b'\n_START_ARTICLE_\nLeilending\n_START_PARAGRAPH_\nLeilending (senere ogs\xc3\xa5 kalt bygselmann) var en person som leide skyldsatt jord (eiendom) av en jordeier. En leilending var bonde, men hans status var lavere enn odelsbonden, om g\xc3\xa5rdene ellers var like. Frem til 1700-tallet var de fleste norske b\xc3\xb8nder leilendinger. _NEWLINE_Jordeierne var i de fleste tilfelle adelsmenn, kirken \xe2\x80\x93 etter reformasjonen kongen \xe2\x80\x93 og byborgere. Viktig for leilendingen var at jordeierne oftest bodde langt unna. P\xc3\xa5 denne m\xc3\xa5ten hadde norske b\xc3\xb8nder helt andre og friere vilk\xc3\xa5r enn standsfrendene ellers i Europa.\n_START_SECTION_\nMiddelalderen\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 1100-tallet kunne man ikke bli leilending f\xc3\xb8r i fjerde generasjon som fri mann (alts\xc3\xa5 f\xc3\xb8rst som s\xc3\xb8nnes\xc3\xb8nns s\xc3\xb8nn av en l\xc3\xb8singss\xc3\xb8nn). Leilendigen hadde rett til \xc3\xa5 t\xc3\xa5le mannebot for noen typer forseelser, i stedet for fysisk straff. For en mindre forseelse var manneboten 2 mark eller tilsvarende 214,32 gram s\xc3\xb8lv p\xc3\xa5 1100-tallet._NEWLINE_Omkring 1300 eide kirken og klostre 40\xc2\xa0% av jorden i Norge, konge og adel eide knapt 30\xc2\xa0%. Jorden ble leid ut til \xc3\xa5 brukerne som da var leilendinger. I tillegg til kirke, konge og adel kunne ogs\xc3\xa5 stormenn eie jord som ble leid ut. Leieavtaler med kirken kunne arves, men det fantes ogs\xc3\xa5 ett\xc3\xa5rskontrakter.\n_START_SECTION_\nLivsvarig bygselkontrakt\n_START_PARAGRAPH_\nBonden skrev som regel en s\xc3\xa5kalt bygselkontrakt med eieren av g\xc3\xa5rden. Fra senmiddelalderen av var slike kontrakter ofte p\xc3\xa5 livstid (s\xc3\xa5fremt man ikke misligholdt avtalen), og kontrakten kunne i de fleste tilfeller g\xc3\xa5 i arv mot at en ny kontrakt ble skrevet p\xc3\xa5 arvingen. En bygselkontrakt gjaldt ogs\xc3\xa5 for leilendingens enke; men hvis hun giftet seg opp igjen, m\xc3\xa5tte kontrakten skrives p\xc3\xa5 nytt med hennes nye mann. _NEWLINE_En leilending m\xc3\xa5tte betale landsskyld til jordeieren. Det fulgte ogs\xc3\xa5 andre plikter med leilendingskontrakten, som at bygninger p\xc3\xa5 eiendommen skulle vedlikeholdes og (i noen tilfeller) at man skulle hjelpe til p\xc3\xa5 jordeierens g\xc3\xa5rd ved behov. _NEWLINE_En bonde kunne i tillegg til \xc3\xa5 leie jord ogs\xc3\xa5 eie jord, og kunne med andre ord v\xc3\xa6re b\xc3\xa5de selveier og leilending p\xc3\xa5 \xc3\xa9n og samme tid. I 1710 fikk han forkj\xc3\xb8psrett hvis jordeier ville selge eiendommen.\n_START_SECTION_\nBedre forhold i senmiddelalderen\n_START_PARAGRAPH_\nI senmiddelalderen ble de materielle og \xc3\xb8konomiske forholdene bedre for leilendingene. For en leilending i h\xc3\xb8ymiddelalderen gikk to tredjedeler av utbyttet fra \xc3\xa5kerbruket til s\xc3\xa5korn og til \xc3\xa5 betale landskyld, skatt og tiende. Som f\xc3\xb8lge av dette var sult, feilern\xc3\xa6ring og utpint jord vanlig. I senmiddelalderen snudde dette. P\xc3\xa5 grunn av pestepidemien svartedauen ble befolkningen kraftig redusert. Dermed var det f\xc3\xa6rre til \xc3\xa5 dyrke jorda. De som overlevde fikk derfor bedre forhold. Landskylda gikk ned, og det var mange g\xc3\xa5rder \xc3\xa5 velge mellom. De d\xc3\xa5rligste g\xc3\xa5rdene ble derfor forlatt (\xc3\xb8deg\xc3\xa5rder), og folk kunne velge seg langt bedre g\xc3\xa5rder.\n_START_SECTION_\nFrikj\xc3\xb8p av leilendingsjord\n_START_PARAGRAPH_\nFra 1700-tallet har norske b\xc3\xb8nder kj\xc3\xb8pt leilendingg\xc3\xa5rdene. I noen omr\xc3\xa5der av landet var det f\xc3\xa5 leilendinger, ogs\xc3\xa5 i middelalderen; dette gjelder spesielt i Telemark og Agder. I andre landsdeler, som i Nord-Norge og p\xc3\xa5 Vestlandet, og spesielt i fiskeridistriktene, var leilendingen den vanligste.\n_START_SECTION_\nLeilendingen og sedelighetstilstanden\n_START_PARAGRAPH_\nI sin bok Haram skriver sosiologen og folkelivsgranskeren Eilert Sundt om sammenhengen mellom folkets sedelighetstilstand og jordeie. Sundt hadde konstatert at Haram p\xc3\xa5 Sunnm\xc3\xb8re var det sted i landet der det ble f\xc3\xb8dt f\xc3\xa6rrest barn utenfor ekteskap. Han reiste dit for \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re en studie av sammenhengene. Han konstaterte at b\xc3\xb8ndene, fiskerb\xc3\xb8ndene, p\xc3\xa5 Haram var leilendinger. De var ikke interessert i \xc3\xa5 forbedre sine g\xc3\xa5rder; det kunne f\xc3\xb8re til \xc3\xb8ket landskyld. Derfor var de heller ikke interessert i \xc3\xa5 ha husmenn til g\xc3\xa5rdene sine. Alle unge visste at det var umulig \xc3\xa5 f\xc3\xa5 en husmannsplass. Et leilendingsbruk (et g\xc3\xa5rdsbruk), kunne en ung mann bare skaffe seg ved \xc3\xa5 inng\xc3\xa5 ekteskap med en eldre enke. De fleste ekteskap ble derfor inng\xc3\xa5tt som fornuftsekteskap. Sundt konstaterte at selv om sedelighetstilstanden tilsynelatende var god, var Haram likevel preget av sv\xc3\xa6rt alderdommelige sosiale forhold.'