b'\n_START_ARTICLE_\nKnut Lykken\n_START_SECTION_\nOppvekst\n_START_PARAGRAPH_\nLykken kom fra g\xc3\xa5rden Lykkja i \xc3\x98ystre Slidre, vest for Beitost\xc3\xb8len. Faren het ogs\xc3\xa5 Knut og var utkommandert soldat i krigen mot svenskene i 1807\xe2\x80\x931808 og i Napoleonskrigene ved Slesvig i 1813.\n_START_SECTION_\nRaufjordsheim\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 slutten av 1860-tallet satte Lykken og hans eldre bror opp ei hytte ved Raufjorden, en sidearm til Bygdin. Hytta var starten p\xc3\xa5 Raufjord Hotell, eller Raufjordsheim. I 1869 ble hotellet offisielt \xc3\xa5pnet, men \xc3\xa5ret f\xc3\xb8r hadde \xc3\x85smund Olavsson Vinje, Ernst Sars og Hagbart Berner bodd der da de skulle over til vestenden av Bygdin for \xc3\xa5 innvie sin ber\xc3\xb8mte hytte p\xc3\xa5 Eidsbugarden, som Lykken hadde v\xc3\xa6rt med p\xc3\xa5 \xc3\xa5 sette opp. Vinje og vennenes prosjekt var sannsynligvis medvirkende til at Lykken kunne starte sitt._NEWLINE_Raufjordsheim var beskjeden i starten, med to rom og fire-fem senger, men ble utvidet i etapper. Hytta var en av de f\xc3\xb8rste fjellhyttene som ble bygget med tanke p\xc3\xa5 turisttrafikk. De andre hyttene var for det meste setre og fjellg\xc3\xa5rder som tok imot turister som att\xc3\xa5tn\xc3\xa6ring. P\xc3\xa5 Raufjordsheim var det godt stell, med reinkj\xc3\xb8tt, r\xc3\xb8mme, spekemat og rakfisk. Iblant ble det ogs\xc3\xa5 servert bj\xc3\xb8rnekj\xc3\xb8tt. _NEWLINE_Hotellet tok imot mange celebre gjester, blant andre Johan Sverdrup, Jonas Lie, Erik Werenskiold og prins Friedrich Karl von Preussen, nev\xc3\xb8 av keiser Wilhelm I._NEWLINE_Ved \xc3\xa5rhundreskiftet ble veitraseen fra Beito til V\xc3\xa5g\xc3\xa5 lagt utenom Raufjorden slik at str\xc3\xb8mmen av turister etter hvert ble for liten. Etter \xc3\xa5 ha drevet hotellet i 30 \xc3\xa5r, m\xc3\xa5tte Lykken selge, men gikk sammen med tre slektninger og bygget Jotunheim Hotell, som senere ble Bygdin H\xc3\xb8ifieldshotel.\n_START_SECTION_\nFjellf\xc3\xb8reren\n_START_PARAGRAPH_\nLykken ble etter hvert ogs\xc3\xa5 kjent som en dyktig fjellf\xc3\xb8rer. I \xc3\x85rbok for Den Norske Turistforening i 1873 st\xc3\xa5r det at \xc2\xabhan var villig til \xc3\xa5 m\xc3\xb8te frem med eller uten hest n\xc3\xa5r man dessang\xc3\xa5ende henvender seg skriftlig til ham 8 dager i forveien\xc2\xbb. Han blir anbefalt av lensmann Nortorp, som opplyser at Lykken er en fortrinlig rein- og bj\xc3\xb8rnejeger og tilbyr f\xc3\xb8ring til Hestvold, Nybod, Eidsbod, Tvindehaugen, Gjendeoset over Valdersflyerne, \xc3\x85rdal, Lyster, Vaage, Lom og Sjoadalen._NEWLINE_I 1875 ble Lykken engasjert som f\xc3\xb8rer for Johannes Heftye, Gullik Lid fra Valdres var ogs\xc3\xa5 med. Heftye ville pr\xc3\xb8ve seg p\xc3\xa5 Knutsholstinden, et fjell som ble ansett som ubestigelig, og av enkelte antatt \xc3\xa5 v\xc3\xa6re Norges h\xc3\xb8yeste. Den 13. juli n\xc3\xa5dde ekspedisjonen toppen, en bragd som ga Heftye ry som en stor tindebestiger.