b'\n_START_ARTICLE_\nBredsides panserskip\n_START_SECTION_\nDe f\xc3\xb8rste panserkledde skipene\n_START_PARAGRAPH_\nDe f\xc3\xb8rste britiske, franske og russiske panserskipene f\xc3\xb8rte sine v\xc3\xa5pen i en enkelt linje, oftest p\xc3\xa5 et lukket dekk langs sidene, som en logisk utvikling av de allerede etablerte krigsskipene fra seilskutetiden. De nye pansrede skipene var videreutviklet fra b\xc3\xa5de linjeskipet og fregatten, men et pansret treskrog medf\xc3\xb8rte betydelige vektproblemer, og sammen med en stadig tyngre bestykning kunne de fleste bare f\xc3\xb8re et lag av v\xc3\xa5pen langs hoveddekket. Flere linjeskip m\xc3\xa5tte ombygges ved \xc3\xa5 ta bort et eller to kanondekk til fordel for et panserkledt kanondekk, som det danske krigsskipet \xc2\xabDannebrog\xc2\xbb. _NEWLINE_Bare to bredsides panserskip bygget og sj\xc3\xb8satt i Frankrike, \xc2\xabMagenta\xc2\xbb og \xc2\xabSolferino\xc2\xbb i 1862, hadde to lukkede kanondekk med tilsammen 52 skyts. Den ekstra vekten av bestykning og pansring tvang skipskonstrukt\xc3\xb8rene til \xc3\xa5 kutte av endene p\xc3\xa5 kanondekkene for og akter. Et skip med kun ett kanondekk led ikke under dette problemet, men fordelingen av panser, bestykning og deplasement p\xc3\xa5 skipet skulle bli en meget betydelig utfordring for skipsbyggerne i lang tid._NEWLINE_Det f\xc3\xb8rste pansrede krigsskipet bygget av britene, \xc2\xabWarrior\xc2\xbb, var i kontrast en suksesshistorie med sin lengde p\xc3\xa5 115\xc2\xa0m og bedre bestykning p\xc3\xa5 40 opprinnelige skyts bak bedre beskyttelse. Men videreutviklingen av den store fregatten til panserskip tok br\xc3\xa5tt slutt ved begynnelsen av 1870-\xc3\xa5rene til fordel for linjeskipet, som deretter var blitt det logiske utgangspunktet for utviklingen av pansrede krigsskip. \xc2\xabWarrior\xc2\xbb eksisterer den dag i dag etter \xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt sj\xc3\xb8satt i 1860, takket v\xc3\xa6re sin konstruksjon i jern som ble det foretrukne byggematerialet for fremtidig skipsbygging fremfor treverk. _NEWLINE_Bruk av jern i skroget var ikke motivert av behovet for \xc3\xa5 hindre fiendtlige skudd i \xc3\xa5 trenge inn, men av et behov for bedre overlevelsesdyktighet og lengre varighet p\xc3\xa5 langvarige tokt. Vektproblemet ved bruk av jern tvang skipskonstrukt\xc3\xb8rene til f\xc3\xb8rst \xc3\xa5 oppgi den lengre fregatten som utgangspunkt for fremtidige skipsbygging, deretter \xc3\xa5 reagere p\xc3\xa5 ulempene som hadde oppst\xc3\xa5tt ved kappl\xc3\xb8pet mellom artilleri og pansring.\n_START_SECTION_\nBredside p\xc3\xa5 et panserskip\n_START_PARAGRAPH_\nFordelene ved montering av v\xc3\xa5pen bredsides var at skipet kunne engasjere mer enn \xc3\xa9n motstander samtidig, og at man videref\xc3\xb8rte tradisjonelle metoder og v\xc3\xa5penbruk uten altfor store og kostbare endringer. Den tunge panserbekledningen gikk ofte p\xc3\xa5 bekostning p\xc3\xa5 b\xc3\xa6reevnen for skipets bestykning, og \xc2\xabWarrior\xc2\xbb hadde kun beskyttelse av de viktigste delene av kanondekket. Forstevn og akterende var ubeskyttet. Dette ble et typisk trekk ved bredsides panserskip i 1860-\xc3\xa5rene, kun skipssidene hadde panserplater uansett om skroget var bygget i tre eller jern._NEWLINE_Det ble i slutten av 1850-\xc3\xa5rene p\xc3\xa5pekt av maritime taktiske planleggere at eksisterende artilleri ville bli utilstrekkelig mot pansrede skip. Skipstypen vedder ble laget til \xc3\xa5 ramme andre krigsskip, og disse m\xc3\xa5 da i tillegg ha beskyttelse av forstevn og akterende. I tillegg ble skipsartilleriet grovere