en etter \xc3\xa5 ha g\xc3\xa5tt p\xc3\xa5 grunn ved Barber Sands utenfor kysten av Norfolk den 31. januar 1919. Kun to av hennes mannskap p\xc3\xa5 tolv overlevde."