b'\n_START_ARTICLE_\nLeconte de Lisle\n_START_SECTION_\nBakgrunn\n_START_PARAGRAPH_\nLeconte de Lisle var s\xc3\xb8nn av en feltskj\xc3\xa6r, som oppdro ham strengt og sendte ham til \xc3\x98stindia for at han skulle forberede seg til et liv som forretningsmann. Etter denne reisen dro han til Rennes for \xc3\xa5 fullf\xc3\xb8re utdannelsen, og studerte gresk, italiensk og historie. Han vendte tilbake til R\xc3\xa9union \xc3\xa9n eller to ganger, men slo seg ned i Paris for godt i 1846.\n_START_SECTION_\nDikter\n_START_PARAGRAPH_\nI Paris ga han ut sin f\xc3\xb8rste diktsamling, La Venus de Milo (\xc2\xabVenus fra Milo\xc2\xbb), som skaffet ham mange beundrere. I 1873 ble han biblioteksassistent ved Palais du Luxembourg, og i 1886 ble han valgt inn i Acad\xc3\xa9mie fran\xc3\xa7aise som Victor Hugos etterf\xc3\xb8lger. Foruten en mengde diktsamlinger og tragedier etter gresk m\xc3\xb8nster ga han ut en rekke prosaoversettelser av Theokrit, Homer, Hesiod, Aiskhylos, Sofokles, Evripides og Horats. Komponisten Jules Massenet har satt musikk til hans tragedie Les \xc3\x89rinnyes._NEWLINE_Leconte de Lisles ideal var en po\xc3\xa9sie objective. Denne skulle ikke gi uttrykk for noe lyrisk \xc2\xabjeg\xc2\xbbs romantiske f\xc3\xb8lelsesutgydelser, men presentere for det meste deskriptivt sine skj\xc3\xb8nne, belevne og ubelevje sujets fra samtids og fortid, men ogs\xc3\xa5 i dikts form skildre gamle og nye mytologike og kosmologiske forestillinger. Slik som var vanlig den gan, presenterte han sine dikt i tidsskrifter og fra tid til annewn i samleverker. I 1852 utgav han Po\xc3\xa8mes antiques, i 1862 Po\xc3\xa8mes barbares, 1873 Les \xc3\x89rinnyes, 1884 Po\xc3\xa8mes tragiques. Hans formfullendt sisselerte, heller kj\xc3\xb8lige dikt, vakte etterhvert beundring hos literatturkritikere og litteraturkjennere, og hans bolig i Paris ble sentrum for tilhengere av den parnassiske skole (Parnassiens), som han ble betraktet som ledestjerne for. _NEWLINE_Hans diktning er inspirert av de antikke poetene, den har en klassisk korrekt rytme, og er rik p\xc3\xa5 eksotiske beskrivelser og fremmedartede navn. Samtidig er den preget av impassibilit\xc3\xa9, en viss avstand til sitt emne, som gj\xc3\xb8r at den kan virke kald. Under de strenge estetiske kravene ligger en dyp pessimisme, som fikk Leconte de Lisle til \xc3\xa5 ta tilflukt i antikken og i myter og religioner i det gamle India.'