b'\n_START_ARTICLE_\nApartheid\n_START_SECTION_\nBakgrunnen for apartheidsystemet\n_START_PARAGRAPH_\nApartheidsystemets ideologi har en historie som kan trekkes tilbake til nederlandske kolonister i 1652 grunnla kappkolonien p\xc3\xa5 s\xc3\xb8rspissen av Afrika. I 1806 overtok det britiske imperiet, og ut p\xc3\xa5 1800-tallet trengte b\xc3\xa5de etterkommerne etter de nederlandske kolonistene og engelske immigranter seg inn i hele det omr\xc3\xa5det som i dag utgj\xc3\xb8r S\xc3\xb8r-Afrika. Kolonihistorien var blodig. Konfliktlinjene gikk b\xc3\xa5de mellom de to erobrende gruppene, samtidig som de gikk mellom de europeiske kolonistene og de folkegrupper som bodde i omr\xc3\xa5dene fra tidligere, de innf\xc3\xb8dte.  Innen denne konteksten oppsto ogs\xc3\xa5 rasistiske holdninger, praksiser og etter hvert lovverk som st\xc3\xb8ttet opp under og opprettholdt den europeisk\xc3\xa6ttede befolkningens kontroll over omr\xc3\xa5det.   _NEWLINE_Utdypende artikkel: S\xc3\xb8r-Afrikas historie. Kappkolonien.\n_START_SECTION_\nSegregeringslover i Unionen S\xc3\xb8r-Afrika\n_START_PARAGRAPH_\nSegregeringslover var dermed allerede etablert da Unionen S\xc3\xb8r-Afrika ble etablert i 1909 i etterkant men n\xc3\xa5 ble de standardisert og allmenngjort. Grunnloven definerte at det kun var menn av europeisk avstamning som hadde stemmerett. Dette med unntak av  enkelte fargede i Kapp-provinsen som kunne stemme. I 1913 kom  Natives Land Act, som forb\xc3\xb8d s\xc3\xa5kalte "innf\xc3\xb8dte", det vil si den bantutalende majoriteten, \xc3\xa5 eie og \xc3\xa5 drive jord p\xc3\xa5 egen h\xc3\xa5nd utenfor sm\xc3\xa5 reservater som ble konstruert. Reservatene utgjorde ikke mer enn 7,5\xc2\xa0% av landets samlede areal,  de innf\xc3\xb8dte utgjorde 80% av landets samlede befolkning. Loven f\xc3\xb8rte til omfattende tvangsfordrivninger og ekspropriasjon av eiendom. En av mange oppf\xc3\xb8lgere av denne loven var The Native (Urban Areas) Act no. 21 fra 1923. Denne loven etablerte separate boligomr\xc3\xa5der eller townships p\xc3\xa5 utsiden av byene, som skulle drives og vedlikeholdes av lokale bymyndigheter, og  dermed s\xc3\xb8rge for ufagl\xc3\xa6rt arbeidskraft til industri og landbruk.   En annen var The Minimum Wages Act fra 1925, som ga minimumsl\xc3\xb8nninger til hvite arbeidere, og reserverte fagl\xc3\xa6rte stillinger for hvite. Helt frem mot apartheidstatens etablering i 1948 kom det en rekke slike lover og forordninger som regulerte forekjellige sider av forskjellige folkegruppers liv. Dette gjaldt ikke bare innf\xc3\xb8dte, men ogs\xc3\xa5 fargede, indiske og kinesiske minoriteter.\n_START_SECTION_\nFremveksten av afrikandernasjonalismen\n_START_PARAGRAPH_\nUnionen S\xc3\xb8r-Afrika gjennomgikk p\xc3\xa5 begynnelsen av det 20. \xc3\xa5rhundre en voldsom industrialisering som krevde enorm arbeidskraft, s\xc3\xa6rlig i og rundt gullgruvene ved Witvatersrand, Johannesburg. P\xc3\xa5 forskjellige m\xc3\xa5ter ble b\xc3\xa5de hvite og svarte arbeidere tvunget og eller lokket dit, og ble ofte tilbudt sv\xc3\xa6rt vanskelig levek\xc3\xa5r. Dette skapte mange konflikter og utilfredshet, s\xc3\xa6rlig blant boerne, eller afrikanerne, som de etter hvert begynte \xc3\xa5 kalle seg. Disse f\xc3\xb8lte seg b\xc3\xa5de undertrykket av de engelske industrieierne og myndighetene, samtidig som de ikke \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 assosieres med de svarte. Dette igjen henger sammen med at de akkurat hadde mistet sitt land i boerkrigen, og at de opplevde at den livsformen de hadde hatt, n\xc3\xa5 var \xc3\xb8delagt.