b"\n_START_ARTICLE_\nDen romerske republikk\n_START_SECTION_\nPeriodeinndeling\n_START_PARAGRAPH_\nDet er vanlig \xc3\xa5 dele republikken inn i tre deler. Den f\xc3\xb8rste delen, tidlig republikk, er perioden fra det f\xc3\xb8rste konsul\xc3\xa5ret 510 f.Kr., til lex hortensia i 287 f.Kr., da tribusforsamlingen, consilium plebis, kunne vedta lover som gjaldt hele befolkningen. Den andre perioden, mellomrepublikken, er fra 287 f.Kr. til Tiberius Gracchus' reformer i 133 f.Kr. Den siste perioden er kalt senrepublikken, og strekker seg fra 133 f.Kr. til slaget ved Actium i 31 f.Kr.._NEWLINE_Kort oppsummert er den f\xc3\xb8rste perioden preget av klassekamper mellom plebeierne og patriserne; klassekamper som til slutt f\xc3\xb8rte til at plebeierne, mot slutten av republikken, stod p\xc3\xa5 lik linje med det mektige patrisieraristokratiet. Mellomrepublikken er preget av de store erobringene, punerkrigene og makedonerkrigene. Erobringer som skulle f\xc3\xb8re til at den romerske republikk ble det mektigste riket ved Middelhavet. Senrepublikken var en periode med indre uro og borgerkriger, som endte med Octavianus' maktovertakelse i 31 f.Kr.\n_START_SECTION_\nFolkeforsamlingene\n_START_PARAGRAPH_\nEn folkeforsamling var en samlet gruppe av romerske borgere som ble presidert over av en embetsmann. De fleste av de h\xc3\xb8yere embetsmennene, fra ediler til konsuler, kunne kalle sammen forsamlingen. Ogs\xc3\xa5 en diktator og hans sekundant kunne kalle den sammen. For at folkeforsamlingen skulle v\xc3\xa6re formell m\xc3\xa5tte man gi beskjed til folket om at den skulle holdes en stund i forveien. Denne beskjeden ble vanligvis gitt tre markedsdager, omtrent to og en halv uke, f\xc3\xb8r avstemningen._NEWLINE_N\xc3\xa5r en folkeforsamling var blitt kalt sammen ble det ofte holdt taler for forsamlingen f\xc3\xb8r man debatterte saken som skulle stemmes over. I debattene var det kun forh\xc3\xa5ndsutvalgte som fikk lov til \xc3\xa5 snakke. Disse var valgt av den presiderende embetsmannen. Etter debatten stemte forsamlingen. Resultatet ble talt opp underveis og valget var over n\xc3\xa5r man n\xc3\xa5dde en flertallsbeslutning.\n_START_SECTION_\nKenturieforsamlingen\n_START_PARAGRAPH_\nKenturieforsamlingen kan ses p\xc3\xa5 som \xe2\x80\x9dfolket under v\xc3\xa5pen\xe2\x80\x9d. Borgerne var organisert, og stemte, i forskjellige grupper som kalles kenturier. Kenturien som du stemte i tilsvarte den rollen du hadde i den romerske h\xc3\xa6ren. Da man m\xc3\xa5tte stille med eget utstyr i krig ble dette styrt ut ifra hvor stor formue du hadde. De rikeste stemte i kavaleri- eller ridderklassen. Deretter fulgte de forskjellige infanteriklassene fra f\xc3\xb8rste til femte, hvor femte var lavest. Hvis forsamlingen hadde n\xc3\xa5dd et flertall etter at ridderne og f\xc3\xb8rste infanteriklasse hadde stemt var valget avgjort.\n_START_SECTION_\nTribusforsamlingen\n_START_PARAGRAPH_\nTribusforsamlingen kan ses p\xc3\xa5 som \xe2\x80\x9dfolket i stammer\xe2\x80\x9d. Ogs\xc3\xa5 i denne forsamlingen stemte man i grupper, men her hadde ikke rikdom noe \xc3\xa5 si. Folket var inndelt i stammer, eller triber, ut ifra hvor man bodde i Roma og omegn. Borgere fra forskjellige sosio\xc3\xb8konomiske lag av samfunnet endte da opp med \xc3\xa5 stemme i samme stamme. I Tribusforsamlingen var valget f\xc3\xb8rst avgjort n\xc3\xa5r man hadde n\xc3\xa5dd et flertall av alle stammene.\n_START_SECTION_\nFolkeforsamlingens makt\n_START_PARAGRAPH_\nI begge forsamlingene foregikk det valg av embetsmenn. I Kenturieforsamlingen valgte man de to h\xc3\xb8yeste politiske embetene i Roma; konsuler og pretorer. Dette var fordi Kenturieforsamlingen var \xe2\x80\x9dfolket under v\xc3\xa5pen\xe2\x80\x9d og konsuler og pretorer hadde milit\xc3\xa6rmakt. Andre embeter, som ediler og kvestorer ble valgt i Tribusforsamlingen. Man kunne ogs\xc3\xa5 stemme over lovforslag i forsamlingene. Dette var den kun folkeforsamlingene som kunne gj\xc3\xb8re i Roma. Dette ble nesten alltid gjort i Tribusforsamlingen.\n_START_SECTION_\nSenatet og embetsmennene\n_START_PARAGRAPH_\nDen f\xc3\xb8rste og viktigste institusjonen i den romerske republikken var senatet. I senrepublikken bestod Senatet av to ulike fraksjoner: optimatene og popularene. Senatet hadde stor innflytelse og prestisje, og bestod av de rikeste patrisierne og plebeierne._NEWLINE_Det var to prinsipper som gjaldt i embetsinstitusjonene: annualitet, det vil si at alle satt bare ett \xc3\xa5r i embetet, og kollegialitet, det vil si at hver institusjon m\xc3\xa5tte v\xc3\xa6re bemannet av minst to stykker samtidig. Selv den \xc3\xb8verste kommandoposten i republikken, konsulatet, bestod alltid av to personer, og hver konsul hadde vetorett mot den andres beslutninger. Hvis hele den romerske h\xc3\xa6ren var i krig, var den alltid ledet av begge konsulene._NEWLINE_Diktatorene var unntatt fra kollegialiteten og censorene var unntatt fra annualiteten. En diktator ble valgt i milit\xc3\xa6re krisetider for en periode p\xc3\xa5 seks m\xc3\xa5neder, og fikk v\xc3\xa6re enehersker. Vanligvis ble to censorer valgt hvert femte \xc3\xa5r for en periode p\xc3\xa5 18 m\xc3\xa5neder._NEWLINE_Den romerske legionen var selve grunnfjellet i den romerske makt. Roma brukte sine legioner til \xc3\xa5 utvide sitt rike fra traktene rundt Tiberen til \xc3\xa5 bli det dominerende riket i Europa og i og rundt Middelhavet. Hvert omr\xc3\xa5de som h\xc3\xa6ren erobret ble gjort til en eller flere provinser, som hver ble styrt av en guvern\xc3\xb8r, utpekt av senatet.