og tyngre for at prosjektilet skulle ha virkning p\xc3\xa5 panseret, som derfor ble gjort enda kraftigere. Tykkelsen p\xc3\xa5 pansringen og dermed vekt\xc3\xb8kningen gjorde bredsides panserskipene utdatert. _NEWLINE_I 1860 var det vanligste kanonskytset for britiske krigsskip 32-punds for kalde (massive) prosjektiler og 8-in (20,4 cm i kaliberet) for sprenggranater. De kalde prosjektilene m\xc3\xa5tte forst\xc3\xb8rres, og sprenggranaten ble langt vanligere. Allerede f\xc3\xb8r de f\xc3\xb8rste pansrede krigsskipene var sj\xc3\xb8satt, hadde utviklingen av supertungt skipsartilleri startet i USA. Slikt skyts var montert p\xc3\xa5 skip som et tiltak mot britiske krigsskip. St\xc3\xb8rre penetrasjonsevne for kalde prosjektiler krevde st\xc3\xb8rre drivladning og vekten p\xc3\xa5 kanonen m\xc3\xa5tte derfor \xc3\xb8kes slik at de tidlige str\xc3\xb8mlinjede skipskanonene ble erstattet av tykkere utgaver med kort kanonl\xc3\xb8p. _NEWLINE_I 1865, det siste \xc3\xa5ret det fremdeles ble planlagt bredsides panserskip, ble ett nytt skip med en revolusjonerende l\xc3\xb8sning p\xc3\xa5 dilemmaet blitt sj\xc3\xb8satt. Den britiske marines \xc2\xabBellerophon\xc2\xbb, det f\xc3\xb8rste batterifart\xc3\xb8y. Slike skip overtok bredsides panserskipets plass i de fleste marinefl\xc3\xa5ter mot slutten av 1860-\xc3\xa5rene. Dette nye krigsskipet som er et rent batteriskip, skilte seg ikke mye fra et vanlig krigsskip, men hadde sitt hovedskyts sentralt plassert i et pansret citadell. Slike skip ble derfor kalt sentralbatteriskip.\n_START_SECTION_\nBredsides panserskip i krig\n_START_PARAGRAPH_\nUtviklingen av de f\xc3\xb8rste panserskipene ble et skipsteknologisk kappl\xc3\xb8p mellom de to tradisjonelle rivaler, Storbritannia og Frankrike. Senere \xc3\xb8kte den teknologiske utviklingen n\xc3\xa5r andre land bidro til utviklingen med egne ideer og erfaringer. F\xc3\xa5 land hadde praktiske erfaringer fra krig, og de erfaringene som fantes fra den amerikanske borgerkrigen 1861-1865 gjaldt stort sett spesialiserte farkoster for kystn\xc3\xa6re og grunne farvann. \xc2\xabMonitor\xc2\xbb deltok i mars 1862 i verdenshistoriens f\xc3\xb8rste sj\xc3\xb8slag mellom pansrede krigsskip. Den sank i desember 1862 da den kom ut for d\xc3\xa5rlig v\xc3\xa6r. _NEWLINE_De store bredsides panserskipene fikk sine egne sj\xc3\xb8slag under den tredje italienske selvstendighetskrigen med det \xc3\xb8sterrikske keiserriket i 1866. Italia og \xc3\x98sterrike hadde et lokalt v\xc3\xa5penkappl\xc3\xb8p i Adriaterhavet der to fl\xc3\xa5ter hadde blitt bygget opp. Disse bestod av pansrede krigsskip. Kontreadmiral Tegetthoff kommanderte den \xc3\xb8sterrikske krigsfl\xc3\xa5ten, som hadde 7 panserskip, gikk til angrep p\xc3\xa5 den italienske krigsfl\xc3\xa5ten som hadde 12 panserskip i Slaget ved Lissa den 25. juni 1866. Tegetthoff manglet nyere artilleri og m\xc3\xa5tte benyttet eldre skyts, og brukte veddertaktikken med blandede resultater. Sprenggranater viste seg \xc3\xa5 v\xc3\xa6re ineffektivt. Det eneste resultatet ble senkningen av det italienske flaggskipet \xc2\xabRe d\xc2\xb4Italia\xc2\xbb som ble rammet i senk av Tegetthoffs flaggskip \xc2\xabErzherzog Ferdinand Maximilian\xc2\xbb._NEWLINE_Slaget ved Lissa var det eneste st\xc3\xb8rre fl\xc3\xa5teslag p\xc3\xa5 1800-tallet mellom st\xc3\xb8rre krigsfl\xc3\xa5ter etter Navarino i 1827. Vedderen ble oppfattet som det viktigste v\xc3\xa5penet i sj\xc3\xb8strid, hvilken betydde slutten p\xc3\xa5 bredsides panserskipet med ubeskyttet forstevn. Artilleri ble tyngre og pansringen solidere og mer omfattende enn tidligere.'