b'\n_START_ARTICLE_\nGuomindang-invasjonen av Burma\n_START_SECTION_\nKrigen\n_START_PARAGRAPH_\nI 1949 var Mao Zedong i ferd med \xc3\xa5 vinne den kinesiske borgerkrigen og stilt ovenfor en kommunistisk offensiv i det s\xc3\xb8rlige Kina, planla Chiang Kai-shek \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re Yunnan-provinsen til nasjonalistenes siste skanse. Da kommunistene invaderte provinsen i desember, opplevde Chiang at hans egen general Lu Han gjorde forred\xc3\xa6ri ved \xc3\xa5 bev\xc3\xa6pne lokalbefolkningen for \xc3\xa5 kaste ut de nasjonalistiske styrkene. Dette gjorde det i neste omgang lett for kommunistene \xc3\xa5 ta kontroll over provinsen. I en slik h\xc3\xa5pl\xc3\xb8s situasjon hadde Chiang f\xc3\xa5 alternativer, men fattet beslutningen om \xc3\xa5 sende styrkene sine inn i Burma. Det kom til kamper med burmesiske styrker, men Chiangs styrker lyktes i \xc3\xa5 etablere et fotfeste inne p\xc3\xa5 burmesisk territorium for \xc3\xa5 fortsette krigen derfra. Fem tusen nasjonalistiske soldater fors\xc3\xb8kte ogs\xc3\xa5 \xc3\xa5 invadere Fransk Indokina, men ble nesten umiddelbart stoppet av franske styrker. Styrkene ble holdt i fangenskap inntil de omsider ble sendt til Taiwan i 1953._NEWLINE_Den burmesiske h\xc3\xa6ren hadde lite \xc3\xa5 stille opp med ovenfor Chiangs styrker, og kunne ikke forhindre at Goumindang-styrken okkuperte store omr\xc3\xa5der mellom Kengtung og Tachilek. I juni 1950 stilte den burmesiske h\xc3\xa6ren et ultimatum til de kinesiske inntrengerne, hvor de kunne velge mellom \xc3\xa5 overgi seg eller forlate Burma \xc3\xb8yeblikkelig. Goumindang-styrken, under ledelse av General Li Mi, nektet \xc3\xa5 lystre, og burmeserne svarte med \xc3\xa5 angripe Tachilek, som i l\xc3\xb8pet av f\xc3\xa5 uker var sikret. Li Mi valgte \xc3\xa5 trekke styrken sin inn i et mindre tilgjengelig fjellterreng, hvor burmeserne vanskelig kunne f\xc3\xb8re noen effektiv kampanje mot dem. Han fikk rett, og selv om Burma i tre \xc3\xa5r fors\xc3\xb8kte \xc3\xa5 angripe, lyktes de aldri i \xc3\xa5 drive Goumindang-styrken ut. Samtidig fors\xc3\xb8kte General Li Mi \xc3\xa5 gjenerobre Yunnan i august 1952 med en styrke p\xc3\xa5 2100 mann. Fors\xc3\xb8ket mislyktes, og skulle bli nasjonalistenes siste fremst\xc3\xb8t i Fastlands-Kina. Li Mi, som n\xc3\xa5 forstod at han ikke kunne gjenetablere nasjonalistisk kontroll over Kina, bestemte seg for \xc3\xa5 konsolidere Goumindang-styrkens kontroll over grenseomr\xc3\xa5dene p\xc3\xa5 burmesisk side ved \xc3\xa5 erobre st\xc3\xb8rre og mer befolkede omr\xc3\xa5der. Den burmesiske h\xc3\xa6ren hadde intet effektivt svar p\xc3\xa5 den kinesiske ekspansjonen._NEWLINE_I perioden helt frem til 1960 fortsatte konflikten, uten at den f\xc3\xb8rte til noe avgj\xc3\xb8rende fremgang for den burmesiske h\xc3\xa6ren. Imidlertid skulle ting snu seg da en grenseavtale ble inng\xc3\xa5tt med Folkerepublikken Kina det \xc3\xa5ret, en avtale som l\xc3\xb8ste en komplisert grensekonflikt mellom de to landene. Avtalen innbefattet at Kina skulle hjelpe Burma med \xc3\xa5 h\xc3\xa5ndheve suverenitet over dets territorium, og i november ble en styrke p\xc3\xa5 20\xc2\xa0000 sendt inn for \xc3\xa5 klarere omr\xc3\xa5det for Goumindang-geriljaer. Intervensjonen, som har f\xc3\xa5tt navnet Kampanjen ved den sino-burmesiske grensen, viste seg \xc3\xa5 v\xc3\xa6re vellykket, og Goumindang-styrken ble tvunget til \xc3\xa5 trekke seg ut av Burma. Dette markerte slutten p\xc3\xa5 konflikten, samt et sterkere forhold mellom regjeringene i Rangoon og Beijing.'