b'\n_START_ARTICLE_\nJohn Martyn\n_START_SECTION_\nMusikalsk begynnelse\n_START_PARAGRAPH_\nForeldrene var artister og ble skilt da Martyn var 5 \xc3\xa5r, noe som resulterte i at han flyttet mye i mellom England og Skottland. Han fikk sterkest tilknytning til Glasgow, hvor han bodde hos sin bestemor og gikk p\xc3\xa5 skole p\xc3\xa5 Shawlands Academy._NEWLINE_Martyn startet karrieren i en alder av 17, med en stil inspirert av amerikanske bluesartister som Robert Johnson og Skip James, skotsk tradisjonsmusikk og Davey Grahams eklektiske folkemusikk. Han har fortalt at Graham forble en innflytelse og et forbilde for han gjennom hele karrieren. Ved hjelp av sin mentor, Hamish Imlach, begynte Martyn \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re seg bemerket i musikkmilj\xc3\xb8et. Han flyttet etter hvert til London, hvor han frekventerte klubber som \xc2\xabLes Cousins\xc2\xbb og \xc2\xabThe Kingston Folk Barge\xc2\xbb, som ogs\xc3\xa5 tiltrakk seg artister som Bert Jansch, Ralph McTell og Al Stewart. Island Records\' grunnlegger Chris Blackwell, ble oppmerksom p\xc3\xa5 Martyn og ga ham platekontrakt. Martyn ble da den f\xc3\xb8rste hvite soloartisten, som sluttet seg til Blackwells reggae-baserte plateselskap.\n_START_SECTION_\nDebut i 1968\n_START_PARAGRAPH_\nDebutalbumet London Conversation, ble gitt ut i februar 1968. Albumet inneholdt blues og Martyns rytmiske gitarspill og s\xc3\xa6rpregete stemme, men var for det meste en ganske standard britisk folk-utgivelse. Senere samme \xc3\xa5r ga han ut The Tumbler, som ble produsert av Al Stewart. Stemmen hans fikk ogs\xc3\xa5 et sterkere jazzvokal-preg. John var blant annet inspirert av saksofonisten Pharaoh Sanders, spesielt hans album Karma. \xc2\xabGrunnen til at jeg skaffet meg echoplex var utelukkende fordi jeg ville etterligne Sanders lange saksofon-toner p\xc3\xa5 gitar.\xc2\xbb_NEWLINE_Selv p\xc3\xa5 turn\xc3\xa9 fortsatte Martyn \xc3\xa5 eksperimentere med lydbildet og \xc3\xa5 legge forskjellige effekter p\xc3\xa5 sitt gitarspill, blant annet ved hjelp av fuzzbox og Maestro Echoplex, som gjorde det mulig \xc3\xa5 spille inn looper av eget gitarspill mens man fortsetter \xc3\xa5 spille over den innspilte lyden. Dette ble en integrert del av Martyns innspillinger og konserter i 70-\xc3\xa5rene. I 1969 giftet John seg med Beverley Kutner, soloartist fra Coventry, som han opprinnelig ble engasjert som gitarist for p\xc3\xa5 hennes kommende soloalbum.\n_START_SECTION_\n1970-tallet\n_START_PARAGRAPH_\nJohn og Beverly slo seg sammen b\xc3\xa5de privat og musikalsk og duoen ga ut to plater sammen i 1970, Stormbringer og The Road to Ruin, spilt inn i Woodstock, USA, med amerikanske musikere, inkludert medlemmer av The Band. P\xc3\xa5 ett av sporene p\xc3\xa5 deres andre album ble Pentangle-bassisten Danny Thompson hyrt inn, og han ble en fast samarbeidspartner for John gjennom mesteparten av 70-tallet, men ogs\xc3\xa5 senere i karrieren, b\xc3\xa5de p\xc3\xa5 scenen og i studio. John planla sitt tredje soloalbum da Beverley trakk seg tilbake for \xc3\xa5 ta seg av parets barn, noe som angivelig ogs\xc3\xa5 var etter press fra Island Records for \xc3\xa5 kunne relansere John som soloartist. _NEWLINE_De neste par \xc3\xa5rene videreutvikler Martyn sin unike blanding av folkemusikk, blues, rock og jazz samt musikk fra Midt\xc3\xb8sten, S\xc3\xb8r-Amerika, og Jamaica. Stemmen hans fortsetter \xc3\xa5 utvikle seg b\xc3\xa5de med hvert album og i konsertsammenheng; den ble r\xc3\xb8ffere, men uten \xc3\xa5 miste sin myke side. Bless the