b'\n_START_ARTICLE_\nPartito Socialista Italiano\n_START_PARAGRAPH_\nPartito Socialista Italiano, forkortet PSI, (norsk: det italienske sosialistpartiet) ble dannet i Genova i 1892, under ledelse av Filippo Turati. PSI var det f\xc3\xb8rste massepartiet i Italia. Ulike ideologiske retninger, deriblant ortodokse marxister, anarkosyndikalister og nasjonalsyndikalister (der blant andre Benito Mussolini var en av lederne), samt reformistiske sosialister var med._NEWLINE_Partiet ble opprinnelig kalt Det italienske arbeiderparti (Partito dei Lavoratori Italiani), men endret navn til Det italienske sosialistpartiet i 1893.\n_START_SECTION_\nMellomkrigstiden\n_START_PARAGRAPH_\nFlertallet i partiet var anti-militarister, noe som kom tydelig til syne under krigen mot Libya i 1911 og da den f\xc3\xb8rste verdenskrig br\xc3\xb8t ut i 1914. Italia gikk med i krigen i mai 1915, men PSI st\xc3\xb8ttet, til forskjell fra flertallet i mange andre sosialistiske og sosialdemokratiske parti, ikke krigf\xc3\xb8ringen. Perioden etter v\xc3\xa5penhvilen i 1918 var kjennetegnet av sterk sosial misn\xc3\xb8ye, som n\xc3\xa5dde h\xc3\xb8ydepunktet under fabrikkokkupasjonene i september 1920. PSI sto sterkt, og var hovedfienden til fascistene._NEWLINE_Sosialistene ble i denne tiden utsatt for brutal terror fra fascistisk hold, ogs\xc3\xa5 f\xc3\xb8r Benito Mussolini ble regjeringssjef i en borgerlig koalisjonsregjering i 1922. I 1925 ble den parlamentariske lederen for sosialistene, Giacomo Matteotti, myrdet. Da Italia ble en fascistisk ettpartistat i 1927, ble sosialistpartiet helt forbudt, men fortsatte illegalt og i eksil._NEWLINE_P\xc3\xa5 1920-tallet ble ellers partiet splittet to ganger. I 1921 br\xc3\xb8t en kommunistisk fl\xc3\xb8y ut og dannet Det italienske kommunistpartiet PCI. \xc3\x85ret etter br\xc3\xb8t h\xc3\xb8yrefl\xc3\xb8yen ut og dannet sitt eget parti. PSI holdt fram som det st\xc3\xb8rste, med en venstresosialistisk linje, til det ble helt undertrykt av fascistene.\n_START_SECTION_\nEtterkrigstiden\n_START_PARAGRAPH_\nEtter krigen tok PSI opp igjen virksomheten, fortsatt med en venstresosialistisk politikk. Men n\xc3\xa5 var kommunistene i PCI blitt det st\xc3\xb8rste partiet p\xc3\xa5 venstresida, takket v\xc3\xa6re en sv\xc3\xa6rt aktiv innsats i den anti-fascistiske partisanr\xc3\xb8rsla. I etterkrigstiden har PSI delvis samarbeidet med og samtidig konkurrert med kommunistene i PCI, og fra 1960-tallet samarbeidet de ogs\xc3\xa5 med borgerlige partier som Democrazia Cristiana (DC). Partiet lyktes imidlertid ikke \xc3\xa5 realisere sine reformistiske m\xc3\xa5lsetninger med denne alliansen. I l\xc3\xb8pet av 60 og 70-tallet mistet PSI mye av sin innflytelse, tross at partiet stadig satt i regjering._NEWLINE_I 1976 overtok Bettino Craxi som leder for partiet. Han la vekt p\xc3\xa5 \xc3\xa5 skape avstand til kommunistene og \xc3\xa5 bringe PSI n\xc3\xa6rmere sentrums- og h\xc3\xb8yresiden blant partiene. I 1978 endret partiet symbol, i det man tok i bruk den r\xc3\xb8de nelliken for \xc3\xa5 representere partiets nye kurs