b"\n_START_ARTICLE_\nGallo-romersk kultur\n_START_PARAGRAPH_\nGallo-romersk kultur henviser til den romerskpregede kulturen i Gallia mellom senantikken og tidlig middelalder. Den utviklet seg under romaniseringen av befolkningen under romersk styre. Det ble karakterisert av gallerne tilpasset seg romersk levevis og romersk tenkesett i en gallisk kontekst. I realiteten var det snakk om at tre forskjellige kulturer (den galliske, greske og romerske) ble blandet, ikke i form av \xc3\xa9n ny kultur, men en rekke forskjellige kombinasjoner innen religion, spr\xc3\xa5k og kunst. Utviklingen i Gallia, som er godt studert, har gitt historikerne en modell for \xc3\xa5 sammenligne og kontrastere parallelle romaniserte kulturer i andre, mindre godt dokumenterte romerske provinser. Mest tydelig skjedde var kultursynkretismen i regionen Gallia Narbonensis, som senere ble til Oksitania, mens Aquitaine var mindre p\xc3\xa5virket. Etter at frankerne hadde erobret det romerske nordlige Gallia, utviklet befolkningen der en merovingisk kultur, som ikke helt kan regnes med i det gallo-romerske kulturomr\xc3\xa5de. Den romerske livsformen, som var fokusert om bylivets begivenheter og kulturelle forpliktelser (res publica), og om det rent luksuri\xc3\xb8se livet i de selvforsynte, landlige romerske villaene, holdt seg lenge i de gallo-romerske omr\xc3\xa5der._NEWLINE_Interpretatio romana ga romerske navn p\xc3\xa5 galliske guddommer, slik som guden for metallarbeid, Gobannos (navnet betyr \xc2\xabsmed\xc2\xbb), men av de galliske guddommene var det kun hestegudinnen, Epona, som spredte seg til romaniserte kulturer utover de galliske grensene._NEWLINE_De barbariske invasjonene som begynte tidlig p\xc3\xa5 400-tallet som p\xc3\xa5tvang germansk kultur og spr\xc3\xa5k p\xc3\xa5 den gallo-romerske, f\xc3\xb8rte til fundamentale endringer i samfunnslivet, i \xc3\xb8konomien og i den milit\xc3\xa6re organiseringen. Den gotiske bosetningen i 418 f\xc3\xb8rte til dobbel lojalitet da den vestromerske autoriteten falt fra hverandre i Roma. Den vanskelige situasjonen for den h\xc3\xb8yt romaniserte herskerklassen av blant annet historikeren Mathisen og stridene til biskop Hilarius av Arles (401-449) av blant annet M. Heinzelmann._NEWLINE_Inn i 600-tallet vedvarte den gallo-romerske kulturen s\xc3\xa6rskilt i omr\xc3\xa5dene i Gallia Narbonensis som utviklet seg til Oksitania, Gallia Cisalpina (latin: \xc2\xabGallia p\xc3\xa5 denne siden av Alpene\xc2\xbb), og i mindre grad i Gallia Aquitania. Det tidligere romeriserte nordlige Gallia straks det ble underlagt frankerne utviklet seg til merovingerkulturen isteden. Romersk liv, sentrert rundt offentlige hendelser og kulturelt ansvar i det urbane livet (res publica) og tidvis det luksuri\xc3\xb8se livet i selvforsynt rurale villasystemet gikk i oppl\xc3\xb8sning over lengre tid i gallo-romerske regioner hvor vestgoterne i stor grad arvet status quo i 418. Gallo-romersk spr\xc3\xa5k vedvarte i nord\xc3\xb8st til Silva Carbonaria som utgjorde en effektiv kulturelle barriere med frankerne i nord og \xc3\xb8st, og i nordvest til de nedre dalstr\xc3\xb8kene av elven Loire hvor gallo-romersk kultur m\xc3\xb8tte frankisk kultur i en by som Tours og i den gallo-romerske biskopen Gregorius av Tours som konfronterte merovingerherskerne, og som skrev frankernes historie i det latinske verket Historia Francorum._NEWLINE_Basert p\xc3\xa5 gjensidig lingvistisk forst\xc3\xa5elighet har forskeren David Dalby kommet fram til sju spr\xc3\xa5k som er utviklet fra gallo-romersk: gallo-vallonsk, fransk, frankoproven\xc3\xa7alsk, retoromansk, ladinsk, friulisk og lombardisk. Imidlertid er andre definisjoner langt bredere og omfatter ogs\xc3\xa5 retoromanske spr\xc3\xa5k, okkitano-romansk spr\xc3\xa5k, og gallo-italiske spr\xc3\xa5k.