b"\n_START_ARTICLE_\nEgbert av Wessex\n_START_SECTION_\nFamilie\n_START_PARAGRAPH_\nDet er usikkerhet om Egberts opphav. De eldste versjonene av Den angelsaksiske kr\xc3\xb8nike, Parker-kr\xc3\xb8niken, begynner med et genealogisk forord som sporer opphavet til Egberts \xc3\x86thelwulf bakover gjennom Egbert, \xc3\x86lhmund (antatt \xc3\xa5 v\xc3\xa6re \xc3\x86lhmund av Kent), og ellers ukjente Eoppa og Eafa til Ingild, bror av kong Ine av Wessex, som abdiserte fra tronen i 726. Den fortsetter tilbake til Cerdic, grunnleggeren av huset Wessex. Egbert avstamming fra Ingild ble akseptert av historikeren Frank Stenton, men ikke den eldre genealogi tilbake til Cerdic. Heather Edwards i hennes artikkel i Online Dictionary of National Biography argumenterer at han hadde opphav i Kent, og den vestsaksiske avstammingen kan ha bli fabrikkert i l\xc3\xb8pet av hans tid som konge for \xc3\xa5 gi ham legitimitet. Rory Naismith betrakter et opphav i Kent som usannsynlig, og at det er mer sannsynlig at \xc2\xabEgbert kom fra god vestsaksisk kongelig familie.\xc2\xbb_NEWLINE_Navnet p\xc3\xa5 Egberts hustru er ikke kjent. En kr\xc3\xb8nike fra 1400-tallet som n\xc3\xa5 er oppbevart ved Universitetet i Oxford navngir henne som Redburga. Hun var etter sigende var en slektning av Karl den store som Egbert giftet seg med da han var forvist, men dette er avvist av historikerne grunnet kr\xc3\xb8nikens sene datering. Det er antatt at han hadde en halvs\xc3\xb8ster ved navn Alburga, senere anerkjent som en helgen for hennes grunnleggelse av klosteret Wilton Abbey. Hun var gift med Wulfstan, ealdorman av Wiltshire, og ved hans d\xc3\xb8d i 802 ble hun nonne, abbedisse av Wilton Abbey.\n_START_SECTION_\nPolitisk kontekst og tidlig liv\n_START_PARAGRAPH_\nOffa av Mercia, som styrte fra 757 til 796, var den dominerende makten i angelsaksiske England i den andre halvdelen av 700-tallet. Forholdet mellom Offa og Cynewulf, som var konge av Wessex fra 757 til 786, er ikke godt dokumentert, men det synes rimelig at Cynewulf hadde en form for uavhengighet fra Mercias overherred\xc3\xb8mme. Bevis p\xc3\xa5 forholdet mellom kongene kan komme fra chartere, som var dokumenter som bevilget land til tilhengere eller geistlige, og som ble bevitnet av kongene som hadde makt til \xc3\xa5 tildele land. I en del tilfeller opptrer en konge p\xc3\xa5 et charter som en subregulus, eller underkonge, noe som gj\xc3\xb8r det klart at han hadde en overherre. Cynewulf opptrer som \xc2\xabkonge av vestsakserne\xc2\xbb p\xc3\xa5 et charter til Offa i 772; og han ble beseiret av Offa i et slag i 779 ved Bensington, men det er ingenting annet som antyder at Cynewulf ikke var sin egen herre, og at han er ikke kjent for \xc3\xa5 ha anerkjent Offa som en overherre. Offa hadde innflytelse i s\xc3\xb8r\xc3\xb8stlige delen av landet: et charter fra 764 viser ham i selskap med Heahberht av Kent, noe som antyder at Offas innflytelse hjalp \xc3\xa5 plassere Heahberht p\xc3\xa5 tronen. Utstrekningen av Offas kontroll over Kent mellom 765 og 776 er et diskusjonsemne blant historikere, men fra 776 og fram til 784 synes det som om kongene i Kent hadde betydelig uavhengighet fra Mercia._NEWLINE_En annen med samme navn, Egbert II av Kent, styrte i dette kongeriket gjennom hele 770-tallet; er nevnt siste gang i 779 i et charter som