Weather (1971) og Solid Air (1973) var med p\xc3\xa5 \xc3\xa5 danne grunnlaget for Martyns \xc3\xb8kende anerkjennelse, og inneholder noen av hans mest avholdte sanger: \xc2\xabSolid Air\xc2\xbb, skrevet om hans n\xc3\xa6re venn og kollega, sanger og l\xc3\xa5tskriver Nick Drake, som d\xc3\xb8de \xc3\xa5ret etter (1974); \xc2\xabMay You Never\xc2\xbb, senere spilt inn av Eric Clapton; \xc2\xabHead and Heart\xc2\xbb, senere spilt inn av America. Innen neste utgivelse i 1973, Inside Out, hadde Martyns bruk av echoplex tatt stadig mer over, mens hans vokal ble mer av et instrument; dypere og mer bluespreget, med en sl\xc3\xb8ret diksjon hvor ord glir over i hverandre. _NEWLINE_P\xc3\xa5 midten av 70-tallet gikk Martyn inn i en mye omtalt periode med alkoholisme som begynte \xc3\xa5 p\xc3\xa5virke karrieren hans. Han ble en uberegnelig og til tider selvdestruktiv artist. Han kunne servere en kveld med elektroniske gitareksperimenter for et folkemusikkinteressert publikum eller et sett av tradisjonelle akustiske ballader n\xc3\xa5r han spilte for et rock-interessert publikum. Hans konsertprestasjoner varierte fra det tragiske hvor han falt beruset av scenen til ren musikalsk briljans, som fanget p\xc3\xa5 den uavhengig utgivelsen Live at Leeds (1975). Konserten fra Leeds University 13. februar 1975 var tenkt som et live album, men Island Records var ikke interessert, s\xc3\xa5 John tok selv ansvar b\xc3\xa5de for produksjon, albumdesign og markedsf\xc3\xb8ring av albumet. Det begrensede opplaget p\xc3\xa5 ti tusen plater ble solgt p\xc3\xa5 postordre fra Johns hjem i Hastings og er n\xc3\xa5 et samlerobjekt. Hendelsen bekreftet Martyns skepsis til plateindustrien, noe han ga uttrykk for gjennom hele karrieren. Han likte ikke musikkbransjens b\xc3\xa5ssetting av artister, forst\xc3\xa5elig nok med tanke p\xc3\xa5 det varierte musikalske uttrykket og den genreoverskridende musikken han selv stod som eksponent for. _NEWLINE_September og november 1975 var Martyn p\xc3\xa5 turne igjen og ved utgangen av \xc3\xa5ret var han helt utmattet. Han bestemte seg for \xc3\xa5 ta et sabbats\xc3\xa5r og brukte alle sine sparepenger p\xc3\xa5 en tur til Jamaica, hvor han m\xc3\xb8tte Lee \xc2\xabScratch\xc2\xbb Perry. Oppmuntret av Perry begynte han \xc3\xa5 spille igjen og dukket opp p\xc3\xa5 Burning Spears Man In The Hills. Sabbats\xc3\xa5ret fortsatte gjennom mesteparten av 1976. Etter Sunday\'s Child (1974), Live At Leeds, og 1977\xe2\x80\x99s best-of samling, forlot Martyn for en stor del sitt akustiske gitaruttrykk til fordel for en slags rock, world og jazz-fusion. One World utgitt i november 1977 ble kritikerrost, hadde kommersiell appell og solgte relativt godt. Stilistisk og stemningsmessig variert, fra \xc2\xabBig Muff\xc2\xbb skrevet sammen med Lee Perry, til den romantiske \xc2\xabCouldn\'t Love You More\xc2\xbb, som har blitt omarrangert og spilt inn flere ganger siden og fremdeles er en favoritt blant Martyn-tilhengere. Albumet avsluttes med den fortryllende \xc2\xabSmall Hours\xc2\xbb \xe2\x80\x93 en \xc2\xablive\xc2\xbb echoplex-utflukt sammen med en flokk kanadiske g\xc3\xa5s!