b"\n_START_ARTICLE_\nSenantikken\n_START_PARAGRAPH_\nSenantikken er et moderne begrep for \xc3\xa5 beskrive den historiske tidsepoken som dekker overgangen mellom antikken og middelalderen, b\xc3\xa5de for Europa og for landene rundt Middelhavet. Begrepet ble skapt p\xc3\xa5 begynnelsen av 1900-tallet av den \xc3\xb8sterrikske kunsthistorikeren Alois Riegl. Presise avgrensninger for perioden er vanskelig \xc3\xa5 sette og blir stadig diskutert, men som regel plasserer man begynnelsen fra keiser Diokletians styre ved 284 e.Kr. og fram til de muslimske erobringene, grovt regnet fra \xc3\xa5r 300 til \xc3\xa5r 600. Perioden ogs\xc3\xa5 tenkes \xc3\xa5 dekke fra slutten av Romerrikets krisetid p\xc3\xa5 200-tallet (ca. 235-284) og fram til reorganiseringen av \xc3\x98stromerriket (eller Det bysantinske riket) under keiser Herakleios (d\xc3\xb8d 641), og samtidig de muslimske erobringene p\xc3\xa5 600-tallet._NEWLINE_For \xc3\x98stromerriket rekker perioden enten fram til den \xc3\xb8stromerske keiser Justinian I den stores d\xc3\xb8d i \xc3\xa5r 565 eller den muslimske ekspansjonen p\xc3\xa5 600-tallet. Denne fase i \xc3\x98stromerrikets historie blir ogs\xc3\xa5 betegnet som tidligbysantinsk tid. Gjennom senantikken gjennomgikk \xc3\x98stromerriket en endringsprosess med store tap i landomr\xc3\xa5der samtidig som den andre senantikke stormakten Sasanideriket gikk helt under i 651._NEWLINE_Senantikken utgj\xc3\xb8r antikkens siste avsnitt og tilh\xc3\xb8rer ikke lenger den \xc2\xabklassiske\xc2\xbb antikken, men kan allikevel ikke regnes til middelalderen. Senantikken kjennetegnes ved tilstedev\xc3\xa6relsen av antikkens tradisjoner og kristen-germansk omdannelse og utforming. Mens historikerne tidligere mente det var snakk om en nedgang, betegner dagens historikere epoken mer n\xc3\xb8ytralt som en \xc2\xabtransformasjon\xc2\xbb eller endring av den antikke arven i tiden mellom rundt 300 og 600. En s\xc3\xa6rlig begivenhet er kristendommens seiersgang og en gradvis fortapelse av f\xc3\xb8rkristne kulter og tradisjoner. Ogs\xc3\xa5 i kunsten og litteraturen oppst\xc3\xa5r de en egen, karakteristisk stil \xe2\x80\x93 som ogs\xc3\xa5 oppviser orientalsk innflytelse \xe2\x80\x93 gjennom omforming og utforming av den klassiske gresk-romerske former og temaer til tilsvarende kristne former og temaer._NEWLINE_Senantikken er ogs\xc3\xa5 karakterisert ved at Romerriket gjennomgikk en betydelig endringer sosialt, kulturelt og i statsforvaltningen som begynte med styret til keiser Diokletian hvor prosessen med \xc3\xa5 dele riket i en \xc3\xb8stlig og en vestlig del begynte, hver av dem styrt av tallrike keisere. Fra og med keiser Konstantin den store ble kristendommen offisiell statsreligion og den nye hovedstaden ble flyttet fra Roma og til Konstantinopel, og sementeringen av keiserens sakrale posisjon. Den samme epoken er ogs\xc3\xa5 karakterisert som folkevandringstiden ved at store folkevandringer av germanske stammer forstyrret og rev i stykker romersk styre fra slutten av 300-tallet og framover, og som kulminerte med Romerrikets sammenbrudd i vest i \xc3\xa5r 476, og hvor det ble erstattet med germanske konged\xc3\xb8mmer. Den resulterende kulturelle fusjonen eller sammensmeltingen av gresk-romerske, germanske og kristne tradisjoner dannet det kulturelle fundamentet for Vest-Europa som kom til prege den vestlige middelalderen._NEWLINE_Den generelle nedgangen i befolkningsmengden, tap av teknologisk kunnskap og levestandard i Vest-Europa i l\xc3\xb8pet av denne perioden ble det arketypiske eksempelet p\xc3\xa5 samfunnets sammenbrudd i henhold til forfatteren fra renessansen og fram til moderne tid. Som et resultat av denne nedgangen, og den relative knappheten p\xc3\xa5 historiske opptegnelser fra Vest-Europa i s\xc3\xa6rdeleshet, har ogs\xc3\xa5 gitt denne overgangtiden betegnelsen \xc2\xabden m\xc3\xb8rke tidsalder\xc2\xbb, et begrep som i moderne tid har blitt erstattet med begrepet senantikken.\n_START_SECTION_\nTerminologi\n_START_PARAGRAPH_\nBegrepet \xc2\xabsenantikken\xc2\xbb, fra tysk Sp\xc3\xa4tantike, har blitt benyttet av tyske og nordiske historikere siden det ble popularisert av Alois Riegl tidlig p\xc3\xa5 1900-tallet. P\xc3\xa5 engelsk har det kammet i anvendelse ved verkene til Peter Brown, s\xc3\xa6rlig med The World of Late Antiquity (1971) som reviderte historieskrivningen etter Edward Gibbon som en forslitt og forbeinet antikk kultur til fordel for oppfatningen av en vibrerende tid av fornyelse og begynnelser. Peter Browns The Making of Late Antiquity (1978) ga et nytt paradigme for forst\xc3\xa5else av endringene i den vestlige kultur i epoken og som konfronterte Richard Southerns The Making of the Middle Ages (1953)._NEWLINE_Fortsettelsene mellom det sene Romerriket, da det ble reorganisert ved Diokletian mellom 284 og 305, og den tidlige middelalder, er blitt argumentert av forfattere som \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 framheve at spirene til middelalderens kultur var allerede under utvikling i det kristne riket, og at de fortsatte \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re s\xc3\xa5 i \xc3\x98stromerriket fram til islams erobring. Germanske stammer som \xc3\xb8stgotere og vestgotere, som romerne betraktet som barbarere, oppfattet seg selv som en fortsettelse av den \xc2\xabromerske\xc2\xbb tradisjonen. Begrepet senantikken antyder at de sosial og kulturelle prioriteringene til antikken fortsatte i Europa og inn i middelalderen. Begrepet tidlig middelalder eller \xc2\xabtidlig bysantinsk tidsalder\xc2\xbb framhever et brudd med den antikke fortiden, og begrepet folkevandringstiden tenderer til \xc3\xa5 framheve forstyrrelsen og sammenbruddet av det tidlige vestlige Romerriket ved at germanske konged\xc3\xb8mmer ble opprettet innenfor de tidlige grensene, begynnende med foedus med gotere i Aquitania i dagens Frankrike.\n_START_SECTION_\nTidsmessig avgrensning\n_START_PARAGRAPH_\nTidsmessig avgrensning av senantikken som historisk epoke er gjenstand for historievitenskapelig diskusjon og er til en viss grad bestemt vilk\xc3\xa5rlig. \xc3\x85rhundrene mellom Diokletian og Muhammed utgj\xc3\xb8r en overgangsperiode hvor det er vanskelig \xc3\xa5 peke enstydig \xc3\xa5rstall. Ikke alle forskningsretninger fremmer det samme tidsrommet ettersom kunst-, kultur- og religionshistoriske faktorer har p\xc3\xa5vist den samme gradvise forvandlingen, men ikke n\xc3\xb8dvendigvis til samme tid . Det er ogs\xc3\xa5 store regionale forskjeller. I \xc3\xb8stlige delen av Middelhavet holdt de antikke strukturer seg lengre enn ved Rhinen eller p\xc3\xa5 De britiske \xc3\xb8yer. En begynnelse er gjerne \xc3\xa5ret 284 da Diokletian tiltr\xc3\xa5dte som keiser, men ogs\xc3\xa5 Konstantin den stores tid med dens religi\xc3\xb8se nyorientering kan regnes som en avgj\xc3\xb8rende avgrensning. N\xc3\xa5r senantikken ebber ut og middelalderen begynner er det st\xc3\xb8rre muligheter for tolkninger i henhold til den forskningsgren som studeres.\n_START_SECTION_\nSp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5let om \xc2\xabantikkens avslutning\xc2\xbb\n_START_PARAGRAPH_\nTidligere ble antikkens avslutning som oftest plassert ved avslutningen av det vestlige Romerriket ved \xc3\xa5r 476. Denne forestilling konkretiseres i kildene, men nyere forskning har lagt mindre vekt p\xc3\xa5 dette tidspunktet enn hva som var tilfellet med tidligere historikere. Tendensen er \xc3\xa5 forskyve begynnelsen for epoken til f\xc3\xb8rst 40 \xc3\xa5r etter, som hos Marcellinus Comes, en bysantinsk kr\xc3\xb8nikeskribent som d\xc3\xb8de etter 534. Det er ogs\xc3\xa5 et sp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5l om samtiden oppfattet dette \xc3\xa5ret som et paradigme og et skillelinje. Det var ikke lenger noen keiser i Ravenna, men det bet\xc3\xb8d at styringen av Vest-Europa ble plassert hos den \xc3\xb8stromerske keiseren. Justinian I den store (d\xc3\xb8d 565) har ogs\xc3\xa5 blitt fremmet som et markant skille._NEWLINE_Ogs\xc3\xa5 delingen av Romerriket i en vestlig som \xc3\xb8stlig del etter keiser Theodosius den stores d\xc3\xb8d i 395 har blitt fremmet som et avgj\xc3\xb8rende skille, men oftere har avslutningen av Justinian I den stores styre i 565 ettersom Justinian I enn\xc3\xa5 sto klart i tradisjonen til de antikke keiserne, noe som er \xc3\xa5penbart i hans universale oppfattelse av keisermakten. Han drev en politikk som hadde som m\xc3\xa5 \xc3\xa5 gjenopprette de gamle grensene for riket, restauratio imperii, noe som lyktes for stakket stund. Det siste store senantikke folkevandringstog, langobardenes innvandring og angrep p\xc3\xa5 Italia, kom i 568, kun tre \xc3\xa5r etter at Justinian I d\xc3\xb8de. 560-tallet markeres for hele middelhavsomr\xc3\xa5det som en tidsendring, og s\xc3\xa5ledes kan en mulig avgrensning av perioden settes fra 284 og til 565._NEWLINE_Likevel er det flere historikere som setter plasserer avslutningen av perioden til vesentlig senere med arabernes inntrengning og angrep p\xc3\xa5 middelhavsomr\xc3\xa5det, den s\xc3\xa5kalte Pirenne-tesen etter den belgiske historikeren Henri Pirenne. Betydningen av den arabiske og muslimske frammarsjen har betydning for det \xc3\xb8stlige omr\xc3\xa5det, men ikke i samme grad for Frankerriket da Pirennes antagelse om at muslimske sj\xc3\xb8r\xc3\xb8vere hadde \xc3\xb8delagt \xc2\xabmiddelhavets enhet\xc2\xbb som kultur- og handelsrom ikke lenger betraktes som korrekt. Det siste antikke monumentet p\xc3\xa5 Forum Romanum er s\xc3\xb8ylen av den \xc3\xb8stromerske keiseren Fokas tyrannen (602 \xe2\x80\x93 610). For \xc3\x98stromerriket utgj\xc3\xb8r den muslimske frammarsjen et \xc3\xa5penbart skillelinje da riket ble innskrenket til Lilleasia og Balkan, og indre trykk ogs\xc3\xa5 betydde avstand til mange av de antikke tradisjonene. Den senromerske fase i \xc3\x98stromerriket endte s\xc3\xa5ledes f\xc3\xb8rst under keiser Heraklios (610-641). I overensstemmelse med dette betrakter forskere som Stephen Mitchell 284 og 641 som periodens avgrensning._NEWLINE_S\xc3\xa6rlig hos britiske og amerikanske historikere har forholdene i \xc3\x98stromerriket for \xc3\xa5 angi antikkens avslutning tidligst med avslutningen av Justinians styre i 564, eksempelvis med Averil Cameron og John B. Bury. Derimot har A. H. M. Jones avvikende kom fram til \xc3\xa5ret 602 med keiser Maurikios' d\xc3\xb8d som antikkens avslutning. Det siste bindet av det nye Cambridge Ancient History behandlet \xc3\xa5rene mellom 435 til 600, og historieverket Prosopography of the Later Roman Empire analyserte \xc3\xa5rene fra ca. 260 og fram til 641._NEWLINE_Ogs\xc3\xa5 blant tyskspr\xc3\xa5klige milj\xc3\xb8er bevegde historikerne seg vekk fra \xc3\xa5ret 476 som epoke\xc3\xa5rets skille, blant annet av Alexander Demandt, Heinz Bellen, Jochen Martin og Hartwin Brandt, og tendensen er n\xc3\xa5 hovedsakelig 565 eller senere._NEWLINE_En utvidelse av tidsrommet til mellom 632 og 641 synes \xc3\xa5 v\xc3\xa6re meningsfullt for \xc3\x98stromerriket, og da s\xc3\xa6rlig til tiden med de arabiske angrep. Muslimsk h\xc3\xa6r erobret ikke bare romersk Midt\xc3\xb8sten, men tilintetgjorde ogs\xc3\xa5 nypersiske Sasanideriket. Dette riket hadde gjennom hele senantikken v\xc3\xa6rt den andre stormakten ved siden av Roma. Den siste sasanide-sjahen, Yazdegird III, tapte en 14-\xc3\xa5rig kamp for \xc3\xa5 drive ut umajjad-kalifatet, det f\xc3\xb8rste av de islamske imperiene. Sasanideriket var en betydelig maktfaktor fram til 651 og ble av mange oldtidsforskere som Josef Wieseh\xc3\xb6fer, Erich Kettenhofen, Zeev Rubin eller Michael Whitby trukket inn