bevilget land ved Rochester. I 784 opptrer en ny konge av Kent, \xc3\x86lhmund av Kent, i Den angelsaksiske kr\xc3\xb8nike. I henhold til et notat i margen, \xc2\xabdenne kong \xc3\x86lhmund var Egberts far, Egbert var \xc3\x86thelwulfs far\xc2\xbb. Dette er antatt av det genealogiske forordet fra A-teksten av kr\xc3\xb8niken, som oppgir navnet p\xc3\xa5 Egberts far som \xc3\x86lhmund uten ytterligere detaljer. Forordet er antagelig datert til slutten av 800-tallet; margnotatet er p\xc3\xa5 F-teksten av kr\xc3\xb8niken, hvilket er en versjon fra Kent fra rundt 1100._NEWLINE_\xc3\x86lhmund synes ikke \xc3\xa5 ha overlevd lenge i makten: det er ingen nedtegnelser av hans aktiviteter etter 784. Det er imidlertid bevis p\xc3\xa5 Offas dominans over Kent i l\xc3\xb8pet av slutten av 780-tallet, med hans m\xc3\xa5l av tilsynelatende overherred\xc3\xb8mme til rent ut overtagelse av kongeriket. Han har blitt beskrevet som \xc2\xabrival, ikke overherre, av kongene i Kent\xc2\xbb. Det er mulig at den unge Egbert flyktet til Wessex i 785 eller der omkring; det er megetsigende at Kr\xc3\xb8niken nevner i et senere oppslag at Beorhtric, Cynewulfs etterf\xc3\xb8lger, hjalp Offa i sende Egbert i landflyktighet._NEWLINE_Cynewulf ble myrdet i 786. Hans etterf\xc3\xb8lger ble utfordret av Egbert, men han ble beseiret av Beorhtric, kanskje med st\xc3\xb8tte fra Offa. Den angelsaksiske kr\xc3\xb8nike nedtegnet at Egbert tilbrakte tre \xc3\xa5r i Frankerriket f\xc3\xb8r han ble konge, forvist av Beorhtric and Offa. Teksten sier \xc2\xabiii\xc2\xbb for tre, men det kan ha v\xc3\xa6rt en skriverfeil, og den korrekte lesningen vil v\xc3\xa6re \xc2\xabxiii\xc2\xbb, det vil si tretten \xc3\xa5r. Beorhtrics styre varte i seksten \xc3\xa5r, og ikke tretten; og alle bevarte tekster av Kr\xc3\xb8niken enes om \xc2\xabiii\xc2\xbb, men mange moderne redegj\xc3\xb8relser antar at Egbert tilbrakte minst tretten \xc3\xa5r i Frankerriket. Det krever antagelsen at feilen i transkripsjonen er vanlig for alle manuskripter av Kr\xc3\xb8niken; mange historikere har valgt denne antagelsen, men andre har avvist den helt, gitt kildenes konsistens. I uansett tilfelle ble Egbert antagelig forvist i 789 da Beorhtric, hans rival, ble gift med datteren til Offa av Mercia._NEWLINE_P\xc3\xa5 den tiden da Egbert var i landsforvisning var Frankerriket syrt av Karl den store som hadde innflytelse i Northumbria og det er kjent at han st\xc3\xb8ttet Offas fiender i s\xc3\xb8r. En annen landsforvist angelsakser i Frankerriket p\xc3\xa5 denne tiden var Odberht, en prest. Det er bortimot helt sikkert at denne Odberht kan identifiseres med \xc3\x86dberht, som senere ble konge av Kent. I henhold til en senere kr\xc3\xb8niker, William av Malmesbury, l\xc3\xa6rte Egbert kunsten \xc3\xa5 styre et land i l\xc3\xb8pet av hans tid i Gallia.\n_START_SECTION_\nTidlig styre\n_START_PARAGRAPH_\nBeorhtrics avhengighet av Merica fortsatte inn i styret til Cenwulf, som ble konge av Mercia noen f\xc3\xa5 m\xc3\xa5neder etter Offas d\xc3\xb8d. Beorhtric d\xc3\xb8de i 802, og Egbert kom p\xc3\xa5 tronen i Wessex med antagelig st\xc3\xb8tte fra Karl den store, og kanskje ogs\xc3\xa5 ved paved\xc3\xb8mmet. Folket i Mercia fortsatte \xc3\xa5 motsette seg Egbert: p\xc3\xa5 dagen da han tiltr\xc3\xa5dte tronen ble han angrepet av Hwicce (som opprinnelig