\n_START_SECTION_\n1980-tallet\n_START_PARAGRAPH_\nSelv om Martyn stilmessig fjernet seg mer fra sine musikalske r\xc3\xb8tter, beholdt sangene hans lidenskapen og intensiteten fra hans tidlige periode. Grace and Danger (1980) skildret p\xc3\xa5 pinlig og \xc3\xa6rlig vis hvordan John og Beverleys ekteskap smuldrer bort i noen av hans mest f\xc3\xb8lelsesladde sanger p\xc3\xa5 mange \xc3\xa5r. Det s\xc3\xa5 ogs\xc3\xa5 ut til at interessen for Martyns karriere steg. Ved hjelp av vennen Phil Collins, signerte Martyn for WEA, hvor han spilte inn to plater, Glorious Fool (1981) og Well Kept Secret (1982). Glorious Fool, en utmerket utgivelse, var produsert av Collins og med Eric Clapton p\xc3\xa5 gitar og Collins p\xc3\xa5 trommer, piano og vokal. Det s\xc3\xa5 ut til \xc3\xa5 v\xc3\xa6re hans beste sjanse til \xc3\xa5 oppn\xc3\xa5 kommersiell suksess, men utgivelsen klarte ikke \xc3\xa5 utvide hans kultstatus. Martyn ga ut sitt andre uavhengige live-album, praktfulle Philentropy, f\xc3\xb8r han gikk tilbake til Island Records og ga ut to studioalbum, et livealbum og en 12" singel, som inneholdt en versjon av Bob Dylans \xc2\xabTight Connection to My Heart\xc2\xbb. Han ble droppet av Island i 1988.\n_START_SECTION_\n1990-tallet\n_START_PARAGRAPH_\nMartyn fortsetter \xc3\xa5 kjempe med sin alkoholisme, men gjenopptok karrieren i 1990 med The Apprentice og 1992\'s Cooltide. Han ga ogs\xc3\xa5 ut et album med nyinnspillinger av sine klassiske l\xc3\xa5ter med et musikalsk stjernelag som Phil Collins, David Gilmour fra Pink Floyd, og Levon Helm fra The Band, samt ulike samleplater og live-innspillinger. Etter fire \xc3\xa5r ga Martyn ut And, et album med sterke jazz, trip-hop og funk overtoner, etterfulgt i 1998 av Church with One Bell, en samling coverl\xc3\xa5ter. I 1999 ga han ogs\xc3\xa5 ut et dobbelt live-album fra en klassisk konsert fra The Shaw Theatre i 1990 med tittelen Dirty Down & Live.\n_START_SECTION_\n2000 og fremover\n_START_PARAGRAPH_\nGlasgow Walker fra \xc3\xa5rhundreskiftet ble meget godt mottatt, og s\xc3\xb8rget for at Island-katalogen ble remastret og gjenutgitt \xe2\x80\x93 to av hans album, One World, og Grace and Danger, fikk Universals \xc2\xabdeluxe\xc2\xbb-behandling med bonusplater. I 2003 sprekker en cyste i John Martyns ene ben som resultat av diabetes. Det ender med amputasjon, men Martyn fortsatte \xc3\xa5 turnere med samme utrettelige energi og opptre med bandet sitt \xe2\x80\x93 i rullestol. Martyn trakk p\xc3\xa5 skuldrene av det hele med utsagnet: \xc2\xabJeg har blitt ranet i New York og kjempet meg ut av det. Jeg har blitt skutt et par ganger ogs\xc3\xa5, men jeg la meg bare ned og lot som om jeg var d\xc3\xb8d.\xc2\xbb _NEWLINE_I 2007 dukket det opp to DVD-er, Live at the BBC fra 1970, og Voiceprint\'s dokumentar The Man Upstairs. I 2008 var Martyn ute med nye utgivelser. 4. februar 2008 mottok Martyn utmerkelsen lifetime achievement award av BBC Radio 2 Folk awards. Plateselskapet hans One World stod bak et par live utgivelser, den beste av disse var The Simmer Dim, og i desember ga Universal/Island ut den retrospektive boksen Ain\'t No Saint. I januar 2009 ble Martyn utnevnt til offiser (OBE) av Order of the British Empire, en ironisk tildeling siden han var en oppr\xc3\xb8rer av en skotte. Martyns helse var redusert som f\xc3\xb8lge av et hardt liv med alkohol og rus. I de tidlige morgentimer 29. januar 2009 gikk han bort i en alder av 60 \xc3\xa5r, etter \xc3\xa5 ha p\xc3\xa5dratt seg dobbeltsidig lungebetennelse. _NEWLINE_Heaven and Earth er John Martyns siste album, som ble utgitt posthumt i 2010. Sangene ble spilt inn i l\xc3\xb8pet av de \xc3\xa5tte siste \xc3\xa5rene av John Martyns liv. _NEWLINE_Med sitt karakteristiske backslap akustiske gitarspill, hans effektdrevne og eksperimentelle elektriske gitarspill, og hans katalog av gode l\xc3\xa5ter og sjelfulle, jazzinspirerte sangstil, vil John Martyn forbli en viktig og innflytelsesrik artist i britisk musikkhistorie.'