og for \xc3\xa5 hedre nellikrevolusjonen i Portugal._NEWLINE_Selv om PSI aldri ble noen seri\xc3\xb8s trussel verken for PCI eller for DC, f\xc3\xb8rte det faktum at partiet var i vippeposisjon til at man etter valget i 1983 kunne kreve \xc3\xa5 f\xc3\xa5 statsministeren. Selv om PSI, med sine 11% kun hadde omtrent en tredjedel av den oppslutningen DC hadde, kunne PSI true med \xc3\xa5 forlate regjeringen og dermed dens parlamentariske flertall, dersom Craxi ikke ble utnevnt til statsminister. Craxi ble dermed den f\xc3\xb8rste sosialisten i republikkens historie som ble leder for Italias regjering._NEWLINE_Under Craxis periode som statsminister \xc3\xb8kte partiets popularitet. Som statsminister i samarbeidsregjeringer med de borgerlige kunne han ta \xc3\xa6ren for sterk \xc3\xb8konomisk vekst, samtidig med at han klarte \xc3\xa5 kontrollere inflasjonen. Han m\xc3\xa5tte imidlertid samtidig ta skylden for en sterk \xc3\xb8kning i statsgjelden.\n_START_SECTION_\nSlutten p\xc3\xa5 partiet\n_START_PARAGRAPH_\nI februar 1992 startet avsl\xc3\xb8ringene av et omfattende korrupsjonsystem, som skulle bli kjent under betegnelsen Tangentopoli. Den f\xc3\xb8rste som ble arrestert var sykehusadministratoren Mario Chiesa, som var medlem av PSI. Chiesa fors\xc3\xb8kte \xc3\xa5 f\xc3\xa5 beskyttelse av Bettino Craxi, men Craxi svarte med \xc3\xa5 kalle Chiesa \xe2\x80\x9cen kjeltring innen et ellers rent sosialistparti\xe2\x80\x9c. Han benektet samtidig spekulasjoner om at det var snakk om landsomfattende korrupsjon. Chiesa, som f\xc3\xb8lte seg sviktet, ble enig med p\xc3\xa5talemyndighetene om \xc3\xa5 fortelle det han visste. Dette medf\xc3\xb8rte en rekke arrestasjoner, f\xc3\xb8rst i Milano, deretter ogs\xc3\xa5 i andre deler av landet, etter hvert som stadig flere politikere tilsto. En viktig drivkraft i framdriften i etterforskningen var tendensen til at politikere h\xc3\xb8yere oppe i systemet sviktet sine \xe2\x80\x9cklienter\xe2\x80\x9d, det vil si politikere lengre nede i systemet. Dette f\xc3\xb8rte imidlertid, som i tilfellet med Chiesa, til at de f\xc3\xb8lte seg sviktet og til at de tystet, ofte p\xc3\xa5 flere andre, som igjen tystet p\xc3\xa5 enda flere._NEWLINE_Unders\xc3\xb8kelsene ble suspendert i fire uker for \xc3\xa5 f\xc3\xa5 ro rundt parlamentsvalget i 1992. Sosialistpartiet klarte \xc3\xa5 f\xc3\xa5 13.6% av stemmene, til tross for korrupsjonsskandalene. Etter valgene \xc3\xb8kte farten i avsl\xc3\xb8ringene. I mai 1992 mottok den sosialistiske deputerte Paolo Pilliteri et brev som underrettet ham om at han var under etterforskning for kriminelle handlinger. Craxi mottok selv et lignende brev desember samme \xc3\xa5r._NEWLINE_Mellom 1992 og 1993 ble politikere i partiet, fra lokale ledere helt opp til enkelte statsr\xc3\xa5der, utsatt for anklager og/eller arrestert. En s\xc3\xa6rlig skandal\xc3\xb8s episode skjedde i Calabria, der b\xc3\xa5de den sosialistiske borgermesteren og alle de sosialistiske kommunestyrerepresentantene ble arrestert. P\xc3\xa5 dette tidspunktet snudde stemningen mot partiet. Mange