hadde utgjort et adskilt kongerike, men som p\xc3\xa5 denne tiden var en del av Mericia), under lederskapet til deres ealdorman, \xc3\x86thelmund. Han ble m\xc3\xb8tt av Weohstan, en ealdorman fra Wessex med menn fra Wiltshire: i henhold til en kilde fra 1400-tallet hadde Weohstan giftet seg med Alburga, s\xc3\xb8ster av Egbert, og var s\xc3\xa5ledes Egberts svoger. Mennene fra Hwicce ble beseiret, men b\xc3\xa5de Weohstan og \xc3\x86thelmund ble drept i slaget. Ingenting mer er nedtegnet om Egberts forhold til Merica for de neste tjue \xc3\xa5rene etter dette slaget. Det synes sannsynlig at Egbert ikke hadde noen st\xc3\xb8rre innflytelse utenfor sine grenser, men det er p\xc3\xa5 den annen side heller ingen bevis p\xc3\xa5 at han noen gang underkastet seg Cenwulf som sin overherre. Cenwulf hadde derimot overherred\xc3\xb8mme over resten av s\xc3\xb8rlige England, men i Cenwulfs chartere er tittelen \xc2\xaboverherre av s\xc3\xb8rlige England\xc2\xbb benyttet, kanskje som en konsekvens av at kongeriket Wessex var uavhengig._NEWLINE_I 815 nedtegnet Den angelsaksiske kr\xc3\xb8nike at Egbert hadde herjet alle omr\xc3\xa5dene til det gjenv\xc3\xa6rende britonske kongeriket Dumnonia, kjent for forfatteren av Kr\xc3\xb8niken som vestwalisisk; deres kongerike var omtrent tilsvarende med hva som i dag er Cornwall. Ti \xc3\xa5r senere indikerte et charter datert 19. august 825 at Egbert drev krig mot Dumnonia; denne gangen kan det ha v\xc3\xa6rt tilknyttet et slag nedtegnet i Kr\xc3\xb8niken ved Gafulford i 823 mellom menn fra Devon og britonere fra Cornwall.\n_START_SECTION_\nSlaget ved Ellendun\n_START_PARAGRAPH_\nDet var ogs\xc3\xa5 i 825 at et av de viktigste slagene i angelsaksisk historie skjedde da Egbert beseiret Beornwulf av Mercia i slaget ved Ellendun (dagens Wroughton, i n\xc3\xa6rheten av Swindon). Slaget markerte slutten p\xc3\xa5 Mericias overherred\xc3\xb8mme av s\xc3\xb8rlige England. Kr\xc3\xb8niken forteller hvordan fulgte opp sin seier: \xc2\xabDeretter sendte han sin s\xc3\xb8nn \xc3\x86thelwulf fra h\xc3\xa6ren, og \xc3\x86lhstan, hans biskop, og Wulfheard, has ealdorman, til Kent med en stor tropp.\xc2\xbb \xc3\x86thelwulf fordrev Baldred, kongen av Kent nordover over Thamsen, og i henhold til Kr\xc3\xb8niken underkastet mennene i Kent, Essex, Surrey og Sussex alle til \xc3\x86thelwulf ettersom \xc2\xabtidligere hadde de p\xc3\xa5 galt vis blitt tvunget vekk fra hans slektninger\xc2\xbb. Dette kan referere til Offa innblanding i Kent p\xc3\xa5 den tiden da Egberts far \xc3\x86lhmund ble konge; om s\xc3\xa5, kr\xc3\xb8nikerens bemerkning kan ogs\xc3\xa5 indikere at \xc3\x86lhmund hadde forbindelser andre steder i s\xc3\xb8r\xc3\xb8stlige England._NEWLINE_Kr\xc3\xb8nikens versjon av hendelsene f\xc3\xa5r det til \xc3\xa5 synes som om Baldred ble fordrevet ut kort tid f\xc3\xb8r slaget, men det var antagelig ikke tilfelle. Et dokument fra Kent som er blitt bevart gir datoen mars 826 som det tredje \xc3\xa5ret til styret til Beornwulf. Av den grunn er det sannsynlig at Beornwulf fortsatt hadde autoritet i Kent p\xc3\xa5 denne tiden som Baldreds overherre; av den grunn var Baldred mest synlig fortsatt ved makten. I Essex forviste Egbert dennes konge Sigered, skj\xc3\xb8nt datoen er ukjent. Det kan ha v\xc3\xa6rt forsinket fram til 829, ettersom en senere