b'\n_START_ARTICLE_\nJump-blues\n_START_PARAGRAPH_\nJump-blues (engelsk for \xc2\xabhoppe-blues\xc2\xbb; alts\xc3\xa5 dansemusikk) er en retning innen blues-musikken med et livlig og raskt tempo, vanligvis spilt av sm\xc3\xa5 band med saksofon og bl\xc3\xa5seinstrumenter. Den har drivende rytmer og ropende, sv\xc3\xa6rt synkopert vokal som synger jordn\xc3\xa6re, ofte komiske tekster om det moderne bylivet. Ulikt de fleste andre blues-sjangere, brukes gitar kun i rytmeseksjonen. Musikken var avledet av elektrisk blues. Den var popul\xc3\xa6r p\xc3\xa5 1940-tallet og var en forl\xc3\xb8per til rhythm and blues og rock and roll. S\xc3\xa6rlig Big Joe Turners svingende jump-blues p\xc3\xa5 1940- og 1950tallet, en kraftstasjon av sang og skrik, pekte fram mot senere rock and roll. P\xc3\xa5 1990-tallet kom det en fornyet interesse for jump-blues som en del av en ny oppblomstring av swing.\n_START_SECTION_\nHistorie\n_START_PARAGRAPH_\nJump-blues utviklet seg fra musikken til storband som de til Lionel Hampton og Lucky Millinder. Disse bandene tidlig p\xc3\xa5 1940-tallet frambrakte musikere som Louis Jordan, Jack McVea, Earl Bostic, og Arnett Cobb. Blues og jazz var en del av den samme musikalske verden og mange av musikerne spilte begge former for musikk. Grupper som Tympany Five, som ble opprettet p\xc3\xa5 samme tid som boogie-woogie, oppn\xc3\xa5dde maksimal effekt med en stil som ble kalt for \xc2\xabeight-to-the-bar boogie-woogie\xc2\xbb._NEWLINE_Lionel Hampton spilte inn en tung blues, storbandsangen \xc2\xabFlying Home\xc2\xbb i 1942. Den hadde solo med en kvalt, skrikende tenorsaksofon ved Illinois Jacquet. Sangen ble en hit innen den afroamerikanske musikken. Da den ble utgitt beskrev magasinet Billboard sangen som \xc2\xaben uvanlig svingete side... med et str\xc3\xa5lende hopp i dens mellomtempo og opprettholdt et st\xc3\xb8dig driv, den er en jumper (hoppende) som motsetter seg \xc3\xa5 st\xc3\xa5 stille.\xc2\xbb Billboard merket seg ogs\xc3\xa5 at  Benny Goodman var delaktig i \xc3\xa5 komponere sangen \xc2\xabtilbake i de gamle Goodmans sekstett-dager.\xc2\xbb Billboard fortsatte ved \xc3\xa5 hevde at \xc2\xabbortsett fra det faktum at det er  Lionel Hamptons melodi, er \xc2\xabFlying Home\xc2\xbb en sikker vinner for de yngste til \xc3\xa5 gi fra seg sine penger \xe2\x80\x94 og med glede.\xc2\xbb Fem \xc3\xa5r senere skrev det samme magasinet at \xc2\xabFlying Home\xc2\xbb var blitt inkludert i et show som var \xc2\xabutelukkende for hepstere (jazzentusiaster) som g\xc3\xa5r for swing og boogie, og rytmer i en h\xc3\xb8y, het og utrettelig stil a la Lionel Hampton... Hans band ga alt, praktisk slet seg selv ut med slike sanger som \xc2\xabHey Bop a Re Bop\xc2\xbb, \xc2\xabHamp Boogie\xc2\xbb og \xc2\xabFlying Home\xc2\xbb._NEWLINE_B\xc3\xa5de Hampton og Jordan kombinerte den popul\xc3\xa6re boogie-woogie-rytmen, en mer bestemt versjon av swingtidens saksofonstil som vist av Coleman Hawkins og Ben Webster, og med leken, humoristisk sangtekst eller verbale replikker med innslag av jive-talk (afroamerikansk sleng)._NEWLINE_Etter hvert som denne urbane, jazzbaserte musikken ble mer popul\xc3\xa6r, begynte b\xc3\xa5de blues- og jazzmusikere som \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 \xc2\xabspille for folket\xc2\xbb \xc3\xa5 fortrekke en tyngre og mer iherdig takt. Denne musikken appellerte til afroamerikanske tilskuere som ikke lenger \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 bli identifisert med \xc2\xablivet der nede\xc2\xbb._NEWLINE_Band som spilte jump-jazz, engasjert for \xc3\xa5 spille jitterbugdans til langt lavere kostnader enn storband, ble popul\xc3\xa6re hos agenter og eiere av dansesteder. Saksofonisten Art Chaney sa at \xc2\xabvi ble forn\xc3\xa6rmet om publikum ikke ville danse.\xc2\xbb _NEWLINE_Jump-blues var s\xc3\xa6rlig popul\xc3\xa6rt som dansemusikk p\xc3\xa5 slutten av 1940- og begynnelsen av 1950-tallet ved musikere som Louis Jordan, Big Joe Turner, Roy Brown, Charles Brown, Helen Humes, T-Bone Walker, Roy Milton, Billy Wright, Wynonie Harris, Sonny Terry og Brownie McGhee.\n_START_SECTION_\nGjenopplivelse\n_START_PARAGRAPH_\nJump-blues fikk en ny oppblomstring p\xc3\xa5 1980-tallet ved musikere som Joe Jackson og Brian Setzer og er fortsatt spilt p\xc3\xa5 2010-tallet av band som blant annet Roomful of Blues, Lucky Few (i Denver, Colorado), og Mitch Woods og His Rocket 88s. Samtidige swing-band, som Lavay Smith & Her Red Hot Skillet Lickers og Mighty Blue Kings, har fortsatt tradisjonen.'