b'\n_START_ARTICLE_\nHjortebiller (Lucaninae)\n_START_SECTION_\nUtseende\n_START_PARAGRAPH_\nMiddelsstore til store (5 \xe2\x80\x93 120 mm) biller, hannene gjerne med sterkt forst\xc3\xb8rrede kjever (mandibler). Kroppsformen er noe flattrykt. Hodet er stort og bredt, hos hannene meget stort for \xc3\xa5 gi feste for de store kjevene, fasett\xc3\xb8ynene temmelig sm\xc3\xa5 og runde. Antennene er forholdsvis lange (mye lengre enn hos andre skarabider), s\xc3\xa6rlig det f\xc3\xb8rste leddet er langt, antennen er kneb\xc3\xb8yd mellom dette og de f\xc3\xb8lgende leddene. De tre \xe2\x80\x93 fire ytterste leddene danner en l\xc3\xb8s vifte. Kjevene (mandiblene) er store og kraftige hos begge kj\xc3\xb8nn, ekstremt hos hannene som vanligvis ogs\xc3\xa5 er betydelig st\xc3\xb8rre enn hunnene. Kjevene kan ofte v\xc3\xa6re gevir-lignende, dette har gitt opphav til familiens norske navn, og til latinske artsnavn som cervus (hjort), tarandus (rein) og capreolus (r\xc3\xa5dyr). Hos hannene av noen arter er kjevene lengre enn resten av kroppen til sammen. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, h\xc3\xa5rl\xc3\xb8st, blankt eller matt, vanligvis uten tydelige furer men ofte med tenner p\xc3\xa5 sidekanten. Dekkvingene er mer eller mindre parallellsidige, h\xc3\xa5rl\xc3\xb8se, blanke eller tett punktert og mikroskulpturert. Hos en del arter er hele oversiden metallglinsende. Beina er kraftige, varierende i lengde, leggene (tibiae) har pigger p\xc3\xa5 utsiden og en kraftig spore i spissen. Larvene er fete, lyse med tynt skinn, C-formede med en stor hodekapsel men (paradoksalt nok) ganske sm\xc3\xa5 kjever, tre par korte og kraftige bein.\n_START_SECTION_\nLevevis\n_START_PARAGRAPH_\nHjortebillene er skogsinsekter med larver som utvikler seg i morken, d\xc3\xb8d ved, for eksempel gamle stubber. De europeiske artene er knyttet til l\xc3\xb8vtr\xc3\xa6r. Larvene spiser trefibre, som er sv\xc3\xa6rt n\xc3\xa6ringsfattige, og utviklingen g\xc3\xa5r derfor ganske langsomt \xe2\x80\x93 de kan bruke 3-4 \xc3\xa5r eller enda lengre p\xc3\xa5 larveutviklingen. Til slutt forvandler larven seg til en puppe i et kammer f\xc3\xb4ret med opptygde trefliser. De voksne insektene er forholdsvis kortlivede og spiser lite, men de kan ta til seg noe nektar og saft fra frukt. De er aktive om natten. Tross sine tunge kropper er de fleste artene bra flyvere. Hannenes sv\xc3\xa6re kjever er ubrukelige til \xc3\xa5 spise med \xe2\x80\x93 de brukes bare i kamp om hunnene. To kjempende hanner pr\xc3\xb8ver begge \xc3\xa5 f\xc3\xa5 tak rundt motstanderens kropp og kaste ham p\xc3\xa5 rygg. Selv om de fleste hjortebille-artene er uvanlige er disse oppsiktsvekkende dyrene relativt velkjente og de ha tidlig vakt oppsikt. Albrecht D\xc3\xbcrers kjente bilde av en eikehjort  er et av de tidligste eksempler p\xc3\xa5 et realistisk tegnet insekt i kunsten.