som en vesentlig faktor for utforskning av perioden._NEWLINE_Betrakter man utelukkende den vestlige delen av Romerriket utgj\xc3\xb8r \xc3\xa5rene 476-480 den gang som n\xc3\xa5 et vesentlig skillelinje \xe2\x80\x93 uavhengig om samtiden den gang oppfattet avslutningen av det vestlige keiserd\xc3\xb8mme som avgj\xc3\xb8rende eller ikke \xe2\x80\x93 likevel m\xc3\xa5 Teoderik den store (d\xc3\xb8d 526) og hans tid betegnes som n\xc3\xa6rmere antikken enn middelalderen, noe som gj\xc3\xb8r det vanskelig \xc3\xa5 fastlegge et generelt paradigmeskifte. Fram til langobardernes angrep p\xc3\xa5 Italia i 568 kan det p\xc3\xa5vises aktiv antikk kultur i Italia. Det vestromerske senatet forsvant f\xc3\xb8rst ut av kildene hen mot slutten av 500-tallet. P\xc3\xa5 samme m\xc3\xa5te knyttes de tidligste merovingere ogs\xc3\xa5 til den antikke arv. Klodvig I (482-511) la stor vekt p\xc3\xa5 romerske \xc3\xa6restitler. Senantikken er \xc3\xa5penbart en overgangsfase som utgjorde ulike tidsrom i de forskjellige regioner._NEWLINE_Selv om tendensen har v\xc3\xa6rt \xc3\xa5 forskyve senantikkens avslutning og middelalderens begynnelse for vil det v\xc3\xa6re like galt \xc3\xa5 sette den for sent som for tidlig. I Gallia markerte frankernes overgang til kristendommen under Klodvig og hans etterf\xc3\xb8lgere. I Italia utgjorde langobardernes angrep samlet sett begynnelsen p\xc3\xa5 middelalderen. Senantikkens epoke har s\xc3\xa5ledes viktighet for middelalderhistorikere som forsker s\xc3\xa6rlig p\xc3\xa5 tidlig middelalder ved at de griper baklengs tilbake i senantikken for \xc3\xa5 forklare forandringene som oppsto med tidlig middelalder._NEWLINE_Senantikken var en periode med brytninger og oppbrudd. P\xc3\xa5 den ene siden var en fortsettelse med antikken og samtidig var allerede s\xc3\xa5kornene for middelalderen lagt, i s\xc3\xa6rdeleshet med den kristne kirke omforming av den religi\xc3\xb8se tankeverden. Kulturelt hadde de l\xc3\xa6rde stadig tilgang til antikkens tradisjoner. Selv p\xc3\xa5 500-tallet blomstret den senantikke litteraturen som var orientert mot klassiske forbilder som Bo\xc3\xabthius, Cassiodorus, Corippus, Procopius fra C\xc3\xa6sarea, Agathias Scholasticus og andre. Middelalderens verden klarte ikke \xc3\xa5 bevare den klassiske dannelse og fra slutten av 500-tallet ble overlevert litteratur fra antikken ikke lenger pleiet, og p\xc3\xa5 700-tallet dukket det opp b\xc3\xb8ker som man til da hadde betraktet som g\xc3\xa5tt tapt. Se Boktapet i senantikken.\n_START_SECTION_\nEksistensen av en intakt bysantinsk senantikk\n_START_PARAGRAPH_\nI \xc3\x98stromerriket eksisterte det en relativ intakt \xc2\xabsenantikk\xc2\xbb fram til beleiringen av Konstantinopels fall for muslimene i 1453 hovedsakelig ettersom det i \xc3\xb8st ikke var preget av et radikalt brudd med antikkens tradisjoner enn hva som var tilfellet i Vest-Europa. Til tross for st\xc3\xb8rre kontinuitet i \xc3\x98stromerriket var det likevel forskjellige tilstander p\xc3\xa5 300-tallet enn det var p\xc3\xa5 500-tallet, og ikke minst i den p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende middelalderen og senbysantinske tiden- \xc3\x98stromerriket er ved siden av den muslimske ekspansjonen ogs\xc3\xa5 markert ved fortrengningen av latin som embetsspr\xc3\xa5k til fordel for gresk under keiser Heraklios (d\xc3\xb8d 641)._NEWLINE_Arabernes angrep f\xc3\xb8rte til en undergang for det senantikke senatsaristokratiet og en betraktelig tilbakegang for all antikk dannelse. Deretter f\xc3\xb8rte den vidtg\xc3\xa5ende milit\xc3\xa6re og \xc3\xb8konomiske sammenbrudd etter 636 ogs\xc3\xa5 til slutten for de klassiske byene (polis) som siden oldtiden hadde preget middelhavsregionen. Avviklingen av bysantinsk statsadministrasjon betydde ogs\xc3\xa5 den endelige slutten for den senantikke tradisjonen.\n_START_SECTION_\nKilder\n_START_PARAGRAPH_\nDet finnes ingen gjennomg\xc3\xa5ende historiografi, og s\xc3\xa6rlig for er kildene for 400-tallet begrenset. Den viktigste latinske kilde er Ammianus Marcellinus fra siste halvdel av 300-tallet. Likeledes utgj\xc3\xb8r de greske skriftene til Procopius fra C\xc3\xa6sarea fra 500-tallet en framragende kilde til antikkens utd\xc3\xb8ende epoke. Det finnes dessuten profanhistoriske verker fra blant annet Jordanes, Agathias Scholasticus, Theophylaktos Simokates og Gregorius av Tours. Nyttig, men problematisk er de bevarte b\xc3\xb8kene av Historia Nova (\xc2\xabNy Historie\xc2\xbb) som ble forfattet av Zosimus av Konstantinopel. Dessuten finnes det fragmenter av andre historikere av betydning, hvor Priskos er den viktigste, deretter Eunapios fra Sardis, Olympiodoros fra egyptiske Teben, Malchus fra Filadelfia i Lilleasia, Candidus Isaurus og Menander Protektor. Godt likt i senantikken var det s\xc3\xa5kalte epitome, historieverk i kortform, eksempelvis av Aurelius Victor, av Eutropius og historieverket Epitome de Caesaribus._NEWLINE_Det finnes ogs\xc3\xa5 flere kirkehistorier til senantikken av ulik verdi og som tildels ogs\xc3\xa5 gir utf\xc3\xb8rlig informasjon om den politiske historie. En av de mest betydningsfulle er en av Eusebius av C\xc3\xa6sarea, kjent som \xc2\xabkirkehistoriens far\xc2\xbb. Dessuten finnes det kirkehistorier skrevet av Theodoret av Kyros, Sokrates Scholastikos, Sozomenos, Euagrios Scholastikos og Johannes fra Efesos. En del teologiske skrifter av betydning er ogs\xc3\xa5 bevart, eksempelvis verker av Ambrosius av Milano og Augustin av Hippo._NEWLINE_I senantikken ble det ogs\xc3\xa5 skrevet flere kr\xc3\xb8niker som tidvis inneholder nyttig informasjon, eksempelvis de av Marcellinus Comes, Johannes Malalas, Hydatius fra Aquae Flaviae, Den aleksandrinske kr\xc3\xb8nike, den fragmentarisk bevarte kr\xc3\xb8nike av Johannes av Antiokia, og de to Chronica Gallica av 511 og 452. Det finnes ogs\xc3\xa5 en del syriske, som kr\xc3\xb8niken til Josua Stylites, og armenske verker som historieboken til Sebeos. En del dikt og epos kan ogs\xc3\xa5 gi verdifull informasjon, eksempelvis Corippus fra Justinians tid eller verkene til Georg fra Pisidia i Lilleasia fra Heraklios' tid. Talene til Libanios, Synesios fra Kyrene, Quintus Aurelius Symmachus, Themistios, og Panegyrikus (Panegyrici Latini) har ogs\xc3\xa5 gitt verdifull innsyn, foruten en rekke andre dokumenter som Urkunde eller d\xc3\xa5der. For antikkens siste tid i Gallia er brev og lovtalene til Sidonius Apollinaris en viktig kilde. I tillegg kommer Kronograf av 354, en senantikk kodeks._NEWLINE_Notitia Dignitatum, en form for statsh\xc3\xa5ndbok, har mange informasjoner om den senantikke administrasjonen, b\xc3\xa5de om den sivile og den milit\xc3\xa6re del. Ogs\xc3\xa5 verket De Magistratibus av Johannes Lydos har viktige detaljer om den senantikke forvaltning. Dertil kommer det ber\xc3\xb8mte Corpus iuris civilis, skj\xc3\xb8nt navnet er ikke samtidig, men fra 500-tallet. Det er innskrifter som om enn ikke er s\xc3\xa5 tallrike som tidligere i keisertiden. Myntfunn, papyrus og ikke minst arkeologi har ogs\xc3\xa5 bidratt til \xc3\xa5 utfylle bildet.\n_START_SECTION_\nForskning\n_START_PARAGRAPH_\nForskingen p\xc3\xa5 senantikken som epoke har som nevnt over lenge v\xc3\xa6rt problematisk grunnet vanskelighetene og uenighetene med den flytende grensen til middelalderen. I tidligere forskning ble senantikken oppfattet som en tidsalder best\xc3\xa5ende av moralsk og kulturelt forfall. Det var den s\xc3\xa5kalte \xc2\xabdekadanseteorien\xc2\xbb fra Edward Gibbons The History of the Decline and Fall of the Roman Empire (Romerrikets nedgang og sammenbrudd), utgitt i seks bind i \xc3\xa5rene 1776 og 1788. Voltaires Essai sur les m\xc5\x93urs et l'esprit des nations (1756), forfatterens mest ambisi\xc3\xb8se historieverk som i \xc3\xa5rene 1753 og 1778 utkom 27 utgaver, og hvor han hevdet at til tross for all menneskelig grusomhet og kristendommens skadelige innflytelse som kom i senantikken, gjorde menneskeheten likevel framgang. Denne innfallsvinkelen fra opplysningstiden var fortsatt framtredende p\xc3\xa5 1800-tallet. Den tyske historikeren Otto Seeck videref\xc3\xb8rte det samme synet i sitt ber\xc3\xb8mte hovedverk Geschichte des Untergangs der antiken Welt (Historien om den antikke verdens undergang), skrevet med en sosialdarwinistisk tendens._NEWLINE_Den negative vurderingen av senantikken er blitt foreldet og blitt langt mer nyansert framstilt av nyere historikere, skj\xc3\xb8nt den videref\xc3\xb8res fortsatt i popul\xc3\xa6re framstillinger og p\xc3\xa5 film og romaner. John B. Burys forskning, hovedsakelig ved standardverket History of the Later Roman Empire i to bind (1923), s\xc3\xb8rget sammen med andre for en ny vurdering av perioden som ikke lenger ble utelukkende sett p\xc3\xa5 som en ren forfallstid. Hvorvidt den senantikke stat var en \xc2\xabtvangsstat\xc2\xbb har dog forblitt omstridt. Viktig forarbeider for studier av epoken er A. H. M. Jones' The Later Roman Empire, 284\xe2\x80\x93602: A Social, Economic and Administrative Survey (1964) og The Decline of the Ancient World (1968)._NEWLINE_Siden 1970-tallet har is\xc3\xa6r Peter Brown i sin forskning gitt oppmerksomhet til \xc2\xabmetamorfose kontra transformasjon\xc2\xbb av den antikke verden p\xc3\xa5 denne tiden. Her har han konsentrert seg s\xc3\xa6rlig om de kulturelle og religi\xc3\xb8se endringer som skjedde. Viktig er ogs\xc3\xa5 forskningen til Averil Cameron og andre. Samlet sett har interessen for forskningen p\xc3\xa5 senantikken \xc3\xb8kt kraftig i de senere \xc3\xa5r. S\xc3\xa6rlig i engelskspr\xc3\xa5klig akademisk verden er det blitt stilt sp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5l ved mange av tidligere tiders selvf\xc3\xb8lgeligheter og begrunnelser. _NEWLINE_Folkevandringstidens transformering var i mange henseender knyttet til makt, vold, \xc3\xb8deleggelser og \xc3\xb8konomisk nedgang. Forskerne Bryan Ward-Perkins og Peter J. Heather har betonet dette i deres nyeste framstillinger som delvis kan leses som et motsvar til representantene for nyfortolkningen hos Peter Brown og Averil Cameron. Ward-Perkins og Heather innr\xc3\xb8mmer at antikken varte lengre i \xc3\x98stromerriket enn i vest. I \xc3\xb8st kom forfallet f\xc3\xb8rst etter \xc3\xa5r 600 mens for vesten kom \xc2\xabsivilisasjonens ende\xc2\xbb, i henhold til Ward-Perkins, fra og med 400-tallet._NEWLINE_Forskningslitteraturen har i mellomtiden oppn\xc3\xa5dd et omfang som knapt er menneskelig h\xc3\xa5ndterlig, og likevel er det flere punkter hvor det er vanskelig \xc3\xa5 komme til enighet. De sp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5l som s\xc3\xa6rlig diskuteres er blant annet de prosesser som i vest f\xc3\xb8rte til keiserd\xc3\xb8mmets avslutning.