b'\n_START_ARTICLE_\nErika K\xc3\xb6th\n_START_SECTION_\nLiv og virke\n_START_PARAGRAPH_\nSom \xc3\xa5tte\xc3\xa5ring ble K\xc3\xb6th syk av poliomyelitt, men ble i stor grad frisk etter langvarig behandling. Da hun var 17 \xc3\xa5r fikk hun et utdanningsstipend fra sin hjemby, men krigen hindret hennes karriere som sangerinne og hun havnet i en ammunisjonsfabrikk\xc2\xa0i stedet for i teatret. Etter krigen fikk K\xc3\xb6th sitt levebr\xc3\xb8d som hit- og slagersangerinne\xc2\xa0for den amerikanske h\xc3\xa6ren, og studerte sang ved musikkakademiet i Darmstadt.\xc2\xa0_NEWLINE_I 1947 vant hun blant mer enn 300 kandidater en sangkonkurranse fra Radio Frankfurt med en arie\xc2\xa0fra Tryllefl\xc3\xb8yten. Som f\xc3\xb8lge av dette fikk hun sitt f\xc3\xb8rste engasjement ved Pfalzteatret i\xc2\xa0Kaiserslautern, der hun debuterte i 1948.\xc2\xa0_NEWLINE_Rundt 1950 m\xc3\xb8tte hun sin fremtidige ektemann, skuespilleren og regiss\xc3\xb8ren Ernst Dorn, som hun senere ogs\xc3\xa5 ble manager for. I tillegg fikk hun et engasjement ved Badisches Staatstheater i Karlsruhe, under ledelse av Generalmusikkdirekt\xc3\xb8r\xc2\xa0Otto Matzerath. De tre \xc3\xa5rene i Karlsruhe teater var avgj\xc3\xb8rende for hennes karriere som kritikerrost koloratursopran.\xc2\xa0Om denne tida i Karlsruhe sa hun selv i ettertid: \xc2\xabDet var mine beste \xc3\xa5r, da jeg var fattig og aldri hadde penger... Otto Matzerath i Karlsruhe skylder jeg alt."_NEWLINE_I 1953 gikk K\xc3\xb6th til den Bayerske statsoperaen i M\xc3\xbcnchen, og tilh\xc3\xb8rte ensemblet der til 1978. I den Bayerske hovedstaden hadde hun i rollen som Lucia di Lammermoor en av sine f\xc3\xb8rste suksesser. Der arbeidet hun sammen med andre store sangere som\xc2\xa0S\xc3\xa1ri Barab\xc3\xa1s, Hertha T\xc3\xb6pper, Lilian Benningsen, Hans Hotter\xc2\xa0og Fritz Wunderlich og Hermann\xc2\xa0Prey.\xc2\xa0_NEWLINE_I tillegg medvirket K\xc3\xb6th regelmessig i produksjoner ved statsoperaene i\xc2\xa0Hamburg og \xc2\xa0Wien. K\xc3\xb6th sang rollen som Nattens Dronning\xc2\xa0i Mozarts tryllefl\xc3\xb8yten, mer enn 270 ganger, deriblant i 1953 ved statsoperaen I Wien og i 1956 ved\xc2\xa0Scala i Milano. I 1960 ble hun medlem av Deutsche Oper Berlin , og utvidet sitt repertoar med roller som lyrisk sopran. I 1955, 1960 og 1962/1963 sang K\xc3\xb6th under\xc2\xa0festspillene i\xc2\xa0Salzburg. \xc2\xa0I 1958 turnerte hun i USA, i 1961 i Sovjetunionen og i 1963, 1966 og 1971 i Japan, blant annet\xc2\xa0med operaene Figaros bryllup, Tryllefl\xc3\xb8yten og Falstaff. Hun spilte i tre spillefilmer, og i 1959 spilte hun hovedrollen i Mein ganzes Herz ist voll Musik. \xc2\xa0_NEWLINE_Under festspillene i Bayreuth sang Erika K\xc3\xb6th rollen Skogsfugl\xc2\xa0i Richard Wagners Siegfried. Flere opptredener fulgte Londons Covent Garden, i Roma, Los Angeles, San Francisco og Budapest, i hovedsak i Richard Strauss-roller. I tillegg sang hun rollen som Lucia di Lammermoor og Mimi i puccinis La Boh\xc3\xa8me._NEWLINE_Den siste bejublede opptredenen \xc2\xa0p\xc3\xa5 operascenen hadde hun i M\xc3\xbcnchen i 1978 som Mimi i Puccinis La Boh\xc3\xa8me. Deretter jobbet hun til 1988 som foreleser ved\xc2\xa0musikkonservatoriene i K\xc3\xb6ln og Mannheim, ga masterclasses i sin hjemby\xc2\xa0Neustadt an der Weinstra\xc3\x9fe\xc2\xa0og engasjerte seg i august Everdings\xc2\xa0Sangskole i M\xc3\xbcnchen. Hun har undervist blant andre Anna Maria Kaufmann og Ruth Frenk._NEWLINE_I 1989 bukket hun under for kreft, og 23. februar ble hun gravlagt i en seremoni hvor biskopen av Speyer\xc2\xa0forrettet, og dav\xc3\xa6rende ministerpresident\xc2\xa0av Rheinland-Pfalz, Bernhard Vogel, holdt tale.\xc2\xa0_NEWLINE_K\xc3\xb6th har f\xc3\xa5tt gater oppkalt etter seg i Darmstadt, i Baldham (ved M\xc3\xbcnchen) og i Neustadt an der Weinstra\xc3\x9fe\n_START_SECTION_\nErika K\xc3\xb6th-kjedet\n_START_PARAGRAPH_\nStiftelsen for fremme av Semper-Operaen i Dresden deler med ujevne mellomrom ut\xc2\xa0Erika K\xc3\xb6th-kjedet som anerkjennelse til spesielt fremagende sangerinner. S\xc3\xa5 langt har prisen blitt tildelt Birgit Fandrey (1994) og Christiane Hossfeld (2001).'