\n_START_SECTION_\nPlebeiere og patrisiere\n_START_PARAGRAPH_\nBefolkningen i Roma var delt inn i patrisiere og plebeiere. Fordelingen mellom disse to sosiale klassene var bestemt ved arv. Patrisierne tok monopol p\xc3\xa5 alle de h\xc3\xb8ye stillingene tidlig i republikkens historie. Med det tok de ogs\xc3\xa5 til seg store deler av rikdommen. Historiske kilder viser at det fantes noen f\xc3\xa5 mektige plebeiere, s\xc3\xa5 rikdommen var ikke bare i patrisiernes hender. Patrisierne mistet gradvis sitt enevelde i republikken, og i det andre \xc3\xa5rhundre f\xc3\xb8r Kristus var det i praksis bare de religi\xc3\xb8se titlene de hadde monopol p\xc3\xa5._NEWLINE_Forholdet mellom plebeierne og patrisierne var til tider anstrengt. Enkelte ganger tilspisset det seg s\xc3\xa5 mye at plebeierne tok med seg alt de eide, flyttet ut og satte opp en leir utenfor bymurene og nektet \xc3\xa5 samarbeide med patrisierne, noe som er kalt secessio plebis (\xc2\xabfolkets utvandring\xc2\xbb). Disse urolighetene f\xc3\xb8rte til sosiale endringer. I 494 f.Kr., bare 15 \xc3\xa5r etter opprettelsen av republikken, fikk plebeierne for f\xc3\xb8rste gang valgt to ledere, som de kalte tribuner. Plebeierne avla deretter ed p\xc3\xa5 at de skulle holde sine ledere for hellig, og at de skulle drepe enhver som pr\xc3\xb8vde \xc3\xa5 skade tribunen. Senere reformer f\xc3\xb8rte til at det hvert \xc3\xa5r ble valgt ti tribuner. Et viktig steg for plebeierne var at de fikk et eget r\xc3\xa5d. R\xc3\xa5det skulle kontrollere og danne lover for Roma, lover som gjaldt b\xc3\xa5de plebeiere og patrisiere. Med dette fikk plebeierne kontroll over lovverket i den romerske republikk.\n_START_SECTION_\nPolitikk\n_START_PARAGRAPH_\nForfatningen til den romerske republikk utviklet seg jevnlig i en rekke uskrevne sett av retningslinjer og prinsipper som ble videreformidlet hovedsakelig ved presedens, og som regjeringen og dens politikk fungerte etter.\n_START_SECTION_\nDet romerske senatet\n_START_PARAGRAPH_\nSenatets endelige autoritet var avledet fra senatorenes aktelse og verdighet. Denne aktelsen og verdigheten var basert p\xc3\xa5 b\xc3\xa5de presedens og sedvane, foruten ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5 senatorenes kvalitet og omd\xc3\xb8mme. Senatet vedtok bestemmelser, som ble kalt for senatus consulta. Disse var offisielt \xc2\xabr\xc3\xa5d\xc2\xbb fra senatet og til en magistrat. I praksis ble de imidlertid nesten alltid fulgt av magistratene. Fokuset til det romerske senatet var vanligvis rettet mot utenrikspolitikken. Selv om teknisk sett ikke hadde noen offisiell rolle i ledelsen av en milit\xc3\xa6r konflikt, var senatet til sist den kraft som hatt oppsyn og kontroll over slike aff\xc3\xa6rer. Makten til senatet ble \xc3\xb8ket over tid mens makten til de lovgivende forsamlingene minsket, og senatet tok en st\xc3\xb8rre rolle i ordin\xc3\xa6r lovgivning. Det medlemmer var vanligvis utnevnt av censorer, som vanligvis utpekte nyvalgte magistrater for medlemskap i senatet, noe som gjorde senatet til delvis en valgt forsamling. I tider med milit\xc3\xa6r n\xc3\xb8dstilfelle, som ved innbyrdeskrigene p\xc3\xa5 100-tallet f.Kr., ble denne praksis mindre vanlig da en diktator, et triumvirat eller senatet selv ville velge sine medlemmer.\n_START_SECTION_\nLovgivende forsamlinger\n_START_PARAGRAPH_\nDen lovlige status for romersk statsborgerskap var begrenset og var en viktig forutsetning for \xc3\xa5 inneha mange betydningsfull lovmessige rettigheter, slik som retten til domstol og til \xc3\xa5 anke, til gifte seg, \xc3\xa5 ha stemmerette, \xc3\xa5 ha en posisjon, \xc3\xa5 inng\xc3\xa5 bindende kontrakter, og til s\xc3\xa6rlige skatteunntak. En voksen, mannlig borger med fulle lovmessige og politiske rettigheter ble kalt for \xc2\xaboptimo jure\xc2\xbb. Menn med disse rettighetene valgte sine forsamlinger, og der p\xc3\xa5 valgte forsamlingene sine magistrater, bestemte lovgivningen, presiderte ved domstolene i kriminalsaker, erkl\xc3\xa6re krig og fred, og inng\xc3\xa5 eller oppheve avtaler. Det var to typer av lovgivende r\xc3\xa5d. Det f\xc3\xb8rste var comitia (\xc2\xabkomiteene\xc2\xbb), som var r\xc3\xa5d for alle optimo jure. Den andre var concilia (\xc2\xabr\xc3\xa5dene\xc2\xbb), som var r\xc3\xa5d for s\xc3\xa6rskilte grupper av optimo jure._NEWLINE_Borgerne ble organisert p\xc3\xa5 grunnlag av centurier og stammetilknytning, som samlet seg i egne r\xc3\xa5d. Comitia Centuriata (\xc2\xabCenturiernes r\xc3\xa5d\xc2\xbb) var en r\xc3\xa5dsforsamling av centurier, det vil si soldater. President for Comitia Centuriata var vanligvis en konsul. Centurierne ville ogs\xc3\xa5 stemme, en om