\n_START_SECTION_\nF\xc3\xb8rstebestigninger 1876\n_START_PARAGRAPH_\nSommeren 1876 var Lykken engasjert som f\xc3\xb8rer for den ambisi\xc3\xb8se ekspedisjonen som Emanuel Mohn og William Cecil Slingsby planla. Mohn m\xc3\xb8tte Slingsby i Oslo den 8. juli, og med karjol dro de opp gjennom Valdres til Raufjordsheim. Lykken var hjemme p\xc3\xa5 g\xc3\xa5rden en tur for \xc3\xa5 reparere st\xc3\xb8vlene sine, men sluttet seg to dager senere til de to andre. Slingsby beskriver ham slik: _NEWLINE_\xc2\xabEn senesterk liten kar med plirende \xc3\xb8yne og et umiskjennelig preg av fysisk aktivitet. P\xc3\xa5 seg hadde han et par alderdommelige knebukser av skinn, som jeg t\xc3\xb8r formode m\xc3\xa5tte skrive seg fra en fjern stamfar, pansertykk frakk av hjemmelaget vadmel, vest med utallige sm\xc3\xa5 knapper, vinterskjerf, raggsokker, skjorte, fotsid regnkappe, bl\xc3\xb8t hatt og varme ullvotter.\xc2\xbb _NEWLINE_De ble holdt tilbake av d\xc3\xa5rlig v\xc3\xa6r i noen dager, men s\xc3\xa5 begynte det \xc3\xa5 klarne opp, og de kunne gi seg i kast med fjellene. Dermed la de ut p\xc3\xa5 en ekspedisjon som er enest\xc3\xa5ende i norsk fjellsports historie, med fem f\xc3\xb8rstebestigninger i l\xc3\xb8pet av fem dager. Den f\xc3\xb8rste var Torfinnstind, ovenfor Torfinnsbu ved Bygdin. De fortsatte s\xc3\xa5 med Galdeberget, Urdanostind, Nordre Urdanostind, som senere fikk navnet Slingsby-tind, og Gjertvasstind, f\xc3\xb8r de ga seg i kast med Storen. Gjertvasstind var den viktigste for Mohn, men for Slingsby gjaldt bare Storen, hans \xc2\xabpet\xc2\xbb._NEWLINE_Tidlig om morgenen den 21. juli startet Lykken, Mohn og Slingsby fra Vormeli i Utladalen. V\xc3\xa6ret var ikke det beste, men det var den siste dagen Lykken kunne v\xc3\xa6re med, s\xc3\xa5 de m\xc3\xa5tte pr\xc3\xb8ve seg. De skulle g\xc3\xa5 over bre, og da m\xc3\xa5tte de v\xc3\xa6re tre. De kom seg opp i Midtmaradalen, og med visse problemer over Maradalsryggen og ned i Maradalen. _NEWLINE_Etter en kort rast ga de seg i kast med den bratte breen p\xc3\xa5 \xc3\xb8stsiden av Storen. Breen var da uten navn, men fikk senere navnet Slingsby-breen. Her fikk de problemer. Slingsby gikk med \xc2\xabspikerst\xc3\xb8vler\xc2\xbb, det vil si st\xc3\xb8vler med ispigger, mens Mohn og Lykken syntes slikt ekstrautstyr var un\xc3\xb8dvendig. Klatringen opp breen ble derfor sv\xc3\xa6rt strabasi\xc3\xb8s for de to nordmennene. Mohn mistet stadig fotfestet, og to ganger rutsjet han utfor og ble bare reddet av at de gikk i tau. _NEWLINE_Ved en vanskelig