b'\n_START_ARTICLE_\nElektrostatisk generator\n_START_SECTION_\nFriksjon maskiner\n_START_PARAGRAPH_\nDe f\xc3\xb8rste elektrostatiske generatorer er kalt friksjonmaskinener p\xc3\xa5 grunn av bruk av friksjon for \xc3\xa5 generere elektrisitet. En primitiv form for friksjonsmaskinen ble oppfunnet rundt 1663 av Otto von Guericke. Den fungerte ved at en kule av svovel som roterer og ble gnidd for h\xc3\xa5nd. En kjenner ikke alle detaljer rund denne. Det kan hende at den ikke har blitt rotert under bruk, og at den heller ikke var ment for \xc3\xa5 produsere elektrisitet, \xc2\xabsnarere kosmiske dyder\xc2\xbb. Imidlertid virket dens konstruksjon som inspirasjon for mange senere maskiner som brukte roterende kuler. Fysikeren Isaac Newton foresl\xc3\xa5tt bruk av en glasskule i stedet for en kule av svovel. Vitenskapsmannen Francis Hauksbee forbedret den grunnleggende konstruksjonen, med sin friksjonsmaskin der en glasskule ble rotert raskt mot et ullt\xc3\xb8y._NEWLINE_Generatorer av denne typen ble ytterligere avansert da professor Georg Matthias Bose fra Wittenberg lagt en \xc2\xabsamleleder\xc2\xbb best\xc3\xa5ende av et isolert r\xc3\xb8r eller sylinder som st\xc3\xb8ttes opp av silkesnorer. Bose var den f\xc3\xb8rste til \xc3\xa5 benytte en \xc2\xabhovedleder\xc2\xbb i sammenheng med slike maskiner. Denne bestod av en jernstang som ble holdt i h\xc3\xa5nden av en assistent som stod p\xc3\xa5 en blokk av harpiks. Dette for \xc3\xa5 v\xc3\xa6re isolert fra omgivelsene. Jernstangen som ble holdt i h\xc3\xa5nden av personen ble da akkumulator for ladningene som generatoren produserte. Senere fors\xc3\xb8k f\xc3\xb8rte frem til oppfinnelsen av Leidnerflasken av Ewald Georg von Kleist og Pieter van Musschenbroek uavhengig av hverandre i 1745. Eksperimentene med elektriske maskiner gjorde et stort fremskritt p\xc3\xa5 grunn av denne oppdagelsen. Nemlig at en flaske, eller bare en glassplate, som blir belagt med metallfolie p\xc3\xa5 begge sider kan akkumulere elektrisk ladning n\xc3\xa5r den kobles til en spenningskilde._NEWLINE_I 1746 konstruerte fysikeren William Watson en maskin med et stort hjul som fikk flere glasskuler til \xc3\xa5 rotere. Denne hadde et sverd og en pistol festet i silkesnorer fra maskinens terminaler. Fysikkprofessoren Johann Heinrich Winckler utvidet maskinen med en skinnpute for h\xc3\xa5nden. I 1746 oppfant vitenskapsmannen Jan Ingenhousz elektriske maskiner med glassplater. _NEWLINE_Den elektrostatiske maskinen ble ytterligere forbedret av benkediktermunken og professoren Andrew Gordon som benyttet en glassylinder i stedet for et glasskule. Samt at Giessing i Leipzig som utviklet en \xc2\xabgnider\xc2\xbb som bestod av en pute av ullstoff. Den s\xc3\xa5kalte oppsamleren som best\xc3\xa5r av en serie av metallspisser ble tilf\xc3\xb8yd av kunstnere og vitenskapsmannen Benjamin Wilson i 1746, og i 1762 kom fysikeren John Canton opp med ideen med \xc3\xa5 str\xc3\xb8 tinn p\xc3\xa5 overflaten av gnideren. Matematikeren, astronomen og instrumentmakerne Jesse Ramsden konstruerte i 1768 en mye brukt versjon av en elektrostatisk generator ogs\xc3\xa5 den med plater._NEWLINE_I 1783 utviklet den forskeren Martin van Marum en stor elektrostatisk maskin av h\xc3\xb8y kvalitet med glassdisker med en diameter p\xc3\xa5 1,65 meter til sine eksperimenter. Med denne var han i stand til \xc3\xa5 produsere spenning med enten positiv eller negativ polaritet. Denne maskinen ble bygget under hans veiledning av instrumentmakeren John Cuthbertson det p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5r. Generatoren er i dag utstilt p\xc3\xa5 Teylers Museum i Haarlem, Nederland.