b'\n_START_ARTICLE_\nLincoln Mark-serien\n_START_SECTION_\nBakgrunn\n_START_PARAGRAPH_\nF\xc3\xb8r det var modellserier av \xc2\xabContinental Mark\xc2\xbb, \xc2\xabLincoln Continental Mark\xc2\xbb, \xc2\xabLincoln Mark\xc2\xbb eller \xc2\xabLincoln MK\xc2\xbb, var det en rekke modeller bygget av Ford-organisasjonen som bar navnet \xc2\xabContinental\xc2\xbb. Disse startet i 1930-\xc3\xa5rene med en \xc2\xabone-off\xc2\xbb bil, en spesialtilpasset personlig bil som endte med \xc3\xa5 bli en konseptbil, som Edsel Ford bestemte at hans designere skulle lage. Utgangspunktet var det opprinnelige designet til Lincoln-Zephyr som ble utf\xc3\xb8rlig endret. Den ble kalt \xc2\xabContinental\xc2\xbb fordi den var ment \xc3\xa5 fange en essens av kontinentaleuropeisk luksus. Denne f\xc3\xb8rste bilen f\xc3\xb8rte til en produksjonsmodell, den f\xc3\xb8rste av bilene i \xc2\xabLincoln Continental\xc2\xbb-serien, som ble bygget i perioden fra 1939 til 1948._NEWLINE_I 1955 valgte Ford Motor Company \xc3\xa5 introdusere en ny personlig luksusbil som en etterf\xc3\xb8lger etter f\xc3\xb8rkrigsmodellen Lincoln Continental. Da det skulle v\xc3\xa6re en av de mest eksklusive og dyre biler i verden, valgte Ford \xc3\xa5 lage en frittst\xc3\xa5ende serie ovenfor Lincoln. Den nye Continental Mark II fra Continental Division vedtok navnekonvensjonen \xc2\xabmerke nummer\xc2\xbb, ogs\xc3\xa5 betyr \xc2\xabversjonsnummer\xc2\xbb eller \xc2\xabmodellnummer\xc2\xbb; n\xc3\xa5r det brukes i den europeiske bilindustrien, ble dette ogs\xc3\xa5 brukt til \xc3\xa5 identifisere versjoner av artilleri, stridsvogner, marinefart\xc3\xb8yer og fly. Navnet ble dermed tilsvarende i opprinnelige meningen \xc3\xa5 bare \xc2\xabContinental, versjon 2\xc2\xbb eller \xc2\xabContinental, modell B\xc2\xbb, selv om navnet \xc2\xabMark\xc2\xbb senere ble mer som et modellmerke i hodet til mange kunder, som senere merkevarebyggende innsats videreutviklet._NEWLINE_I 1958 ble Continental divisjon integrert i Lincoln, som Lincoln introduserte som Mark III, IV og V for \xc3\xa5 erstatte Mark II. De ble flaggskipene i modellspekteret til Lincoln. I 1961 gikk Lincoln fra \xc3\xa5 ha tre modeller til en enkelt Continental - Mark-serien ble avviklet._NEWLINE_For modell\xc3\xa5ret 1968 restartet Lincoln Mark-serien med Mark III. I stedet for \xc3\xa5 v\xc3\xa6re en flaggskipmodell for en standard Lincoln, var Mark III en helt ny bil. Basert p\xc3\xa5 Ford Thunderbird, det var det strengt tatt en personlig luksuscoup\xc3\xa9 som Continental Mark II og 1939-1948 Continental, og derfor startet serien p\xc3\xa5 Mark III._NEWLINE_Mens de delte f\xc3\xa5 eller ingen karroserideler, brukte Mark-serien mange andre komponenter fra Ford Thunderbird i hele produksjonperioden fra 1969 til 1998. Det eneste unntaket var 1980-1983 Mark VI, som var basert p\xc3\xa5 Ford LTD/Mercury Marquis-coup\xc3\xa9 og Lincoln Town Car. Mark VI er den eneste modellen som er produsert ogs\xc3\xa5 i en 4-d\xc3\xb8rs versjon.\n_START_SECTION_\nDesignetterord\n_START_PARAGRAPH_\nOmd\xc3\xb8mmet for \xc2\xaboverdreven styling\xc2\xbb er kanskje ironisk gitt den enorme mengden av stylingtalent som ble knyttet til utvikling og endring av Mark-modellene av denne \xc3\xa5rgangen (s\xc3\xa5 vel som de forseggjorte markedsf\xc3\xb8ringstiltakene for \xc3\xa5 eliminere alt minne om disse modellene). George W. Walker, kjent for sitt bidrag til utviklingen av den opprinnelige Ford Thunderbird, var visepresident med ansvar for stildesign hos Ford p\xc3\xa5 den tiden. _NEWLINE_Elwood Engel, kjent for \xc3\xa5 v\xc3\xa6re hoveddesigner av den fjerde generasjonen av Lincoln Continental samt for hans arbeid som sjefsdesigner hos Chrysler i 1960-\xc3\xa5rene, var stabsdesigner (og f\xc3\xb8lgelig vandret i samtlige designstudioer) hos Ford p\xc3\xa5 denne tiden hvor han jobbet n\xc3\xa6rt sammen med  John Najjar i \xc3\xa5 utvikle ikke bare 1958-modellen, men ogs\xc3\xa5 1959-oppdateringen. Etter John Najjar ble l\xc3\xb8st fra sine oppgaver som sjefsdesigner for Lincoln i 1957 ble han Engels sjefsassistent, og de to jobbet tett sammen i \xc2\xabstiletto studio\xc2\xbb med \xc3\xa5 utvikle fjerde generasjon Lincoln Continental, som selvf\xc3\xb8lgelig vant en pris for sin superlative styling. Etter at Engel forlot Ford i 1961 ble Najjar hoveddesigner for konseptbilen Ford Mustang I, som senere resulterte i f\xc3\xb8dselen av Ford Mustang. Don Delarossa, som etterfulgte Najjar som sjefsstylist for Lincoln, var ansvarlig for 1960-oppdateringen, og ble til slutt i 1980-\xc3\xa5rene sjefsdesigner hos Chrysler. _NEWLINE_Alex Tremulis, som var sjefsstylist hos Auburn-Cord-Duesenberg fra midten til sent p\xc3\xa5 1930-tallet og ber\xc3\xb8mt for sitt arbeid p\xc3\xa5 1948 Tucker Sedan, var sjef for Fords Advanced Styling Studio p\xc3\xa5 denne tiden, og det var hans Ford La Tosca konseptbil, med sitt ovale overlappet med en \xc2\xabX\xc2\xbb-tema, som resulterte i f\xc3\xb8dselen av det \xc2\xabSkr\xc3\xa5tt\xc3\xb8yde monsteret\xc2\xbb klengenavnet til 1958 Mark III fronten. Samt muligens mest ironisk av alt, L. David Ash var Lincolns sjef for eksteri\xc3\xb8rstyling da Najjar hadde ansvar for Lincoln stylingen, den samme L. David Ash som senere ville spille en ledende rolle som sjefstylist for Ford i designet av 1969\xe2\x80\x931971 Lincoln Continental Mark III, som hjalp til at Mark-modellene av denne \xc3\xa5rgangen (sammen med markedsf\xc3\xb8ringsbeslutningen til da Ford Executive Vice-President Lee Iacocca) til \xc3\xa5 bli kalt de \xc2\xabglemte Mark-modellene\xc2\xbb.'