passasje var Slingsby og Lykken uenige om veien videre. Slingsby ville g\xc3\xa5 mot venstre og pr\xc3\xb8vde seg to ganger. Begge ganger rutsjet han utfor og ble reddet av tauet, og til slutt m\xc3\xa5tte han gi seg og f\xc3\xb8lge Lykkens r\xc3\xa5d._NEWLINE_Slingsby ble etter hvert ut\xc3\xa5lmodig, tok av seg tauet og klatret fra de to andre. Da de omsider kom opp i skaret p\xc3\xa5 nordsiden av Storen, det som senere fikk navnet Mohns skar, var b\xc3\xa5de Lykken og Mohn s\xc3\xa5 utslitt at videre fremrykking var umulig. Slingsby var selv i tvil. Mohn mente at de n\xc3\xa5 kunne fastsl\xc3\xa5 at Storen var ubestigelig, men Slingsby dro p\xc3\xa5 det. Mohn mente at \xc2\xabmed to trente klatrere hadde vi kanskje klart det\xc2\xbb. Dette tente Slingsby, han var jo en fullbefaren klatrer, og alene ga han seg i kast med veggen. _NEWLINE_Lykken og Mohn tapte etter hvert Slingsby av syne. De ventet til de h\xc3\xb8rte ham hoie fra toppen og begynte s\xc3\xa5 m\xc3\xb8ysommelig \xc3\xa5 klatre tilbake ned breen. Mohn skrev senere at han f\xc3\xb8lte seg \xc2\xabmerkelig likegyldig\xc2\xbb, og at Lykken bare sa at \xc2\xabhan drep seg, engelskmannen\xc2\xbb. Da Slingsby tok dem igjen et stykke ned p\xc3\xa5 breen, spurte Mohn om han f\xc3\xb8lte seg stolt. Men Slingsby svarte overraskende at han skammet seg dypt. Han mente \xc3\xa5penbart at den klatringen han hadde gjennomf\xc3\xb8rt var uforsvarlig, at soloklatringen var altfor farlig._NEWLINE_Etter bestigningen av Storen gikk Lykken tilbake til Raufjordsheim, mens Mohn og Slingsby dro ned til Skjolden og hvilte ut etter strabasene.\n_START_SECTION_\nAndre bestigninger\n_START_PARAGRAPH_\nSommeren 1877 kom Slingsby tilbake til Norge og pr\xc3\xb8vde \xc3\xa5 f\xc3\xa5 med seg Lykken p\xc3\xa5 en ny ekspedisjon. Imidlertid hadde Slingsby sendt brevet til Lykken rett f\xc3\xb8r han dro til Norge, s\xc3\xa5 det er usikkert om Lykken mottok det. Slingsby bebreidet Knut for at han ikke stilte opp da han kom til Vetti, til tross for at Lykken aldri hadde avtalt noe slikt. Han var dessuten opptatt med forberedelser til reinjakten, som var hans viktigste inntektskilde. Slingsby ble senere p\xc3\xa5 \xc3\xa5ret med Lykken p\xc3\xa5 reinjakt og kunne felle sitt f\xc3\xb8rste reinsdyr._NEWLINE_Da Mohn h\xc3\xb8sten 1876 holdt foredrag om f\xc3\xb8rstebestigningen av Storen i Studentersamfundet, fortalte han forsamlingen at han mente nordmenn ikke var klare for tindebestigning. En av tilh\xc3\xb8rerne, den unge maleren Harald Petersen, ble s\xc3\xa5 provosert av dette at han straks bestemte seg for at han skulle klare det Mohn og Lykken ikke hadde klart, \xc3\xa5 n\xc3\xa5 toppen av Storen._NEWLINE_Han pr\xc3\xb8vde seg allerede sommeren etter, men det gikk d\xc3\xa5rlig, og