gangen, inntil et virkem\xc3\xa5l hadde f\xc3\xa5tt st\xc3\xb8tte fra et flertall av dem. Comitia Centuriata ville velge magistrater som hadde empirisk makt (konsuler og pretorer). Det valgte ogs\xc3\xa5 censorer. Comitia Centuriata kunne erkl\xc3\xa6re krig, og ratifisere resultatene til en censur. Det fungerte ogs\xc3\xa5 som en h\xc3\xb8yesterett for anker i bestemte juridiske saker._NEWLINE_Comitia Tributa, forsamlingen for stammene (det vil si Romas borgere), ble ledet av en konsul, og var sammensatt av 35 stammer. Stammene var ikke etniske eller slektsgrupper, men heller geografiske underavdelinger. Den ordning som de 35 stammene stemte ble trukket ved lodd. Straks et virkemiddel hadde mottatt st\xc3\xb8tte fra et flertall av stammene, ble stemmingen avsluttet. Mens r\xc3\xa5det ikke vedtok mange lover, valgte Comitia Tributa kvestorer, kurale ediler, og milit\xc3\xa6re tribuner. Plebeierr\xc3\xa5det var identisk med stammenes r\xc3\xa5d, men ekskluderte patrisierne (eliten som kunne spore deres slekt tilbake til Romas opprettelse). De valgte deres egne offiserer, plebeiertribuner og plebeierediler. Vanligvis ville en plebeiertribun lede r\xc3\xa5det. Dette r\xc3\xa5det vedtok de fleste lover og kunne ogs\xc3\xa5 fungere som en appelldomstol.\n_START_SECTION_\nUt\xc3\xb8vende magistrater\n_START_PARAGRAPH_\nHver republikansk magistrat hadde former konstitusjonell makt. Kun folket i Roma (b\xc3\xa5de plebeiere og patrisiere) hadde rett til konferere med en hvilken som helst magistrat. Den mest mektige konstitusjonelle makt var imperium. Det var en posisjon som ble holdt av b\xc3\xa5de konsuler og pretorer. Imperium ga en magistrat autoritet til \xc3\xa5 kommandere en milit\xc3\xa6r enhet. Alle magistrater hadde ogs\xc3\xa5 autoriteten til ut\xc3\xb8ve tvang, kalt coercitio. Det ble benyttet av magistraten til \xc3\xa5 opprettholde offentlig orden. I Roma kunne alle borgere s\xc3\xb8ke lovlig beskyttelse mot coercitio. Denne beskyttelsen ble kalt for provocatio. Magistratene hadde ogs\xc3\xa5 makt og plikt til \xc3\xa5 se etter varsler. Denne makten ble ofte benyttet for \xc3\xa5 motarbeide politiske motstandere._NEWLINE_En kontroll p\xc3\xa5 en magistrats makt var hans tilknytning (collega). Hver magistratkontor kunne bli holdt samtidig av minst to personer. En annen kontroll var provocatio som var en opprinnelig form for prinsipp at statens skal respektere alle rettighetene til den enkelte. Det var en forl\xc3\xb8pet til habeas corpus (\xc2\xabdu [skal] ha kroppen\xc2\xbb). Om en magistrat fors\xc3\xb8kte \xc3\xa5 bruke statens makt mot en borger, kunne denne borgeren anke magistratens beslutning til en tribune. I tillegg m\xc3\xa5tte en magistrat, straks hans periode p\xc3\xa5 et \xc3\xa5r var over, vente i ti \xc3\xa5r f\xc3\xb8r han p\xc3\xa5 nytt kunne tjenestegj\xc3\xb8re i samme posisjon. Det skapte problemer for en del konsuler og pretorer, og disse magistratene vikk tidvis deres imperium utvidet. I praksis ville de beholde posisjonens makt (som promagistrat) uten at de offisielt hadde denne posisjonen._NEWLINE_Konsulene i den romerske republikk var de h\xc3\xb8yeste magistrater, og hver av dem fungerte i posisjonen i et \xc3\xa5r. Konsulene hadde makt av h\xc3\xb8yeste rang i b\xc3\xa5de sivile og milit\xc3\xa6re saker. I byen Roma var konsulene ogs\xc3\xa5 ledere av den romerske regjering. De ledet senatet og dets r\xc3\xa5d. Mens de var utenlands kunne enhver konsul kommandere en h\xc3\xa6r, og hans autoritet utenlands var nesten fullstendig. Pretorene administrerte sivil lov og kommanderte provinsh\xc3\xa6rene. For hvert femte \xc3\xa5r ble to censorer valgt for en periode p\xc3\xa5 18 m\xc3\xa5neder, og under denne tiden ville de utf\xc3\xb8re en folketelling. I l\xc3\xb8pet av denne ville de melde inn borgere i senatet, eller renske dem ut av senatet. Ediler var offiserer som ble valgt for \xc3\xa5 administrere innenriksaff\xc3\xa6rer i Roma, slik som \xc3\xa5 h\xc3\xa5ndtere offentlige leker og oppvisninger. Kvestorene ville vanligvis assistere konsulene i Roma, og guvern\xc3\xb8rene i provinsene. Deres plikter var ofte finansielle._NEWLINE_Ettersom tribunene ble betraktet som legemliggj\xc3\xb8ringen av plebeierne var de sakrosankt, det vil si hellig og ukrenkelig. Deres sakrosankt ble p\xc3\xa5tvunget av en ed, tatt av plebeierne, om \xc3\xa5 drepe enhver som skadet eller forstyrret en tribun i l\xc3\xb8pet av hans periode i posisjonen. All den makt som tribunen hadde kom fra deres sakrosankt. En konsekvens var det ble betraktet som en kriminell handling \xc3\xa5 skade en tribun, \xc3\xa5 ikke ta hensyn til hans veto, eller forstyrre tribunen. I tider med milit\xc3\xa6r n\xc3\xb8dstilfelle kunne en diktator bli utnevnt for en periode p\xc3\xa5 seks m\xc3\xa5neder. Den konstitusjonelle regjeringen ble da oppl\xc3\xb8st, og diktatoren hadde eneveldig makt over staten. N\xc3\xa5r diktatorens periode var over, ble den konstitusjonelle regjeringen gjenopprettet.