\n_START_SECTION_\nNoen kjente arter\n_START_PARAGRAPH_\nEikehjort (Lucanus cervus) er Europas st\xc3\xb8rste bille \xe2\x80\x93 hannene kan bli opptil 9 centimeter lange inkludert kjevene. Hunnene har kjever av normal st\xc3\xb8rrelse og m\xc3\xa5ler "bare" 3 \xe2\x80\x93 4 cm. Hos store hanner er kjevene rundt halvparten s\xc3\xa5 lange som resten av kroppen. Billen er n\xc3\xb8ttebrun til svart. Hannens kjever er r\xc3\xb8dlige p\xc3\xa5 farge med tre spisse tenner. Disse billene utvikler seg i morkne stubber av eik, av og til andre l\xc3\xb8vtr\xc3\xa6r, og larveutviklingen tar 3 \xe2\x80\x93 5 \xc3\xa5r. Dessverre har de blitt sv\xc3\xa6rt sjeldne i Europa da deres habitater (d\xc3\xb8de og d\xc3\xb8ende eiketr\xc3\xa6r) i dag er sjeldne. De finnes fortsatt noen f\xc3\xa5 steder i Sverige og Danmark, en kjent lokalitet er parken Halltorps Hage p\xc3\xa5 \xc3\x96land, som ogs\xc3\xa5 huser flere andre meget sjeldne biller. Arten er n\xc3\xa5 fredet i de fleste europeiske land. I Norge ble eikehjorten f\xc3\xb8rste gang med sikkerhet funnet ved Tvedestrand tidlig p\xc3\xa5 1980-tallet, men dette funnet ble ikke publisert f\xc3\xb8r i 2009 (Nilsson, Rosseland og Zachariassen 2009). Videre skal eikehjorten angivelig v\xc3\xa6re funnet i Vestfold for rundt 200 \xc3\xa5r siden, men det finnes ingen eksemplarer i samlinger i dag som st\xc3\xb8tter denne angivelsen. Men man har funnet eiker\xc3\xb8tter i en myr p\xc3\xa5 S\xc3\xb8rlandet med larveganger som m\xc3\xa5 stamme fra eikehjortens larver, arten m\xc3\xa5 dermed ha v\xc3\xa6rt her i tidligere varmeperioder._NEWLINE_B\xc3\xb8kehjort (Dorcus parallelopipedus) kan ligne p\xc3\xa5 en mindre og m\xc3\xb8rkere utgave av eikehjort-hunnen (20 \xe2\x80\x93 32 mm lang). Hannens kjever er st\xc3\xb8rre enn hunnens men ikke p\xc3\xa5 langt n\xc3\xa6r s\xc3\xa5 store som de til eikehjorten. Den er svart p\xc3\xa5 farge og kroppen er tett punktert og med kraftig mikroskulptur, dermed ganske matt. Larvene utvikler seg i morken ved, helst av eik eller b\xc3\xb8k. B\xc3\xb8kehjorten finnes nord til Danmark og S\xc3\xb8r-Sverige. Den skal angivelig v\xc3\xa6re funnet i Norge for lenge siden men det finnes ikke belegg for dette funnet._NEWLINE_Bl\xc3\xa5hjorter (artene Platycerus caprea og P. caraboides) er to forholdsvis sm\xc3\xa5 (9 \xe2\x80\x93 16 mm), bl\xc3\xa5lig metallglinsende arter. Kjevene er ikke like store som hos de foreg\xc3\xa5ende artene men fortsatt p\xc3\xa5fallende. Larvene utvikler seg i r\xc3\xa5tnende trevirke av ulike l\xc3\xb8vtr\xc3\xa6r. Platycerus caraboides er relativt vanlig over mye av Norge, P. caprea finnes bare p\xc3\xa5 S\xc3\xb8r-\xc3\x98stlandet. Artene er ganske vanskelige \xc3\xa5 skille men det er visse forskjeller i formen p\xc3\xa5 hannens kjever i tillegg til kj\xc3\xb8nnsorganene.\n_START_SECTION_\nTropiske kjemper\n_START_PARAGRAPH_\nDenne gruppen er mest artsrik i tropene og s\xc3\xa6rlig er det mange arter i S\xc3\xb8r\xc3\xb8st-Asia, der Vietnam synes \xc3\xa5 v\xc3\xa6re et omr\xc3\xa5de med uvanlig stort artsmangfold - det beskrives stadig nye arter herfra. Det er ogs\xc3\xa5 i S\xc3\xb8r\xc3\xb8st-Asia de st\xc3\xb8rste artene finnes, arter med kroppslengder opp mot eller over 10 centimeter (inkludert kjevene) finnes i slektene Cyclommatus, Dorcus, Hexarthrius, Lucanus, Odontolabis, Prosopocoilus og Serrognathus. P\xc3\xa5 den andre siden er faunaene i S\xc3\xb8r-Amerika og Australia ganske artsfattige, og de fleste artene er sm\xc3\xa5.'