b'\n_START_ARTICLE_\nInhibition of return\n_START_SECTION_\nPraktisk signifikans\n_START_PARAGRAPH_\nNettopp IORs potensielle adaptive funksjon, har v\xc3\xa6rt en av grunnene til at det har blitt gjort mye forskning p\xc3\xa5 dette fenomenet. Man ser for seg at IOR har en adaptiv funksjon i forhold til hvordan vi orientere oss i omgivelsene v\xc3\xa5re. Et eksempel som illustrerer dette er hvis man leter etter noe, f.eks. sin mobiltelefon. Forskning p\xc3\xa5 dette feltet viser at et slikt visuelt s\xc3\xb8k begynner med at man skanner hele synsfeltet, for s\xc3\xa5 \xc3\xa5 rette oppmerksomheten mot det objektet som deler flest egenskaper med den mentale representasjonen av sin mobiltelefon. Dette er en automatisk prosess i form av at den skjer utenfor v\xc3\xa5r bevissthet. Dette er en adaptiv mekanisme som er ment for \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re et slikt s\xc3\xb8k mere effektivt. Tilbake til eksempelet kan man se for seg at det ligger en fjernkontroll p\xc3\xa5 bordet, men mobiltelefonen stikker fram under en avis. Her vil sannsynligvis fjernkontrollen v\xc3\xa6re det objektet som deler flest egenskaper med den mentale representasjonen av mobiltelefonen, og man vil derfor rette oppmerksomheten mot fjernkontrollen. Etter \xc3\xa5 ha identifisert fjernkontrollen, vil man flytte oppmerksomheten vekk, for s\xc3\xa5 \xc3\xa5 fortsette s\xc3\xb8ket. I og med at det fortsatt er fjernkontrollen som deler flest egenskaper med den mentale representasjonen, vil man i et slikt tilfelle v\xc3\xa6re avhengig av en mekanisme som forhindrer at man retter oppmerksomheten tilbake til den. Uten en slik mekanisme vil man stadig rette oppmerksomheten tilbake til fjernkontrollen, og det visuelle s\xc3\xb8ket er d\xc3\xb8mt til \xc3\xa5 mislykkes. Mekanismen som for\xc3\xa5rsaker IOR har blitt foresl\xc3\xa5tt til \xc3\xa5 v\xc3\xa6re denne mekanismen.\n_START_SECTION_\nOpphav\n_START_PARAGRAPH_\nI Posner og Cohens studie fra 1984 benyttet de et s\xc3\xa5kalt spatial cuing design for \xc3\xa5 unders\xc3\xb8ke hvordan spatial oppmerksomhet kunne p\xc3\xa5virke reaksjonstiden p\xc3\xa5 en m\xc3\xa5ldeteksjonsoppgave. Denne metoden ble utviklet av Michael Posner, og regnes i dag som et eget forskningsparadigme. Spatial oppmerksomhet kan defineres som seleksjon av en stimulus ut i fra dens spatiale lokalisasjon. Det vil si at en stimulus som dukker opp innenfor dette omr\xc3\xa5de vil selekteres ut for videre kognitiv prosessering. I dette studiet ble deltagerne plassert foran en dataskjerm. P\xc3\xa5 skjermen var det to bokser, som var plassert horisontalt ved siden av hverandre, og represnterte hver sin flanke av skjermen. Midt mellom de to boksene var det et punkt, fra n\xc3\xa5 av omtalt som fikseringspunktet, som deltagerne fikk beskjed om \xc3\xa5 holde blikket sitt rettet p\xc3\xa5 under hele fors\xc3\xb8ket. Et enkelt fors\xc3\xb8k ble innledet ved at en av boksene blinket. Dette medf\xc3\xb8rte i at deltagernes spatiale oppmerksomhet refleksivt ble manipulert til denne flanken av skjermen. En slik blinking av en av boksene vil jeg fra n\xc3\xa5 