\n_START_SECTION_\nRepublikkens tidlige historie\n_START_PARAGRAPH_\nIf\xc3\xb8lge Livius ble republikken grunnlagt da den siste kongen av Roma, Lucius Tarquinius Superbus, ble jaget fra byen. Kongens s\xc3\xb8nn, Sextus Tarquinius, skal ha voldtatt en adelskvinne ved navn Lucretia. Hun skal ha bedt sin familie og slektninger om \xc3\xa5 ta hevn, deretter hadde hun tatt sitt eget liv. Hennes slektninger skal ha startet et oppr\xc3\xb8r som endte med at kongefamilien ble utvist fra Roma og sendt i eksil til Etruria._NEWLINE_Lucretias enkemann, Lucius Tarquinius Collatinus og hennes bror, Lucius Junius Brutus, ble valgt til konsuler i den nye republikken i 510 f.Kr., som ogs\xc3\xa5 er \xc3\xa5rstallet for grunnleggelsen av den romerske republikk. (Marcus Junius Brutus, som senere var med p\xc3\xa5 \xc3\xa5 drepe Julius C\xc3\xa6sar, hevdet \xc3\xa5 nedstamme fra Lucius Junius Brutus)._NEWLINE_De omtrent 1000 rikeste borgerne, det vil si de som eide land i den tidligere bystaten Roma ble kalt patrisierer, og hadde fast plass i Senatet, som ble den grunnleggende maktinstansen i republikken. Retten til \xc3\xa5 sitte i Senatet var arvelig, s\xc3\xa5 allerede i begynnelsen ble Romerriket bygd aristokratisk. De romerske borgerne som ikke hadde plass i Senatet ble kalt plebeierer og hadde en demokratisk rett til \xc3\xa5 sitte i Tribusforsamlingen.\n_START_SECTION_\nGrunnlaget for oppr\xc3\xb8rene\n_START_PARAGRAPH_\nStenderkampene mellom 500 og 300 f.Kr. var en lang rekke plebeieroppr\xc3\xb8r mot aristokratiet i republikken. Etter hvert som riket ble st\xc3\xb8rre, fikk mange plebeiere mer penger og makt, og krevde reell innflytelse p\xc3\xa5 styret av republikken gjennom \xc3\xa5 f\xc3\xa5 tilgang til embetsmannsposter eller sete i senatet._NEWLINE_I andre enden av den oppr\xc3\xb8rske plebeierstanden var de fattigste romerske borgerne, som \xc3\xb8nsket bedre levevilk\xc3\xa5r og mer land til \xc3\xa5 dyrke mat. Levevilk\xc3\xa5rene hos den fattigste delen av befolkningen var til tider ganske d\xc3\xa5rlig, samtidig som de fattige borgerne s\xc3\xa5 at patrisierne/senatorene ble rikere ved \xc3\xa5 ta til seg de landomr\xc3\xa5dene riket tok gjennom krigf\xc3\xb8ring. Dette gjorde de til tross for at lovene i republikken sa at alt erobret land skulle deles rettferdig mellom borgerne gjennom staten. Senatorene klarte \xc3\xa5 ta til seg rikdommer fordi det var patrisierne selv som hadde rett til \xc3\xa5 sitte i domstolene. Lovene var heller ikke nedskrevet, noe som gjorde det vanskelig for utenforst\xc3\xa5ende \xc3\xa5 protestere.\n_START_SECTION_\nResultatet av oppr\xc3\xb8rene\n_START_PARAGRAPH_\nStenderkampene f\xc3\xb8rte til en rekke endringer. Oppr\xc3\xb8rene og milit\xc3\xa6rstreikene endte i at plebeierne ble mer rettslig likestilte med patrisierne. Forbudet mot ekteskap mellom stendene ble opphevet og plebeierne fikk blant annet muligheten til \xc3\xa5 bli valgt inn i embetsmannsposter. Med lex hortensia i 287 f.Kr. ble plebeierforsamlingen likestilt senatet, og lovvedtak gjort i f\xc3\xb8rstnevnte gjaldt hele befolkningen. Det var n\xc3\xa5 ingen politisk forskjell mellom plebeierne og patrisierne._NEWLINE_Det var likevel fremdeles slik at ingen statlige verv (embetsmannsposter) ble l\xc3\xb8nnet. Det praktiske utfallet av de rettslige utjevningene mellom patrisierne og plebeierne ble derfor at et f\xc3\xa5tall av de rikeste plebeierne lot seg velge til embetsmenn og gifte seg inn i patrisierstanden.  _NEWLINE_Til tross for at oppr\xc3\xb8ret aldri f\xc3\xb8rte med seg noen store sosiale systemendringer kan en vise til at de resulterte i at de laveste stendene fikk flere rettigheter. Blant annet ble rettsvernet kraftig forbedret gjennom at det romerske lovverket ble nedskrevet, og det ble \xc3\xa5pnet en port for sosial klatring fra plebeierstanden til den patrisiske, gjennom ekteskaps- og embetsmannslovgivelsen.\n_START_SECTION_\nKonsolideringen av Italia\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 300-tallet f.Kr. kjempet romerne en rekke kriger med sine naboer p\xc3\xa5 Den italienske halv\xc3\xb8y. I Latinerkrigen kjempet Roma mot sine tidligere allierte i Latinerforbundet (en sammenslutning av byer og landsbyer i og rundt omr\xc3\xa5det Latium). Den st\xc3\xb8rste konflikten kom mot Romas st\xc3\xb8rste trussel mot hegemoni i Italia: samnittene. Samnitterkrigene var en serie med tre kriger, der Roma til slutt vant, og klarte \xc3\xa5 etablere seg som den dominerende maktfaktoren i Italia.\n_START_SECTION_\nMellomrepublikkens erobringer\n_START_PARAGRAPH_\nEn rekke kriger og uro i l\xc3\xb8pet av mellomrepublikken skulle gj\xc3\xb8re den romerske republikk til et rike som strakk seg mye lenger enn Den italienske halv\xc3\xb8y.\n_START_SECTION_\nDen f\xc3\xb8rste punerkrig (264\xe2\x80\x93241 f.Kr.)