b'\n_START_ARTICLE_\nSatyrspill\n_START_PARAGRAPH_\nSatyrspill var en antikk gresk form for teatralsk tragikomedie, tilsvarende til \xc3\xa5nden i burlesk komedie. De framstilte kor med satyrer, bukkelignende figurer knyttet til skogsguden Pan, basert p\xc3\xa5 gresk mytologi, og forestillingene hadde hyppig forn\xc3\xb8yelser med drukkenskap, frekk seksualitet (inkludert store falliske rekvisitter), sk\xc3\xb8yerstreker, grovkornete vitser og generell munterhet._NEWLINE_Satyrspill var det ene av tre variasjoner av athensk drama, de andre to var tragedie og komedie. Satyrspill kan bli sporet tilbake til Pratinas fra Flius, ca 500 f.Kr. og en av de tidligste dramatikere. Etter \xc3\xa5 ha bosatt seg i Athen begynte han antagelig \xc3\xa5 tilpasse dityramber (jubelhymner), vanlig hvor han kom fra, med korsang fra satyrer for utfylle tragedien som form og som nylig hadde blitt oppfunnet og utviklet i Athen. Hans satyrsang m\xc3\xb8tte bifall og ble ytterligere utviklet av hans s\xc3\xb8nn Aristeas, av Koirilos, av Aiskhylos, og andre._NEWLINE_I den urbane Dionysia i Athen var det vanlig at hver skuespillforfattere stilte i en dramatevling med tre tragedier og et satyrspill som ble framf\xc3\xb8rt enten ved slutten av festivalen, eller mellom andre og tredje tragedie (som ofte utgjorde trilogi) som en form for livlig underholdning, komisk avlastning fra tyngden av dystre, fatalistiske tragedier. Satyrspill var korte, halvparten av varigheten til en tragedie. De vanlige temaene var om himmelen, skjebnen, og gudene som blandet seg inn i menneskenes anliggender i de tragedier som ble framf\xc3\xb8rt gjennom festivalen med kor av satyrer og Silenos, den eldre fordrukne f\xc3\xb8lgesvennen til guden Dionysos.\n_START_SECTION_\nOpprinnelse\n_START_PARAGRAPH_\nOpprinnelsen til teatertradisjonen og framkomsten av satyrspill kan bli sporet til antikkens rurale feiringer til \xc3\xa6re for guden Dionysos. Rush Rehm har argumentert at disse innledet \xc2\xabjordbruksyklusen med s\xc3\xa5ing og h\xc3\xb8sting\xc2\xbb, n\xc3\xa6rt assosiert med Dionysos, som representerte legemliggj\xc3\xb8relsen av \xc2\xabet grunnleggende iboende paradoks for verden, livgivende, men potensielt destruktivt\xc2\xbb. Dramafestivalene under urbane Dionysia i Athen, tilsvarende dedikert til Dionysos, krevde at hver dramatiker stilte med tre tragedier og et satyrspill i en tevling som fungerte som siste stykke framf\xc3\xb8rt ved festivalen. Den n\xc3\xb8yaktige opprinnelsen til satyrspillet er fortsatt diskutert blant forskerne. Brockett har argumentert at de fleste bevis har \xc2\xabkreditert Pratinas for \xc3\xa5 ha oppfunnet denne formen en gang f\xc3\xb8r 501 f.Kr.\xc2\xbb, noe som er st\xc3\xb8ttet av P. E. Easterlings argument at ved 400-tallet f.Kr. ble satyrspillet betraktet som en helhetlig bestanddel av tragike didaskalia. Brockett har ogs\xc3\xa5 foresl\xc3\xa5tt muligheten for at satyrspillet var den f\xc3\xb8rste form for drama hvor fra b\xc3\xa5de tragedien og komedien til sist oppsto fra._NEWLINE_A. E. Haigh har imidlertid holdt fast ved det faktum at satyrspillet er en overlevelse fra \xc2\xabden primitive perioden av bakkisk dyrkelse\xc2\xbb. Haigh lister flere eksempler p\xc3\xa5 nedtegnelser for urbane Dionysia; s\xc3\xa5ledes, i 472 f.Kr. vant Aiskhylos f\xc3\xb8rsteprisen med Phineus, Perserne, Glaukos og satyrspillet Promethevs. Blant Evripides\xe2\x80\x99 bidrag, framhever Haigh stykkene Theristai (431 f.Kr.), Sisyfos (415 f.Kr.) og Alkestis som Evripides fikk lov til \xc3\xa5 presentere som erstatning for det tradisjonelle satyrspillet._NEWLINE_De mytologiske opprinnelsene til satyrene er n\xc3\xa6rt tilknyttet til ankomsten av Dionysos inn i den hellenistiske kulturen. Satyrene og deres kvinnelige motpart, m\xc3\xa6nadene, var tilhengere av Dionysos, en \xc2\xabettern\xc3\xb8ler til Olympos og antagelig av asiatisk opprinnelse\xc2\xbb. I henhold til Roger Lancelyn Green begynte antagelig satyrene som mindre naturguddommer, mens deres utpekte leder Silenos var