b"\n_START_ARTICLE_\nNicos Poulantzas\n_START_SECTION_\nStatsteori\n_START_PARAGRAPH_\nPoulatzas' statsteori var den reaksjon mot det han s\xc3\xa5 som forenklede forst\xc3\xa5elser innen marxismen. Instrumentalistiske marxistiske forst\xc3\xa5elser s\xc3\xa5 p\xc3\xa5 staten som lite annet enn et instrument i hendene til en bestemt klasse. Poulantzas var uenig med dette, siden han ans\xc3\xa5 kapitalistklassen for \xc3\xa5 v\xc3\xa6re for opptatt med sin individuelle kortsiktige profitt, sammenlignet med \xc3\xa5 opprettholde klassens makt, for \xc3\xa5 kunne styre staten i sin interesse uten videre. Poulantzas argumenterte for at staten, selv om den er relativt autonom fra kapitalistklassen, likevel bidrar til \xc3\xa5 sikre kapitalismens eksistens, og derfor tjener kapitalistklassen. Han fokuserte s\xc3\xa6rlig p\xc3\xa5 hvordan et i seg selv splittet system som kapitalismen kunne sameksistere med den sosiale stabiliteten som var n\xc3\xb8dvendig for dens reproduksjon \xe2\x80\x93 i s\xc3\xa6rdeleshet viste han til nasjonalismen som et redskap til \xc3\xa5 overskride klasseskillene innen kapitalismen._NEWLINE_Fra Antonio Gramsci l\xc3\xa5nte han forst\xc3\xa5elsen av kulturelt hegemoni. Poulantzas argumenterte for at statens egen oppgave ikke er \xc3\xa5 undertrykke de undertryktes bevegelser. Staten m\xc3\xa5 heller skape enighet med de undertrykke. Den gj\xc3\xb8r dette gjennom klasseallianser, der den dominerte gruppen skaper en 'allianse' med de dominerte gruppene som et redskap for \xc3\xa5 skaffe den dominerte gruppens st\xc3\xb8tte. I sine senere verker analyserte Poulantzas det han kalte 'det nye sm\xc3\xa5borgerskapets' betydning for \xc3\xa5 konsolidere de herskende klassers hegemoni og \xc3\xa5 underminere arbeiderklassens evne til \xc3\xa5 organisere seg selv. Gjennom \xc3\xa5 innta en motsetningsfylt klasseposisjon, det vil si gjennom \xc3\xa5 identifisere seg med sin de facto undertrykker, stiller denne fraksjonen av arbeiderklassen seg p\xc3\xa5 linje med det borgerskapet hvis skjebne den (uriktig) mener den deler. Fragmentasjonen (og kollapsen, vil noen p\xc3\xa5st\xc3\xa5) av klassesystemet er for Poulantzas en definitorisk egenskap ved seinkapitalismen, og enhver politisk brukelig analyse m\xc3\xa5 takle denne nye konstellasjonen av interesse og makt. Et eksempel p\xc3\xa5 dette kan sees i en Poulantzas-inspirert analyse av New Deal i USA: Den amerikanske herskerklassen bidro, gjennom \xc3\xa5 gi etter for noen av arbeiderklassens krav (minstel\xc3\xb8nn, arbeidslover etc.), til \xc3\xa5 sementere en allianse mellom arbeid og den bestemt fraksjon av kapitalen og staten. Dette var n\xc3\xb8dvendig for kapitalismens fortsatte eksistens, for hvis herskerklassen bare undertrykte bevegelsene og unngikk \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re noen innr\xc3\xb8mmelser ville det kunne f\xc3\xb8rt til en sosialistisk revolusjon.\n_START_SECTION_\nBetydning\n_START_PARAGRAPH_\nPoulantzas bidro med en nyansert analyse av klassestrukturene i en tid da internasjonaliseringen av produksjonssystemene (i dag globalisering) overf\xc3\xb8rte makt fra arbeiderklassen til kapitalistklassen. P\xc3\xa5 mange omr\xc3\xa5der foruts\xc3\xa5 han dagens debatt blant kritiske marxister, som Robert W. Cox og Kees van der Pijl om 'klasse', 'borgerskap' og 'hegemoni'. Disse begrepene har imidlertid bare gjenklang i en liten del av dagens statsvitenskap, der positivismen tvinger forskere til \xc3\xa5 fokusere p\xc3\xa5 m\xc3\xa5lbare og objektive enheter. Ved imidlertid \xc3\xa5 sette klasseanalysen i sentrum for den politiske analysen minner Poulantzas oss p\xc3\xa5 at teoretikere er politiske akt\xc3\xb8rer selv, og at analyser av den politiske verden er preget av den ideologien de selv benytter seg av."