\n_START_PARAGRAPH_\nDen f\xc3\xb8rste punerkrigen er regnet som den utl\xc3\xb8sende faktoren til romernes ekspansjon. Det var f\xc3\xb8rst n\xc3\xa5 de fikk politiske interesser utenfor Italia._NEWLINE_Punerne var f\xc3\xb8nikere, et semittisk folk som holdt til i Karthago, n\xc3\xa6r Tunisia i Nord-Afrika og p\xc3\xa5 s\xc3\xb8rkysten av Hispania. Karthago hadde i l\xc3\xb8pet av det tredje \xc3\xa5rhundre f.Kr. skaffet seg kontroll over store deler av Nord-Afrika, s\xc3\xb8r- og \xc3\xb8stkysten av Hispania, Korsika, Sardinia og Sicilia. Punerne og romerne var gamle allierte. Som f\xc3\xb8lge av krigen mot Pyrrhos fikk romerne st\xc3\xb8rre interesse for omr\xc3\xa5dene i S\xc3\xb8r-Italia og p\xc3\xa5 Sicilia (Magna Graecia). Dette f\xc3\xb8rte til at det ble krig mot punerne._NEWLINE_Romerne \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 bremse punernes innflytelse p\xc3\xa5 Sicila og utvide sin egen. For \xc3\xa5 f\xc3\xa5 st\xc3\xb8tte hos befolkningen lovde senatet et rikt krigsutbytte. Det som skjedde etter erobringen av Sicilia var at den romerske ekspansjonsappetitten \xc3\xb8kte s\xc3\xa5 sterkt at de ogs\xc3\xa5 drev punerne fra Sardinia og Korsika.\n_START_SECTION_\nDen andre punerkrig (218\xe2\x80\x93201 f.Kr.)\n_START_PARAGRAPH_\nDet er f\xc3\xa5 kilder som viser \xc3\xa5rsaken til krigen, men man tenker seg at \xc3\xa5rsaken var at punerne ble drevet ut av Hispania i tiden etter den f\xc3\xb8rste punerkrig. Det ble inng\xc3\xa5tt avtaler mellom Roma og punerne hvor grensene mellom de to rikene skulle g\xc3\xa5, men disse avtalene ble senere brutt av romerne. Dette var trolig p\xc3\xa5 grunn av at de fryktet punerne, og dermed ville ha grensemessig kontroll._NEWLINE_Utbruddet av krigen ble f\xc3\xb8rt av krigens mest kjente skikkelse, den puniske generalen Hannibal. Han klarte \xc3\xa5 krysse Pyreneene og Alpene med en h\xc3\xa6r av ryttere, elefanter og fotsoldater, men led store tap under disse dristige vandringene, og n\xc3\xa5dde Italia med under 30\xc2\xa0000 mann. P\xc3\xa5 grunn av Hannibals enest\xc3\xa5ende oppfinnsomhet og dristighet var han usl\xc3\xa5elig i slag. Selv om romerne s\xc3\xa5 ut til tape, klarte de \xc3\xa5 utmatte Hannibal p\xc3\xa5 grunn av sin tallmessige overlegenhet. De klarte \xc3\xa5 presse Hannibal ut av Italia, og senere sl\xc3\xa5 ham i slaget ved Zama i Nord-Afrika i 202 f.Kr._NEWLINE_Under krigen mot Hannibal mistet romerne Gallia Cisalpina, og startet en gjenerobring. De anla soldatkolonier og bygde veier, og landet ble latinisert.\n_START_SECTION_\nMakedonerkrigene og den tredje punerkrig (ca. 201\xe2\x80\x93146 f.Kr.)\n_START_PARAGRAPH_\nMye av \xc3\xa5rsaken til Romerrikets suksess var at de behandlet erobrede folk relativt godt. De fikk rettigheter s\xc3\xa5 vel som plikter og n\xc3\xb8t godt av handel, veibygging og andre goder i Romerriket. For det meste var forholdene fredelige i Romerrikets provinser, selv om et og annet oppr\xc3\xb8r m\xc3\xa5tte sl\xc3\xa5s ned. N\xc3\xa5r kontrollen over den vestre halvdelen av Middelhavet var sikret, vendte de blikket \xc3\xb8stover. Romerrikets hovedfiende i \xc3\xb8st var Makedonia, men de ble beseiret og Makedonia ble romersk provins i 148 f.Kr. I tiden videre okkuperte de vestkysten av Lilleasia, mens kongeriket Pergamon ble testamentert til Romerriket. I \xc3\xa5r 146 f.Kr. ble Kartago endelig beseiret og lagt i ruiner, og hele den puniske befolkningen ble massakrert._NEWLINE_Ingenting kunne n\xc3\xa5 hindre at Romerriket tok kontroll over hele Middelhavet. Egypt ble beseiret og ble en sikker kornkilde for den stadig voksende storbyen Roma. Videre ekspansjon m\xc3\xa5tte n\xc3\xa5 g\xc3\xa5 enten \xc3\xb8stover mot Mesopotamia eller nordover mot Gallia og Germania. Romerne gjorde begge deler, men fikk problemer mot nord. Germanere nord for Alpene og piktere nord for England satte en stopper for ekspansjonen nordover, mens Gallia var et problematisk omr\xc3\xa5de \xc3\xa5 holde kontroll over. De slet ogs\xc3\xa5 med \xc3\xa5 f\xc3\xa5 kontroll over Dakia, som omtrent tilsvarer dagens Romania.\n_START_SECTION_\nSosial revolusjon\n_START_PARAGRAPH_\nEtter erobringene i mellomrepublikken kunne Roma n\xc3\xa5 kalle seg et verdensrike. Med det fulgte ogs\xc3\xa5 flere problemer. F\xc3\xb8rst og fremst hadde punerkrigene, s\xc3\xa6rlig krigen mot Hannibal, krevd mange menneskeliv, s\xc3\xa5 folketallet sank betydelig i denne perioden. I 163 f.Kr. var toppen p\xc3\xa5 potensielle soldater 386\xc2\xa0000, og etter det ble det stadig f\xc3\xa6rre._NEWLINE_I tillegg til de milit\xc3\xa6re problemene var det ogs\xc3\xa5 sosiale problemer. Det st\xc3\xb8rste problemet l\xc3\xa5 i arveskiftene. B\xc3\xb8nder som hadde flere s\xc3\xb8nner fikk satt opp testamente, slik at jorden han eide ble delt likt mellom s\xc3\xb8nnene. Det skulle ikke mange generasjonene til f\xc3\xb8r jordlappen ble s\xc3\xa5 liten at det ikke var mulig \xc3\xa5 leve av den. Dette medf\xc3\xb8rte at b\xc3\xb8ndene ble proletarisert. For Roma var dette en stor krise, for loven tilsa at kun b\xc3\xb8nder kunne bli soldater, og med flere b\xc3\xb8nder som mistet sin rett og ble proletarisert, f\xc3\xb8rte dette naturligvis med seg at h\xc3\xa6ren ble mindre._NEWLINE_Samtidig som k\xc3\xa5rene ble verre for de fattigste, ble tilstanden bedre for de mektige. Senatsadelen \xc3\xb8kte sin velstand ved \xc3\xa5 ta h\xc3\xa5nd om det store overskuddet imperiet og krigf\xc3\xb8ringen f\xc3\xb8rte med seg. Rikdommen ble stort sett plassert i jord, som var den viktigste inntektskilden under republikken. Forskjellen mellom fattig og rik \xc3\xb8kte dramatisk. Alt dette f\xc3\xb8rte til et behov for endring, som skulle begynne med graccherne.