b'\n_START_ARTICLE_\nItakisme\n_START_PARAGRAPH_\nItakisme (av gresk gresk \xce\xae\xcf\x84\xce\xb1 ita [\xcb\x88ita], i gammelgresk \xe1\xbc\xa6\xcf\x84\xce\xb1 \xc4\x93\xcc\x82ta [\xc3\xaa\xcb\x90ta\xcb\x90], begge navn p\xc3\xa5 bokstaven \xce\xb7) er et begrep innen spr\xc3\xa5kvitenskap som egentlig ble brukt innen gresk spr\xc3\xa5khistorie til \xc3\xa5 beskrive prosessen der den rundete uttalen av vokaler og diftonger overgikk til den urundete vokalen i. N\xc3\xa5r begrepet brukes om nordiske forhold, brukes det gjerne i noe videre forstand, slik at det ogs\xc3\xa5 omfatter avrundingen (delabialiseringen) av diftongen \xc3\xb8y til ei, i tillegg til overgangen fra y til i, eller til og med vokalavrunding mer generelt.\n_START_SECTION_\nGresk\n_START_PARAGRAPH_\nDet moderne gresk (nygreske) talespr\xc3\xa5ket har betydelig f\xc3\xa6rre vokaler enn det gammelgreske, som i motsetning til nygresk hadde b\xc3\xa5de diftonger og skille mellom korte og lange vokaler. Dels er det itakismen som har preget utviklingen, ved at uttalen av de fem fonemene \xc4\x93 (\xce\xb7), ei (\xce\xb5\xce\xb9), u (\xcf\x85), \xc8\xb3 (\xcf\x85\xce\xb9), oi (\xce\xbf\xce\xb9) alle er falt sammen med i (\xce\xb9, \xce\xb9\xcf\x8e\xcf\x84\xce\xb1 iota). For diftongenes del skjedde dette i to steg: f\xc3\xb8rst overgang til lange vokaler (oi > y, ei > \xc4\x93), s\xc3\xa5 til i. P\xc3\xa5 engelsk brukes begrepet iotacism om denne prosessen (p\xc3\xa5 gresk \xe1\xbc\xb0\xcf\x89\xcf\x84\xce\xb1\xce\xba\xce\xb9\xcf\x83\xce\xbc\xcf\x8c\xcf\x82 iotakismos), fordi resultatet er den uttalen \xce\xb9 alltid har hatt, mens itacism (parallell til det norske begrepet) bare viser til uttaleutviklingen til bokstaven \xce\xb7._NEWLINE_Til tross for radikale endringer i uttalen, brukes de tidligere skrivem\xc3\xa5tene enn\xc3\xa5, bortsett fra at \xe1\xbf\x83 (en lang variant av \xce\xb5\xce\xb9 som tidlig overgikk til \xce\xb7) har g\xc3\xa5tt ut av bruk og \xcf\x85\xce\xb9 er sjeldent brukt.\n_START_SECTION_\nNordiske spr\xc3\xa5k\n_START_PARAGRAPH_\nI nordiske spr\xc3\xa5k er itakismen langt mindre inngripende, og begrenser seg i hovedsak til uttalen av grafemet y som i og diftonger som p\xc3\xa5virkes av dette. Dette gjelder det islandske og det f\xc3\xa6r\xc3\xb8yske spr\xc3\xa5ket som helhet, og flere norske og svenske dialekter.\n_START_SECTION_\nIslandsk\n_START_PARAGRAPH_\nI moderne islandsk uttale har itakismen gjort seg gjeldende ved at y og \xc3\xbd uttales som i og \xc3\xad, og ved at den gamle diftongen ey, tidligere uttalt \xc3\xb8y, har g\xc3\xa5tt over til ei. Samtidig har den gamle uttalen blitt overtatt av diftongen au. Tidlige tegn p\xc3\xa5 itakismen kan ses i tekster allerede fra 1200-tallet, der enkelte trykksvake ord som fyrir (\xc2\xabfor\xc2\xbb) og yfir (\xc2\xabover\xc2\xbb) i blant kunne skrives firir og ifir. Det er foresl\xc3\xa5tt at de nordvestlige dialektene kan ha opprettholdt skillet mellom i og y i flere \xc3\xa5rhundrer etter at de falt sammen ellers p\xc3\xa5 \xc3\xb8ya._NEWLINE_Overgangen fra norr\xc3\xb8n \xc7\xbf/\xc5\x93 (lang \xc3\xb8) til lang \xc3\xa6 i tidlig islandsk representerer ogs\xc3\xa5 avrunding eller dragning mot i, men i dette tilfellet gjenspeiler ogs\xc3\xa5 skriftspr\xc3\xa5ket uttaleendringen, slik at bokstaven \xc3\xa6 er gjennomf\xc3\xb8rt i skrift.\n_START_SECTION_\nAndre spr\xc3\xa5k\n_START_PARAGRAPH_\nEngelsk gjennomf\xc3\xb8rte avrunding av den gammelengelske y-lyden til i (eller e i s\xc3\xb8r\xc3\xb8st) i mellomengelsk periode.'