Petersen holdt p\xc3\xa5 \xc3\xa5 omkomme. Men i 1878 ville han pr\xc3\xb8ve igjen. Han dro opp til Raufjordsheim for \xc3\xa5 f\xc3\xa5 med seg Lykken, noe han mente var avgj\xc3\xb8rende for \xc3\xa5 n\xc3\xa5 toppen. Lykken strittet imot i det lengste, men lot seg til slutt overtale til \xc3\xa5 f\xc3\xb8re Petersen opp i Mohns skard. _NEWLINE_Da de kom til kanten av Slingsby-breen, ville ikke tredjemann i laget mer. Han fikk panikk og m\xc3\xa5tte tjores til en stein for at han ikke skulle risikere livet ved \xc3\xa5 pr\xc3\xb8ve \xc3\xa5 g\xc3\xa5 ned igjen alene. Lykken fikk Petersen opp til Mohns skar, men nektet igjen \xc3\xa5 g\xc3\xa5 et skritt videre. Med Lykkens anvisninger kunne Petersen f\xc3\xb8lge Slingsbys rute og kom seg opp alene, og ble dermed det andre mennesket som n\xc3\xa5dde toppen. Som bevis p\xc3\xa5 at han hadde v\xc3\xa6rt der, tok han med seg lommet\xc3\xb8rklet som Slingsby hadde etterlatt to \xc3\xa5r tidligere.\n_START_SECTION_\nKonflikter\n_START_PARAGRAPH_\nPettersen sendte lommet\xc3\xb8rklet til Slingsby med et brev. Brevet er ikke bevart, men det kan virke som om han har beklaget seg over at Lykken ikke ville f\xc3\xb8re ham helt til topps. Slingsby svarer i hvert fall med f\xc3\xb8lgende salve: \xc2\xabKnut kaller jeg n\xc3\xa5 en lat og feig fyr, og jeg skal aldri mer bruke ham. Jeg hadde store vanskeligheter med \xc3\xa5 l\xc3\xa6re ham propert taubruk. Og en gang ble v\xc3\xa5rt taulags sikkerhet bragt i virkelig fare p\xc3\xa5 grunn av hans skj\xc3\xb8desl\xc3\xb8shet.\xc2\xbb Slingsby beskriver noen episoder fra ekspedisjonen i 1876 og avslutter: \xc2\xabMen n\xc3\xa5r alt kommer til alt, er han en feiging, ellers ville han ikke ha g\xc3\xa5tt opp i det storartete skaret for annen gang uten \xc3\xa5 ta et skritt videre da de virkelige vanskelighetene begynte.\xc2\xbb Slingsby viser med dette at han ikke skj\xc3\xb8nte at Lykken som f\xc3\xb8rer hadde ansvar for ekspedisjonens sikkerhet. Han m\xc3\xa5tte bruke sitt eget skj\xc3\xb8nn, og kunne faktisk stilles til ansvar om det tilst\xc3\xb8tte deltagerne noe._NEWLINE_Johannes Heftye var ogs\xc3\xa5 blitt provosert av Mohns utsagn om at nordmenn ikke var modne for tindebestigning. Fra 1880 til 1882 utspant det seg en heftig avisfeide mellom Heftye og Slingsby, hvor igjen Lykken blir skyteskive. Slingsby og Heftye pr\xc3\xb8ver gjensidig \xc3\xa5 nevurdere hverandres prestasjoner, og Slingsby mener at hans egen f\xc3\xb8rer da han besteg Knutsholstinden, Johannes Vigdal, var verdt \xc2\xabet dusin slike som Knut Lykken\xc2\xbb._NEWLINE_Hvordan Lykken oppfattet disse angrepene vites ikke. Helt uber\xc3\xb8rt var han vel neppe, men det ser ikke ut til \xc3\xa5 ha noen negativ virkning p\xc3\xa5 hans ry som fjellf\xc3\xb8rer.'