kr\xc3\xb8niker har knyttet forvisningen med en krigskampanje som Egbert hadde i dette \xc3\xa5ret mot Mercia._NEWLINE_Den angelsaksiske kr\xc3\xb8nike nevner ikke hvem som var den angripende part ved Ellendun, men en nyere historie forsikrer at Beornwulf bortimot helt sikkert var den som angrep. I henhold til dette synet kan Beornwulf ha fors\xc3\xb8kt \xc3\xa5 dra fordeler av Wessexs krig i Dumnonia sommeren 825. Beornwulfs motivasjon for \xc3\xa5 angripe kan a v\xc3\xa6rt trusselen av uro eller ustabilitet i s\xc3\xb8r\xc3\xb8st: den dynastiske forbindelsene med Kent gjorde Wessex til en trussel til Mercias dominans._NEWLINE_Konsekvensene av Ellendun gikk utover det umiddelbare tapet av Mercias makt i s\xc3\xb8r\xc3\xb8st. I henhold til Kr\xc3\xb8niken ba East Anglia om Egberts beskyttelse mot Mercia det samme \xc3\xa5ret, 825, skj\xc3\xb8nt det er mulig det var \xc3\xa5ret at anmodningen kom. I 826 invaderte Beornwulf riket East Anglia, antagelig for \xc3\xa5 gjenopprette sitt overherred\xc3\xb8mme. Han ble drept i dette fors\xc3\xb8ket. Imidlertid invaderte hans etterf\xc3\xb8lger, Ludeca, dette landet p\xc3\xa5 nytt i 827, tilsynelatende av samme \xc3\xa5rsak. Det kan v\xc3\xa6re at Mercia h\xc3\xa5pet p\xc3\xa5 st\xc3\xb8tte fra Kent: det er en del grunner til \xc3\xa5 anta at Wulfred, erkebiskop av Canterbury, kan ha v\xc3\xa6rt misforn\xc3\xb8yd med styret til Wessex da Egbert hadde sluttet med Wulfreds valuta og begynt \xc3\xa5 prege sine egne mynter ved Rochester og Canterbury, og det er kjent at Egbert tok eiendom som tilh\xc3\xb8rte Canterbury. Resultatet i East Anglia ble en katastrofe for Mercia som bekreftet Wessex makt i s\xc3\xb8r\xc3\xb8st.\n_START_SECTION_\nRedusert innflytelse etter 829\n_START_PARAGRAPH_\nI 830 fikk Mercia tilbake sin uavhengighet under Wiglaf. Den angelsaksiske kr\xc3\xb8nike sier at Wiglag \xc2\xabervervet konged\xc3\xb8mmet Mercia igjen\xc2\xbb, men den mest sannsynlige forklaringen er at dette var et resultat av at Marcia gjorde oppr\xc3\xb8r mot overherred\xc3\xb8mmet til Wessex._NEWLINE_Egberts dominans over s\xc3\xb8rlige England kom til sin slutt da Wiglaf fikk makten i Mercia. Wiglafs tiltredelse er fulgt av bevis p\xc3\xa5 hans uavhengighet fra Wessex. Chartere indikerer at Wiglaf hadde autoritet i Middlesex og Berkshire, og i et charter fra 836 benyttet Wiglaf frasen \xc2\xabmine biskoper, ducer, og magistrater\xc2\xbb for \xc3\xa5 beskrive en gruppe som omfattet elleve biskoper fra erkebispesetet Canterbury, inkludert biskoper fra seter innenfor vestsaksiske omr\xc3\xa5der. Det er betydningsfullt at Wiglaf kunne sammenkalle en slik gruppe av framtredende menn; vestsakserne, selv om de var i stand til \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re det, sammenkalte ingen tilsvarende m\xc3\xb8ter. Wiglaf kan ogs\xc3\xa5 ha f\xc3\xb8rt Essex tilbake inn under Mercias innflytelse i l\xc3\xb8pet av de \xc3\xa5rene da han tok tronen. I East Anglia preget \xc3\x86thelstan mynter, muligens s\xc3\xa5 tidlig som 827, men mer sannsynlig etter en gang rundt 830 da Egbert innflytelse og dominans var redusert etter at Wiglaf hadde blitt konge i Mercia. Denne demonstrasjonen p\xc3\xa5 East Anglias selvstendighet er ikke overraskende da det var \xc3\x86thelstan som antagelig var ansvarlig for \xc3\xa5 ha beseiret og drept