\n_START_SECTION_\nDiokletian \xe2\x80\x93 stabilisering og reform\n_START_PARAGRAPH_\nMed Diokletian tiltredelse i \xc3\xa5r 284 gikk Romerriket inn i sin sene fase. Den forg\xc3\xa5ende krisetid med soldatkeiserne (235\xe2\x80\x93284/5) hadde destabilisert riket. Riket var konstant i fare for krig p\xc3\xa5 flere fronter. Den bortimot samtidige oppkomsten av det nypersiske Sasanideriket, romernes store motstander i \xc3\xb8st, og dannelsen av store germanske stammeforbund i Rhinenomr\xc3\xa5det, kompliserte situasjonen dramatisk. Sasaniderne var bedre organisert enn Partia, det riket som de avl\xc3\xb8ste, og likeledes var slagkraften til de germanske stammeforbundene langt st\xc3\xb8rre enn de tidligere sm\xc3\xa5 stammegrupperingene. Samtidig truet gotere og sarmatere i omr\xc3\xa5det i Balkan._NEWLINE_Romerrikets innenrikspolitikk var havnet i handlingsudugelighet i forvaltningen samtidig som det skjedde midlertidige l\xc3\xb8srivelser av delomr\xc3\xa5der fra riket som i Gallia, Imperium Galliarum, og Palmyra. Imidlertid lyktes det keiserne siden Aurelian \xc3\xa5 overkomme krisen som ikke hadde ramme alle deler av riket like hardt. Diokletian bestrebet seg p\xc3\xa5 \xc3\xa5 ytterligere stabilisere og samtidig reformere den romerske stat. Han grep til flere tiltak som allerede var utviklet av hans forgjengere. Den grunnleggende reformen av forvaltningen f\xc3\xb8rte til \xc3\xb8kt sentralisering og byr\xc3\xa5krati. Skattesystemet ble mer restriktivt. Den sivile sektor ble holdt adskilt fra den milit\xc3\xa6re, et prinsipp som ble fastholdt fram til periodens avslutning. Riket ble ogs\xc3\xa5 inndelt i stifter for \xc3\xa5 sikre en bedre forvaltning. Det ble ogs\xc3\xa5 innf\xc3\xb8rt en myntreform, men her ble resultatene mer beskjedne._NEWLINE_Sentrale elementer i reformeringen av h\xc3\xa6ren var oppdeling i en felth\xc3\xa6r (comitatenses) og en grenseh\xc3\xa6r (limitanei). Hensikten var at en bevegelig lettere kunne fange opp de angrep som skjedde ved grensen. Disse reformene skulle samlet seg vise seg fruktbare og minske det kaos som oppsto under soldatkeiserne, foruten \xc3\xa5 styrke forsvaret av grensene ved Rhinen og Donau. Mot \xc3\xb8st holdt romerne ogs\xc3\xa5 stand mot sasaniderne som i 297/298 ble beseiret av Diokletians caesar Galerius (juniorkeiser)._NEWLINE_Mindre suksess hadde Diokletian med hans uttenkte firekeisersystemet eller firemaktveldet (tetrarkiet) som skulle ha to seniorkeisere (augusti) og to juniorkeisere (c\xc3\xa6sares) og som ble religi\xc3\xb8st sementert med en kunstig adopsjon av guder. Av den grunn tok Diokletian tilnavnet Iovius i betydningen \xc2\xabbeskytter og etterkommer av guden Jupiter\xc2\xbb. Formodentlig var keiserens n\xc3\xa6re tilknytning til den tradisjonelle kulten grunnen til gjennomf\xc3\xb8ringen av den siste store forf\xc3\xb8lgelse av kristne som begynte i Diokletians siste regjerings\xc3\xa5r. Imidlertid var kirkestrukturen allerede s\xc3\xa5 befestet at den ikke lenger kunne forstyrres med en generell forf\xc3\xb8lgelse. I 311 avsluttet Galerius kristenforf\xc3\xb8lgelsen med toleranseediktet fra Nikomedia og godkjente ut\xc3\xb8velsen av den kristne religionen som religio licita (tillatt religion)._NEWLINE_Begivenhetene i \xc3\xa5rene etter at Diokletian frivillig trakk seg tilbake i 305 viste at firekeisersystemet ikke kunne st\xc3\xa5 over det dynastiske systemet.\n_START_SECTION_\nKonstantin den store og kristendommens gjennombrudd\n_START_PARAGRAPH_\nKonstantin den store, s\xc3\xb8nn av tetrarken Konstantius I, sto fram i den blodige maktkampen som fulgte kort tid etter Diokletian i 305 hadde trukket seg tilbake. I 306 etter farens d\xc3\xb8d lot han seg utrope av sine soldater i York til keiser, men ble ikke akseptert av de \xc3\xb8vrige tetraker. F\xc3\xb8rst bekjempet han Maxentius, s\xc3\xb8nn av tetrarken Maximian Herculius, som hadde stilt seg imot ordningen til Diokletian. I sammenheng med maktkampen komslaget ved Ponte Milvio (den milviske bro) og if\xc3\xb8lge legenden bekjente Konstantin seg til kristendommen. Han skal f\xc3\xb8r slaget ha sett et korstegn og vunnet under dette tegnet. Med det fant Konstantin det vestlige riket for seg selv._NEWLINE_Etter 324 var Konstantin enehersker i riket da han p\xc3\xa5 dette tidspunkt hadde utelukket sin siste konkurrent Licinius som han enn\xc3\xa5 i 313 hadde hatt en forst\xc3\xa5else med. Konstantin videref\xc3\xb8rte deretter Diokletians reformer. I forvaltningen opprettet han nye hoffembeter, omdannet praefectus praetorio (pr\xc3\xa6torianerprefekt) til h\xc3\xb8yeste sivile embete og innf\xc3\xb8rte flere skatter. P\xc3\xa5 det milit\xc3\xa6re omr\xc3\xa5det gikk embetet magister militum (\xc2\xabsoldaternes mester\xc2\xbb) og til sist en deling av h\xc3\xa6ren til en bevegelig h\xc3\xa6r og en grenseh\xc3\xa6r tilbake til ham. Under Konstantins styre skjedde ogs\xc3\xa5 de mest vidtg\xc3\xa5ende skritt av en romersk keiser siden principatets grunnleggelse av Augustus: Konstantin opph\xc3\xb8yde kristendommen, som bare noen \xc3\xa5r tidligere hadde v\xc3\xa6rt forfulgt, til en privilegert religion anerkjent av staten._NEWLINE_Konstantins eget forhold til kristendommen \xe2\x80\x93 som ikke straks ble gjort til statsreligion \xe2\x80\x93 er omstridt i forskningen. Snarere kan man muligens betegne ham som tilhenger av den kristne gud uten at det sier noe om hans forhold til de andre kulter. Hedninger kunne fortsatt inntil videre ut\xc3\xb8ve sine kulter og ha tilgang til h\xc3\xb8ye statsembeter, ogs\xc3\xa5 hvis kristne ble foretrukket. Konstantin lot sine s\xc3\xb8nner bli oppdratt som kristne, ga kirken rike gaver og styrket biskopers makt. Han lot grensene ved Rhinen og Donau sikres ytterligere og sluttet en overenskomst med goterne i 332. Utenrikspolitisk sto riket under ham s\xc3\xa5 godt som det ikke hadde gjort siden 100-tallet._NEWLINE_Et ytterligere betydningsfullt resultat i hans regjeringstid var opprettelsen av en ny hovedstad som fikk navn etter ham, Konstantinopel, \xc2\xabKonstantins by\xc2\xbb, det Nye Roma, og som ble innviet i 330. P\xc3\xa5 den m\xc3\xa5ten ble Romerrikets tyngdepunkt forskj\xc3\xb8vet mot \xc3\xb8st som var den \xc3\xb8konomisk mest innbringende del av riket. Kort tid f\xc3\xb8r et planlagt felttog mot Sasanideriket d\xc3\xb8de Konstantin i n\xc3\xa6rheten av Nikomedia. Han lot seg f\xc3\xb8rst d\xc3\xb8pe kort f\xc3\xb8r han d\xc3\xb8de, noe som ikke var usedvanlig p\xc3\xa5 denne tiden.\n_START_SECTION_\nFra Valentinian I til Theodosius den stores d\xc3\xb8d\n_START_PARAGRAPH_\nEtter at keiser Valentinian I hadde klart \xc3\xa5 sikre riket ble det igjen ledet av to keisere, men som ikke klarte \xc3\xa5 st\xc3\xa5 imot de ytre truslene. Valentinian I ble s\xc3\xa5ledes den siste keiseren som drev krigf\xc3\xb8ring over elvene Rhinen og Donau. Han innsatte sin bror Valens i \xc3\xb8st og tok seg selv av forsvaret av grensene. Det skjedde samtidig st\xc3\xb8rre endringer i \xc3\xb8st. P\xc3\xa5 370-tallet begynte folkevandringene i Europa. Hunere, et stammefolk fra Asia, kom inn over \xc3\xb8stlige Europa. I prosessen fortrengte de andre folkeslag, blant annet gotere, mot vest og over Donau. De ble opptatt i imperiet, men gikk senere til oppr\xc3\xb8r grunnet utilstrekkelig med forsyninger. De p\xc3\xa5f\xc3\xb8rte i 378 \xc3\xb8stkeiser Valens et tilintetgj\xc3\xb8rende nederlag i slaget ved Adrianopel hvor ogs\xc3\xa5 Valens selv ble drept. Dette nederlaget ble allerede av samtiden sett p\xc3\xa5 som et tegn p\xc3\xa5 Romas nedgang. Se ogs\xc3\xa5 Goterkrigen 377\xe2\x80\x93382._NEWLINE_Gratianus, den eldste s\xc3\xb8nnen til Valentinians I og siden hans d\xc3\xb8d av hjerneslag i 375 keiser i vest, innsatte i 379 Theodosius som hadde opprinnelse i Hispania som keiser for den \xc3\xb8stlige delen. Theodosius overtok da den tunge oppgave \xc3\xa5 i det minste stabilisere den \xc3\xb8stlige delen av riket. I 382 inngikk han en traktat, foedus, med goterne. De kunne bli i riket og tjene som soldater, foederati, forbundsfeller, men kunne ellers v\xc3\xa6re selvstyrte. Denne avtale jevnet jorden for germanernes riksdannelse innenfor imperiet, men det lyktes \xc3\xa5 forel\xc3\xb8pig stabilisere situasjonen. Samtidig kunne Theodosius igjen r\xc3\xa5de over tilstrekkelig med soldater._NEWLINE_I 387 kom det i stand en avtale med Sasanideriket om det gamle stridsemnet Armenia. Romerriket fikk rundt en femtedel, og perserne resten av landet, det s\xc3\xa5kalte \xc2\xabPersiaarmenia\xc2\xbb. Med denne l\xc3\xb8sningen var begge parter tilfredse, med unntak av to korte konflikter i 502. Den politiske freden mot Eufratfronten kan v\xc3\xa6re grunnen til at den \xc3\xb8stlige delen av riket kom seg godt gjennom 400-tallet. Ved at Theodosius drev en religi\xc3\xb8s politikk som var intolerant og undertrykkende mot hedninger og ikkekristne fikk forn\xc3\xb8yde kristne til \xc3\xa5 gi ham tilnavnet \xc2\xabden store\xc2\xbb._NEWLINE_ _NEWLINE_I vest var situasjonen en annen. Gratianus, som hadde f\xc3\xb8rt felttog mot alemannerne, ble myrdet i Lyon som en f\xc3\xb8lge av en soldatoppstand i Britannia som raskt hadde bredt seg til kontinentet. Theodosius kunne en tid komme overens med usurpatoren Magnus Maximus, men gikk til sist imot ham, beseiret ham i 388 og fikk ham henrettet. Han ga deretter herred\xc3\xb8mmet over vesten til den 17-\xc3\xa5rige Valentinian II, den yngre broren til Gratianus. Den unge keiseren hadde lite \xc3\xa5 sette opp mot vestrikets faktiske makthaver, magister militum, \xc2\xabh\xc3\xa6rmesteren\xc2\xbb, frankeren Arbogast. Den 15. mai 392 ble Valentinian funnet hengt i sin galliske bolig i Vienne. Arbogast hevdet at keiserens d\xc3\xb8d var selvmord, noe forskerne er delt i sin vurdering av._NEWLINE_Etter flere uker uten vestlig augustus lot Arbogast til sist den hedenske hoffembetsmannen og retoren Eugenius til keiser. Han f\xc3\xb8rte en relativ tolerant politikk over folk med annen tro enn kristendommen. Theodosius ville ikke akseptere ham og marsjerte igjen mot vest for \xc3\xa5 tilintetgj\xc3\xb8re Eugenius' h\xc3\xa6r i begynnelsen av september 394 i det blodige slaget ved Frigidus. Eugenius ble henrettet, mens Arbogast begikk selvmord. Muligheten til \xc3\xa5 ha en annen tro en kristendommen fikk Theodosius innskrenket ved lov allerede i 380/381 og ved mer ytterligg\xc3\xa5ende lover i 391 og i 392 fikk ikkekristne det endelige politiske forbudet._NEWLINE_Theodosius forente Romerriket enda en gang for en kortere tid f\xc3\xb8r det etter hans d\xc3\xb8d ble endelig delt i 395 under hans s\xc3\xb8nner Honorius (395-423) i vest og Arcadius (395-408) i \xc3\xb8st. Samtiden oppfattet ikke delingen som endelig og keiserens lov gjaldt stadig for hele riket. Vestkonsulen ble inntil opphevelsen av konsulatet under Justinian I (d\xc3\xb8d 565) ogs\xc3\xa5 anerkjent i \xc3\x98stromerriket \xe2\x80\x93 som omvendt de \xc3\xb8stlige konsuler i den vestlige del av riket. Likevel utviklet de to halvdelene av Romerriket seg etter 395 stadig raskere fra hverandre.