b"\n_START_ARTICLE_\nDave Brubeck\n_START_SECTION_\nMed Paul Desmond og Gerry Mulligan\n_START_PARAGRAPH_\nEtter \xc3\xa5 ha blitt uteksaminert fra College of the Pacific i 1942 ble Brubeck innkalt til milit\xc3\xa6rtjeneste, og deltok blant annet i  den allierte motstanden mot den tyske Ardenneroffensiven vinteren 1944/45. I det milit\xc3\xa6re traff han tidlig i 1944 Paul Desmond og de utviklet etter hvert et samarbeid. Brubeck spilte i et band under avtjeningen av milit\xc3\xa6rtjenesten, og ved at dette var et rasemessig integrert band utviklet Brubeck i denne tiden sin kjennskap til den afro-amerikanske musikktradisjonen. Etter n\xc3\xa6rmere fire \xc3\xa5r i det milit\xc3\xa6re, vendte Brubeck etter krigen tilbake til studier, denne gangen ved Mills College hvor han i stedet for klassiske musikk s\xc3\xa6rlig fokuserte p\xc3\xa5 fuge og orkestrering._NEWLINE_Samarbeidet med Desmond f\xc3\xb8rte til den eksperimentelle gruppa Jazz Workshop Ensemble, som gjorde sin f\xc3\xb8rste innspilling i 1949 som the Dave Brubeck Octet. Senere, i samarbeid med batteristen Joe Morello, kontrabassisten Eugene Wright og altsaksofonisten Paul Desmond, kom gjennombruddet med The Dave Brubeck Quartet._NEWLINE_En av de melodiene som gruppen hans ble mest kjent for er \xc2\xabTake Five\xc2\xbb av Paul Desmond, stykket g\xc3\xa5r i 5/4-takt og er ansett som en klassiker innen jazz. Den ble den f\xc3\xb8rste jazz-platen som fikk millionsalg, til tross for at den kom ut p\xc3\xa5 en tid hvor rockemusikken slo igjennom. Videre er han kjent for sin videreutvikling av Wolfgang Amadeus Mozarts Rondo alla Turca, siste sats i Pianosonate i A-dur, K. 331, til sin egen Blue Rondo \xc3\xa0 la Turk 9/8-takt. Den engelske rockegruppa The Nice laget en coverversjon av Brubecks versjon i 1967, hvor de omdannet taktarten til 4/4 og omd\xc3\xb8pte den til \xc2\xabRondo\xc2\xbb._NEWLINE_Desmond ble i 1967 erstattet med  Gerry Mulligan og var if\xc3\xb8lge Petter Pettersson tiltenkt som erstatning for Archie Shepp til Moldejazz 1967, men det ble Roland Kirk i stedet. _NEWLINE_Han bes\xc3\xb8kte  Nj\xc3\xa5rdhallen den 24. oktober 1968 med Mulligan, Jack Six bass og Alan Dawson trommelomme, og to \xc3\xa5r etter, den 22. oktober 1970 ved den f\xc3\xb8rste jazzfestival i hovedstaden. _NEWLINE_If\xc3\xb8lge NRK var han ogs\xc3\xa5 i Nj\xc3\xa5rdhallen i 1974._NEWLINE_P\xc3\xa5 den klassiske side hadde han i februar 1968 premiere p\xc3\xa5 The Light in the Wilderness for bariton, kor, orgel og symfoniorkester, da med Cincinnati Symphony Orchestra dirigert av Erich Kunzel, og med Brubeck p\xc3\xa5 piano. De bes\xc3\xb8kte Festspillene i Bergen i 1969.\n_START_SECTION_\nEtter Desmond og Mulligan\n_START_PARAGRAPH_\nEtter Mulligan hadde han sine s\xc3\xb8nner Darius (trompet), Chris (bass) og Danny (trommer) i besetningen, men da de avsluttet sin tre-dagers turne i Norge med konsert i Chateau Neuf i Oslo den 25. oktober 1979 og Bergen den 27. oktober 1979 var kun Chris med, da p\xc3\xa5 trombone og litt bass. Ellers fant man Butch Miles tromme, Jerry Bergonzi saksofon. Som Billy Joel og Bruce Springsteen dro han p\xc3\xa5 turne til Sovjetunionen i 1987, og i likhet med baseballstjernen Joe DiMaggio, tennisspilleren Chris Evert, forfatteren og Nobelprisvinneren Saul Bellow og filmstjernen James Stewart fikk han spise med Mikhail Gorbatsjov og Ronald Reagan ved toppm\xc3\xb8tet i desember samme \xc3\xa5ret. Ved det neste toppm\xc3\xb8tet \xc3\xa5ret etter ble han med Ronald Reagan til Moskva og spilte sine egne komposisjoner The Real Amabassadors fra 1958 og nevnte Take Five med kvintett der Chris Brubeck for\xc3\xb8vrig var med; visstnok var Brubeck den f\xc3\xb8rste jazzmusiker som spilte i Det hvite hus og hadde p\xc3\xa5 denne tiden (1988) hatt opptredener for alle presidenter siden John F. Kennedy._NEWLINE_Med  nok en ny besetning kom han til Cosmopolite i Oslo 22. mai 1996, med Bill Smith klarinett, Jack Six bass og Randy Jones trommer. Dagen etter var de ved Nattjazz i Bergen. P\xc3\xa5 sin 80-\xc3\xa5rsturne fire \xc3\xa5r etter, gjenvisiterte han Cosmopolite den 28. april 2000 med Robert Militello trebl\xc3\xa5s,  Randy Jones trommer, og Alec Dankworth bass._NEWLINE_If\xc3\xb8lge Jay Bull var Brubeck og Desmond var p\xc3\xa5 vei til Universitetets Aula i 1957, men med platen Jazz goes to Junior College (Fontana, 1958) tilkom mer friskhet enn f\xc3\xb8r, if\xc3\xb8lge  anmelderen p\xc3\xa5 grunn av den nye trommeslager Joe Morello.  \xc3\x85ret etter var kvartetten i Stockholm og jammet p\xc3\xa5 Nalen med en debuterende Monica Zetterlund og den norske batterist Egil Johansen (1934-1998). Brubeck m\xc3\xb8tte da jazzjournalist Randi Hultin for f\xc3\xb8rste gang.  Han bes\xc3\xb8kte Hultins jazzhjem med kona Iola i 1968 og i 1996, og skrev Elegy til minne om henne (2001).\n_START_SECTION_\nSt\xc3\xb8tte\n_START_PARAGRAPH_\nSom mange andre kjendiser signerte Brubeck p\xc3\xa5 en st\xc3\xb8tteerkl\xc3\xa6ring mot apartheid, da man ville ha internasjonal boikott av landet i 1966._NEWLINE_Han opplevde den andre verdenskrigs  redsler som en forbrytelse mot menneskeheten og disse opplevelsene f\xc3\xb8rte til en \xc3\xa5ndelig oppv\xc3\xa5kning som resulterte i at han i 1980 konverterte til den katolske tro. I 2006 mottok han University of Notre Dames s\xc3\xa5kalte Laetare Medal, som er den eldste og mest prestisjetunge utmerkelse til amerikanske katolikker. Han mottok denne utmerkelsen under universitetets avgangseremoni dette \xc3\xa5ret og fremf\xc3\xb8rte da \xc2\xabTravellin' Blues\xc2\xbb for avgangskullet."