b'\n_START_ARTICLE_\nBaltazar Mathias Keilhau\n_START_SECTION_\nLiv\n_START_PARAGRAPH_\nKeilhau var s\xc3\xb8nn til sogneprest Johan David Bertram Keilhau i Biri. Etter examen artium 1816 fra Christiania Katedralskole, ble han i 1821 den f\xc3\xb8rste i Norge som avla mineraleksamen ved Universitetet i Oslo.  I studietiden etablerte han en litter\xc3\xa6r studiekrets med kjente vitenskapsmenn som matematikeren Niels Henrik Abel og medisineren Christian Peder Bianco Boeck, samt medisineren Christen Heiberg, Bernt Wilhelm Schenck og legen Jens Johan Hjort (1798\xe2\x80\x931873). Den litt eldre Christopher Hansteen fungerte som Keilhaus mentor._NEWLINE_Sammen med studiekameraten  Christian Peder Bianco Boeck og reinjegeren Ole Urdi, var Keilhau med p\xc3\xa5 \xc2\xabJotunheimens oppdagelse\xc2\xbb i 1820. De foretok  f\xc3\xb8rstebestigning av Kalveh\xc3\xb8gdi den 12. juli 1820, Falketind den 14. juli 1820 og Nordre Skagast\xc3\xb8lstind i juli 1820. Omr\xc3\xa5det ga de navnet  Jotunfjeldene, etter Riesengebirge (Karkonosze-Krkono\xc5\xa1e), et fjellomr\xc3\xa5de i det n\xc3\xa5v\xc3\xa6rende Tsjekkia og Polen, men Aasmund Olavsson Vinje ga det senere navnet Jotunheimen.  Under reisen gjorde Keilhau og Boeck flittige nedtegnelser og publikasjoner av sine oppdagelser.  Dette vakte stor interesse for omr\xc3\xa5det, som fra f\xc3\xb8r riktignok var kjent for lokale b\xc3\xb8nder og fangstfolk, men som aldri hadde blitt ordentlig beskrevet eller kartlagt. Keilhau malte en serie akvareller som han kalte Erindringer af Fjeldreisen i 1820. B\xc3\xa5de Johannes Flintoe og Wilhelm Maximilian Carpelan laget bilder basert p\xc3\xa5 Keilhaus skisser og tegninger, og Keilhau hadde selv originaltegninger av Carpelan. Kombinasjonen av vitenskapelig utforskning og kunstnerisk avbildning bidro til \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re Jotunheimen og h\xc3\xb8yfjellet kjent._NEWLINE_Resultatene fra disse unders\xc3\xb8kelsene publiserte han i Nyt magazin for naturvidenskaperne. I 1823 tok han initiativ til det som i 1828 ble Norsk Physiografisk Forening.  I 1824 guidet han naturviteren Henrik Steffens p\xc3\xa5 turer oppi Valdres, og fikk via_NEWLINE_hans innflytelse, et stipendium til utenlandsopphold. Den brakte Keilhau til Berlin, Freiburg, Wien, Tyrol og Nord-Italia. Ogs\xc3\xa5 Niels Henrik Abel var med p\xc3\xa5 dannelsesreisen.  Vel tilbake ble Keilhau  tilsatt som lektor 1826 og \xc3\xa5ret efter innvalgt i Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim. Han ga i 1831 ut en skildring av sin reise til Finnmark, Bj\xc3\xb8rn\xc3\xb8ya og Svalbard. Hensikten med denne reisen var geologiske unders\xc3\xb8kelser, men i dag har denne boken ogs\xc3\xa5 stor topografisk og historisk verdi. _NEWLINE_I 1834  etterfulgte han Jens Esmark, som var landets f\xc3\xb8rste professor i geologi. I dette satt han til 1857, \xc3\xa5ret f\xc3\xb8r han d\xc3\xb8de.  I denne perioden som professor ble han utnevnt til ridder av Vasaorden 1838, av Nordstj\xc3\xa4rneorden 1843 og av St. Olavs Orden 1848.  Han utviklet en transmutasjonsteori som ikke fikk skikkelig geh\xc3\xb8r.  Hans etterf\xc3\xb8lger var Theodor Kjerulf som ble professor 1866._NEWLINE_Eneste retur til Jotunheimen var i 1844 da han f\xc3\xb8rsteb esteg Keilhaus topp, men mislyktes i \xc3\xa5 n\xc3\xa5 Galdh\xc3\xb8piggen._NEWLINE_Keilhau huskes i ettertid som grunnleggeren av norsk geologi og har gitt navnet til Keilhauitt, ogs\xc3\xa5 kjent som yttrotitanitt, f\xc3\xb8rst beskrevet fra et funn p\xc3\xa5 en pegmatitt i Arendal (1844)._NEWLINE_Han giftet seg i 1830 med Christine Kemp (1804\xe2\x80\x9362). Hun var f\xc3\xb8r det forlovet med Niels Henrik Abel fra 1824 til hans d\xc3\xb8d i 1829.\n_START_SECTION_\nSekund\xc3\xa6rlitteratur\n_START_PARAGRAPH_\nErnst Sars: \xc2\xabKeilhaus opdagelse af Jotunhejmen\xc2\xbb, i Den norske turistforenings \xc3\xa5rbog for 1872.'