\n_START_SECTION_\nSamfunnsstruktur\n_START_PARAGRAPH_\nRomersk administrasjon hadde inndelt Gallia i tre provinser, som ble ytterligere underinndelt p\xc3\xa5 200-tallet under keiser Diokletian, og delt mellom to dioecesis (forvaltningsomr\xc3\xa5der); Galliae og Viennensis, under den pretorianske prefekten av Galliae. P\xc3\xa5 det lokale niv\xc3\xa5 var det sammensatt av civitates som bevarte, i grove trekk, grensene til de tidligere uavhengige galliske stammene, som hadde v\xc3\xa6rt organisert for stor del i landsbystrukturer som beholdt en del trekk i den sivile romerske administrasjonen som var overliggende._NEWLINE_I l\xc3\xb8pet av den romerske perioden var det en stadig \xc3\xb8kende andel av gallerne som fikk romersk borgerskap. I 212 f\xc3\xb8rte endringen Constitutio Antoniniana til at alle som var f\xc3\xb8dt frie menn i Romerriket fikk romersk borgerskap.\n_START_SECTION_\nFrankerriket\n_START_PARAGRAPH_\nEtter at grensen ved Rhinen br\xc3\xb8t sammen etter \xc2\xabden store invasjonen\xc2\xbb i 406-407, flyttet den gallo-romerske hovedstaden til Arles for st\xc3\xb8rre trygghet. Vandalene og svebere dro videre til Spania grunnet usurpatoren Konstantin III og hans tropper fra Britannia, men burgunderne ble igjen og presset til seg et kongerike ved midte Rhinen. Nedre Rhinen hadde i stor grad blitt forlatt til fordel for ulike germanske stammer kjent som frankere. Den politiske ustabiliteten synes \xc3\xa5 ha f\xc3\xa5tt mange gallo-romerske aristokrater til \xc3\xa5 ha forlatt nordlige Gallia og s\xc3\xb8kt s\xc3\xb8rover. Den romerske h\xc3\xa6ren var ikke lenger i stand til \xc3\xa5 beskytte nordlige Gallia. Ved 430- eller 440-tallet var den gjenv\xc3\xa6rende romerske h\xc3\xa6ren blitt en broket samling av romerske soldater og germanske leiesoldater. Den romerske generalen Flavius A\xc3\xabtius, som dominerte de milit\xc3\xa6re aff\xc3\xa6rene i Gallia p\xc3\xa5 denne tiden, var selv avhengig av huniske tropper for \xc3\xa5 beseire burgunderne og flytte dem til et nytt omr\xc3\xa5de mellom Lyons og Gen\xc3\xa8ve, som siden fikk navn etter dem, Burgund. Da A\xc3\xabtius fikk sammen en allianse i 451 for \xc3\xa5 beseire Attilas hunere var det med vestgotiske, burgundiske og frankiske soldater som utgjorde den st\xc3\xb8rste andelen av den \xc2\xabromerske\xc2\xbb h\xc3\xa6ren. Da A\xc3\xabtius ble myrdet i 454 var det ingen klar romersk ledelse igjen i Gallia._NEWLINE_Dette politiske tomrommet ble utnyttet av Kilderik I, h\xc3\xb8vding for en gruppe frankere. Han synes \xc3\xa5 ha samarbeidet med romerne, eller med en gruppe romere, mot vestgoterne og sakserne i Loiredalen, og selv om han var en hedning fant han det form\xc3\xa5lstjenlig \xc3\xa5 samarbeide med den galliske kirken. I dette la han grunnlaget for et konged\xc3\xb8mme, merovingerriket som hans etterkommere hadde de neste tre \xc3\xa5rhundrene. I de forvirrende \xc3\xa5rene etter den siste keiser i Vestromerriket i 455 m\xc3\xa5 Kilderik ha virket som en naturlig leder for nordlige Gallia. Han d\xc3\xb8de i 481 eller 482, og hans grav i Tournai, som ble avdekket 1653, viste stor rikdom, blant annet flere hundre gullmynter preget i Konstantinopel, noe som kan antyde en del av hans betydning._NEWLINE_Han ble etterfulgt av sin s\xc3\xb8nn Klodvig I. Detaljene i hans styre er blitt nedtegnet av den gallo-romerske Gregorius av Tours, som selv ikke snakket frankisk. I fransk historiografi er Klodvig blitt den f\xc3\xb8rste kongen av hva som ble til Frankrike ved at han samlet frankerne i nordlige Gallia under en konge, f\xc3\xb8r han underla seg andre germanske stammer, og opprettet et rike som dekket det meste av dagens Frankrike, unntatt de s\xc3\xb8rlige delene, som han overlot til sine fire s\xc3\xb8nner da han d\xc3\xb8de i 511. Han lot seg ogs\xc3\xa5 d\xc3\xb8pe som kristen i den katolske kirke, framfor i den arianske kristentro, noe som innebar en forening av frankerne og gallo-romerne i Frankerriket.