\n_START_SECTION_\nFra riksdelingen til erobringen av Roma\n_START_PARAGRAPH_\nI \xc3\xb8st begynte en periode med relativ fred som kun ble forstyrret av tidvise kriger ved Donaugrensen mot hunere og germanere, slik som i 420-422 og 441, foruten to korte kriger mot sasaniderne. F\xc3\xb8rst p\xc3\xa5 andre halvdel av 400-tallet m\xc3\xa5tte \xc3\x98stromerriket igjen forsterke forsvaret mot grensene. \xc3\x98sten var stadig den \xc3\xb8konomisk sterkeste halvdelen av riket og kunne enn\xc3\xa5 reise store \xc3\xb8konomiske midler. Det lykkes ogs\xc3\xa5 for det \xc3\xb8stlige diplomati \xc3\xa5 \xc2\xabomdirigere\xc2\xbb flere angrepsb\xc3\xb8lger mot vesten. Fram for alt kunne innflytelsen til magister militum, \xc2\xabh\xc3\xa6rmesteren\xc2\xbb, som ofte var av barbar av avstamming, lukket inn og presses tilbake. Arcadius (395-408) og hans s\xc3\xb8nn Theodosius II (408-450) var ikke spesielt dyktige herskere, men likevel fungerte rikets forvaltning. Den konflikt som br\xc3\xb8t ut med vestriket i begynnelsen av Arcadius' regjeringsperiode om Illyria kunne etter hvert bli bilagt._NEWLINE_Den f\xc3\xb8rste keiser i vesten, Honorius, hadde for en tid \xe2\x80\x93 trengt av den mektige magister militum Stilicho \xe2\x80\x93 s\xc3\xa5gar overveid \xc3\xa5 g\xc3\xa5 milit\xc3\xa6rt mot \xc3\x98stromerriket. Da riksgrensen ved Rhinen \xc3\xa5rsskiftet 406/407 endelig falt, og det kom en stor str\xc3\xb8m av vandaler og svebere, senere ogs\xc3\xa5 burgundere, og alanere inn over Vestromerriket, ble situasjonen en annen. I 408 ble Stilicho drept med svigers\xc3\xb8nnen Honorius' vitende. Det viste seg enn\xc3\xa5 en gang at keiserne hadde mistro til en sterkt milit\xc3\xa6rapparat, og ikke alltid med urette._NEWLINE_Vesten falt ikke lengre til ro. Truet av germanere og hunere, og utsatt for statskupp fra milit\xc3\xa6ret, og regjert av stort sett udugelige keisere, mistet det vestromerske riket bit for bit av sine viktigste provinser til barbarer. Romersk Britannia gikk tapt p\xc3\xa5 begynnelsen av 400-tallet, mens den vestromerske h\xc3\xa6ren, som var blitt stadig mer preget av barbarer ved at germanske folk i stort antall var blitt rekruttert, etter Flavius A\xc3\xabtius' d\xc3\xb8d i 454 i realiteten var g\xc3\xa5tt i oppl\xc3\xb8sning. I maktvakuumet ble det opprettet i siste halvdel av 400-tallet en rekke germanske konged\xc3\xb8mmer av blant annet vandaler, vestgotere, frankere, anglere og \xc3\xb8stgotere._NEWLINE_I 410 ble selveste Roma, selv om det ikke lenger var vestrikets hovedstad, plyndret av vestgotere under ledelse av Alarik. Han hadde tidligere v\xc3\xa6rt aktiv i \xc3\x98stromerriket, dels p\xc3\xa5 egen h\xc3\xa5nd, dels i allianse med Stilicho, og han ville n\xc3\xa5 tilkjempe seg nye omr\xc3\xa5der for \xc3\xa5 bosetninger for sitt folk. Romas fall var et signal \xe2\x80\x93 for hedningene og de ikkekristne var det et umiskjennelig tegn fra gudene om at riket var blitt straffet for \xc3\xa5 ha frafalt den gamle tro. Augustin av Hippo skrev med tanke p\xc3\xa5 dette sitt store verk De Civitate Dei (\xc2\xabGudsstaten\xc2\xbb eller \xc2\xabGuds by\xc2\xbb) som et direkte svar.\n_START_SECTION_\nStabilisering i \xc3\xb8st og sammenbrudd i vest\n_START_PARAGRAPH_\nDen milit\xc3\xa6re katastrofe var absolutt for vesten med sammenbruddet av grensen ved Rhinen i 406. Rikets viktigste provinser gikk tapt for den vestromerske keiser som siden Honorius (395-423) hadde sittet i Ravenna da de germanske forbundsfeller, foederati, ved den romerske sentralregjeringens svakhet langsomt oppn\xc3\xa5dde faktisk og full uavhengighet. Vestgoterne slo seg i 418 ned i Aquitaine hvor de etter 460 oppl\xc3\xb8ste den formelle avhengighetsforholdet til keiseren. De opprettet en stat i staten som skjedde i forst\xc3\xa5else med den lokale adelen. Germanerne tr\xc3\xa5dte gradvis inn i stedet for den romerske sentralmakt uten at det fikk synlige konsekvenser for befolkningen i omr\xc3\xa5dene. Vestgoterne tok i de f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5rtier Hispania i besittelse sammen med sveberne, mens frankerne tok Belgisk Gallia i nordlige Gallia._NEWLINE_I 429 gikk vandalene over til Afrika fra Spania og erobret Karthago i 439. De tok da den rikeste romerske provinsen. Keiseren sto igjen med Italia, deler av Gallia og Hispania. Trusselen fra hunerne under Attila ble holdt tilbake ved den romerske general Flavius A\xc3\xabtius som siden 430-tallet hadde v\xc3\xa6rt den mektigste skikkelse i vestriket. I slaget ved Chalons i 451 m\xc3\xa5tte A\xc3\xabtius betegnende nok ha hjelp fra germanske foederati, da vestgoternes kong vestgoternes kong Teoderik. Selv om hunerne ble sl\xc3\xa5tt ble dette slaget ogs\xc3\xa5 den siste betydelige milit\xc3\xa6roperasjonen til Vestromerriket. I 454 lot keiser Valentinian III generalen bli drept i frykt for hans innflytelse. For dette mordet m\xc3\xa5tte han selv betale med sitt liv: allerede \xc3\xa5ret etter ble han drept av generalens tilhengere._NEWLINE_De neste vestlige keiserne var for det mest helt ute av stand til \xc3\xa5 gjenvinne initiativet i kampen mot barbarerne, skj\xc3\xb8nt Majorian (456-461) eller Anthemius (467-472) gjorde tapre fors\xc3\xb8k. Etter at A\xc3\xabtius var blitt tatt av dage var det general Ricimer som alene f\xc3\xb8rte riksforhandlingene i vesten fram til 472. Han var ogs\xc3\xa5 ansvarlig for drapet p\xc3\xa5 flere av keiserne. Han kunne bokf\xc3\xb8re enkelte sm\xc3\xa5 resultater i kampen mot angrepene fra barbarene, men likevel ble Roma i 455 plyndret av vandalene. Et fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 samlet milit\xc3\xa6r aksjon mot vandalene fra Vestromeriket og \xc3\x98stromerriket feilet i 468, og \xc3\xb8stromerne anerkjente deretter vandalenes rike._NEWLINE_Med avsettelsen av Romulus Augustulus i 476 ved Odoaker ble det vestromerske keiserd\xc3\xb8mmet oppl\xc3\xb8st. Den siste legitime keiseren var Julius Nepos som d\xc3\xb8de i 480 i Dalmatia. Vestromerriket hadde dog ikke v\xc3\xa6rt levedyktig siden riksdelingen i 395, og i s\xc3\xa6rdeleshet ikke siden grensen mot Rhinen br\xc3\xb8t sammen i 406. Nordlige Gallia holdt enn\xc3\xa5 fram til 486 et gallo-romersk restrike som ble hersket av Aegidius og Syagrius (d\xc3\xb8d 487). Sistnevnte ble av Gregorius av Tours omtalt som Romanorum rex \xe2\x80\x93 \xc2\xabromernes konge\xc2\xbb._NEWLINE_Imperiets \xc3\xb8stlige del verget seg med godt resultat mot de ytre truslene. Keiser Markian som i 450 etterfulgte Theodosius II fjernet tributten til hunerne. Det var hans fortjeneste at hunerne angrep Vestromerriket, men de \xc3\xb8stlige provinsene befant seg heller ikke innenfor hunernes eller germanernes rekkevidde da den sterke festningen Konstantinopel kontrollerte Hellespont (Dardanellene) og forhindret overgang fra Europa til Asia. Ved \xc3\xb8stgrensen ble det holdt fred med sasaniderne, som selv var truet av huniske folk._NEWLINE_Det \xc3\xb8konomisk sterkere og tettere befolkede \xc3\x98stromerriket hadde langt bedre forutsetninger enn Vestromerriket. P\xc3\xa5 400-tallet var de \xc3\xb8stlige statsinntektene mange ganger st\xc3\xb8rre enn de vestlige. Keiser Leo II (457-474) utelukket tilogmed den gotiske generalen Aspar med hjelp fra den senere keiseren Zeno, og mange av de germanske soldatene i tjeneste ble sl\xc3\xa5tt i hjel, og keiserne benyttet i \xc3\xb8kende grad nasjonale rekrutter. Dette var dog tilfelle i de omr\xc3\xa5der som var minst dominert av romerne. Zeno, som selv var fra Isauria, en folkestamme i s\xc3\xb8rlige Lilleasia, og kunne med hjelp fra delvis barbariske folk forbedre \xc3\x98stromerrikets milit\xc3\xa6re situasjon. Det var grunnsteinen for den dominerende stillingen som \xc3\xb8stkeiserne skulle ha i middelhavsomr\xc3\xa5det i de f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5rhundrer._NEWLINE_Zeno gikk i 488 med p\xc3\xa5 en avtale med den \xc3\xb8stgotiske kong Teoderik den store, og sendte ham i 489 inn i Italia. Bakgrunnen for avtalen er omstridt. Keiseren profitterte imidlertid p\xc3\xa5 den m\xc3\xa5te at han selv avverget en potensiell fare mens Teoderik fikk r\xc3\xa5de over et nytt og rikt land for bosetning. Teoderik, som senere fikk tilnavnet \xc2\xabden store\xc2\xbb, lyktes snart \xc3\xa5 bringe hele landet inn under sin kontroll. I 493 myrdet han Odoaker og regjerte formelt som \xc3\xb8stkeiserens stattholder i Italia, men f\xc3\xb8rte en selvstendig politikk. I det \xc3\xb8stgotiske konged\xc3\xb8mmet beholdt man romersk forvaltningspraksis og landet opplevde kulturelt en sen blomstringstid, se den kristne filosofen Bo\xc3\xabthius.\n_START_SECTION_\n\xc3\x98stromersk hegemoni p\xc3\xa5 500-tallet\n_START_PARAGRAPH_\nI \xc3\x98stromerriket varte antikken til inn p\xc3\xa5 600-tallet og innflytelsen p\xc3\xa5 vestens skjebne var betydelig. Keiser Anastasios I (491-518) befridde kort tid f\xc3\xb8r 500 riket for isauriernes innflytelse og etterlot p\xc3\xa5 grunn av klok \xc3\xb8konomisk politikk den st\xc3\xb8rste statskasse i romersk historie til sine etterf\xc3\xb8lgere. Han bekjempet med godt resultat fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 tronovertagelse og betonte i religionpolitikken forskjellen fra pavens posisjon. F\xc3\xb8rst hans etterf\xc3\xb8lger Justinus I (518-527) avsluttet i 519 det akakianske skisma som utgjorde det f\xc3\xb8rste grunnleggende skille mellom kirkene (skisma) mellom den \xc3\xb8stlige og vestlige kristenheten. Det akakianske skisma hadde skilt kirkene i Konstantinopel og Roma i 30 \xc3\xa5r, men ved forsoningen skjerpet keiseren konflikten med monofysittismen._NEWLINE_ _NEWLINE_Justinius' nev\xc3\xb8, Justinian I, en av senantikkens fremste herskere og statsmenn, kunne etter 534 drive en stort anlagt restaureringspolitkk. Et begrenset, men s\xc3\xa6rlig overraskende resultat av dette fors\xc3\xb8ket p\xc3\xa5 \xc3\xa5 gjenopprette imperiet var at Nord-Afrika, Italia og s\xc3\xb8rlige Spania igjen ble underlagt romersk herred\xc3\xb8mme. Imidlertid gikk viktige deler av Italia, som var blitt erobret etter harde kamper, igjen tapt til langobardene kort tid etter Justinians d\xc3\xb8d. _NEWLINE_Etter 541 ble riket hjems\xc3\xb8kt av en pest, \xc2\xabden senantikke svartedauden\xc2\xbb, som \xc3\xa5penbart f\xc3\xb8rte til en demografisk og derav f\xc3\xb8lgende \xc3\xb8konomisk som milit\xc3\xa6r krise. I \xc3\xb8st m\xc3\xa5tte Justinian sette inn store ressurser mot perserne som med deres konge Khosrau I fikk en formidabel motstander av keiseren. Likevel fikk den senantikke kultur under Justinian et h\xc3\xb8ydepunkt. Kodifikasjonen av romerretten ble til p\xc3\xa5 hans foranledning og ble et varig resultat og den keiserlige maktfordelingen ble akseptert av de fleste germanske konged\xc3\xb8mmene, kanskje med unntak av frankerkongen Teodebert I. Da Justinian d\xc3\xb8de i 565 etter 38 \xc3\xa5r ved makten var \xc3\x98stromerriket middelhavets dominerende makt, uansett alle krisesymptomer._NEWLINE_I \xc3\x98stromerriket besto Imperium Romanum og den antikke sivilisasjon levde videre. Den kulturelle arv i \xc3\xb8st gjennomgikk likevel i de p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5rhundrer en forvandling. Justinian var den siste keiseren som hadde latin som morsm\xc3\xa5l, og ved en rekke indre reformer mistet riket langsomt sin senromerske karakter. Mellom 540 og 630 befant \xc3\x98stromerriket seg i en stadig mer bitter kamp mot Sasaniderriket (se Romersk-persiske krigene), kun avbrutt av kortere fredsperioder, 562 til 572 og 591 til 602. Etter at Maurikios ble keiser i 582 f\xc3\xb8rte han krigen med Persia til seierrik konklusjon, ekspanderte den \xc3\xb8stlige grensen betydelig og giftet sin datter til Khosrau II, den persiske kongen. I 602 tok den misforn\xc3\xb8yde general Fokas tronen, og fikk Maurikios og hans seks s\xc3\xb8nner henrettet. Denne hendelsen kom til bli katastrofalt for riket, gjenopprettet en \xc3\xb8deleggende krig med Persia som f\xc3\xb8rte til at begge rikene var svekket i kj\xc3\xb8lvannet av de muslimske angrepene.\n_START_SECTION_\nDen gamle verdens \xc2\xabundergang\xc2\xbb\n_START_PARAGRAPH_\nDet milit\xc3\xa6rt og \xc3\xb8konomisk avkreftede \xc3\x98stromerriket hadde lite \xc3\xa5 sette inn da araberne ekspanderte. De tapte i 636 i slaget ved Jarmuk og mistet i de p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5r p\xc3\xa5 nytt deres \xc3\xb8stlige og s\xc3\xb8rlige provinser, denne gangen for godt. Til sist falt ogs\xc3\xa5 i 686 \xc3\xb8stromerske Karthago for muslimsk angrep. Resten av riket befant seg i de p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5rtiene i en fortvilet forsvarskamp med muslimene og keiserne m\xc3\xa5tte i stor utstrekning st\xc3\xb8tte seg p\xc3\xa5 vesten. Den korte forlegningen av den keiserlige residens til Italia under Konstans II forble dog en episode. Ogs\xc3\xa5 det kulturelle liv endret seg. Mange byer gikk under mens andre ble forvandlet til befestede bosetninger._NEWLINE_Da situasjonen igjen stabiliserte seg p\xc3\xa5 slutten av 700-tallet var det senantikke \xc3\x98stromerriket blitt til middelalderens, greske Bysants som enn\xc3\xa5 klarte seg i noen \xc3\xa5rhundrer. Perserne ble derimot i 636/37 og 642 beseiret av araberne. Den siste storkonge Yazdegird III ble myrdet i 651 og med ham opph\xc3\xb8rte Sasanideriket \xc3\xa5 eksistere.