\n_START_SECTION_\nValget i 1948\n_START_PARAGRAPH_\nUnder valgkampen til valget i 1948 la Afrikaaner-nasjonalpartiet (Herenigde Nasionale Party) under ledelse av den protestantiske presten Daniel Francois Malan fram en kampanje som baserte seg p\xc3\xa5 apartheid. Partiet vant valget, og dannet en koalisjonsregjering med Afrikaanerpartiet. Disse to slo seg senere sammen til det nye Nasjonalpartiet. (NP) Med dette ble Malan den f\xc3\xb8rste apartheid-statsministeren i landet, og begynte straks \xc3\xa5 innf\xc3\xb8re vedtak for \xc3\xa5 legalisere apartheidprosessene. Apartheidloven av 1953 delte befolkningen inn i tre (senere fire) grupper basert p\xc3\xa5 deres rase, henholdsvis sort, hvit, asiat og "farget", (blandet) samtidig som Gruppeomr\xc3\xa5deloven av 1950 sikret at de forskjellige rasegruppene i landet ble holdt isolert fra hverandre. Dette f\xc3\xb8rte til at restriksjoner ble satt p\xc3\xa5 hvorvidt en enkelt gruppe kunne benytte de samme statlige tilbudene som en annen. Resultatet ble at strender, parkomr\xc3\xa5der, offentlige toalett og lignende ble reservert for kun \xc3\xa9n av gruppene, og ble forbudt omr\xc3\xa5de for de andre.\n_START_SECTION_\nValget i 1948\n_START_PARAGRAPH_\nUnder valgkampen i det s\xc3\xb8rafrikanske valget i 1948 ble apartheid-politikken fremmet i offentlighetens lys for f\xc3\xb8rste gang. Det var partiet Herenigde Nasionale Party, i regi av partiets leder, Daniel Francois Malan som gjorde denne politikken allment kjent blant folk i landet. Selv om politikken partiet f\xc3\xb8rte var omstridt, vant Malans parti valget med et knapt flertall, og dannet en koalisjonsregjering med Afrikaanerpartiet. Disse to partiene gikk senere sammen, og dannet Nasjonalistpartiet. (NP)\n_START_SECTION_\nHistorikk\n_START_PARAGRAPH_\nApartheidregimet i S\xc3\xb8r-Afrika ble innf\xc3\xb8rt da det afrikanderdominerte Nasjonalistpartiet kom til makten etter valget i 1948. Selv om det tidligere hadde v\xc3\xa6rt rasesegregering i S\xc3\xb8r-Afrika, og de svarte ikke hadde noen s\xc3\xa6rlig rettigheter fra f\xc3\xb8r, ble segregeringen fra 1948 og utover kraftig systematisert, og alle fors\xc3\xb8k p\xc3\xa5 \xc3\xa5 g\xc3\xa5 i mot segregeringen ble stoppet eller gjort illegale. Blant annet ble det vedtatt en forordning som gjorde at de fargede (en av de fire rasekategoriene), som inntil da hadde hatt mulighet til \xc3\xa5 stemme inn hvite representanter i parlamentet, mistet denne muligheten. Selve begrepet apartheid ble ogs\xc3\xa5 tatt i bruk p\xc3\xa5 denne tiden. Apartheidstaten baserte seg p\xc3\xa5 lover og forordninger som ble innf\xc3\xb8rt gradvis fra 1948 og utover._NEWLINE_Se ellers liste over apartheidlover i S\xc3\xb8r-Afrika._NEWLINE_Tiden etter 1948 frem mot 1976 var p\xc3\xa5 mange m\xc3\xa5ter apartheidstatens storhetstid. Sterke krefter som inntil slutten av 1950-tallet synlig arbeidet for en multikulturell demokratisk stat, ble etter hvert kneblet p\xc3\xa5 forskjellige m\xc3\xa5ter, og apartheidlovene regulerte etter hvert alle relasjoner mellom de fire rasekategoriene staten opererte med._NEWLINE_De