\n_START_SECTION_\nReligion\n_START_PARAGRAPH_\nDen f\xc3\xb8r-kristne religi\xc3\xb8se forestillingene i romerske Gallia var preget av en synkretisme av gresk-romerske guddommer med deres innf\xc3\xb8dte galliske, baskiske eller germanske motparter, mange som var av lokal kult. Assimilasjon ble forenklet ved at lokale og stedegne guddommer ble tolket inn i romerske begreper, eksempelvis som Lenus Mars eller Apollo Grannus. En romersk gud kunne bli satt sammen med en innf\xc3\xb8dt gudinne, som med Merkur og Rosmerta. I minst et tilfelle, som med hestegudinnen Epona, ble en innf\xc3\xb8dt gallisk gudinne ogs\xc3\xa5 opptatt i romersk religion._NEWLINE_\xc3\x98stlige mysteriereligioner trengte seg inn i Gallia fra tidlig av. Blant disse var kultene til Orfeus, Mithras, Kybele og Isis. Keiserkulten, sentret hovedsakelig rundt numen (\xc2\xabguddommelig vilje\xc2\xbb) til Augustus, kom til \xc3\xa5 spille en framtredende rolle i den offentlige religion i Gallia, mest dramatisk i den pan-galliske seremoni som \xc3\xa6ret Roma og Augustus ved Condate-alteret i n\xc3\xa6rheten av Lugdunum en gang i \xc3\xa5ret den 1. august.\n_START_SECTION_\nKristendom\n_START_PARAGRAPH_\nGregorius av Tours nedtegnet tradisjonen at etter kristenforf\xc3\xb8lgelsene under keiseren Decius og medkeiseren Gratus (250-251) sendte den framtidige pave Felix I sju misjon\xc3\xa6rer til Gallia for \xc3\xa5 gjenetablere de avbrutte og spredte kristne samfunnene. Gatianus til Tours, Trophimus til Arles, Paulus til Narbonne, Saturninus til Toulouse, Denis (ogs\xc3\xa5 skrevet som Dionysius) til Paris, Martialis til Limoges og Austremonius (ogs\xc3\xa5 skrevet som Austromoine) til Clermont._NEWLINE_Mellom 400- og 500-tallet besto de gallo-romerske kristne samfunnene fortsatt av uavhengige kirker i urbane omr\xc3\xa5der, hver av dem styrt av en biskop. Kristne erfarte at deres lojaliteten m\xc3\xa5tte deles mellom biskopen og den sivile prefekt som fungerte i stor grad i overensstemmelse med den senromerske, keiserlige administrasjon. En del av samfunnene hadde sin opprinnelse som var blitt opprettet f\xc3\xb8r kristenforf\xc3\xb8lgelsene p\xc3\xa5 200-tallet. Biskopens personlighet var avgj\xc3\xb8rende for graden av lojalitet etter hvert som den romerske administrasjonen gikk i oppl\xc3\xb8sning, og folket, b\xc3\xa5de kristne som ikke-kristne, knyttet seg til lokale ledere framfor overordnede institusjoner. De fleste biskopene kom fra de \xc3\xb8verste samfunnslag i det gallo-romerske samfunnet som en velegnet vei for karriere som ikke var milit\xc3\xa6r, og de representerte seg selv som formidlere av den romerske tradisjonen og som brystvern mot de barbariske invasjoner fra vandaler og gotere. Andre biskoper f\xc3\xb8rte de mest fromme og trofaste inn i radikal askese. Biskopene tok ofte p\xc3\xa5 seg pliktene til den sivile administratoren etter at den romerske administrasjonen gikk i oppl\xc3\xb8sning eller trakk seg ut grunnet presset fra de barbariske invasjonene p\xc3\xa5 400-tallet; organiserte byggeprosjekter og fungerte til og med som dommere i domstoler i de lokale samfunnene. Mirakler ble tilskrevet mange av biskopene, foruten ogs\xc3\xa5 andre hellige