\n_START_SECTION_\nTiberius Gracchus' jordreform\n_START_PARAGRAPH_\nTiberius Gracchus ville fordele jord til de fattige. Hensikten med det var \xc3\xa5 \xc3\xb8ke antall personer som var \xc3\xb8konomisk kvalifiserte til \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re milit\xc3\xa6rtjeneste. Tiberius Gracchus brukte den milit\xc3\xa6re krisen til \xc3\xa5 foresl\xc3\xa5 \xc3\xa5 styrke sm\xc3\xa5brukerne som sosialt sjikt gjennom en jordreform. Lovforslaget gikk ut p\xc3\xa5 \xc3\xa5 gjennomf\xc3\xb8re gamle bestemmelser om hvor mye det skulle v\xc3\xa6re tillatt \xc3\xa5 leie av ager publicus. Alle med mer enn 500 jugera, omtrent 1,3 km\xc2\xb2, skulle gi opp det de hadde til overs. Det som var under 500 jugeras skulle bli eierens private jord, ager privatus. Jorda som ble til overs skulle deles ut til proletares (fattige, eller frigitte slaver) i jordlodder p\xc3\xa5 inntil 30 jugera. De som fikk slike jordlodder var kvalifisert til \xc3\xa5 gjennomf\xc3\xb8re milit\xc3\xa6rtjeneste. Jordloven ble vedtatt etter mye krangling mellom senatet og folkeforsamlingen. Senatet fryktet at Tiberius Gracchus ville skaffe seg et alt for stort klientell og gj\xc3\xb8re seg selv til konge, s\xc3\xa5 de slo ham i hjel i 132 f.Kr. Dette var det f\xc3\xb8rste dokumenterte politiske drap i republikken, og det har i ettertid blitt sett som et sentralt skritt mot den uro som fulgte frem mot opprettelsen av keiserd\xc3\xb8mmet.\n_START_SECTION_\nGaius Gracchus\n_START_PARAGRAPH_\nTiberius' yngre bror, Gaius Gracchus, ble i  123 f.Kr. valgt til folketribun. Gaius tok l\xc3\xa6rdom av brorens skjebne, og valgte \xc3\xa5 tilarbeide seg et st\xc3\xb8rre klientell ved \xc3\xa5 ta opp et bredt spekter av politiske emner. Han ville gjennomf\xc3\xb8re juridiske, \xc3\xb8konomiske og utenrikspolitiske reformer.\n_START_SECTION_\nJuridisk reform\n_START_PARAGRAPH_\nGaius' juridiske reformer ble trolig gjennomf\xc3\xb8rt for \xc3\xa5 splitte eliten. Han fikk vedtatt en lov som fjernet senatorene fra juryen, og ga plassene til ridderne. Ridderne l\xc3\xa5 under senatorene i innflytelse, prestisje og rikdom. De utgjorde den delen av adelen som ikke s\xc3\xb8kte til embeter. Navnet kom av at de var rike nok til \xc3\xa5 stille med hest i h\xc3\xa6ren. Denne kl\xc3\xb8ften mellom ridderne og senatorene kom til \xc3\xa5 vedvare helt til Julius C\xc3\xa6sars tid, og den f\xc3\xb8rte til flere nederlag for senatet.\n_START_SECTION_\n\xc3\x98konomisk reform\n_START_PARAGRAPH_\nGaius fikk vedtatt en lov som p\xc3\xa5b\xc3\xb8d at staten hver m\xc3\xa5ned skulle selge en rasjon korn til fast, lav pris til borgerne i Roma. Dette kom fra det antikke prinsippet om at statsformuen tilh\xc3\xb8rte alle borgerne.\n_START_SECTION_\nUtenrikspolitisk reform\n_START_PARAGRAPH_\nDet som f\xc3\xb8rte til Gaius Gracchus' fall var sp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5let om forbundsfellenes rettigheter. Forbundsfellene var Romas allierte av italiensk opprinnelse, og var inndelt i to kategorier: latinerne og allierte stater. Gaius ville gi full romersk rett til de med latinsk rett og latinsk rett til de allierte. Senatet satte inn et motst\xc3\xb8t og startet en propagandakrig, der de blant annet satte ut rykter om at han etablerte en koloni i det forbannede Kartago. Det hele endte med at Gaius og 3000 av hans tilhengere ble henrettet i 121 f.Kr._NEWLINE_Kort oppsummert bidro Gaius med f\xc3\xb8lgende tema i romersk politikk: sammensetningen av domstolene, statssubsidiert korn, kolonisp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5let og sp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5let om utvidelse av den romerske borgerretten.\n_START_SECTION_\nF\xc3\xb8lgene av Gracchernes reformer\n_START_PARAGRAPH_\nGracchernes viste at det var mulig \xc3\xa5 splitte overklassen i Roma. De viste at folketribunatet og forsamlingen kunne brukes mot senatet. I tillegg viste de ridderne og folket hvilke \xc3\xb8konomiske ressurser det var mulig \xc3\xa5 presse ut av provinsene. De mente at senatsstyret skulle opprettholdes, og at det ikke skulle gj\xc3\xb8res inngrep i eiendomsretten._NEWLINE_Jordfordelingsloven ble gradvis avskaffet, og godseiere kunne etter 119 f.Kr. kj\xc3\xb8pe opp jordlodder som hadde blitt delt ut. En lov fra 111 f.Kr. gjorde ager publicus om til privat jord. Resultatet var at sm\xc3\xa5brukerne ble offer for godseierne, noe som igjen f\xc3\xb8rte til at godsdannelsen ble styrket og sm\xc3\xa5brukerne ble svekket.