\n_START_SECTION_\nSenantikken inn i middelalderen\n_START_PARAGRAPH_\nI l\xc3\xb8pet av 500-tallet skjedde det i vesten en langsom transformasjon til en germansk-romersk verden. I Britannia gikk den romerske kultur under kort tid etter at romerh\xc3\xa6ren trakk seg ut p\xc3\xa5 begynnelsen av 400-tallet, og germanske stammer fylte maktvakuumet romerne etterlot seg med storstilt innvandring og erobring, og opprettet angelsaksiske konged\xc3\xb8mmer. Kun i Wales ble det fortsatt skrevet p\xc3\xa5 latin p\xc3\xa5 400-tallet. _NEWLINE_Vestgoternes rike rundt byen Tolosa (dagens Toulouse) i s\xc3\xb8rlige Gallia bredte seg snart inn i Spania. Det er p\xc3\xa5 mange m\xc3\xa5ter et eksempel p\xc3\xa5 en symbiose av senromersk samfunn og germansk herred\xc3\xb8mme. Vestgoterne mistet det meste av Gallia til frankerne allerede ved 507 og trakk seg tilbake til den iberiske halv\xc3\xb8y med hovedstad i Toledo. Deres rike ble imidlertid tidlig p\xc3\xa5 700-tallet overfalt og oppl\xc3\xb8st da muslimene trengte seg nordover. Det rike som vandalene opprett i Nord-Afrika opplevde en blomstring p\xc3\xa5 400-tallet, men kom etter hvert under stadig st\xc3\xb8rre press fra mauriske stammer og falt i 533 etter angrep fra den \xc3\xb8stromerske under ledelse av Belisarius._NEWLINE_I Italia hadde \xc3\xb8stgoteren Teoderik den store latt sitt rike styre etter romersk m\xc3\xb8nster, men det forsvant p\xc3\xa5 midten av 500-tallet som f\xc3\xb8lge av keiser Justinian I den stores Restauratio imperii, \xc2\xabimperiets gjenskapelse\xc2\xbb. Da langobardene i 568 erobret store deler av Italia var det den siste germanske riksopprettelsen p\xc3\xa5 vestromersk grunn og markerte ogs\xc3\xa5 avslutningen p\xc3\xa5 de store folkevandringene. Det vestromerske senat forsvant ut av kildene ved \xc3\xa5rhundrets slutt._NEWLINE_Kun ett av de f\xc3\xb8rste germanske riksgrunnleggelsene fikk en viss varighet, merovingenes Frankerriket. I \xc3\xa5r 498 skal frankerkongen Klodvig I ha latt seg d\xc3\xb8pe og videref\xc3\xb8rte s\xc3\xa5ledes den romerske arv i Gallia. Frankerrikets historie g\xc3\xa5r allerede glidende over i middelalderen. Se ogs\xc3\xa5 Gallo-romersk kultur._NEWLINE_Enn\xc3\xa5 i lang tid aksepterte de germanske rikene som regelen romersk overh\xc3\xb8yhet. Deres herskere anstrengte seg for \xc3\xa5 oppn\xc3\xa5 keiserlig anerkjennelse og f\xc3\xa5 romerske titler. Et symbol p\xc3\xa5 at kun keiseren og Sasaniderrikets storkonge var suverene monarker var blant annet det privilegium de hadde til \xc3\xa5 prege herskerbildet p\xc3\xa5 gullmynter. P\xc3\xa5 500-tallet ble dette fortsatt akseptert av de fleste germanske konger da de kun satte deres eget portrett etter romersk m\xc3\xb8nster p\xc3\xa5 s\xc3\xb8lvmynter. Kun merovingerkongen Teodebert I (534-548) lot prege gullmynter med sitt eget bilde. Alt endret seg da keiserne etter rundt \xc3\xa5r 600 var blitt s\xc3\xa5 svekket av persernes og arabernes angrep til \xc3\xa5 de kunne ha et aktivt grep i Vest-Europa. Den arabiske invasjon \xc3\xb8dela tilsynelatende enheten i Middelhavet, og kontakten mellom Konstantinopel og Vesten ble synlig svekket._NEWLINE_Overgangen til hva som karakteriseres som tidlig middelalder skjedde langsomt. I vest skjedde det parallelt med en glidende kulturell nedgang, anskueliggjort i henhold til tilbakegangen i generell skriveferdighet og byenes forfall. Ofte ble skriftlig materiale fra antikken kun reddet ved at det ble lagret i klostrene, selv klosterbibliotekene kun konsentrerte seg om kristelige tekster. Hva som gikk tapt overgikk i stor grad det som ble reddet. I mange regioner var det mange riker som forfalt i mangelen av skriftlige materiale og tradisjon, slik at begrepet \xc2\xabde m\xc3\xb8rke \xc3\xa5rhundrer\xc2\xbb i tiden mellom 560 og 800 er ikke uberettiget. Samtidig har nyere forskning ogs\xc3\xa5 vist at i mange regioner var det en viss kontinuitet._NEWLINE_Totalt tapt og borte var ikke den antikke og klassiske sivilisasjonen for middelalderen. Kirken fungerte som formidler av deler av den antikke dannelsesarv, om en filtrert. Augustin av Hippo, Bo\xc3\xabthius og Cassiodorus, og ikke minst den l\xc3\xa6rde Isidor av Sevilla og Martianus Capella. Det skjedde en tydelig omvurdering av utdannelsen som fjernet klassisk paideia, og det f\xc3\xb8rte til en tydelige ensartet kultur i den tidlige middelalderverden. Ensartetheten var hva klosterkristendommens \xc2\xabh\xc3\xb8ykultur\xc2\xbb fant verdig til overlevering. Likevel er kunnskapstapet stor, selv innenfor kristne emner. K\xc3\xb6ln har eksempelvis et \xc2\xabhull\xc2\xbb i listen over biskoper mellom \xc3\xa5r 400 og 550. Middelalderen trakk seg ut av \xc2\xabm\xc3\xb8rket\xc2\xbb p\xc3\xa5 samme tid. Den frankiske middelalder med den merovingiske riksgrunnleggelse og dynastiske konsolidering p\xc3\xa5 romersk forvaltningsstruktur skjedde allerede tidlig. Romerske byer lengre nord og nord\xc3\xb8st hadde en annen skjebne. S\xc3\xa5ledes ble Wien, i senantikken kalt for Vindomina eller Vindomana nevnt sist av Jordanes i hans goterhistorie, og f\xc3\xb8rst i 881 er byen igjen nevnt, da som Wenia.\n_START_SECTION_\nSamfunnsstruktur\n_START_PARAGRAPH_\nSenantikken opplevde en gjennomgripende omforming av det politiske og sosiale livsgrunnlaget i og rundt Romerriket.\n_START_SECTION_\nByer\n_START_PARAGRAPH_\nSamtidig, kontinuiteten i \xc3\x98stromerriket i Konstantinopel betydde at vendepunktet for det greskspr\xc3\xa5klige \xc3\x98sten kom n\xc3\xa6rmere, sentrert rundt Balkan og Lilleasia. I Europa var det en generell nedgang i den urbane befolkningen. Roma gikk fra en befolkning p\xc3\xa5 rundt 800 000 i begynnelsen av perioden til en befolkning p\xc3\xa5 rundt 30 000 i slutten av perioden. En tilsvarende, skj\xc3\xb8nt mindre markert nedgang i den urbane befolkningen, skjedde ogs\xc3\xa5 i Konstantinopel. Som en helhet var senantikken som periode fulgt av en samlet befolkningsnedgang i Vest-Europa, og en tilbakevending til en mer b\xc3\xa6rekraftig \xc3\xb8konomi. Marked forsvant, og det var en tilbakevending til en st\xc3\xb8rre grad av lokal produksjon og forbruk framfor et nettverk av handel og spesialisert produksjon.\n_START_SECTION_\nOffentlige bygninger\n_START_PARAGRAPH_\nI byer med anstrengt \xc3\xb8konomi grunnet romersk overekspansjon stoppet veksten opp. Nye offentlige bygninger i senantikken kom direkte eller indirekte fra keiseren eller hans representanter, og den privilegerte tilf\xc3\xb8rselen av korn og olje, tilgjengelig kun for borgerklassen skjedde uavbrutt fram til 400-tallet. Eliten gikk sjeldnere i forumene. I byene trakk de seg tilbake til velst\xc3\xa5ende domus, men hyppigere til den private luksus i villaer. Basilikaer (s\xc3\xb8ylehall), som ofte hadde fungert som rettssaler eller for keiserlige mottakelser av utenlandske notabiliteter, ble p\xc3\xa5 300-tallet en erstatning for stoaer og offentlige basilikaer assosiert med forumer og tradisjonelt utend\xc3\xb8rsliv. _NEWLINE_I de mange former for kristne basilikaer tok biskopen stolen i apsis som i sekul\xc3\xa6re former var reservert for \xc3\xb8vrighetspersoner, magistrater, eller keiseren selv. Biskopen tok stolen som en representant her og n\xc3\xa5 for Kristus Pantokrator (\xc2\xabden allmektige\xc2\xbb), Herskeren over alle, hans karakteristiske senantikke ikon. Kirkens basilikaer, eksempelvis Laterankirken og Peterskirken, ble begge overg\xc3\xa5tt av Justinians Hagia Sofia, et mektig og enest\xc3\xa5ende framvisning av senantikkens bysantinske makt og arkitektursmak. Det betydde ikke at det vestlige riket ikke hadde storsl\xc3\xa5tte bygninger, et eksempel var mausoleumet og det arianske baptisteriumet som ble reist i Ravenna av kong Teoderik den store.\n_START_SECTION_\nSamfunnsklasser\n_START_PARAGRAPH_\nEliten blant romerske borgere p\xc3\xa5 100- og 200-tallet hadde oppdaget at i tiden f\xc3\xb8r 200 at sikkerhet kunne bare bli oppn\xc3\xa5dd ved at de \xc3\xa5 kombinerte deres etablerte roller i de lokale byene med en ny rolle som tjenere og representanter av en fjern keiser og hans omreisende hoff. Etter at Konstantin den store sentraliserte regjeringen i sin nye hovedstad Konstantinopel (dedikert i 330), ble overklassen i senantikken delt blant de som hadde tilgang til den fjerntliggende sentraladministrasjonen (i samordning med de store landeierne), og de som ikke hadde det \xe2\x80\x94 skj\xc3\xb8nt de var f\xc3\xb8dt i gode familier og hadde h\xc3\xb8yere utdannelse. En klassisk utdannelse og innvalgt til senatet ikke lenger den direkte vegen til karriere og suksess. \xc3\x85 komme seg til toppen i det senantikke samfunnet var langt mer byr\xc3\xa5kratisk og involverte i \xc3\xb8kende grad kronglete og innviklete kanaler for \xc3\xa5 f\xc3\xa5 tilgang til keiseren. _NEWLINE_Den rene, hvite toga som hadde identifisert alle medlemmer av den republikanske samfunnsklassen med senatorer ble erstattet med klesplagg ved hoffet best\xc3\xa5ende av silke og juveler knyttet til den bysantinske keiserlige ikonografi. Ogs\xc3\xa5 antydende for tiden er det faktum at det keiserlige kabinett av r\xc3\xa5dgivere, som ble kjent som consistorium eller de som ville v\xc3\xa6re i n\xc3\xa6rheten av keiseren, som adskilt fra den uformelle gruppen av venner og r\xc3\xa5dgivere som keiser Augustus omga seg med._NEWLINE_Siden keiser Caracalla i 212 hadde gitt alle frie innbyggere i Romerriket romersk borgerrett (constitutio antoniniana) falt den tidligere viktige forskjellen mellom borgere og ikke-borgere. Det senantikke samfunn var grunnleggende inndelt i den lille gruppe av potentes (\xc2\xabde mektige\xc2\xbb) og resten av befolkningen, humiliores. Juridisk sett var denne inndelingen av betydning da potenses, de \xc3\xb8verste klasser, kunne forvente mildere straffer ved forbrytelser._NEWLINE_Blant disse utgjorde senatorene en s\xc3\xa6rskilt privilegert samfunnsgruppe. Siden Konstantius II (d\xc3\xb8d 361) hadde senatet i Konstantinopel de samme rettigheter som senatet i Roma. Tidligere hadde medlemmene av aristokratiet trukket seg tilbake til sine overd\xc3\xa5dige landsteder, men begynte n\xc3\xa5 \xc3\xa5 bygge palasslignende hus i byene. Senatorene var ogs\xc3\xa5 inndelt i ulike rangklasser, clarissimi, spectabiles og illustres, som fortsatt hadde betydning under Justinian I. Senatet i Roma ble i l\xc3\xb8pet av 300-tallet i \xc3\xb8kende grad kristnet, skj\xc3\xb8nt selv inn p\xc3\xa5 begynnelsen av 400-tallet var det fortsatt en betydelig gruppe av ikkekristne blant dem._NEWLINE_Tidlig p\xc3\xa5 300-tallet forsvant betegnelsen equites, det vil si ridderstanden, og ble erstattet av nye sosiale kategorier som perfectissimi etc. Den lokale adelen, curiales, opplevde 200-tallet som en gradvis nedgang, kanskje hovedsakelig p\xc3\xa5 grunn av \xc3\xb8kende skattetrykk. M\xc3\xa5ter \xc3\xa5 unnslippe forpliktelsene var eksempelvis \xc3\xa5 bli geistlig, g\xc3\xa5 keiserens tjeneste eller trekke seg tilbake til landeiendommene for s\xc3\xa5ledes slippe beskatningen i byene. Dette lyktes imidlertid for kun et mindretall, og forskjellene innenfor riksaristokratiet \xc3\xb8kte sterkt. Denne lille krets av meget rike og mektige dominerte ogs\xc3\xa5 politikken i sine respektive hjembyer, mens curiales mistet desto mer makt og innflytelse._NEWLINE_Den totale private rikdom i hendene p\xc3\xa5 f\xc3\xa6rre adelige synes \xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt st\xc3\xb8rre i vest enn i \xc3\xb8st. Det kan v\xc3\xa6re grunnet i h\xc3\xb8yere skatteinndrivelse i \xc3\x98stromerriket samtidig hvor de mektige lettere kunne unndra seg finansielle forpliktelser. Mens det vestlige keiserd\xc3\xb8mme ikke til sist gikk under p\xc3\xa5 grunn av pengemangel, s\xc3\xb8rget den rike italienske senatsadelen for inng\xc3\xa5 avtaler med goterne og mistet f\xc3\xb8rst p\xc3\xa5 midten av 500-tallet sitt \xc3\xb8konomiske grunnlag. De \xc3\xb8verste samfunnsklasser var stolte over sin status og klassiske utdannelse, men til sist forsvant den \xe2\x80\x93 i vesten p\xc3\xa5 500-tallet, i \xc3\xb8sten p\xc3\xa5 600-tallet.