b'\n_START_ARTICLE_\nVincenzo Arangio-Ruiz\n_START_SECTION_\nLiv\n_START_PARAGRAPH_\nHan var s\xc3\xb8nn av juristen Gaetano Arangio-Ruiz, og studerte rettsvitenskap ved Universitetet i Modena, hvor faren underviste i forfatningsrett. Han fortsatte studiene ved Universitetet i Napoli under Carlo Fadda. Fra 1912 underviste han ved Universitetet i Messina. Fra 1921 underviste han i romerretten ved Universitetet i Napoli. I 1945 skiftet han til Universitetet i Roma, hvor han i 1948 etterfulgte Emilio Albertario p\xc3\xa5 l\xc3\xa6restolen i romerrett._NEWLINE_Arangio-Ruiz var motstander av fascismen og en av dem som underskrev de antifascistiske intellektuelles manifest i 1925. Etter fascismens sammenbrudd i S\xc3\xb8r-Italia sluttet han seg til det liberale partiet (Partito Liberale Italiano), og deltok som justisminister i Pietro Badoglios andre regjering (1944) og som undervisningsminister i Ivanoe Bonomis regjering (1944\xe2\x80\x931945) og Ferruccio Parris regjering (1945)._NEWLINE_Arangio-Ruiz var medlem av det rekonstituerte Accademia dei Lincei fra 1947 og selskapets president fra 1952 til 1958. Blant hovedverkene hans er Corso di istituzioni di diritto romano (1921\xe2\x80\x931923) og Storia del diritto romano (\xc2\xabRomerrettens historie\xc2\xbb, 1937).'