b\xc3\xa5de Beornwulf og Ludeca._NEWLINE_B\xc3\xa5de Wessex' raske vekst til makt p\xc3\xa5 slutten av 820-tallet, og den p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende svikten i \xc3\xa5 beholde denne dominerende posisjonen, har blitt unders\xc3\xb8kt av historikere som s\xc3\xa5 etter underliggende \xc3\xa5rsaker. En trolig forklaring for hendelsene i disse \xc3\xa5rene er at Wessex' framgang til en viss grad var avhengig av st\xc3\xb8tte fra frankerne. Frankerriket st\xc3\xb8ttet Eardwulf da han gjenvant tronen i Northumbria i 808, det er derfor plausibelt at de ogs\xc3\xa5 st\xc3\xb8ttet Egbert tiltredelse i 802. Ved p\xc3\xa5sken 839, ikke lenge f\xc3\xb8r Egbert d\xc3\xb8de, var han i kontakt med Ludvig den fromme, s\xc3\xb8nn av Karl den store, for \xc3\xa5 sikre en trygg reise til Roma. Herav synes et vedvarende forhold til frankerne \xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt en del av politikken til angelsakserne i s\xc3\xb8rlige England i l\xc3\xb8pet av den f\xc3\xb8rste halvdelen av 800-tallet._NEWLINE_St\xc3\xb8tte fra karolingerne i Frankerriket kan ha v\xc3\xa6rt en av faktorene som hjalp Egbert til \xc3\xa5 oppn\xc3\xa5 milit\xc3\xa6r suksess p\xc3\xa5 slutten av 820-tallet. Imidlertid fikk det rhinske og frankiske kommersielle nettverket et sammenbrudd en gang p\xc3\xa5 820- eller 830-tallet, og i tillegg br\xc3\xb8t et oppr\xc3\xb8r mot Ludvig den fromme ut i februar 830, den f\xc3\xb8rste av en rekke indre konflikter som varte det meste av 830-tallet og utover. Disse distraksjonene kan ha forhindret Ludvig fra \xc3\xa5 st\xc3\xb8tte Egbert. I dette synet kan tilbaketrekningen av frankisk innflytelse ha etterlatt East Anglia, Mercia og Wessex til \xc3\xa5 finne en maktbalanse som ikke var avhengig av utlandsk st\xc3\xb8tte._NEWLINE_Til tross for tap av dominans endret Egberts milit\xc3\xa6re suksess fullstendig det politiske landskapet i angelsaksiske England. Wessex fikk kontroll over de s\xc3\xb8r\xc3\xb8stlige kongerikene, med mulig unntak av Essex, og Mercia greide ikke \xc3\xa5 f\xc3\xa5 kontroll over East Anglia. Egberts seire markerte slutten p\xc3\xa5 den uavhengige eksistensen til kongerikene Kent og Sussex. De erobrede omr\xc3\xa5dene ble administrert som et underkongerike for en tid, inkludert Surrey og muligens Essex. Selv om \xc3\x86thelwulf var en underkonge av Egbert er det klart at han opprettholdt sin egen kongelige husholdning som han reiste med rundt om i sitt kongerike. Chartere utstedt i Kent beskrev Egbert og \xc3\x86thelwulf som \xc2\xabkonger av vestsakserne og ogs\xc3\xa5 av folket i Kent\xc2\xbb. Da \xc3\x86thelwulf d\xc3\xb8de i 858 gjorde hans testamente, hvor han etterlot Wessex til en s\xc3\xb8nn og det s\xc3\xb8r\xc3\xb8stlige kongeriket til en annen, at det var ikke f\xc3\xb8r etter 858 at kongerikene ble helt og holdent integrert. Mercia forble imidlertid en trussel; Egberts s\xc3\xb8nn \xc3\x86thelwulf, etablert som konge av Kent, ga eiendommer kristkirken i Canterbury, antagelig som mottiltak fra den innflytelsen som Mercia kunne ha hatt der._NEWLINE_I s\xc3\xb8rvest ble Egbert beseiret i 836 ved Carhampton av danene, men i 838 vant han et slag mot dem og deres allierte i vestwaliserne i slaget ved Hingston Down i Cornwall. Kongeslekten i Dumnonia fortsatte etter denne tiden, men det er