\n_START_SECTION_\n\xc3\x98konomi\n_START_PARAGRAPH_\nI den vestlige delen av riket var det tilbakegang i befolkningstallet, men den satt antagelig inn med full styrke p\xc3\xa5 400- og 500-tallet, mens forholdene p\xc3\xa5 300-tallet var antagelig mer gunstig enn i soldatkeisernes tid p\xc3\xa5 midten av 200-tallet. De store byene, s\xc3\xa6rlig Roma, Karthago, Trier, Konstantinopel, Antiokia, og Alexandria blomstret enn\xc3\xa5 og forfalt i vesten f\xc3\xb8rst etter germanernes erobringer. I \xc3\xb8st gikk det enn\xc3\xa5 en tid f\xc3\xb8r forfallet satte inn. Vestromerriket opplevde, betinget av eller forsterket av germanernes angrep, p\xc3\xa5 400-tallet en ren \xc3\xb8konomisk nedgang regionalt, men i ulik grad. I tillegg kom tapet av de rike provinsene som Nord-Afrika ikke lenger sto til r\xc3\xa5dighet for den vestlige keiseren._NEWLINE_Av betydning for den \xc3\xb8konomiske og demografiske utvikling var den s\xc3\xa5kalte justinianske pesten som siden 542 hjems\xc3\xb8kte hele middelhavsomr\xc3\xa5det og krevde mange ofre. For Italia hadde den andre goterkrigen i \xc3\xa5rene 541-552 betydning for nedgangen. De langvarige krigene ruinerte imperiets kjerneomr\xc3\xa5der. Roma, som enn\xc3\xa5 rundt 530 hadde rundt 100 000 innbyggere, kun midlertidig \xc3\xb8deleggelser. Til tross for tilstanden var Italia et l\xc3\xb8nnsomt m\xc3\xa5l for langobardene enn\xc3\xa5 i 568. At det etter 30 \xc3\xa5r med krig og plyndringer fortsatt var l\xc3\xb8nnsomt viser hvor rik halv\xc3\xb8ya tidligere m\xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt._NEWLINE_Det gikk langt bedre for den \xc3\xb8stlige delen av riket. Grunnen var at viktige industrier og handelmarkeder l\xc3\xa5 i \xc3\xb8st. Der endte ogs\xc3\xa5 silkevegen og var en \xc3\xb8kende handelsutveksling med Persia. Enn\xc3\xa5 innen for Justinians tid var det rundt 900 st\xc3\xb8rre og mindre poleis i det \xc3\xb8stromerske rikets omr\xc3\xa5de, hvor Konstantinopel med rundt 500 000 innbyggere var den mest betydningsfulle. Enkelte omr\xc3\xa5der av riket, eksempelvis i Egypt og i Midt\xc3\xb8sten, kunne p\xc3\xa5 500-tallet oppleve en \xc3\xb8konomisk blomstring. Den \xc3\xa5penbare nedgangen for curiales kan ikke n\xc3\xb8dvendigvis knyttes til den alminnelige krise for byene. Det kan p\xc3\xa5vises store private bygninger p\xc3\xa5 Justinians tid p\xc3\xa5 mange av byene i \xc3\xb8st._NEWLINE_De romerske handelskontaktene strakte seg fra Aksumriket i nord\xc3\xb8stlige Afrika (dagens Etiopia) som ble kristnet p\xc3\xa5 300-tallet, og til \xc2\xabDen gamle Saudiarabia\xc2\xbb (\xc2\xabSayhad-kulturen\xc2\xbb), mens handelsforbindelsene over Persia til Sentral-Asia og videre til Kina ble kontrollert av sasanidene. Romerske fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 \xc3\xa5 presse den persiske innflytelsen tilbake fra Afrikas horn for henholdsvis \xc3\xa5 opprette nye handelruter som var uavhengig perserne feilet. Persiske handelsmenn behersket handelen med silke i Indiahavet og hvor Sri Lanka var en viktig mellomstasjon._NEWLINE_Slavenes rolle i senantikken er vanskelig \xc3\xa5 belyse grunnet manglende kilder. Det synes ikke som at det skjedde et brudd med tidligere praksis, til tross for kristningen av riket. De private midlene ble fordelt p\xc3\xa5 en relativ liten og velst\xc3\xa5ende overklasse som b\xc3\xa5de trakk seg tilbake til storsl\xc3\xa5tte landeiendommer, som muligens kan oppfattes som tiltakende f\xc3\xb8ydalisering, og samtidig oppholdt seg i byene. Uansett skrumpet forskyvingene av slaver inn da romernes aggressive krigf\xc3\xb8ring ebbet ut, og jordeierne ble tvunget til \xc3\xa5 leie jorda ut til leilendinger, coloni. Disse coloni var frie i teorien, men kunne ikke flytte eller gifte seg uten jordeierens tillatelse, og det var derfor liten forskjell p\xc3\xa5 en slave og en colonus._NEWLINE_Tallrike keiserlige lover bestemte at s\xc3\xb8nner var knyttet til deres fedres posisjoner og erverv, noe som fungerte som en form for arvelige kastesystem. I principatet var det en selvf\xc3\xb8lge \xc3\xa5 arve sin fars erverv, men den voksende sosiale mobilitet i senantikken synes ikke \xc3\xa5 ha blitt forstyrret med forholdsregler._NEWLINE_P\xc3\xa5 bondelandet var forpakterne av de store landeiendommene bundet til det land som ble kultivert. Disse stavnsb\xc3\xa5nd sikret at jorda ble bearbeidet og sikret staten stabile inntekter. Det var likevel en generell forringelse av sm\xc3\xa5b\xc3\xb8ndenes vilk\xc3\xa5r. I Gallia kom det til enkelte oppr\xc3\xb8r blant b\xc3\xb8ndene, bagaud\xc3\xa6 (= muligens i betydningen \xc2\xabkrigere\xc2\xbb), i l\xc3\xb8pet av krisen i det tredje \xc3\xa5rhundret, skj\xc3\xb8nt \xc3\xa5rsakene er usikre. Det kan ha v\xc3\xa6rt en reaksjon til germanske plyndringstokter som kom toppen av hard skattlegging.\n_START_SECTION_\nKeiserd\xc3\xb8mmets forvaltning\n_START_PARAGRAPH_\nKeiseren hadde siden Diokletian en sakral rolle, ikke ulikt en guds visekonge p\xc3\xa5 jorden. P\xc3\xa5 portretter og p\xc3\xa5 mynter forsvant de individuelle, realistiske trekkene til herskerne etter Diokletian til fordel for betoningen av keiserembetets tilbaketrukkethet og det sakrale. De storslagne hoffseremoniene n\xc3\xa5dde under Justinian I sin fullendelse. Herskeren var imidlertid enn\xc3\xa5 bundet til den gammelromerske fors\xc3\xb8rgerplikt og nye keisere ble utnevnt ved akklamasjon. Keiserd\xc3\xb8mmet var ikke arvelig, og for \xc3\xa5 sikre at etterf\xc3\xb8lgelsen kunne bli en slektning ble det ofte fors\xc3\xb8kt \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re denne til en medkeiser som forberedelse \xe2\x80\x93 eksempelvis ved Justinus I (518-527) som utpekte sin nev\xc3\xb8 Justinian I (527-565) som medkeiser kort tid f\xc3\xb8r sin d\xc3\xb8d._NEWLINE_I tillegg var lovgivningen p\xc3\xa5 ingen m\xc3\xa5te satt til side, noe som kan synes i eldre historieforskning med begrepet dominat. Snarere viser de tallrike forordninger i codices at keiserne i stor utstrekning f\xc3\xb8lte seg bundet av lovene._NEWLINE_En sedvanlig praksis i senantikken var \xc3\xa5 utnevne en medkeiser (c\xc3\xa6sar) ved siden av hovedkeiseren (seniorkeiseren augustus), eller \xc3\xa5 dele makten mellom to augusti, som ved Valentinian I og Valens. Rikets enhet forble imidlertid uber\xc3\xb8rt da en keisers lovgivning ogs\xc3\xa5 hadde gyldighet i den andre halvparten av riket. F\xc3\xb8rst etter Theodosius I ble den forvaltningstekniske delingen ogs\xc3\xa5 en faktisk deling. Imidlertid forble forestillingen en riksenhet levende og virksom lenge etter at Vestromerriket ikke lenger eksisterte._NEWLINE_I innenrikspolitikken tegnet det en tendens til sterkere sentralisering av forvaltningen. Is\xc3\xa6r skapte Konstantin tallrike nye hoffembeter . Det gamle \xc3\xa6rverdige posisjonen som konsul, som siden Augustus knapt hadde noen reell makt, ble likevel opprettholdt fram til 542._NEWLINE_Delingen i sivil og milit\xc3\xa6r makt, som tidligere hadde v\xc3\xa6rt ukjent i Roma, er et typisk fenomen fra senantikken. Det sivile hierarki siden Diokletian og Konstantin ble som f\xc3\xb8lgende: direkte underlagt keiseren sto de pretorianske prefektene (entall praefectus praetorio). Disse var inndelt i dioceser (\xc2\xabstifter\xc2\xbb) som vikarer sto i spissen for, og disse dioceser ble igjen inndelt i provinser. Basisenheten forble inn p\xc3\xa5 500-tallet byen (polis), men hvor de tradisjonelle urbane embetene hadde mistet sin betydning siden 300-tallet. Likevel ble titlene beholdt i stor utstrekning for byens egen forvaltning._NEWLINE_Det senromerske hoff (comitatus) besto av mange embetsmenn. De viktigste tilh\xc3\xb8rte hoffr\xc3\xa5det (consistorium). De aller viktigste ved siden av magister officiorum, lederen av forvaltningen; comes sacrarum largitionum, som sto for rikets finanser; og pr\xc3\xa6positus sacri cubiculi, som hovedsakelig var en evnukk og som ledet den keiserlige husholdning, blant annet kontrollerte adgangen og tilgangen til keiseren. Qu\xc3\xa6stor sacri palatii var lederen for det keiserlige kanselli og var som regel en jurist da ansvaret for fatningen av keiserens lover var underlagt ham, i tillegg til \xc3\xa5 offentliggj\xc3\xb8re keiserlige edikter og oppbevare kopiene av disse. Personer som hadde utmerket seg i sine posisjoner kunne oppn\xc3\xa5 \xc3\xa6restittelen patricius. Medlemmer av den h\xc3\xb8yeste rangklasse i senatet fikk tittelen vir illustris._NEWLINE_Samlet sett \xc3\xb8kte byr\xc3\xa5kratiet i senantikken, likeledes skattetrykket. Disse faktorene ble overvurdert i tidligere historieforskning da nyere forskning har vurdert den senromerske stat for heller \xc3\xa5 v\xc3\xa6re underadministrert. Problemer oppsto oftere av for lite enn for mye forvaltning. Riksadministrasjonen hadde rundt \xc3\xa5r 400 tre eller fire ganger s\xc3\xa5 mange medarbeidere som under Principatet. Likevel var det rundt 30 000 embetsfolk for en befolkning p\xc3\xa5 over 60 millioner innbyggere, noe som utgj\xc3\xb8r ett forvaltningsmedlem per 2000 innbyggere._NEWLINE_I vest mistet Roma kort tid etter 300 sin sentrale posisjon som keiserresidens, skj\xc3\xb8nt enn\xc3\xa5 ikke posisjonen den symbolske hovedstaden for imperiet. Allerede lenge hadde keiserne bodde n\xc3\xa6rmere de grensene som var truet av fienden, eksempelvis Trier eller Sirmium. I vest ble Milano og senere Ravenna hovedstad i Vestromerriket. Ravenna ettersom byen ble betraktet som uinntakelig p\xc3\xa5 grunn av den geografiske plassering. I \xc3\x98stromerriket bodde keiserne siden Theodosius I vedvarende i Konstantinopel.