b'\n_START_ARTICLE_\nSanter-kommisjonen\n_START_PARAGRAPH_\nSanterkommisjonen var europakommisjonen i tjeneste fra 1995 til 1999. Den besto av en president, Jacques Santer, og  ytterligere nitten kommiss\xc3\xa6rer. Kommisjonen gikk av i 1999, f\xc3\xb8r valgperioden var ute. Det var fremsatt anklager om favorisering og korrupsjon mot to av kommisjonens medlemmer. Prodi-kommisjonen under ledelse av italieneren Romano Prodi, overtok 18. september 1999.\n_START_SECTION_\nOppnevnelsen\n_START_PARAGRAPH_\nDet europeiske r\xc3\xa5d foreslo for Europaparlamentet i juli 1994 at Jaques Santer ble oppnevnt som Europakommisjonens president. Den britiske statsminister John Major hadde nedlagt veto mot enhver politiker som fulgte linjen til Jaques Delors. Dermed var Jean-Luc Dehaene utelukket, da Major ans\xc3\xa5 ham for \xc3\xa5 v\xc3\xa6re en for sterk f\xc3\xb8deralist. Det er siden hevdet (Pierre Gerbet, CVCE) at Santer dermed fikk en d\xc3\xa5rlig start, som det \xc2\xabnest beste\xc2\xbb valg til stillingen.\n_START_SECTION_\nKrisen\n_START_PARAGRAPH_\nI Europaparlamentet ble det i 1998 reist kritikk mot kommisjonens administrasjon, og i desember nektet parlamentet \xc3\xa5 godkjenne kommisjonens regnskap. Parlamentet \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 \xc3\xb8ke sin politiske makt over kommisjonen. Samtidig var parlamentet i s\xc3\xb8kelyset til enkelte medier i Tyskland og Skandinavia med grunnlag i utbetaling av for h\xc3\xb8ye l\xc3\xb8nninger. Kritikken mot kommisjonen f\xc3\xb8rte til at pressens oppmerksomhet ble flyttet til kommisjonen, og s\xc3\xa6rlig mot Edith Cresson og Manuel Marin. Cresson var anklaget for favorisering og Marin for bedrageri i forbindelse med n\xc3\xb8dhjelp. I tillegg kom en generell kritikk mot kommisjonens administrative rutiner.   _NEWLINE_I januar 1999 ble et mistillitsforslag mot kommisjonen forkastet med 293 mot 232 stemmer, og 27 avholdte. Aldri tidligere hadde et mistillitsforslag oppn\xc3\xa5dd s\xc3\xa5 stort flertall. Parlamentet krevde nedsatt en unders\xc3\xb8kelseskommisjon, noe kommisjonen aksepterte. Santer bidro til en ordning hvoretter de to kommiss\xc3\xa6rene skulle g\xc3\xa5 av. I mars 1999 konkluderte unders\xc3\xb8kelseskommisjonen med massiv kritikk mot kommisjonen som s\xc3\xa5dan. _NEWLINE_Sosialdemokratene ved Pauline Green trakk sin st\xc3\xb8tte til Santer. Jaques Santer besluttet deretter at hele kommisjonen skulle g\xc3\xa5 av. I sin avskjedserkl\xc3\xa6ring konstaterte han at det ikke var funnet bevis for bedrageri til fordel for noen av kommiss\xc3\xa6rene, men ett tilfelle av favorisering. Han oppfattet tonen i unders\xc3\xb8kelseskommisjonens rapport som uriktig. Kommisjonen ville arbeide videre, frem til en ny kommisjon var oppnevnt. Edith Cresson ble av EU-domstolen kritisert for \xc3\xa5 ha favorisert kjente ved en stillingsutnevnelse, men beholdt sin pensjon. Det er vurdert som vanskelig \xc3\xa5 fastsl\xc3\xa5 en bestemt grunn til at kommisjonen m\xc3\xa5tte g\xc3\xa5 av.  _NEWLINE_Santerkommisjonen fungerte noen m\xc3\xa5neder, inntil Prodi-kommisjonen overtok. Santerkommisjonen etablerte i juni 1999 Europeiske kontor for bedrageribekjempelse (OLAF), til erstatning for Anti-Fraud Coordination Unit (UCLAF) fra 1998. Tysklands kansler Gerhard Schr\xc3\xb6der handlet raskt og utnevnte allerede i mars 1999 Romano Prodi som ny kommisjonspresident. I juli samme \xc3\xa5r var de \xc3\xb8vrige kommisjonsmedlemmer klare. Ved en avstemning i Europaparlamentet 15. september 1999 ble kommisjonen valgt. Prodi-kommisjonen tiltr\xc3\xa5dte 18. september 1999 som fremdeles var innenfor Santer-kommisjonens valgperiode.'