denne datoen hvor uavhengigheten til en av de siste britonske kongerikene kan bli betraktet som avsluttet. Detaljene i den angelsaksiske ekspansjonen inn i Cornwall er meget svakt nedtegnet, men en del bevis kan bli lest i stedsnavn. Elven Ottery, som flyter \xc3\xb8st inn i Tamar i n\xc3\xa6rheten av Launceston, synes \xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt en grense: s\xc3\xb8r for Ottery er stedsnavnene hovedsakelig korniske mens de i nord for grensen er tungt influert av angelsaksiske nykommere.\n_START_SECTION_\nEtterf\xc3\xb8lgelse\n_START_PARAGRAPH_\nVed et r\xc3\xa5d ved Kingston upon Thames i 838 overdro Egbert og \xc3\x86thelwulf land til bisped\xc3\xb8mmene ved Winchester og Canterbury i gjenytelse for st\xc3\xb8tte til \xc3\x86thelwulfs krav p\xc3\xa5 tronen. Erkebiskopen av Canterbury, Ceolnoth, aksepterte ogs\xc3\xa5 Egbert og \xc3\x86thelwulf som herre og beskytter av klostrene under Ceolnoths kontroll. Disse avtalene, sammen med et senere charter hvor \xc3\x86thelwulf bekreftet kirkens privilegier, antyder at kirken hadde anerkjent at Wessex var en politisk makt som m\xc3\xa5tte forholdes til. Geistlige vigslet kongen ved kroningsseremoniene og hjalp til med \xc3\xa5 skrive testamentet som spesifiserte kongens arving; deres st\xc3\xb8tte hadde reell verdi i \xc3\xa5 etablere vestsaksisk kontroll og ga en rolig overgang til Egberts slekt. B\xc3\xa5de nedtegnelsene av r\xc3\xa5det ved Kingston og et annet charter det samme \xc3\xa5ret hadde samme ordvalg: betingelsen for tildelingen av land er at \xc2\xabvi, oss selv, og v\xc3\xa5r arvinger skal alltid heretter ha solid og ubrytelige vennskap fra erkebiskop Ceolnoth og hans menighet ved kristkirken.\xc2\xbb_NEWLINE_Selv om det ikke er kjent om det var noen andre som gjorde krav p\xc3\xa5 tronen, er det likevel sannsynlig at det fantes andre overlevende etterkommere Cerdic (den antatte stamfar til alle kongene i Wessex) som kunne ha tevlet om makten i riket. Egbert d\xc3\xb8de i 839, og hans testamente, i henhold til redegj\xc3\xb8relsen av det som er bevart i testamentet til hans s\xc3\xb8nnes\xc3\xb8nn, Alfred den store, etterlot land til kun mannlige medlemmer av sin familie slik at eiendommer ikke gikk tapt ved ekteskap. Egberts rikdommer, anskaffet ved erobring, var uten tvil en \xc3\xa5rsak til hans evne til \xc3\xa5 kj\xc3\xb8pe seg st\xc3\xb8tte fra kirken i s\xc3\xb8r\xc3\xb8stlige England; vektleggingen av velstand i hans testamente indikerer at han forsto viktigheten av personlig rikdom for en konge. Konged\xc3\xb8mmet Wessex hadde jevnlig blitt utfordret av ulike grener av den kongelige slekt, og det er en bemerkelsesverdig prestasjon av Egbert at han sikret s\xc3\xb8nnen \xc3\x86thelwulf en etterf\xc3\xb8lgelse uten vanskeligheter. I tillegg hadde s\xc3\xb8nnen allerede erfaring som konge i underkongeriket som ble opprettet fra Egberts s\xc3\xb8r\xc3\xb8stlige erobringer._NEWLINE_Egbert ble gravlagt i Winchester hvor hans s\xc3\xb8nn \xc3\x86thelwulf, hans s\xc3\xb8nnes\xc3\xb8nn Alfred, og hans s\xc3\xb8nnes\xc3\xb8nns s\xc3\xb8nn Edvard den eldre ogs\xc3\xa5 er gravlagt. I l\xc3\xb8pet av 800-tallet begynte Winchester \xc3\xa5 vise tegn p\xc3\xa5 urbanisering, og det er sannsynlig ved at kongene av Wessex holdt byen h\xc3\xb8yt i aktelse ved at de alle ble gravlagt her."