\n_START_SECTION_\nVirkem\xc3\xa5ten til friksjonsmaskinen\n_START_PARAGRAPH_\nTilstedev\xc3\xa6relsen av en forskjellige overflateladninger betyr at gjenstander vil utvise forskjellige tiltreknings- eller forst\xc3\xb8tningskrefter. Denne ubalansen i overflateladning f\xc3\xb8rer til statisk elektrisitet, og kan enkelt genereres ved \xc3\xa5 trykke eller gni to ulike overflater sammen for deretter \xc3\xa5 skille dem. Disse fenomenene deles inn i ber\xc3\xb8ringselektrisitet og triboelektrisk effekt. _NEWLINE_Gnidning av to ikke-ledende gjenstander genererer en stor mengde statisk elektrisitet. Dette er ikke et resultat av friksjon; de to ikke-ledende overflatene kan bli ladet selv om de bare er plassert ved siden av hverandre. Siden de fleste overflater har en grov tekstur tar det lengre tid \xc3\xa5 oppn\xc3\xa5 lading gjennom kontakt enn gjennom gnidning. Gnis legemer mot hverandre \xc3\xb8ker mengden av klebende kontakt mellom flatene. Vanligvis vil isolatorer, alts\xc3\xa5 stoffer som ikke leder elektrisitet, v\xc3\xa6re gode til b\xc3\xa5de \xc3\xa5 skape og holde p\xc3\xa5 en overflateladning. Noen eksempler p\xc3\xa5 slike stoffene er gummi, plast, glass og margved (kjernen av vekster). Elektrisk ledende legemer som kommer i kontakt generere ladningsubalanse, men beholder bare sine ladninger hvis de holdes isolert. Ladningen som er overf\xc3\xb8rt i l\xc3\xb8pet av ber\xc3\xb8ringselektrifiseringen blir lagret p\xc3\xa5 overflaten av hvert enkelt legeme. _NEWLINE_Selv om det g\xc3\xa5r str\xc3\xb8m i en leder forringer dette ikke de elektrostatiske kreftene, gnister, koronautladninger eller andre fenomener. Begge fenomen kan eksistere samtidig i det samme system, for eksempel p\xc3\xa5 h\xc3\xb8yspentledninger.\n_START_SECTION_\nEt utall av forbedringer\n_START_PARAGRAPH_\nFriksjonsmaskiner ble med tiden gradvis avl\xc3\xb8st av den andre klassen av instrumenter nevnt innledningsvis, nemlig influensmaskinene. Disse opererer etter prinsippet om elektrostatisk induksjon og konverterer mekanisk arbeid til elektrostatisk energi ved hjelp av en liten startladning. Denne blir kontinuerlig opprettholdt og forsterket i maskinen. Det f\xc3\xb8rste forslaget til en influensmaskin ser ut til \xc3\xa5 ha vokst ut av fysikeren Alessandro Voltas oppfinnelsen av den s\xc3\xa5kalte elektrofor. Elektroforen best\xc3\xa5r av en enkelt platekondensator som anvendes for \xc3\xa5 skape ubalanse i elektrisk ladning via elektrostatisk induksjon._NEWLINE_Neste skritt var da Abraham Bennet, oppfinneren av gullbladelektroskopet, som beskrev en \xc2\xabdobler av elektrisitet\xc2\xbb. Dette apparatet lignet p\xc3\xa5 en elektrofor, men den kunne forsterke en liten ladning ved hjelp av gjentatte manuelle operasjoner med tre isolerte plater. Resultatet kunne s\xc3\xa5 gj\xc3\xb8res  observerbart med et elektroskop. Erasmus Darwin, W. Wilson, Gottlieb Christoph Bohnenberger, og J. C. E. P\xc3\xa9clet utviklet ulike modifikasjoner av Bennets oppfinnelse. Fysikken og oppfinneren Francis Ronalds automatisert genereringprosessen i 1816 ved \xc3\xa5 bruke en pendelskive som en av diskene. Denne ble igjen drevet av et urverk eller en dampmaskin. Denne maskinene brukte han til \xc3\xa5 drive en telegraf. Vitenskapsmannen William Nicholson foreslo i 1788 en roterende dobler, som betraktes som den f\xc3\xb8rste roterende influensmaskin. Hans instrument ble beskrevet som \xc2\xabet instrument som ved \xc3\xa5 drive