opprinnelig en vann\xc3\xa5nd, en som gjorde vannkilder og fontener. Silenos var allerede deltagende i kulten til Dionysos da satyrene ble en del av gudens f\xc3\xb8lge, og ble deretter utpekt som deres far. Satyrene ble karakterisert ved deres umoralskhet, omfattende drikking og fyll, og nedbrytning av tradisjonelle verdier og grenser. Eric Csapo og Margaret C. Miller har i tillegg argumentert at satyrer har en sterk forbindelse til musikk og dans, og betrakter dem som \xc2\xabarketypiske musikere og dansere\xc2\xbb, s\xc3\xa5ledes knyttet dem til de dionysiske prosesjoner og til teaterkulturens opprinnelse.\n_START_SECTION_\nStruktur og innhold\n_START_PARAGRAPH_\nMaterialet for et satyrspill, som det var for tragedien, ble tatt fra et epos eller mytologien, og handlingen, som skjedde under \xc3\xa5pen himmel, var i en ensom skog, satyrenes tilholdssted, hadde generelt et tragisk iboende element, men tragediens karakteristiske h\xc3\xb8ytidelighet og pomp\xc3\xb8se storhet var langt mindre uten at det p\xc3\xa5 noen m\xc3\xa5te endret prakten i de tragiske kostymene eller verdigheten til de heltene som ble introdusert. Den muntre effekten i spillet var ikke s\xc3\xa5 mye avhengig av handlingen, slik som tilfellet er med komedien, men heller med korets forhold til handlingen. Dette forholdet var knyttet til de form\xc3\xa5lsl\xc3\xb8se, nesevise, smakl\xc3\xb8se og uforskammede, og p\xc3\xa5 samme tid satyrenes feige natur. Antallet personer i koret er ikke kjent, skj\xc3\xb8nt det var antagelig enten 12 eller 15, akkurat som i tragedien. I henhold med de popul\xc3\xa6re oppfatningene om satyrene, besto deres kostymer av geiteskinn, eller av d\xc3\xa5dyr eller panter, og ble hengt p\xc3\xa5 en naken kropp, og i tillegg til dette ogs\xc3\xa5 en heslig maske og busete h\xc3\xa5r. Korets dans i et satyrspill ble kalt for sicinnis, og besto av fantastiske former for sprang og hopp._NEWLINE_Det eneste satyrspill som har blitt bevart i sin helhet er Evripides\xe2\x80\x99 Kyklopen, basert p\xc3\xa5 Odyssevs\xe2\x80\x99 m\xc3\xb8te med kyklopene og Polyfemos, noe som skjer i bok 9 i Odysseen. Aiskhylos ble omtalt for sine satyrspill, det st\xc3\xb8rste fragmentet som er blitt bevart er hans Dictyulci (Garntrekkerne) hvor barnet Persevs blir vasket opp p\xc3\xa5 stranden med sin mor Dana\xc3\xab og ble funnet av Silenos og hans satyrer. Det er ogs\xc3\xa5 bevart et satyrspill av Sofokles kalt for Ichneutai (Sporhundene) hvor satyrene ble ansatt av Apollon for \xc3\xa5 finne hans stj\xc3\xa5lne kr\xc3\xb8tter, og de oppdager barnet Hermes. Mindre fragmenter fra andre satyrspill eksisterer ogs\xc3\xa5, og sjangeren fortsatte \xc3\xa5 bli skrevet og framf\xc3\xb8rt s\xc3\xa5 sent som 100-tallet e.Kr., skj\xc3\xb8nt det meste har forsvunnet. Selv et fragment av musikken til et satyrspill har overlevd til ettertiden. Romerne etterlignet ikke denne formen for drama i sin kultur og litteratur, men likte \xc3\xa5 ha muntre etterstykker som fulgte deres alvorlige skuespill. S\xc3\xa6rlig komedien ble en kunstart som romerne videreutviklet og gjorde til sin egen.\n_START_SECTION_\nKostymer\n_START_PARAGRAPH_\nAlle medlemmene av koret bar masker i henhold til den bakkiske tradisjonen. De tidligste p\xc3\xa5litelige vitnem\xc3\xa5l er gitt av illustrasjonen p\xc3\xa5 Pandora-vasen som er datert til midten av 400-tallet f.Kr. P\xc3\xa5 vasen er satyrene portrettert som halvt mennesker, halvt som geiter, med geitehorn p\xc3\xa5 hodene, og s\xc3\xa5ledes viser til geiteguddommene av dorisk type._NEWLINE_En senere representasjon kan bli sett p\xc3\xa5 Pronomos-vasen som er funnet i Napoli. Elementene med geiter har forsvinnet og satyrene minne om den gamle joniske Silenos som var hesteguddommer. De opptredende b\xc3\xa6rer hestehaler og korte bukser med falloser, et symbol p\xc3\xa5 Dionysosdyrkelse. Haigh har hevdet at de doriske satyrene var de opprinnelige opptredende i de attiske tragedier og satiriske dramaer mens de joniske elementene ble introdusert ved et senere tidspunkt.'