b'\n_START_ARTICLE_\nBlancmang\xc3\xa9\n_START_PARAGRAPH_\nBlancmang\xc3\xa9 (fra fransk blanc-manger) er en dessert basert p\xc3\xa5 melk eller fl\xc3\xb8te med sukker, og et tykningsmiddel som gelatin, maisstivelse eller karragenan, ofte smakssatt med vanilje eller mandel. Den serveres ofte i en form og serveres kald. Tradisjonelt er den hvit, men kan ogs\xc3\xa5 farges lett rosa, og ligner panna cotta i konsistensen._NEWLINE_Opprinnelig var blancmang\xc3\xa9 en middelaldersk rett som bestod av kylling blandet med melk eller mandelmelk med sukker og ris og ble servert ofte som mat for syke.\n_START_SECTION_\nHistorikk\n_START_PARAGRAPH_\nBlancmang\xc3\xa9ens opprinnelse er ikke helt klarlagt, men historikere anser at den var et resultat av arabisk innflytelse i og introduksjonen av ris og mandel i Europa i tidlig middelalder. Det finnes imidlertid ingen belegg for noen lignende arabisk rett fra den perioden selv om retten mahallab\xc4\xabyah ligner blancmang\xc3\xa9. Den fantes rundt om i middelalderens Europa under en rekke lokale navn, for eksempel fra 1200-tallets Danmark som hwit moos, anglo-normanniske blanc desirree (hvit syrisk [rett]) eller nederlandsk calijs (fra latinsk colare = [sile, filtrere). Den eldste kjente oppskriften kommer fra en dansk oppskriftsamling sammenstilt av Henrik Harpestr\xc3\xa6ng (d\xc3\xb8d 1244) som er datert til noe som g\xc3\xa5r tilbake til i det minste tidlig 1200-tall._NEWLINE_Den middelalderske blancmang\xc3\xa9, eller hvitrett som den ogs\xc3\xa5 ble kalt, var en rett som h\xc3\xb8rte til overklassens kj\xc3\xb8kken og var vanlig rundt om i Europa frem til tidigmoderne tid. Den finnes i et utall variasjoner i reseptsamlinger fra hele Europa og nevnes i verker som Geoffrey Chaucers Canterbury Tales. Grunnresepten inneholdt melk og finfordelt kylling (oftest kapun), smakssatt med rosenvann og blandet med rismel som ble tillaget til en slett stuing. P\xc3\xa5 fastedager ble det benyttet mandelmelk eller fisk som erstatning for melk og fugl. Den kunne ogs\xc3\xa5 inneholde krydder som safran eller kanel og kyllingen kunne varieres med annen fugl som vaktel eller fasan. Krydder ble flittig brukt i middelalderreseptene ettersom de der gav prestisje og luksus til en rett. _NEWLINE_Ved festlige anledninger kunne hvitretten lives opp ved \xc3\xa5 farge den: safran for en r\xc3\xb8daktig gylden tone; urter for gr\xc3\xb8nt; sandeltre for r\xc3\xb8dbrunt. I Frankrike p\xc3\xa5 1300-tallet var s\xc3\xa5kalt partifarging, kontrastering med to sterke farger, popul\xc3\xa6rt i klesmoten, og dette inspirerte til \xc3\xa5 dekorere mat likeledes. Farging av hvitrett i to farger p\xc3\xa5 samme fat er beskrevet av Guillaume Tirel (ogs\xc3\xa5 kalt Taillevent), forfatteren av de senere opplag av middelalderkokeboken Le Viandier. Hvitretter i sterke farger var tidlig en av de vanligste former av entremet, en mellomrett ment like mye som underholdning som for sin smak. P\xc3\xa5 1600-tallet ble hvitretten utviklet til en pudding p\xc3\xa5 fl\xc3\xb8te og egg uten kj\xc3\xb8tt, og senere med gelatin for \xc3\xa5 gi form. P\xc3\xa5 1800-tallet inngikk ofte arrowroot eller maismel og ble til den moderne blancmang\xc3\xa9en.'