en vinsj produserer de to ladningene av elektrisitet uten friksjon eller kommunikasjon med jorden\xc2\xbb. Nicholson beskrev senere en innretning basert p\xc3\xa5 en \xc2\xabroterende kondensator\xc2\xbb som et instrument for m\xc3\xa5linger._NEWLINE_Andre, inkludert naturfilosofen og fysikeren Tiberius Cavallo (som utviklet \xc2\xabCavallo multiplikatoren\xc2\xbb i 1795), John Read, Charles Bernard Desormes, og Jean Nicolas Pierre Hachette, utviklet ytterligere forskjellige former for roterende forsterkere. Den tyske vitenskapsmann og predikant Gottlieb Christoph Bohnenberger beskrev i 1798 den s\xc3\xa5kalte Bohnenbergers-maskin, sammen med flere andre elektrostatiske forsterkere av typen utviklet av Bennet og Nicholson i en bok som han utga. Den mest interessante av disse ble beskrevet i Annalen der Physi i 1801. Fysikkeren Giuseppe Belli utviklet i 1831 en enkel symmetrisk forsterker som besto av to buede metallplater som  mellom seg hadde et par plater som roterte rund og var isolert fra resten av maskinen. Det var den f\xc3\xb8rste symmetrisk influensmaskin, med identiske utforming for b\xc3\xa5de positive og negative terminaler. Dette apparatet ble forbedret i flere omganger av ingeni\xc3\xb8ren Cromwell Fleetwood Varley som patentert en h\xc3\xb8yeffektiv versjon i 1860. En senere forbedringer kom i 1868 da fysikeren Lord Kelvin konstruerte \xc2\xabThe Replenisher\xc2\xbb, og av A\xc2\xa0D\xc2\xa0Moore\xc2\xa0 laget sin \xc2\xabThe dirod\xc2\xbb) enda noe senere. Lord Kelvin utviklet i 1867 ogs\xc3\xa5 en kombinert influens- og elektromagnetisk maskin. Denne fikk tilnavnet \xc2\xabmusem\xc3\xb8llen\xc2\xbb, og var ment for elektrifisering av en \xc2\xabSyphon recorder\xc2\xbb en annen maskin i forbindelse med en telegraf. Disse maskinene var igjen i forbindelse med en elektrostatisk vanndr\xc3\xa5pegenerator som han kalt \xc2\xabvanndr\xc3\xa5pe kondensator\xc2\xbb, ogs\xc3\xa5 kjent som kelvingeneratoren._NEWLINE_Mellom 1864 og 1880 konstruert og beskrevet den tyske fysikeren Wilhelm Holtz et stort antall  influensmaskiner som ble betraktet som de mest avanserte nyskapninger p\xc3\xa5 denne tiden. En av utgavene av Holtz-maskinen var en glassdisk montert p\xc3\xa5 en horisontal aksling som drives rundt med stor hastighet med et gear. I forbindelse med disse var det faste induksjonsplater montert n\xc3\xa6r de roterende delene.\n_START_SECTION_\nWimshurst Machine\n_START_PARAGRAPH_\nI 1878 benytte oppfinneren James Wimshurst sine studier av en elektrostatisk generatorer, basert p\xc3\xa5 forbedring av Holtz\'s influensmaskin. Han ville lage en kraftigere versjon med flere disker. Den klassiske Wimshurst maskin ble den mest popul\xc3\xa6re formen for influensmaskin, og ble rapportert inn til vitenskapsmilj\xc3\xb8et i 1883. I 1885 ble en stor Wimshurst maskiner bygget i England. Den er n\xc3\xa5 p\xc3\xa5 Chicago Museum of Science and Industry. Wimshurst\'s maskin er en enkel maskin som fungerer, som alle influensmaskiner, med elektrostatisk induksjon av ladninger. Det betyr at den setter i gang ladeprosessen selv med en meget lite begynnelsesladning, og skaper stadig st\xc3\xb8rre ladninger s\xc3\xa5 lenge maskinen er i drift. _NEWLINE__NEWLINE_Wimshurst\'s maskinen er sammensatt av to isolerte disker festet til trinser som roterer i motsatt retning, diskene har sm\xc3\xa5 ledende metallsegmenter p\xc3\xa5 de utadvendte sidene, se figur til h\xc3\xb8yre. Den har videre to b\xc3\xb8rster montert p\xc3\xa5 en stang som ligger mot skivens yterkanter. Disse fungerer som ladestabilisatorer og er ogs\xc3\xa5 stedet hvor selve den statikse induksjon finner sted. Generering av ny ladning samles inn i to par samlekammere, som er som navnet antyder, samlere av elektrisk ladning som frembringes av maskinen. Dette er to leidnerflasker som akkumulerer ladningen.  _NEWLINE_Den enkle oppbygningen og kompontene til Wimshurst\'s maskin gj\xc3\xb8r den til en anvendbar innretning for hjemmeeksperimenter._NEWLINE_Maskiner med multiple disker og "triplex" elektrostatiske maskiner ble utviklet rundt begynnelsen av 1900-tallet. I 1900 oppdaget F. Tudsbury at om en generator omsluttes i et metallisk kammer som inneholder trykkluft, eller enda bedre karbondioksid, vil gassens isolerende egenskaper skape en sterkt forbedret maskin p\xc3\xa5 grunn av \xc3\xb8kningen av gjennomslagsspenningen til den  komprimerte gassen, samt en reduksjon av ladningslekkasje p\xc3\xa5 tvers av platene og isolerende st\xc3\xb8tter. Forbedrede utgaver med roterende disker av ebonitt ble ogs\xc3\xa5 lansert.\n_START_SECTION_\nModerne elektrogeneratorer\n_START_PARAGRAPH_\nElektrostatiske generatorer hadde en fundamental rolle i unders\xc3\xb8kelsene av materiens oppbygging og natur p\xc3\xa5 slutten av 1800-tallet. I 1920-\xc3\xa5rene var det tydelig at elektrostatiske maskiner som var i stand til \xc3\xa5 produsere st\xc3\xb8rre spenninger var n\xc3\xb8dvendig \xc3\xa5 f\xc3\xa5 utviklet. Utviklingen av Van de Graaff-generatoren ble startet i 1929 ved MIT. Den f\xc3\xb8rste modellen som ble fremvist i oktober 1929. Den grunnleggende ideen var \xc3\xa5 bruke et isolerende belte (ladningstransportbelte) for \xc3\xa5 transportere elektrisk ladning til det indre av en isolert hul terminal, hvor det kan slippes ut uten hensyn til det potensialet som allerede finnes p\xc3\xa5 terminalene. Ideen var ikke ny, men ved \xc3\xa5 anvende en elektrisk motor for drive rundt beltet var en fundamental forbedring. Den f\xc3\xb8rste maskinen benyttet et silkeb\xc3\xa5nd som belte. I 1931 ble en slik generator i stand til \xc3\xa5 produsere en spenning p\xc3\xa5 1 000 000 volt, noe som er beskrevet i en patentbeskrivelsen. _NEWLINE_Nikola Tesla skrev en artikkel i Scientific American med tittel \xc2\xabMuligheter for elektrostatisk Generatorer\xc2\xbb i 1934 om Van de Graaff generator. Tesla uttalte: \xc2\xabJeg tror at n\xc3\xa5r nye typer av Van de Graaff-generatorer er utviklet og tilstrekkelig forbedret vil de f\xc3\xa5 en stor fremtid\xc2\xbb. H\xc3\xb8yeffektive maskiner ble snart utviklet, det ble blant annet arbeidet med trykkbeholdere for \xc3\xa5 gi st\xc3\xb8rre ladningskonsentrasjon p\xc3\xa5 flatene uten at ionisering oppst\xc3\xa5r. Varianter av Van de Graaff-generatorer ble ogs\xc3\xa5 utviklet for forskning innenfor fysikk, som Pelletronen, som bruker som kjede med vekslende isolering og gjennomg\xc3\xa5ende elektriske forbindelser for ladningstransport. Forenklede Van de Graaff-generator blir ofte brukt under demonstrasjoner av statisk elektrisitet, p\xc3\xa5 grunn av sin evne til \xc3\xa5 skape h\xc3\xb8ye spenninger uten personrisiko. Disse enkle maskinene kan gi en spektakul\xc3\xa6r effekten ved at h\xc3\xa5ret p\xc3\xa5 personer som ber\xc3\xb8rer terminalen, og som st\xc3\xa5r p\xc3\xa5 en isolerende flate, st\xc3\xa5r rett ut._NEWLINE_Mellom 1945 og 1960 utviklet den franske forskeren No\xc3\xabl Felici en serie med h\xc3\xb8yeffektive elektrostatiske generatorer. Disse var basert p\xc3\xa5 elektrisk eksitasjon og bruk av roterende sylindere med h\xc3\xb8y hastighet og hydrogen i trykkbeholdere.'