b'\n_START_ARTICLE_\nNorsk historie 1884\xe2\x80\x931905\n_START_SECTION_\nInnf\xc3\xb8ringen av parlamentarismen\n_START_PARAGRAPH_\nParlamentarisme er en politisk styreform der regjeringen sitter s\xc3\xa5 lenge flertallet i nasjonalforsamlingen (alts\xc3\xa5 Stortinget for Norges del) tillater det. Dette gir alts\xc3\xa5 Stortinget makt over regjeringen. F\xc3\xb8r innf\xc3\xb8ringen av parlamentarismen i Norge, var det omvendt._NEWLINE_F\xc3\xb8r 1884 hadde regjeringen grunnlovsfestet forbud mot \xc3\xa5 m\xc3\xb8te i Stortinget. Ettersom regjeringen ble utpekt av kongen, hadde Stortinget begrenset innflytelse over statsr\xc3\xa5dene, og regjeringen kunne dermed i prinsippet motarbeide det folkevalgte Stortinget. I 1870-\xc3\xa5rene vedtok Stortinget i flere omganger \xc3\xa5 endre Grunnloven, slik at statsr\xc3\xa5dene fikk adgang til parlamentet. Kongen, Oscar II, nektet \xc3\xa5 sanksjonere lovendringen, og ved tredje sanksjonsnektelse i 1880, kom en annen bestemmelse i Grunnloven p\xc3\xa5 banen. Kongen pliktet nemlig \xc3\xa5 godkjenne lovendringsforslag dersom slike forslag ble vedtatt for tredje gang i Stortinget. Men hvorvidt dette ogs\xc3\xa5 gjaldt grunnlovsendringer, var usikkert. Da venstreopposisjonen (fra 1884 partiet Venstre) vant i Stortingsvalget i 1882, stilte de regjeringen til riksrett for at den hadde nektet \xc3\xa5 gjennomf\xc3\xb8re den vedtatte lovendringen. Regjeringen Selmer m\xc3\xa5tte i 1884 g\xc3\xa5 av, og kongen gikk med p\xc3\xa5 \xc3\xa5 utpeke Venstres leder Johan Sverdrup som ny statsminister. Dette omtales gjerne som da parlamentarismen ble innf\xc3\xb8rt i Norge, selv om det tok noen \xc3\xa5r f\xc3\xb8r parlamentarismen ble gjennomf\xc3\xb8rt i praksis.\n_START_SECTION_\nStriden om en egen utenrikspolitikk: konsulatvesenet\n_START_PARAGRAPH_\nUnionens siste skanse var retten til et eget konsulat for Norge. Konsulatsaken var en av hovedgrunnene til at unionen mellom Norge og Sverige ble oppl\xc3\xb8st. Ved Stortingsvalget i 1891 stilte Venstre krav var at Norge m\xc3\xa5tte f\xc3\xa5 eget konsulat for at norske handelsinteresser skulle bli bedre ivaretatt. Underforst\xc3\xa5tt var dette ogs\xc3\xa5 et krav om at Norge etter hvert skulle f\xc3\xa5 sin egen utenriksminister. Begrunnelsen var behovet for sterkere norsk parlamentarisk kontroll med utenrikspolitikken. B\xc3\xa5de partiet H\xc3\xb8yre, svenske konservative og kongen var imot dette, fordi de fryktet det ville \xc3\xb8delegge unionen. Utenrikspolitikken var, sammen med kongen, det eneste de to landene i unionen hadde felles. Sverige oppl\xc3\xb8ste derfor Mellomriksloven, en lov om handel mellom de to landene som var sv\xc3\xa6rt viktig for Norge. Venstre fors\xc3\xb8kte \xc3\xa5 innf\xc3\xb8re et eget norsk konsulat flere ganger, men m\xc3\xa5tte gi opp da uenighetene nesten f\xc3\xb8rte til krig. Rundt \xc3\xa5rhundreskiftet ble det st\xc3\xb8rre vilje til forhandling p\xc3\xa5 begge sider. I Stortingsvalget 1903 vant H\xc3\xb8yre valget, og man begynte forhandlinger om egen norsk konsulatvesen. Den svenske statsministeren Erik Bostr\xc3\xb6ms forslag til ny lov om konsulatvesen viste at han s\xc3\xa5 p\xc3\xa5 Norge som underordnet Sverige, og forhandlingene ble avbrutt. Den svenske kronprins Gustav, med st\xc3\xb8tte fra den svenske Riksdagen, fors\xc3\xb8kte \xc3\xa5 f\xc3\xa5 i gang nye forhandlinger, men dette ble avsl\xc3\xa5tt i Norge, og 7. juni 1905 erkl\xc3\xa6rte Stortinget at unionen med Sverige var oppl\xc3\xb8st og kong Oscar avsatt.'