hvite hadde all makt og var de eneste som fikk stemme i valg, sitte i parlament, eie land og hus og ha grunnleggende rett til \xc3\xa5 oppholde seg i S\xc3\xb8r-Afrika. Alle andre var inntil 1984, da inderne og de fargede fikk noen rettigheter, de facto statsl\xc3\xb8se. De svarte ble utdelt sine egne \xc2\xabhjemland\xc2\xbb eller bantustaner, sm\xc3\xa5 omr\xc3\xa5der basert p\xc3\xa5 koloniale reservater, styrt av regimetro h\xc3\xb8vdinger. De ulike bantustanene utgjorde 13\xc2\xa0% av S\xc3\xb8r-Afrikas areal. Lovene grep inn i alle personlige og private sf\xc3\xa6rer i form av det som i S\xc3\xb8r-Afrika ble kalt petty-apartheid, for eksempel i form av forbud mot seksuell kontakt mellom mennesker av forskjellige rasegrupper og inndeling av toaletter og parkbenker etter rasegrupper. Ogs\xc3\xa5 offentlige institusjoner ble segregert, slik som skolevesen, helsevesen, fengsler, kirker og offentlig transport. Rasegrupper ble henvist til spesielle soner av byene, og disse sonene ble strukturert og hadde en standard etter hvilke rase som bodde der. De hvite bydelene var de st\xc3\xb8rste, og minnet om hvilken som helst europeisk by; de svarte townshipene var overbefolket og strengt regulert._NEWLINE_Fors\xc3\xb8kene p\xc3\xa5 \xc3\xa5 lage den perfekte raseinndelingen skapte et utall personlige tragedier i forhold til defineringen av hvilke rase de egentlig tilh\xc3\xb8rte. Tvilstilfeller ble unders\xc3\xb8kt av spesielle rasekommisjoner og personen det gjaldt ble deretter eventuelt overf\xc3\xb8rt til en annen rasegruppe. Dette f\xc3\xb8rte til at familier ble splittet og at mennesker sto igjen uten hus, arbeid, eller sosiale nettverk._NEWLINE_Apartheidregimet ble utover andre halvdel av 1970-tallet i stadig st\xc3\xb8rre grad utfordret av det svarte flertallet. P\xc3\xa5 1980-tallet forsvant derfor mange av de mest synlig diskriminerende lovene, men det store svarte flertallet fikk fortsatt ingen demokratiske rettigheter. Etter stadig flere demonstrasjoner, streiker, og borgerkrigsaktige tilstander, falt apartheidstaten i 1994.\n_START_SECTION_\nKampen mot apartheid\n_START_PARAGRAPH_\nApartheidstaten i S\xc3\xb8r-Afrika var den siste i verden som bygget p\xc3\xa5 \xc3\xa5penbare rasistiske premisser. Dette f\xc3\xb8rte til enorm motstand, b\xc3\xa5de lokalt og internasjonalt i perioden fra 1948 til 1994. Det lange fengselsoppholdet til Nelson Mandela ble et symbol p\xc3\xa5 en ikke-voldelig frihetskamp over hele verden. Gjennom store deler av 80-tallet var landet utsatt for massiv \xc3\xb8konomisk boikott gjennom FN, og landet var utestengt fra de olympiske leker og all annen internasjonal sport fra 60-tallet._NEWLINE_I S\xc3\xb8r-Afrika ble mye av motstanden organisert gjennom  partiet ANC.  Fire s\xc3\xb8rafrikanere fikk Nobels fredspris for sitt arbeid: Albert Lutuli, Desmond Tutu, Frederik Willem de Klerk og Nelson Mandela._NEWLINE_I august 1989 trakk Nasjonalistpartiets leder seg, Botha, og de Klerk som hadde blitt leder av partiet i februar, tok over som president i landet. Etter \xc3\xb8kende press b\xc3\xa5de innenlands og utenlands legaliserte F. W. de Klerk og den hvite regjeringen 2. februar 1990 de svarte opposisjonspartiene og friga fengslede politiske fanger. Dermed ble ANC, SACP, PAC og 31 andre organisasjoner lovlig. de Klerk argumenterte for at slike tiltak var