\n_START_SECTION_\nMarius\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 grunn av uro og lite prestisje i senatet klarte de fattige og ridderne \xc3\xa5 velge Marius til konsul, en dyktig offiser og og ridder. Marius' m\xc3\xa5l var \xc3\xa5 oppn\xc3\xa5 dignitas og skaffe seg et stort klientell, men dette ble nektet ham av optimaten Metellus, derfor allierte han seg med popularene._NEWLINE_Senatet hadde besluttet \xc3\xa5 forlenge kommandoen for feltherren i Numidia, Metellus, med et \xc3\xa5r. Marius fikk forhindret dette ved \xc3\xa5 g\xc3\xa5 til folkeforsamlingen med en ny lov som fratok Metellus kommandoen og ga den til ham selv, en gjerning som senere ble gjentatt av Pompeius og C\xc3\xa6sar._NEWLINE_Etter Jugurthakrigen dukket en ny trussel opp. Fra nord kom de germanske folkene; teutonerne og kimbrerne. I den p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende kimbrerkrigen ble situasjonen i Roma ytterligere forverret. Romerne gikk p\xc3\xa5 flere smeller, blant annet i slaget ved Arausio, der romerne hadde et av sine st\xc3\xb8rste nederlag noensinne. Tapene fra dette slaget l\xc3\xa5 p\xc3\xa5 mellom 60\xe2\x80\x9380\xc2\xa0000. Folkets aggresjon vendte seg mot senatet, og flere senatorer ble stilt for folkeforsamlingen, anklaget for forr\xc3\xa6deri. Marius ble derfor gjenvalgt til konsul fem \xc3\xa5r p\xc3\xa5 rad, ned til 100 f.Kr.\n_START_SECTION_\nMarius' reformer\n_START_PARAGRAPH_\nMarius begynte \xc3\xa5 trene og organisere en ny type h\xc3\xa6r. Med denne klarte han \xc3\xa5 ta knekken p\xc3\xa5 trusselen fra nord. Den gamle romerske arm\xc3\xa9 fungerte slik at soldatene ble utskrevet hver gang en krig blusset opp. Soldatene skulle v\xc3\xa6re \xc3\xb8konomisk uavhengige, selveiende b\xc3\xb8nder, slik at staten ikke m\xc3\xa5tte fors\xc3\xb8rge dem etter endt krigstjeneste. Marius br\xc3\xb8t med den tradisjonelle ordningen ved \xc3\xa5 skape en profesjonell h\xc3\xa6r. Virkningen av dette var at h\xc3\xa6ren ble bundet til generalen i mye st\xc3\xb8rre grad enn f\xc3\xb8r, fordi generalen var den som ga andel og skaffet pensjoner etter milit\xc3\xa6rtjenesten. Dette \xc3\xa5pnet rekkene for proletarene, som ikke hadde noe \xc3\xa5 tape p\xc3\xa5 \xc3\xa5 bli soldater._NEWLINE_Soldatene til Marius m\xc3\xa5tte gjennomg\xc3\xa5 mye hardere trening enn sine forgjengere. De m\xc3\xa5tte marsjere med tung last, sv\xc3\xb8mme, hoppe h\xc3\xb8yde, og trene n\xc3\xa6rkamp med gladiatorer. Reformen la grunnlaget for yrkesh\xc3\xa6ren, et verkt\xc3\xb8y som kom til \xc3\xa5 bli brukt av generalene under borgerkrigene.\n_START_SECTION_\nJulius C\xc3\xa6sar og det f\xc3\xb8rste triumvirat\n_START_PARAGRAPH_\nDa Pompeius returnerte fra \xc3\x98sten fryktet mange senatorer, spesielt optimatene, at han skulle f\xc3\xb8lge i fotsporene til Sulla og utrope seg til diktator. Pompeius oppl\xc3\xb8ste i stedet h\xc3\xa6ren, men krevde i gjengjeld tre ting: triumf, jord til veteranene og anerkjennelse for sine bedrifter i \xc3\xb8st. Optimatene, som ble ledet av Cato, stolte fortsatt ikke p\xc3\xa5 Pompeius, og fikk senatet til \xc3\xa5 nekte ham jord. Siden Pompeius hadde oppl\xc3\xb8st sin h\xc3\xa6r, sto han uten pressmidler, noe som f\xc3\xb8rte til at han ble med i dannelsen av det f\xc3\xb8rste triumvirat._NEWLINE_Nummer to i den hemmelige alliansen var Crassus, som ogs\xc3\xa5 hadde blitt svartelistet av senatet. Cato hadde ogs\xc3\xa5 klart \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re Crassus og store deler av ridderstanden til fiender av senatet. Cato hadde dermed klart \xc3\xa5 f\xc3\xa5 Crassus, som var Romas rikeste mann og fungerte som patron til mange riddere, til \xc3\xa5 bli fiende av staten._NEWLINE_Det siste medlemmet i triumviratet var Julius C\xc3\xa6sar, som ogs\xc3\xa5 fikk smake Catos vrede. Han \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 feire triumf etter Hispaniakrigen og v\xc3\xa6re kandidat til konsulvalget. Til tross for at Cato jobbet aktivt for at C\xc3\xa6sar ikke skulle f\xc3\xa5 embetet, ble han valgt som konsul. Det Cato s\xc3\xa5 gjorde var \xc3\xa5 f\xc3\xa5 senatet til \xc3\xa5 bestemme at neste \xc3\xa5rs konsuler skulle f\xc3\xa5 Italias g\xc3\xa5rdsomr\xc3\xa5der som sine provinser, i stedet for en provins med mulighet for krig. Med dette gikk C\xc3\xa6sar i allianse med Crassus og Pompeius, i et forbund som de selv kalte vennskap, men som av motstanderne ble kalt sammensvergelse og tyranni._NEWLINE_Disse tre mennene, med milit\xc3\xa6r styrke, hjulpet av riddere og proletarer, klarte \xc3\xa5 holde senatet i sjakk og tvang sin vilje p\xc3\xa5 staten. Senatet fungerte ikke lenger som et kollektivt statsstyre, og alle tre fikk sine krav gjennom. C\xc3\xa6sar fikk tildelt Gallia Cisalpina og Illyria for fem \xc3\xa5r. Krigene han f\xc3\xb8rte i disse omr\xc3\xa5dene gav ham store rikdommer som styrket hans makt ytterligere. Crassus fikk Syria som provins, mens Pompeius fikk Hispania._NEWLINE_Triumviratet skulle ikke vare lenge. I 54 f.Kr. d\xc3\xb8de Pompeius kone, Julia, som var datteren til C\xc3\xa6sar, og hans viktigste b\xc3\xa5nd til Pompeius. Crassus falt i slag i 53 f.Kr. Krigene han f\xc3\xb8rte i disse omr\xc3\xa5dene gav ham store rikdommer som styrket hans makt, senatet st\xc3\xb8ttet Pompeius og s\xc3\xa5 C\xc3\xa6sar som en trussel. Pompeius, som fungerte som leder av triumviratet, s\xc3\xa5 en stadig st\xc3\xb8rre trussel i sin partner, og sammen med senatet erkl\xc3\xa6rte han Julius C\xc3\xa6sar som fiende av den romerske staten. Pompeius ble kommand\xc3\xb8r