b'\n_START_ARTICLE_\nAdolf Hitlers regjering\n_START_PARAGRAPH_\nAdolf Hitlers regjering tiltr\xc3\xa5dte 30. januar 1933, og satt ved makten til Hitlers d\xc3\xb8d, 30. april 1945. Regjeringen ble oppnevnt av president Hindenburg, og avga troskapsed til Weimarforfatningen.  _NEWLINE_Regjeringen Hitler var som de foreg\xc3\xa5ende regjeringer siden den f\xc3\xb8rste regjeringen Br\xc3\xbcning fra 1930, en s\xc3\xa5kalt presidialregjering. Dette innebar at regjeringen m\xc3\xa5tte s\xc3\xb8ke tillit hos presidenten, ikke parlamentet. Den tidligere kansler Franz von Papen var sterkt medvirkende til regjeringsdannelsen, og overtalte president Hindenburg til \xc3\xa5 utnevne Hitler som kansler.  _NEWLINE_Etter regjeringsdannelsen ble Tyskland i februar 1933, preget av en sterkt voldelig forf\xc3\xb8lgelse av kommunistene, og av riksdagsbrannforordningen, som kom i slutten av m\xc3\xa5neden. Forordningen innebar store begrensninger av borgernes politiske rettigheter. _NEWLINE_Valgene i mars 1933 ble avholdt innenfor de snevre rammene av riksdagsbrannsforordningen, og f\xc3\xb8rte til at NSDAP og DNVP fikk et flertall bak seg i Riksdagen. Ved innf\xc3\xb8ringen av fullmaktsloven i mars 1933, mistet de politiske partiene sin betydning, og ble til slutt oppl\xc3\xb8st.\n_START_SECTION_\nBakgrunn\n_START_PARAGRAPH_\nVed valget i Tyskland november 1932, opplevde det nasjonalsosialistiske NSDAP en viss tilbakegang, men ble likevel Riksdagens st\xc3\xb8rste parti. Ingen partier klarte \xc3\xa5 danne noen flertallskoalisjon i Riksdagen. Regjeringene hadde siden 1930, fungert som s\xc3\xa5kalte presidialkabinetter. Dette innebar at parlamentarismen i praksis var opphevet, og at regjeringene derfor styrte med presidentens tillit, ikke parlamentets.\n_START_SECTION_\nDet tredje rikets f\xc3\xb8dsel\n_START_PARAGRAPH_\nDa regjeringen Papen hadde g\xc3\xa5tt av, fremsatte president Hindenburg et tilbud til Adolf Hitler om \xc3\xa5 lede en flertallsregjering. Hitler avslo tilbudet, idet han ville ha makten alene. Isteden gikk kanslerembetet til Kurt von Schleicher._NEWLINE_Franz von Papen gjorde deretter et viktig arbeid for likevel \xc3\xa5 f\xc3\xa5 Hitler til \xc3\xa5 overta kanslerembetet. Papen hadde selv et h\xc3\xa5p om \xc3\xa5 komme med i regjeringen. I desember 1932 traff Papen Hitler i et m\xc3\xb8te i K\xc3\xb6ln. M\xc3\xb8tet foregikk i bankieren Kurt Freiherr von Schr\xc3\xb6ders hus, og ble holdt hemmelig for den sittende regjeringen Schleicher. _NEWLINE_Under m\xc3\xb8tet ble partene enige om viktige prinsipper for en ny regjering Hitler, med Papen og den nasjonalkonservative Hugenberg som medlemmer. Hugenberg var enn\xc3\xa5 ikke spurt om \xc3\xa5 delta. En viktig del av avtalen var at sosialdemokrater, kommunister og j\xc3\xb8der skulle fjernes fra viktig stillinger i samfunnet. M\xc3\xb8tet er senere kalt Det tredje rikes f\xc3\xb8dsel._NEWLINE_Deler av industrien, s\xc3\xa6rlig gruve-, jern- og st\xc3\xa5lindustrien st\xc3\xb8ttet tanken om en Hitler-regjering. De fryktet bolsjevismen, og \xc3\xb8nsket en sterk mann i regjeringskontorene. Videre s\xc3\xa5 de for seg store oppdrag for staten. Andre deler av industrien st\xc3\xb8ttet ikke opp om Hitler, men om Franz von Papen. Det dreide seg om maskin- og elektronikkbedriftene, den optiske industri, kjemi- og farmasiindustrien og andre.\n_START_SECTION_\n9. januar: Sonderingene starter\n_START_PARAGRAPH_\nDen 9. januar meddelte president Hindenburg at han aksepterte avtalen som var inng\xc3\xa5tt mellom Papen og Hitler. Schleicher ble ikke informert om avgj\xc3\xb8relsen. Deretter startet sonderingene mellom tre parter: NSDAP, Hindenburg og hans kamarilja, og som den tredje part, de nasjonalkonservative DNVP og Stahlhelm. Hitler krevde at det etter innsettingen av den nye regjeringen, skulle holdes nyvalg. Han krevde at regjeringen skulle ha en styrket stilling i riksdagen (kanslerbonus), dette for \xc3\xa5 kunne vedta de n\xc3\xb8dvendig lover for \xc3\xa5 sikre grepet om makten. Samtidig lovet han ikke \xc3\xa5 avskjedige noen ministre etter valget.\n_START_SECTION_\n28. januar: Kurt von Schleichers regjering g\xc3\xa5r av\n_START_PARAGRAPH_\nKurt von Schleichers politiske stilling var etterhvert svekket. Han mistet DNVPs st\xc3\xb8tte i Riksdagen, og kom i konflikt med Hindenburg om landbrukspolitikken \xc3\xb8st i landet. Den 28. januar m\xc3\xa5tte han g\xc3\xa5 av.