av omtale som et perifert cue (slik Posner og Cohen gjorde). Dette perifere cuet ble s\xc3\xa5 etterfulgt av at et m\xc3\xa5lobjekt, i form av en stjerne, ble presentert i en av boksene. Deltagerne fikk beskjed om \xc3\xa5 respondere s\xc3\xa5 fort de kunne p\xc3\xa5 m\xc3\xa5lobjektet, ved \xc3\xa5 trykke p\xc3\xa5 en knapp. Et eksperiment besto i en lang sekvens av enkeltfors\xc3\xb8k. Av disse var 50% valide, det vil si at det perifere cuet og m\xc3\xa5lobjektet dukket opp p\xc3\xa5 samme side av fikseringspunktet, mens 50% var ikke valide._NEWLINE_Resultatene viste at s\xc3\xa5 lenge tidsintervallet mellom det perifere cuet og m\xc3\xa5lobjektet var lite, s\xc3\xa5 var reaksjonstiden mindre for valide enn for ikke-valide enkeltfors\xc3\xb8k. Det vil si at deltagerne brukte kortere tid p\xc3\xa5 \xc3\xa5 respondere p\xc3\xa5 m\xc3\xa5lobjektet n\xc3\xa5r det var kongruens mellom det perifere cuet og m\xc3\xa5lobjektet sin lokalisasjon. Denne forskjellen mellom reaksjonstidene til valide og ikke-valide enkeltfors\xc3\xb8k blir tolket som de fordeler som er forbundet med at oppmerksomheten er rettet mot den flanken som m\xc3\xa5lobjektet dukker opp i (valide enkeltfors\xc3\xb8k), og de kostnader som er forbundet med det \xc3\xa5 m\xc3\xa5tte gj\xc3\xb8re et oppmerksomhetsskift (ikke-valide enkeltfors\xc3\xb8k). I det tidsintervallet mellom det perifere cuet og m\xc3\xa5lobjektet ble st\xc3\xb8rre, viste resultatene til Posner og Cohen en motsatt tendens. Det vil si at reaksjonstiden til valide enkeltfors\xc3\xb8k var st\xc3\xb8rre enn for ikke-valide enkeltfors\xc3\xb8k._NEWLINE_Hvordan kan dette forklares? Som sagt s\xc3\xa5 vil et perifert cue manipuler den spatiale oppmerksomheten til en av flankene. S\xc3\xa5 lenge m\xc3\xa5lobjektet ikke dukker opp med en gang, s\xc3\xa5 vil et slikt oppmerksomhetsskift kun v\xc3\xa6re midlertidig. I det det har g\xc3\xa5tt ca. 200 ms fra det perifere cuet ble presentert, vil oppmerksomheten bevege seg tilbake til fikseringspunktet. I valide enkeltfors\xc3\xb8k, hvor tidsintervallet mellom det perifere cuet og m\xc3\xa5lobjektet er st\xc3\xb8rre enn 200 ms, vil den spatiale oppmerksomheten f\xc3\xb8rst manipuleres ut til en av flankene, for s\xc3\xa5 \xc3\xa5 automatisk bevege seg tilbake til fikseringspunktet. I det m\xc3\xa5lobjektet s\xc3\xa5 dukker opp, m\xc3\xa5 man flytte oppmerksomheten tilbake ut p\xc3\xa5 flanken. Posner og Cohen s\xc3\xa5 for seg at en mekanisme vil inhibere et slikt skifte, det vil si tilbake dit hvor oppmerksomheten nettopp var rettet. Derfor vil det i et slikt tilfelle g\xc3\xa5 fortere \xc3\xa5 flytte oppmerksomheten til den motsatte flanken av der det perifere cuet ble presentert. I Posner og Cohens fors\xc3\xb8k krysset reaksjonstidkurvene til valide og ikke-valide enkeltfors\xc3\xb8k hverandre n\xc3\xa5r tidsintervallet var 230 ms. Etter dette var reaksjonstiden for valide enkeltfors\xc3\xb8k st\xc3\xb8rre enn for ikke-valide enkeltfors\xc3\xb8k. Posner og Cohen tolket dette som et uttrykk for en slik inhiberingsmekanisme. Dette fenomenet har senere f\xc3\xa5tt navnet inhibition of return.'