for den republikanske h\xc3\xa6r. De to kampherrene skulle m\xc3\xb8tes i to slag, ved Dyrrhachium, der Pompeius vant, men som han ikke klarte \xc3\xa5 f\xc3\xb8lge opp, og i Pharsalus, der Julius C\xc3\xa6sar vant. Pompeius m\xc3\xa5tte flykte til Egypt for \xc3\xa5 reorganisere seg, men ble knivstukket da han ankom Egypt._NEWLINE_C\xc3\xa6sar ble etter dette fungerende enehersker i Roma og satte i gang en rekke reformer. Tallet p\xc3\xa5 mottakere av korn ble redusert fra 320\xc2\xa0000 til 150\xc2\xa0000, og klubbene for sm\xc3\xa5k\xc3\xa5rsfolk ble oppl\xc3\xb8st, noe som viser at det var den rikeste klassen som kom best ut av C\xc3\xa6sars reformer. C\xc3\xa6sar skapte ogs\xc3\xa5 et nytt system for lokalt styre, hele Italia ble inndelt i byer, omgitt av et territorium. Hver by ble styrt av valgte magistrater, et system som kom til \xc3\xa5 bli viktig i administrasjonen under keiserd\xc3\xb8mmet._NEWLINE_C\xc3\xa6sars maktgrunnlag var h\xc3\xa6rens lojalitet, og med et slikt grunnlag kunne han erkl\xc3\xa6re seg som diktator p\xc3\xa5 livstid i 44 f.Kr. Han fungerte dermed som patron for alle i den romerske republikken, inkludert senatorene. Dette diktaturet vakte stor oppstand hos senatorene, og f\xc3\xb8rte til slutt til at en gjeng senatorer allierte seg i en sammensvergelse, og myrdet C\xc3\xa6sar den 15. mars 44 f.Kr.\n_START_SECTION_\nOctavianus og det andre triumvirat\n_START_PARAGRAPH_\nEtter Julius C\xc3\xa6sars d\xc3\xb8d trodde senatorene at de skulle klare \xc3\xa5 gjenopprette republikken, men slik ble det ikke. C\xc3\xa6sars \xc3\xa5nd hadde festet seg i folket, og de som hadde st\xc3\xb8ttet C\xc3\xa6sar kom fort til makten igjen. Lederen av disse f\xc3\xb8lgesvennene var Marcus Antonius, som hadde v\xc3\xa6rt C\xc3\xa6sars n\xc3\xa6rmeste st\xc3\xb8ttespiller._NEWLINE_En annen skikkelse som dukket opp var Octavianus, Julius C\xc3\xa6sars adoptivs\xc3\xb8nn og testamentsarving. Octavianus nektet \xc3\xa5 la seg underkaste Antonius, og startet sin egen kampanje. Han klarte fort \xc3\xa5 samle seg st\xc3\xb8tte hos mange av C\xc3\xa6sars tidligere st\xc3\xb8tter, samt i noen av hans legioner. Det var n\xc3\xa5 duket for en maktkamp mellom Octavianus og Marcus Antonius._NEWLINE_Antonius var upopul\xc3\xa6r hos senatorene, s\xc3\xa5 Octavianus fikk tidlig st\xc3\xb8tte der og ble i tillegg valgt til senator selv, i en alder av 19 \xc3\xa5r. Cicero, den dav\xc3\xa6rende lederen av senatet, s\xc3\xa5 en taktisk alliert i Octavianus, og grep sjansen til \xc3\xa5 erkl\xc3\xa6re krig mot Antonius da han var p\xc3\xa5 felttog i Nord-Italia. Marcus Antonius ble sl\xc3\xa5tt ved Mutina i 43 f.Kr. og tvunget til \xc3\xa5 trekke seg tilbake til Gallia. Cicero ble felt av sin egen taktikk da han fullstendig mistet kontrollen p\xc3\xa5 Octavianus. For i august 43 f.Kr. marsjerte Oktavian inn i Roma og forlangte at han skulle bli valgt til konsul. Octavianus, som n\xc3\xa5 hadde st\xc3\xb8tte b\xc3\xa5de i senatet og blant folket, ble derfor valgt til konsul, f\xc3\xb8r han var fylt 20._NEWLINE_Etter at Octavianus ble valgt til senator, inngikk han en avtale med Lepidus og Marcus Antonius i Bononia (Bologna), kalt det andre triumvirat. De tre mektigste mennene i Roma var n\xc3\xa5 allierte. I kj\xc3\xb8lvannet av dette ble Cicero drept. Brutus og Cassius (Cassius begikk \xc2\xabselvmord\xc2\xbb ved \xc3\xa5 beordre sin trell \xc3\xa5 drepe ham), som begge var hovedmennene bak drapet p\xc3\xa5 C\xc3\xa6sar, ble ogs\xc3\xa5 drept i Filippi i Nord-Hellas. Etter seieren inngikk seierherrene Antonius og Octavianus en ny avtale i \xc3\xa5r 40 f.Kr. Riket ble n\xc3\xa5 delt mellom dem._NEWLINE_Octavianus var ikke lenger forn\xc3\xb8yd med \xc3\xa5 kun bli kalt Octavianus. Med p\xc3\xa5virkning av sin mentor, C\xc3\xa6sar, ville han ogs\xc3\xa5 guddommeliggj\xc3\xb8res. Octavianus skulle n\xc3\xa5 bli kalt C\xc3\xa6sar, og i tillegg omtalte han seg selv som \xc2\xabdivi filius\xc2\xbb, s\xc3\xb8nn av den guddommelige._NEWLINE_Etter delingen av riket med Marcus Antonius fikk Octavianus ansvaret for den vestlige delen. I motsetning til sin medhersker f\xc3\xb8rte Octavianus en streng og systematisk politikk som f\xc3\xb8rte med seg en sterk oppblomstring av riket, som senere ble kjent som Pax Romana, eller Pax Augusta. Med dette vant Octavianus god st\xc3\xb8tte i befolkningen og i senatet. Misn\xc3\xb8yen til Antonius sank omvendt proporsjonalt p\xc3\xa5 grunn av hans st\xc3\xb8tte til Egypt og Kleopatra. Det hele toppet seg da han skilte seg fra Kleopatra, og testamentet hans kom i Oktavians hender. I testamentet kom det frem at Antonius ville overf\xc3\xb8re all sin makt til barna han hadde f\xc3\xa5tt med Kleopatra, noe romerne mente var forr\xc3\xa6deri. Senatet erkl\xc3\xa6rte krig mot Marcus Antonius. Krigen ble avgjort i slaget ved Actium, ved den greske vestkysten i 31 f.Kr._NEWLINE_Etter slaget ved Actium var Octavianus i realiteten enehersker i den romerske republikken. Slutten p\xc3\xa5 republikken er gjerne satt i sammenheng med Octavianus reformer i 27 f.Kr. og da han fikk utdelt tittelen Augustus."