\n_START_SECTION_\n29. januar: Hitler blir rikskansler\n_START_PARAGRAPH_\nForhandlingene mellom Papen, Hitler og G\xc3\xb6ring om ministerposter, foregikk s\xc3\xa5 sent som formiddagen 29. januar. G\xc3\xb6ring ble etter Hitlers tidligere krav, pr\xc3\xb8yssisk innenriksminister og kontrollerte dermed politiet. Wilhelm Frick, NSDAP, ble utsett til \xc3\xa5 v\xc3\xa6re f\xc3\xb8deral innenriksminister, og fikk dermed kontroll med forberedelse av lovgivningen for maktovertakelsen. Hindenburg hadde tidligere krevd sin gamle venn Werner von Blomberg som krigsminister, uten \xc3\xa5 vite at han sto NSDAP n\xc3\xa6r.    _NEWLINE_To forhold beredte denne dagen grunnen for regjeringen Hitler. Det f\xc3\xb8rste var at Hindenburg \xc3\xb8nsket Zentrum inn i regjeringen. Dermed ville partiet avslutte sine unders\xc3\xb8kelser i Riksdagen om den s\xc3\xa5kalte \xc3\x98sthjelp-skandalen (Osthilfe-Skandal). Det var utbetalt for store subsidier til storb\xc3\xb8ndene \xc3\xb8st for Elben, blant annet til n\xc3\xa6re venner av Hindenburg selv. Subsidiene var dessuten urettmessig brukt til private form\xc3\xa5l. Da justisdepartementet ble reservert for Zentrum, forsvant Hindenburgs siste motstand mot Hitler som kansler.   _NEWLINE_Det andre forhold som p\xc3\xa5virket begivenhetene, var ryktene som verserte dagen f\xc3\xb8r, om at den avtroppende kansler Kurt von Schleicher forberedte et milit\xc3\xa6rkupp. Hindenburg innkalte Blomberg om morgenen 29. januar, og utnevnte ham som krigsminister. Utnevningen skjedde f\xc3\xb8r den nye rikskansleren var innsatt, og var dermed i strid med forfatningen.  _NEWLINE_De p\xc3\xa5troppende ministrene var innkalt til \xc3\xa5 m\xc3\xb8te hos Rikspresident Hindenburg, klokken 1045. Hugenberg var motstander av et nyvalg. Papen pr\xc3\xb8vde \xc3\xa5 overtale ham ved \xc3\xa5 vise til ryktene om kupp. Hitler lovet at ingen ministre skulle miste sitt embete etter valget. Hugenberg holdt fast ved sin holdning, helt til Meissner ga uttrykk for at man ikke kunne la Hindenburg vente lengre. Deretter kunne president Hindenburg klokken 1100 denne dagen, utnevne Adolf Hitler som rikskansler og de \xc3\xb8vrige kandidatene som medlemmer av regjeringen, etter at samtlige hadde avgitt sin troskapsed til Weimarforfatningen. Dagen etter ble Riksdagen oppl\xc3\xb8st, og det ble utskrevet nyvalg.\n_START_SECTION_\nDen videre maktovertakelse\n_START_PARAGRAPH_\nI den nye regjeringen satt Hitler og de to andre regjeringsmedlemmer fra NSDAP, tilsynelatende i undertall av de \xc3\xb8vrige partier. Kansleren hadde imidlertid myndighet til \xc3\xa5 styre regjeringen i den retning han \xc3\xb8nsket (retningslinjekompetanse). Videre hadde Wilhelm Frick som innenriksminister h\xc3\xa5nd om alle lover som kunne begrense ytringsfriheten og andre politiske rettigheter.  _NEWLINE_Etter riksdagsbrannen natten 27. til 28. februar 1933, ble riksdagsbrannforordningen vedtatt. Blant annet ved hjelp av denne forordning, innledet den sittende regjering forf\xc3\xb8lgning av kommunister og annerledes tenkende. Den 5. mars 1933 ble det avholdt et nytt valg, etter en valgkamp som var begrenset av riksdagsbrannforordningens regler. Valget f\xc3\xb8rte til en viss fremgang for NSDAP, og partiet fikk flertall sammen med DNVP.  _NEWLINE_Allerede 23. mars 1933 ble fullmaktsloven vedtatt. En tredel av de folkevalgte manglet ved avstemningen, herunder kommunistene som med hjemmel i riksdagsbrannforordningen var blitt utelukket fra nasjonalforsamlingen._NEWLINE_Adolf Hitler hadde etter dette ikke erobret makten med vold, men vunnet den etter en prosess som tilsynelatende var i samsvar med forfatningen. Venstresiden sto p\xc3\xa5 dette tidspunkt splittet, som f\xc3\xb8lge av konflikten mellom kommunistene og sosialdemokratene. Fagforeningene vegret seg p\xc3\xa5 sin side for \xc3\xa5 g\xc3\xa5 til generalstreik. Den som p\xc3\xa5 dette tidspunkt \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 stanse veien til diktaturet, m\xc3\xa5tte ta i bruk metoder som i prinsippet ville v\xc3\xa6rt illegale, noe som virket avskrekkende. Den terror som staten samtidig ut\xc3\xb8vet mot politiske motstandere, virket i samme retning.   _NEWLINE_I tiden som fulgte spilte regjeringen som statsorgan en stadig mindre viktig rolle, og landet ble styrt gjennom Hitlers diktatoriske ordrer. De politiske partiene bortsett fra NSDAP ble oppl\xc3\xb8st.'