n\xc3\xb8dvendige for at man kunne begynne med forhandlinger, som han ans\xc3\xa5 som n\xc3\xb8kkelen til fred. Nelson Mandela ble l\xc3\xb8slatt i en alder av 71 og holdt en tale til mange tusen tilhengere der han proklamerte at kampen mot apartheid m\xc3\xa5tte intensiveres og ikke ville bli enkel._NEWLINE_de Klerk forhandlet med Mandela fram mot neste valg og pr\xc3\xb8vde \xc3\xa5 framme maktdeling p\xc3\xa5 grunn av at da ville ikke minoritetene i S\xc3\xb8r-Afrika v\xc3\xa6re like utsatt som n\xc3\xa5r hver person hadde \xc3\xa9n stemme. Mandela konkluderte med at han ikke kunne stole p\xc3\xa5 de Klerk. Han satt i stedet med inntrykket om at han pr\xc3\xb8vde \xc3\xa5 sikre boernes videre makt framfor \xc3\xa5 framme sin egen avgang. Det var ogs\xc3\xa5 andre hendelser, som for eksempel vold utf\xc3\xb8rt av politi og andre h\xc3\xb8yreorienterte grupperinger i landet som tydet mot at kampen ikke var over. Volden fortsatte helt fram til noen dager f\xc3\xb8r valget 26. april 1994, og s\xc3\xa5 mange som 14.000 ble drept mellom 1990 og 1994, et tall som er h\xc3\xb8yere enn under de hvite styret._NEWLINE_I l\xc3\xb8pet av de fire dagene valglokalene var \xc3\xa5pne, gikk 19 millioner s\xc3\xb8rafrikanere til stemmeurnene. Dette tilsvarer rundt 91% av alle stemmeberettigede p\xc3\xa5 det tidspunktet. ANC vant valget med 62,6% av stemmene, Nasjonalistpartiet ble nest st\xc3\xb8rst med 20, 4%. ANC vant i 7 av 9 provinser, mens NP vant i Western Cape og Inkatha Freedom Party vant i KwaZulu-Natal. For \xc3\xa5 kunne endre lover og regler uten st\xc3\xb8tte ville de trengt 66% av stemmene.[2] de Klerk ble en av to visepresidenter, og Nelson Mandela ble landets f\xc3\xb8rste svarte president 10. mai 1994, og apartheidregimet var offisielt over. Landet fikk ogs\xc3\xa5 ny grunnlov, nytt flagg, og ny provinsiell inndeling._NEWLINE_Norge og norsk UD spilte ogs\xc3\xa5 en viktig rolle i antiapartheidkampen. UD kanaliserte sin st\xc3\xb8tte gjennom organisasjoner som Fellesr\xc3\xa5det for Afrika, Norsk Folkehjelp, Kirkens N\xc3\xb8dhjelp og SAIH (Studentenes og Akademikernes Internasjonale Hjelpefond). Det var omfattende arbeid mot apartheid i Norge, men ikke alle i Norge tok avstand.\n_START_SECTION_\nArven fra Apartheid\n_START_PARAGRAPH_\nApartheid-regimet tok slutt i 1994, og alle landets innbyggere kunne for f\xc3\xb8rste gang delta i et valg.  Nelson Mandela ble den 10. mai 1994 innsatt som nasjonens f\xc3\xb8rste svarte president._NEWLINE_De store forskjellene apartheidpolitikken for\xc3\xa5rsaket mellom etniske grupper preger fortsatt S\xc3\xb8r-Afrika. De mest synlige var de \xc3\xb8konomiske forskjellene, hvor hvite s\xc3\xb8rafrikanere fortsatt kontrollerte brorparten av landets ressurser, mens en stor del av den svarte befolkningen levde under fattigdomsgrensen. Et annet felt hvor apartheidpolitikken satte sine spor var innen kriminalitet.  For eksempel er n\xc3\xa6rmere 2\xc2\xa0000 hvite farmere blitt drept av svarte fattige etter Mandelas maktovertakelse i 1994.\n_START_SECTION_\nP\xc3\xa5st\xc3\xa5tt pengest\xc3\xb8tte til Anders Langes Parti\n_START_PARAGRAPH_\nEschel Rhoodie, en tidligere agent for apartheidregimet, hevder i sin bok \xc2\xabThe Real Information Scandal\xc2\xbb at det ga pengest\xc3\xb8tte til Anders Langes parti (ALP) som i 1973 skiftet navn til FrP.'