\n_START_SECTION_\nDen senromerske h\xc3\xa6r\n_START_PARAGRAPH_\nOgs\xc3\xa5 den senromerske h\xc3\xa6r forandret seg. H\xc3\xa6ren ble oppdelt i en mobil h\xc3\xa6r (comitatensis) og stasjon\xc3\xa6r grenseh\xc3\xa6r (limitanei). Den eldre historieoppfatningen om at den romerske h\xc3\xa6ren i \xc3\xb8kende grad ble \xc2\xabbarbarisert\xc2\xbb, det vil si rekruttert hovedsakelig med germanere, men imidlertid gir kildene ingen hentydninger om at germanerne var illojale. Det skjedde faktisk f\xc3\xa6rre oppr\xc3\xb8r enn under Principatet. En besluttsomt kommandert romersk h\xc3\xa6r kunne enn\xc3\xa5 p\xc3\xa5 400-tallet sl\xc3\xa5 en tallmessig overlegen barbarisk h\xc3\xa6r._NEWLINE_Et st\xc3\xb8rre problem utgjorde foederati, stammer og folk som romerne hadde avtale med og som stilte krigere til disposisjon, og som var ledet av egne h\xc3\xa6rf\xc3\xb8rere. Disse fikk stadig st\xc3\xb8rre betydning i vesten og som bare med store vanskeligheter lot seg kontrollere av keiseren. Antagelig fikk allerede vestgoterne lov til selv \xc3\xa5 inndrive deres andel av skattene i deres bosetninger i Aquitaine i Gallia. I Vestromerriket munnet denne prosessen til slutt ut p\xc3\xa5 400-tallet i den faktiske selvoppl\xc3\xb8sningen av den regul\xc3\xa6re h\xc3\xa6ren da romerne snart manglet finansielle midler til \xc3\xa5 underholde den. De germanske soldatene tr\xc3\xa5dte da inn i stedet for den vestromerske h\xc3\xa6ren, og deres anf\xc3\xb8rer overtok til sist statens rolle som fra deres synspunkt var blitt overfl\xc3\xb8dig. Samtidig oppsto det fra \xc3\xa5r 400 private hustropper, mindre h\xc3\xa6rer som ble holdt av feltherrer eller rike private, de s\xc3\xa5kalte bucellarii._NEWLINE_I denne sammenheng kan det blodige slaget ved Frigidus i 394, hvor Theodosius I beseiret usurpatoren Eugenius, ha v\xc3\xa6rt et vendepunkt. Ved denne hendelsen d\xc3\xb8de det ikke bare mange germanske soldater p\xc3\xa5 begge sider av konflikten, men ogs\xc3\xa5 de beste enhetene i den regul\xc3\xa6re romerske h\xc3\xa6ren. Disse kunne \xc3\xa5penbart ikke lenger erstattes, skj\xc3\xb8nt h\xc3\xa6rens styrke ved Theodosius Is d\xc3\xb8d var enn\xc3\xa5 relativt h\xc3\xb8y. Imidlertid m\xc3\xa5tte det i den p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende tid oppstilles flere enheter i vest, hvilket kan ha g\xc3\xa5tt p\xc3\xa5 bekostning av kvaliteten p\xc3\xa5 de nye enhetene. Etter dette ble keiserne i Vestromerriket langt mer avhengig av innstasen til foederati enn keiserne i \xc3\xb8st. _NEWLINE_Det milit\xc3\xa6re hierarki var som f\xc3\xb8lgende: kun underlagt keiseren var magister militum, h\xc3\xa6rens general, deretter fulgte comites (entall: comes) og de lokale kommand\xc3\xb8rer i provinsene, duces (entall: dux). Soldatenes l\xc3\xb8nninger var p\xc3\xa5lagt sivile embetsmenn. Det skarpe skillet av milit\xc3\xa6re fra sivile omr\xc3\xa5det ble f\xc3\xb8rst oppgitt igjen rundt \xc3\xa5r 600. I et forvaltningsomr\xc3\xa5de, exarkat, som de \xc3\xb8stromerske keiserne opprettet p\xc3\xa5 slutten av 500-tallet i Kartago og Italia, var de to igjen forent. I h\xc3\xa6ren \xc3\xb8kte betydningen av kavaleri, s\xc3\xa6rlig pansret ryttere, katafrakt \xc3\xb8kte og spilte snart en st\xc3\xb8rre rolle en infanteriet._NEWLINE_Troppenes antall i den senromerske h\xc3\xa6r er omstridt blant historikerne da kildene ikke er entydige. Samlet ble antallet romerske legioner \xc3\xb8kt under Diokletian (med rundt 60), men hvor samtidig deres antall soldater minsket. Istedenfor den gamle nominelle styrke p\xc3\xa5 6000 mann tjente det n\xc3\xa5 rundt 1000 i en legion, og ikke alltid n\xc3\xa5dde en legion dette antallet heller. Etter hvert ble legionen mindre og mindre og forsvant til sist hel, skj\xc3\xb8nt under keiser Maurikios (582-602) var det fortsatt enheter som gikk under denne betegnelsen._NEWLINE_Lactantius skrev at Diokletian gjorde h\xc3\xa6ren fire ganger st\xc3\xb8rre. Denne framstillingen er ikke s\xc3\xa6rlig troverdig da Lactantius bare overf\xc3\xb8rer skjemaet fra det romerske tetrarkiet p\xc3\xa5 h\xc3\xa6ren. P\xc3\xa5 300-tallet kan st\xc3\xb8rrelsen p\xc3\xa5 h\xc3\xa6ren ha v\xc3\xa6rt p\xc3\xa5 400 000 mann, s\xc3\xa5ledes noe h\xc3\xb8yere enn i den tidlige keisertid. Etter angivelser i Notitia Dignitatum omkring 400 p\xc3\xa5 rundt 600 000 mann og Agathias Scholastikos anslo av den grunn en styrke p\xc3\xa5 645 000 rundt \xc3\xa5r 570. Det er uklart hvordan han kom fram til dette anslaget, han kan ha regnet med den ikke lenger eksisterende vesth\xc3\xa6ren. P\xc3\xa5 Justinians tid tjenestegjorde det etter hans vurdering enn\xc3\xa5 bare 150 000 mann i den \xc3\xb8stromerske h\xc3\xa6r, et antall som formodentlig er satt for lavt. Historikerne mener den sannsynligvis var dobbelt s\xc3\xa5 stor, og s\xc3\xa5ledes var Justinians h\xc3\xa6r omtrent like s\xc3\xa5 stor som den til keiser Augustus._NEWLINE_Samlet sett \xc3\xb8kte den senromerske h\xc3\xa6r, men den var likevel ikke tilstrekkelig for de mange oppgaver den sto overfor, s\xc3\xa6rlig ved at den var knyttet til forsvaret av grensene. Av den grunn ble de fleste senantikke milit\xc3\xa6roperasjoner gjennomf\xc3\xb8rt med relativt f\xc3\xa5 menn. Keiser Julian den frafalnes felttog mot sasanidene besto av rundt 65 000 mann (de h\xc3\xb8yeste tallene i kildene er mindre sannsynlige), et av senantikkens st\xc3\xb8rste. Den st\xc3\xb8rste andelen av h\xc3\xa6ren ble satt inn mot \xc3\xb8stgrensene. Stilicho opererte 40 \xc3\xa5r etter Julian med kun 20 000 mann i vesten, mens Belisarius i 533 benyttet noe mer enn 15 000 elitesoldater mot vandalene etter at han tre \xc3\xa5r tidligere enn\xc3\xa5 hadde f\xc3\xb8rt over 30 000 soldater i felten mot sasanidene. Keiser Anastasios I mobiliserte i 503 over 50 000 soldater for \xc3\xa5 avverge et persisk angrep, og p\xc3\xa5 550-tallet hadde den romerske h\xc3\xa6r b\xc3\xa5de i Italia som i Kaukasus mer enn 30 000 soldater. Stundom kunne det i Orienten enn\xc3\xa5 stilles opp st\xc3\xb8rre formasjoner, skj\xc3\xb8nt slagkraften synes \xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt begrenset. Den keiserlige h\xc3\xa6r som u 636 kapitulerte overfor araberne og ble drept, skal ha best\xc3\xa5tt av adskillige titusener.\n_START_SECTION_\nKristendommens dominans\n_START_PARAGRAPH_\nEn av de viktigste transformeringer i senantikken var dannelsen og utviklingen til de abrahamittiske religioner: kristendom, j\xc3\xb8dedom og til sist ogs\xc3\xa5 islam. J\xc3\xb8denes religion var den eldste, men ble den minste. Kristendommen som begynte som en j\xc3\xb8disk sekt vokste formidabelt i l\xc3\xb8pet av et par \xc3\xa5rhundrer. Islam oppsto og etablerte seg p\xc3\xa5 600-tallet, og fikk arabiske folk til \xc3\xa5 invadere b\xc3\xa5de \xc3\x98stromerriket og Sasanide-dynastiet i Persia, og \xc3\xb8dela og underla seg begge._NEWLINE_En milep\xc3\xa6l i framveksten av kristendommen var konverteringen av keiser Konstantin den store i 312, slik det er beskrevet av hans panegyriske biograf Eusebius av C\xc3\xa6sarea, skj\xc3\xb8nt oppriktighet i hans omvendelse er omdiskutert. Konstantin legaliserte religionen gjennom ediktet om toleranse i 313, utgitt samtidig av hans rival i \xc3\xb8st, Licinius (d\xc3\xb8d 325). P\xc3\xa5 slutten av 300-tallet hadde keiser Theodosius den store gjort kristendommen til statsreligion, s\xc3\xa5ledes omformet den klassiske romerske verden som historikeren Peter Brown har karakterisert som \xc2\xabraslet med n\xc3\xa6rv\xc3\xa6ret av mange guddommelige \xc3\xa5nder\xc2\xbb._NEWLINE_Konstantin spilte en n\xc3\xb8kkelrolle i mange av de viktigste hendelser i kirkehistorien da han innkalte og var tilstede ved det f\xc3\xb8rste \xc3\xb8kumenisk kirkem\xc3\xb8te med biskopene, konsilet i Nikea, i 325. Han ga ogs\xc3\xa5 \xc3\xb8konomisk st\xc3\xb8tte til bygging av kirker og helligdommer som Den hellige gravs kirke i Jerusalem, og involverte seg personlig i sp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5l som tidspunktet for Kristus' gjenoppstandelse og dets forhold til p\xc3\xa5skefeiringen._NEWLINE_Kristne klostre og klosterbevegelsen, latin claustrum, \xc2\xabinnhegnet sted\xc2\xbb, begynte med den hellige Antonius i de egyptiske \xc3\xb8rkener p\xc3\xa5 200-tallet, og opprinnelig utenfor kirkens episkopale autoritet, men ble s\xc3\xa5 suksessfullt at ved 700-tallet hadde bevegelsen gjennomtrengt kirken og blitt den prim\xc3\xa6re kristne regel innenfor. Klosterbevegelsen skal ved slutten av 300-tallet ha spredt seg over hele riket. \xc3\x85rene mellom 300 og 600 var preget av oppkomsten av hellige menn. Kloster var ikke bare den eneste nye kristne bevegelsen som oppsto i senantikken, men var den som fikk st\xc3\xb8rst innflytelse. Andre bevegelser kjente for deres ukonvensjonelle praksis var blant annet de s\xc3\xa5kalte boskoi (\xc2\xabkvegoppdrettere\xc2\xbb), hellige menn som etter sigende spiste bare gress og lenket seg selv som husdyr for oppn\xc3\xa5 Guds gunst; Kristi d\xc3\xa5rer hvor det \xc3\xa5 oppf\xc3\xb8re seg som t\xc3\xa5per ble betraktet som mer hellig enn t\xc3\xa5pelig; og s\xc3\xb8ylehelgener, en asketisk bevegelse, s\xc3\xa6rlig i Syria, som i l\xc3\xb8pet av 400- og 500-tallet tilbrakte sitt liv p\xc3\xa5 toppen av en s\xc3\xb8yle. Muligens kan dette fenomen forklares som en reaksjon p\xc3\xa5 kristendommens tiltagende verdsliggj\xc3\xb8ring og prisen for den n\xc3\xa6re alliansen med den romerske stat. _NEWLINE_Innenfor den nylig legitimerte kristne samfunnet p\xc3\xa5 300-tallet kunne en inndeling ble mer tydelig sett mellom lekfolk og en \xc3\xb8kende mannlig lederskap i s\xc3\xb8libat. Hieronymus skrev ca. 406 den polemiske avhandlingen \xc2\xabMot Vigilantius\xc2\xbb hvor han blant annet \xc3\xa5 diskuterte helgeners relikvier, ogs\xc3\xa5 fremmet st\xc3\xb8rre \xc3\xa5ndelige vesen ved s\xc3\xb8libat framfor ekteskap. Dette mannlige lederskapet presenterte seg selv som adskilt fra de tradisjonelle romerske motivasjonene i offentlig og privat liv markert av stolthet, ambisjoner og solidaritet med slekten, og skilte seg s\xc3\xa5ledes fra gifte hedenske prester eller lederskap. I motsetningen til senere nedsettende vurderinger om presters s\xc3\xb8libat, tok s\xc3\xb8libat i senantikkens kristendom i form av avholdenhet fra seksuell omgang etter ekteskap, og kom til \xc3\xa5 bli den forventede normen for det urbane presteskapet, potentes eller dynatoi._NEWLINE_Senantikken markerte nedgangen til romersk statsreligion, beskrevet i graden av edikter og lovp\xc3\xa5bud som sannsynlig var presset fram av kristne r\xc3\xa5dgivere, som eksempelvis Eusebius av C\xc3\xa6sarea, av keiserne p\xc3\xa5 300-tallet, og en periode med dynamiske religi\xc3\xb8se eksperimentering og \xc3\xa5ndelighet med mange synkretiske sekter, en del dannet \xc3\xa5rhundrer tidligere, som gnostisisme eller nyplatonisme og De kaldeiske orakler, og en del nye som hermetisme (Corpus Hermeticum). Mange av de nye religioner eller religi\xc3\xb8se retningene st\xc3\xb8ttet seg p\xc3\xa5 framveksten av kodekser i pergamenter (innbundne b\xc3\xb8ker) framfor papyrusskroller. B\xc3\xb8ker tillot en raskere tilgang til n\xc3\xb8kkelmateriale og var lettere \xc3\xa5 frakte med seg enn en skr\xc3\xb8pelig skroll, noe som fremmet ideologisering av de religi\xc3\xb8se, exeges, tolkning av hellige skrifter._NEWLINE_Etter at Konstantin hadde lovliggjort kirken ble den begunstiget etter at den tidligere hadde v\xc3\xa6rt en forfulgt religion. Den r\xc3\xa5dde etter hvert over effektive og rike forvaltningsstrukturer og fikk betydelig samfunnsmessig makt. Ved statlige privilegier ble kirken interessant ogs\xc3\xa5 for overklassen. Barned\xc3\xa5p ble obligatorisk etter 300-tallet, og med intolerante lover som at frafalne fra troen (apostasi) ble truet med d\xc3\xb8dsstraff, var det knapt mulig \xc3\xa5 fri seg fra kristendommen. P\xc3\xa5 tross av eller p\xc3\xa5 grunn av den nye religionens \xc3\xb8kende og dominerende makt oppsto det flere stridigheter innenfor selv kirken. Det var i mindre grad kampen mot ikkekristne og hedendom p\xc3\xa5 400- og 500-tallet som vanskeliggjorde konsolideringen av kirken, men teologiske uoverensstemmelser, is\xc3\xa6r den vedvarende striden om Jesus' guddommelige vesen, se blant annet konsilet i Nikea i 325 og Den nikenske trosbekjennelse som formulerte grunnleggende sider ved den kristne tro, og som fortsatt er gyldige i de fleste kristne kirkesamfunn. De kristne stridigheter ble ikke bilagt i 325, og det var flere religi\xc3\xb8se retninger, blant annet arianisme, nestorianisme, monofysittisme, som kunne ha endret den religi\xc3\xb8se kursen, og det var i senantikken fem \xc3\xb8kumeniske konsiler som ikke kom til enighet._NEWLINE_Religionssp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5l var ikke utelukkende reservert en krets av teologer. Diskusjonen foregikk ogs\xc3\xa5 med lidenskap i alle samfunnslag. Til sist dreide det som om den enkeltes personlige frelse. Sluttet man seg til en falsk l\xc3\xa6re var sjelen fortapt. Fastleggelsen