b'\n_START_ARTICLE_\nKulturkl\xc3\xb8fta\n_START_SECTION_\nGenerelle betraktninger\n_START_PARAGRAPH_\nI de fleste land vil man merke seg at den herskende samfunnsgruppens dannelsesideal vil v\xc3\xa6re styrende for samfunnet som helhet, b\xc3\xa5de i forhold til spr\xc3\xa5k, oppf\xc3\xb8rsel og syn. I mer sentraliserte stater har det sentrale gjerne stor gjennomslagskraft, og skaper en sterk norm man retter seg etter. F.eks. som i Russland, der sentralmakta alltid har v\xc3\xa6rt sterk, kan man derfor merke seg et kraftig frav\xc3\xa6r av russiske dialekter, p\xc3\xa5 grunn av den sentrale normeringen av spr\xc3\xa5ket. B\xc3\xa5de Frankrike og Danmark er eksempler p\xc3\xa5 det samme, mens England har et st\xc3\xb8rre dialektmangfold p\xc3\xa5 grunn av et tidlig utviklet folkestyre.\n_START_SECTION_\nDet sosiale skismaet\n_START_PARAGRAPH_\nI Norge var det embedsstanden og det danskn\xc3\xa6re som r\xc3\xa5det, b\xc3\xa5de f\xc3\xb8r og etter 1814. Alt fra slutten av 1700-tallet var man klare over at talespr\xc3\xa5ket i Norge for det meste skilte seg kraftig fra det danske, og diktere som Edvard Storm og Henrik Anker Bjerregaard gikk inn for \xc3\xa5 skrive viser p\xc3\xa5 folkem\xc3\xa5let, helst dialekten fra Gudbrandsdalen. Henrik Wergeland fortsatte med dette. _NEWLINE_Nasjonalromantikken representerte en bredere interesse for den opprinnelig \xc2\xabnorske\xc2\xbb bygdekulturen, som med tiden ble et nasjonalt symbol. Trass i denne prosessen, der mange forskere og kunstnere var delaktige, fortsatte mange fra urbant hold \xc3\xa5 se skjevt til b\xc3\xb8nder og deres livsstil og kulturelle uttrykk. Andreas Munch unnlot derfor ikke \xc3\xa5 skrive nedlatende om Myllarguten, uansett hvor genierkl\xc3\xa6rt han var.\n_START_SECTION_\nSpr\xc3\xa5kstriden\n_START_PARAGRAPH_\nKulturkl\xc3\xb8fta ble synliggjort gjennom spr\xc3\xa5kstriden i neste omgang. Ivar Aasen og hans tilhengere representerte et oppgj\xc3\xb8r med \xc2\xabdannet dagligtale\xc2\xbb, og satte en ny norm for norsk skriftspr\xc3\xa5k. Den uforsonlige striden som fulgte, synliggjorde nedarvede fordommer, b\xc3\xa5de i det norske borgerskapet, og ogs\xc3\xa5 fra b\xc3\xb8ndenes side. Man kunne ogs\xc3\xa5 oppleve hvordan bondes\xc3\xb8nner som kom til byen f\xc3\xb8lte seg tvunget til \xc3\xa5 legge sin bakgrunn til side for ikke \xc3\xa5 bli ledd ut av de mer urbane studentene. Daniel Braut i Arne Garborgs roman Bondestudentar er et typisk eksempel. Men holdningene til dialekt og bygdefolk var sv\xc3\xa6rt stramme i Oslo langt opp mot 1970. Derfor oppsto Bygdelagssamskipnaden og Bondeungdomslaget, for \xc3\xa5 skape et fristed for bygdefolk som kom til byen. Noregs M\xc3\xa5llag erkl\xc3\xa6rte p\xc3\xa5 sin side at \xc2\xabdet norske folkemaal skal verta atterreist til einaste riksm\xc3\xa5l i landet\xc2\xbb, og jobbet hardt for \xc3\xa5 fremme landsm\xc3\xa5lets sak, gjerne p\xc3\xa5 bekostning av riksm\xc3\xa5let._NEWLINE_P\xc3\xa5 1930-tallet \xc3\xb8nsket enkelte en \xc2\xabnasjonal samling p\xc3\xa5 folkem\xc3\xa5lets grunn\xc2\xbb, og samnorskpolitikken ble et faktum. Det var samnorskstrevernes h\xc3\xa5p at man gjennom politiske reformer og tvang i skole- og embetsverket kunne smelte riksm\xc3\xa5l og landsm\xc3\xa5l sammen, senere bokm\xc3\xa5l og nynorsk, og p\xc3\xa5 den m\xc3\xa5ten f\xc3\xa5 slutt p\xc3\xa5 spr\xc3\xa5kstriden. Dette m\xc3\xb8tte etterhvert stor motstand i hele landet. P\xc3\xa5 midten av 1950-tallet kulminerte spr\xc3\xa5kstriden i Foreldreaksjonen mot Samnorsk, og samnorsken ble senere oppgitt.\n_START_SECTION_\nEtterd\xc3\xb8nninger\n_START_PARAGRAPH_\nI dag ytrer fenomenet seg mye i form av synet p\xc3\xa5 \xc2\xabharryfaktoren\xc2\xbb, og definisjonen av ordet \xc2\xaburbanitet\xc2\xbb. Kulturkl\xc3\xb8fta ytrer seg i form av ordvalg og spr\xc3\xa5kbruk. Mange av de ordene som p\xc3\xa5 bygdene ble betegnet som n\xc3\xb8ytrale, er regnet som nedsettende i den urbane leir. Eksempler er kjerring, tradisjonelt en hvilken som helst gift kvinne. I dialektfarget litteratur finner man ordet benyttet slik. I bokm\xc3\xa5lsleiren kan man derimot ikke bruke ordet uten \xc3\xa5 anklages for \xc3\xa5 v\xc3\xa6re nedsettende. Traust, som opprinnelig betyr \xc2\xabsolid\xc2\xbb eller \xc2\xabtrofast\xc2\xbb, er i urban spr\xc3\xa5kbruk synonymt med kjedelig. Selv bonde tenderer til \xc3\xa5 bli brukt som skjellsord i slike omgivelser (\xc2\xabJeg vil heller bli kalt soss enn bonde.\xc2\xbb). Bondebetegnelsen kan man si har g\xc3\xa5tt fra \xc3\xa5 v\xc3\xa6re en hederstittel i senmiddelalderen, til \xc3\xa5 v\xc3\xa6re et skjellsord i nyere tid. Til tross for dette, festdrakten, bunaden, har aldri v\xc3\xa6rt mer popul\xc3\xa6r. Bokm\xc3\xa5l og nynorsk har kommet n\xc3\xa6rmere hinannen, og kulturforskjellene blitt dempet._NEWLINE_Innen folkloristikken opererer Bjarne Rogan med definisjonen av kultur og motkultur, sentrum og periferi, som en viktig akse i norsk kulturforst\xc3\xa5else. Kulturkl\xc3\xb8fta er et eksempel p\xc3\xa5 den evige debatten mellom disse ytterpunktene. Motsetningen har kulturpolitisk slagside, og har eksistert siden 1814. Konflikten mellom Wergeland og Welhaven har rot i samme problemstilling. _NEWLINE_N\xc3\xa5r man tar i betraktning at det tidlig fantes en motsetning mellom en r\xc3\xa5dende embedsmannskultur og en bygdekultur som responderte d\xc3\xa5rlig med denne, kan en godt si at Norge var \xc2\xabflerkulturelt\xc2\xbb lenge f\xc3\xb8r innvandrerne gjorde seg gjeldende i norsk offentlig debatt.'