b'\n_START_ARTICLE_\nLejota\n_START_SECTION_\nUtseende\n_START_PARAGRAPH_\nMiddelsstore  (8-10 mm), svarte blomsterfluer. De kan kjennes p\xc3\xa5 at antennene sitter p\xc3\xa5 et fremspring i pannen kombinert med at kroppen er helt svart. De kan ligne p\xc3\xa5 de ikke n\xc3\xa6rt beslektede slektene Cheilosia, Chrysosyrphus og Melanogaster, men ansiktet er annerledes. Hodet er ganske stort, fasett\xc3\xb8ynene er nakne og skilte i pannen hos begge kj\xc3\xb8nn. Antennene sitter festet p\xc3\xa5 et ganske langt, hylleaktig fremspring i pannen. De er middels lange, det tredje leddet rundt. Ansiktet er noe innbuktet under antennefestet, ellers flatt, kraftig best\xc3\xb8vet. Thorax er litt lengre enn bred, matt svart, sparsomt kledt med korte h\xc3\xa5r. Bakkroppen er bredt oval, farget som thorax. Beina er slanke og for det meste svarte, den innerste delen av leggene gjerne gul. Vingene er glassklare med lysbrunt vingemerke.\n_START_SECTION_\nLevevis\n_START_PARAGRAPH_\nLarvene utvikler seg trolig i morken ved av l\xc3\xb8vtr\xc3\xa6r, eller under barken p\xc3\xa5 d\xc3\xb8de tr\xc3\xa6r. De voksne fluene ser man helst i n\xc3\xa6rheten av d\xc3\xb8de tr\xc3\xa6r, som de kan sole seg p\xc3\xa5 eller sverme rundt. Den nordiske arten er trolig knyttet til d\xc3\xb8de osper. De skal ogs\xc3\xa5 bes\xc3\xb8ke blomstene av soleier, men er ikke hyppige blomsterbes\xc3\xb8kere. Den nordiske arten flyr i mai-juli.\n_START_SECTION_\nUtbredelse\n_START_PARAGRAPH_\nSlekten forekommer i Palearktis og i Nord-Amerika.'