av ortodokse (\xc2\xabrettroende\xc2\xbb) standpunkter var av avgj\xc3\xb8rende betydning. Dertil kom uroen med hedenskapens kortvarige renessanse under keiser Flavius Claudius Julianus, som betegnende ble karakterisert som \xc2\xabden frafalne\xc2\xbb, eller sjokket ved plyndringen av Roma i 410 som Augustin, Orosius og andre reagerte voldsomt p\xc3\xa5 og skrev skrifter om. Innen senantikkens avslutning var teologiske strider, som ofte var knyttet sammen med maktsp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5l, med p\xc3\xa5 \xc3\xa5 bestemme historien. I det kristendommen ble keiserens og imperiets religion, Imperium sanctum, og Kristus til Kosmokrator, tenkt som en slags himmelsk keiser, m\xc3\xa5tte den tilpasses verden og fikk en omfattende transformering._NEWLINE_Til tross for den kristne dominans forsvant ikke hedenskap med \xc2\xabden konstantinske vending\xc2\xbb med ediktet i Milano i 313, og til tross for lovgivning mot hedenskap under keiser Gratian og Theodosius I, s\xc3\xa6rlig i vesten. Omkring 400 kan det ha v\xc3\xa6rt like mange kristne som hedninger. Byene ble kristnet raskere enn ute p\xc3\xa5 landet. N\xc3\xa5r misjon\xc3\xa6rer i Gallia og Italia forstyrret b\xc3\xb8ndenes gamle, sakrale h\xc3\xb8sttradisjoner ble de til sist kjeppjaget. Selv p\xc3\xa5 500-tallet skrev den ikkekristne Zosimos et historieverk hvor han beklaget de kristnes innflytelse for Romas nedgang. Under keiser Tiberios II kom det i 579 et stort oppr\xc3\xb8r av hedninger i Syria, og f\xc3\xb8rst i 599 lot pave Gregor I den store de gammeltroende p\xc3\xa5 Sardinia til d\xc3\xa5p under trusler om fengsel og tortur. P\xc3\xa5 \xc3\xb8stromersk grunn m\xc3\xb8tte enn\xc3\xa5 p\xc3\xa5 600-tallet arabiske angriperne p\xc3\xa5 regioner og byer som var preget av gammel polyteisme. Samtidig var det mange som fors\xc3\xb8kte \xc3\xa5 v\xc3\xa6re begge deler, b\xc3\xa5de kristen og samtidig opprettholde de gamle kulter. Det er blitt antatt at Mariakulter og annen helgendyrkelse er Kirkens omstendelige godkjennelse av flertallets tilb\xc3\xb8yeligheter for flerguderi. Tanken er at en del kristen helgendyrkelse er fordekt videref\xc3\xb8relse av blant annet antikke modergudinner som Isis og Kybele, s\xc3\xa6rskilt tilbedelse for s\xc3\xa6rskilte tider, omr\xc3\xa5der og problemer._NEWLINE_I senantikken utviklet ogs\xc3\xa5 bispeembetet i Roma seg til paved\xc3\xb8mme: til \xc3\xa5 bli biskop for alle andre biskoper, kirkens \xc3\xb8verste autoritet. Avgj\xc3\xb8rende skritt tok i denne retningen tok Gregor I den store, som samtidig kan regnes for den siste senantikke kirkel\xc3\xa6rer og den f\xc3\xb8rste middelalderpave._NEWLINE_Utenfor imperiet var de kristne i persiske Mesopotamia relativt tallrikt representert (f\xc3\xb8r de arabiske erobringene), likeledes p\xc3\xa5 Kaukasus. Aksumriket i nord\xc3\xb8stlige Afrika ble kristnet allerede p\xc3\xa5 300-tallet og utgjorde da et omdreiningspunkt for romersk diplomati i omr\xc3\xa5det. Det var ogs\xc3\xa5 kristne menigheter i s\xc3\xb8rlige Arabia for en tid. Kristningen av germanerne resulterte at de fleste overtok den arianske trosbekjennelse, grunnet at Wulfila, goternes f\xc3\xb8rste biskop, var tilhenger av denne retningen._NEWLINE_Den kirke som p\xc3\xa5 300-tallet utviklet seg til en rikskirke reddet i det minste en del av den antikke kunnskap over i middelalderen. Etter hvert som den romerske h\xc3\xa6r og embetsvesen i vesten forsvant, forble kirken st\xc3\xa5ende og p\xc3\xa5 400- og 500-tallet sto den i \xc3\xb8kende grad fram for en stat som ikke lenger var funksjonsdyktig.\n_START_SECTION_\nIkkekristne trosretninger\n_START_PARAGRAPH_\nKristendommen begynte som liten j\xc3\xb8disk sekt, men spredte seg over hele Middelhavet. F\xc3\xb8rst da Konstantin gjorde den til statsreligion fikk den vekst og ble den den dominerende religionen i Romerriket. Men det oppsto ogs\xc3\xa5 en rekke nye religioner, og etablerte religioner utviklet seg videre._NEWLINE_Hedendommen, som samlebetegnelse p\xc3\xa5 alle ikkekristne religioner, forble fram til slutten av 300-tallet en levende kraft i Romerriket. I striden om Viktoriealteret i 384 mellom den romerske byprefekt (praefectus urbi) Quintus Aurelius Symmachus og biskopen i Milano, Aurelius Ambrosius, kom motsetningene mellom hedninger og kristne til uttrykk. Selv ikke ved \xc3\xa5r 600 var de gamle kulter helt forsvunnet. Disse religioner var i motsetningen til kirken ikke sentralt organisert, men utgjorde sen synkretisk mangfold av ulike trosforestillinger. Ved siden av kultene, som man kan regne til de tradisjonelle romerske religionene, var mysteriekultene som stammet fra \xc3\x98sten ogs\xc3\xa5 av betydning. Likeledes hadde solkulten stor oppslutning, blant annet var Konstantin lenge tilhenger av Sol. Mithras-kulten var en betydelig konkurrent til kristendommen og hadde mange tilhengere, spesielt i den romerske h\xc3\xa6ren. Frelserguden Mithras og Sol ble ogs\xc3\xa5 forbundet med hverandre: hovedtempelet for Sol Invictus Mithras i Baalbek, en by i Bekaadalen i Libanon, ble f\xc3\xb8rst \xc3\xb8delagt av en brann under Justinian I. Ogs\xc3\xa5 synkretisme foruten nyplatonisme hadde stor betydning for den senantikke hedenskap da det ofte ikke ble skjelnet strengt mellom religion og filosofi._NEWLINE_Hedenskapet holdt seg lenge, s\xc3\xa6rlig hos befolkningen p\xc3\xa5 landet og ute i distriktene. Allerede i antikken var det derfor uttrykket paganus (ikke-kristen) av \xc2\xablandbeboer\xc2\xbb anvendelig. Ogs\xc3\xa5 deler av senatsaristokratiet og ulike filosofiske kretser forble hedenske i lengre tid. Det var hele tiden kontakt mellom de gamle trosverden og den kristne tankeverden, og de \xc3\xb8vet gjensidig innflytelse p\xc3\xa5 hverandre. Ogs\xc3\xa5 kristendommen fant sine st\xc3\xb8peformer i denne tiden, og under innflytelse fra ideologien til solkulten ble Jesus sett p\xc3\xa5 som \xc2\xabRettferdighetens sol\xc2\xbb._NEWLINE_Et s\xc3\xa6rlig fenomen i senantikken utgj\xc3\xb8r manikeisme, en dualistisk religion med gnostiske trekk, grunnlagt av perseren Mani (ca. 216\xe2\x80\x93276). Den satte sammen ulike aspekter fra forskjellige religioner, som kristendom, zoroastrisme og buddhisme. Ved manikeismen dreide det seg om en dialektisk trosretning (godt og d\xc3\xa5rlig, lys og m\xc3\xb8rke, som var innviklet i en evig kamp), som rakst utviklet seg til \xc3\xa5 bli innflytelsesrik. Den begynte i Persia, fant nye tilhengere fra Sentral-Asia til Spania, men ble etter hvert utsatt for forf\xc3\xb8lgelser b\xc3\xa5de i Romerriket som i Persia. Innenfor persiske Sasanideriket, hvor det levde b\xc3\xa5de kristne, j\xc3\xb8der og manikeere, var den mest framherskende religion zoroastrisme og som ble begunstiget av storkongen. F\xc3\xb8r islam dominerte var zoroastrisme den dominerende religion i Iran, men ble endret av tilstedev\xc3\xa6relsen av tallrike kristne menigheter i den vestlige delen av riket som av mazdakitenes \xc2\xabsosialrevolusjon\xc3\xa6re\xc2\xbb bevegelse som rystet riket i \xc3\xa5rtiene rundt 500._NEWLINE_J\xc3\xb8dedommen led fortsatt i senantikken under diasporaen. De fleste romerske keisere var ikke direkte fiendtlig innstilt overfor j\xc3\xb8dene til tross for ulike kritiske bemerkninger i lovgivningen. Imidlertid eksisterte det spenninger mellom j\xc3\xb8der og ikke-j\xc3\xb8der. Flere kristne keisere innskrenket j\xc3\xb8denes religionpraksis og forb\xc3\xb8d nybygging av synagoger. Likevel forble j\xc3\xb8dedommen etter 391/392 den eneste tillatte ikke-kristne religion i Imperium Romanum. Flere kristne keisere beholdt ogs\xc3\xa5 visse forskrifter om beskyttelse overfor j\xc3\xb8der, selv om de likevel ble utsatt for overgrep. Allerede i 429 ble institusjonen \xc2\xabJ\xc3\xb8denes patriarkat\xc2\xbb opphevet og Palestina inndelt i fire provinser. Kirken avviste dog i teorien \xc3\xa5 oppta tvangsomvendte j\xc3\xb8der. Samaritaner utgjorde et s\xc3\xa6rskilt problem: en adskilt j\xc3\xb8disk gruppe som hadde gjentatt konflikter med den romerske sentralmakt og s\xc3\xa6rlig under Zenon og Justinian I var involvert i blodige kamper med keiserens h\xc3\xa6r. Ogs\xc3\xa5 islam har sine r\xc3\xb8tter i senantikkens religi\xc3\xb8se tenkning, og var sterkt p\xc3\xa5virket av kristendom og j\xc3\xb8dedommen. _NEWLINE_Samlet sett var den religi\xc3\xb8se tendens i senantikken i retning av henoteisme (hvor \xc3\xa9n guddom f\xc3\xa5r udelt oppmerksomhet, uten at andre guder benektes) og henimot monoteisme (tilbedelse av utelukkende \xc3\xa9n Gud), hvilket var gunstig for kristendommen som med sitt frelserbudskap b\xc3\xb8d p\xc3\xa5 et lokkende alternativ. Selv det samlede romerske riket siste hedenske keiser i Julian den frafalne beundret dette aspektet og fors\xc3\xb8kte forgjeves \xc3\xa5 bygge det inn i sin muligens planlagte \xc2\xabhedenske statskirke\xc2\xbb.\n_START_SECTION_\nSkulptur\n_START_PARAGRAPH_\nAv betydning i senantikken var ogs\xc3\xa5 mosaikkunsten, selv om det var enklere former som dominerte sammenlignet med klassisk antikk. Billedkunsten etter \xc3\xa5r 300 forklares den dominerende avindividualiserende, frontale framstillingen med orientalsk innflytelse. Man kan eksempelvis sammenligne keiserportrettene av keiser Caracalla (d\xc3\xb8d 217) med Konstantin den store (d\xc3\xb8d 337) eller Valentinian II (d\xc3\xb8d 392)._NEWLINE_Da soldatkeiserne som Maximinus Thrax, keiser fra 235 til 238, dukket opp fra provinsene p\xc3\xa5 200-tallet, brakte de med seg deres egen regionale p\xc3\xa5virkning og estetiske smak. Eksempelvis kunstnere kvittet seg med det klassisk portrettet av den menneskelige legeme til fordel for et som var streng, stiv og frontal. Dette er markant i de kombinerte porfyrportrettene av de fire romerske tetrarker. Med disse korte og stive figurene som klynger seg til hverandre og deres sverd, forsvant alt individuelt, naturalistisk, det sanne eller hyperrealistiske i romersk portrettkunst og gresk idealisme. I bortimot all kunstneriske media ble enklere former tatt til seg og naturlige former ble abstrahert. I tillegg kom verdiperspektiv tilbake og trengte annet perspektiv tilbake sammen med andre klassiske modeller for \xc3\xa5 representere romlig organisering.\n_START_SECTION_\nMosaikk\n_START_PARAGRAPH_\nBortimot alle disse mer abstrakte konvensjonene kan bli observert i antikkens glitrende mosaikker. Selv om mosaikker best\xc3\xa5ende av sm\xc3\xa5, farget stein hadde blitt benyttet i \xc3\xa5rhundrer i Lilleasia allerede kom en ny stil med tessera (terningformete stykker av glass, marmor eller andre steinsorter) som det fremste valget for kristen kunst. De glaserte overflatene til tesseramosaikker blinket i lyset og illuminerte de m\xc3\xb8rke basilikakirkene. I motsetningen til deres freskoforgjengere ble det lagt langt st\xc3\xb8rre oppmerksomhet p\xc3\xa5 \xc3\xa5 demonstrere et symbolsk faktum framfor \xc3\xa5 gjengi en realistisk scene.\n_START_SECTION_\nKristen kunst\n_START_PARAGRAPH_\nEtter som tiden gikk i l\xc3\xb8pet av den senantikke perioden ble kunsten stadig mer opptatt av bibelske temaer og p\xc3\xa5virket samhandlingen mellom kristendommen og den romerske stat. Innenfor denne kristne underkategori av romersk kunst kom det dramatiske endringer. Jesus Kristus hadde blitt vanlig framstilt som en lidende tjener, l\xc3\xa6rer eller som \xc2\xabden gode hyrde\xc2\xbb, og ga gjenklang til den tradisjonelle ikonografien om den romerske guden Hermes. N\xc3\xa5 ble Jesus etter hvert gitt \xc3\xb8kende romersk elitestatus og sto fram i purpurfarget kappe eller k\xc3\xa5pe som keiserne mens han holdt et rikseple og et septer i hendene."