menn og kvinner, og f\xc3\xb8rte til helgendyrkelser, tidvis sv\xc3\xa6rt raskt etter deres d\xc3\xb8d. Et stort antall lokalt helligholdte gallo-romerske og merovingerhelgener ble fremmet i de urolige overgangs\xc3\xa5rhundrene mellom 400- og 750-tallet. Blandingen av de verdslige og sekul\xc3\xa6re administrasjonen og pliktene kan bli eksemplifisert med karrieren til biskop Caesarius av Arles fra 503 til 543; representant av siste generasjon av kirkeledere i Gallia som arbeidet for \xc3\xa5 fremme storstilte asketiske elementer inn i den vestlige, kristne tradisjon.\n_START_SECTION_\nGallo-romersk kunst\n_START_PARAGRAPH_\nRomersk kultur innf\xc3\xb8rte en ny fase av antropomorfisk skulptur til det galliske samfunnet, syntetisert med galliske tradisjoner med forbedrede metallarbeid, utviklet en rik produksjon av gallo-romersk s\xc3\xb8lvarbeid. Grunnet uroen p\xc3\xa5 400-tallet ble store forr\xc3\xa5d (depotfunn) gjemt unna, noe som har bevart en del originalarbeid fra kostbare gallo-romersk s\xc3\xb8lvarbeid fra villaer og templer fra \xc3\xa5 bli \xc3\xb8delagt. Utstillingen av gallo-romersk s\xc3\xb8lvarbeid ble s\xc3\xa6rlig framhevet ved skatter som ble avdekket i Chaourse-skatten (Aisne), M\xc3\xa2con-skatten (Sa\xc3\xb4ne et Loire), Graincourt-l\xc3\xa8s-Havrincourt-skatten (Pas de Calais), Notre-Dame d'Allen\xc3\xa7on-skatten (Maine-et-Loire), og Rethel -skatten (Ardennes, funnet i 1980).\n_START_SECTION_\nGallo-romerske veier og steder\n_START_PARAGRAPH_\nDen romerske delen av Gallia ble knyttet sammen av et nettverk av romerske veier som knyttet byene sammen. Via Domitia, utlagt i 118 f.Kr., strakte seg fra N\xc3\xaemes til Pyreneene hvor den knyttet seg til Via Augusta ved Col de Panissars. Via Aquitania strakte seg fra Narbonne hvor den ble knyttet til Via Domitia, til Atlanterhavet gjennom Toulouse til Bordeaux. Via Scarponensis knyttet Trier til Lyon gjennom Metz.\n_START_SECTION_\nSteder, restaurerte, og museer\n_START_PARAGRAPH_\nVed P\xc3\xa9rigueux er det en luksuri\xc3\xb8s romersk villa, Vesunna domus, som n\xc3\xa5 er omgjort til Vesunna gallo-romersk museum. Den er bygget rundt hage omgitt av en s\xc3\xb8ylegang med dristige freskoer, n\xc3\xa5 beskyttet av en moderne struktur av st\xc3\xa5l og glass._NEWLINE_Lyon, hovedstaden i romersk Gallia, har et eget gallo-romersk museum, Mus\xc3\xa9e gallo-romain de Fourvi\xc3\xa8re (rue C\xc3\xa9berg), assosiert med levninger av et teater og odeion (bygning for musikalske framf\xc3\xb8ringer) fra romerske Lugdunum. Bes\xc3\xb8kende blir gitt bilde av dagliglivet, \xc3\xb8konomiske forhold, institusjoner, trosforestillinger og kunstaktiviteter fra de f\xc3\xb8rste fire \xc3\xa5rhundrene av den kristne tiden. Blant de mest betydningsfulle gjenstandene er Claudius-tavlen, eller Lyon-tavlen, er bronsetavle med en avskrift av en tale gitt av den romerske keiser Claudius for det romerske senatet i 48 hvor han anmoder om at lederne i de galliske nasjonene for innpass i de romerske magistrater. Anmodningen ble godtatt og gallerne besluttet \xc3\xa5 gravere den keiserlige tale p\xc3\xa5 bronse._NEWLINE_I Metz, en gang en viktig by i Gallia, har Metz' museer (n\xc3\xa5 kalt for Mus\xc3\xa9e de La Cour d'Or, \xc2\xabGyldne borgg\xc3\xa5rd-museer\xc2\xbb) en rik samling av gallo-romersk funn og gjenv\xc3\xa6rende gallo-romerske bad._NEWLINE_I Martigny i det franskspr\xc3\xa5klige distriktet Wallis i Sveits st\xc3\xa5r Fondation Pierre Gianadda, et moderne museum for kunst og skulptur som deler omr\xc3\xa5de og plass med et gallo-romersk museum som er sentrert p\xc3\xa5 fundamentet av et gallisk tempel._NEWLINE_Andre steder er:"