regionale hovedkvarter ble beleiret av de som \xc3\xb8nsket et hederlig parti med ekte sosialistiske verdier._NEWLINE_Craxi trakk seg som partileder i februar 1993. Partiets siste leder var Ottaviano Del Turco. Han var simpelthen en person uten b\xc3\xa5nd til partiets tidligere ledere._NEWLINE_Partiet delte seg til slutt i tre grupperinger, Giorgio Benvenutos Rinascita Socialista (RS), Del Turco med PSI, men med et nytt symbol og til slutt Craxis st\xc3\xb8ttespillere som dannet Federazione Democratico Socialista (FDS). De f\xc3\xb8rste to grupperingene ble til slutt en del av valgalliansen Alleanza dei Progressisti, mens den tredje ble med i den h\xc3\xb8yreorienterte Polo delle Libert\xc3\xa0._NEWLINE_Ved lokalvalgene i desember 1993 ble PSI n\xc3\xa6rmest utradert og fikk kun omtrent 3% av stemmene. I Milano, der PSI hadde f\xc3\xa5tt 20% oppslutning i 1990, fikk partiet n\xc3\xa5 kun 2%, noe som ikke en gang var nok til \xc3\xa5 velge en eneste kommunestyrerepresentant. Del Turco fors\xc3\xb8kte f\xc3\xa5nyttes \xc3\xa5 gjenerobre partiets troverdighet. Giuliano Amato, medlem av PSI og en n\xc3\xa6r venn av Bettino Craxi, trakk seg som statsminister april 1993. Hans regjering ble etterfulgt av en teknokratisk regjering uten noen s\xc3\xa6rlig innflytelse._NEWLINE_Ved parlamentsvalget i 1994 allierte restene av PSI seg med Alleanza dei Progressisti under ledelse av det post-kommunistiske Partito Democratico della Sinistra (PDS). PSI fikk kun 2.2% av stemmene, mot 13.6% i 1992. Partiets kandidater var hovedsakelig fra partiets venstreside, i likhet med Del Turco selv. Noen av partiets tidligere medlemmer sluttet seg til andre partier: Antonio Guidi, Monica Stefania Baldi, Umberto Scapagnini og Emiddio Novi sluttet seg til Forza Italia, Giulio Tremonti ble med i Patto Segni, Giorgio Benvenuto gikk inn i Alleanza Democratica, mens Carlo Ripa di Meana valgte \xc3\xa5 slutte seg til Federazione dei Verdi._NEWLINE_Partiet ble oppl\xc3\xb8st den 13. november 1994.\n_START_SECTION_\nDiaspora\n_START_PARAGRAPH_\nDe sosialistene som ikke ble med i andre partier, organiserte seg i to grupper: Socialisti Italiani (SI) med Enrico Boselli, Ottaviano Del Turco, Roberto Villetti, Riccardo Nencini, Cesare Marini og Maria Rosaria Manieri, som valgte en autonom stilling i forhold til PDS og Federazione Laburista (FL) med Valdo Spini, Antonio Ruberti, Giorgio Ruffolo, Giuseppe Pericu, Carlo Carli and Rosario Olivo, som inngikk en tett allianse med PDS. SI gikk til slutt, i 1998 sammen med andre sosialistiske grupper og dannet Socialisti Democratici Italiani (SDI), mens FL gikk sammen med PDS (og andre mindre grupperinger) og dannet Democratici di Sinistra samme \xc3\xa5r._NEWLINE_Mellom 1994 og 1996 sluttet mange tidligere sosialister seg til Forza Italia, som Giulio Tremonti, Franco Frattini, Massimo Baldini og Luigi Cesaro. Gianni De Michelis, Ugo Intini og flere politikere med n\xc3\xa6re b\xc3\xa5nd til Bettino Craxi dannet Partito Socialista, mens andre, som Fabrizio Cicchitto og Enrico Manca dannet Partito Socialista Riformista.'