b"\n_START_ARTICLE_\nAfroamerikansk litteratur\n_START_PARAGRAPH_\nAfroamerikansk litteratur er den litteratur som er skapt i USA av forfattere av afroamerikansk bakgrunn. Tradisjonen, ikke en sjanger, sporer sin opprinnelse tilbake til litter\xc3\xa6re verker som sent 1700-tall med Phillis Wheatley og Olaudah Equiano, n\xc3\xa5dde sitt tidlige h\xc3\xb8ydepunkt med slavefortellinger og den s\xc3\xa5kalte Harlemrenessansen, og fortsetter i dag med forfattere som Toni Morrison, Nobelprisvinner i litteratur, og den prisbel\xc3\xb8nte Walter Mosley, som begge er rangert blant de fremste forfattere i USA. Blant de temaer og emner som er fremmet innenfor den afroamerikanske tradisjonen er afroamerikansk kultur, rasisme, slaveri, og like rettigheter. Afroamerikansk forfatterskap har tendert til \xc3\xa5 ta i bruk muntlige former som eksempelvis Negro Spirituals, kristne prekener, gospelmusikk, blues og rap._NEWLINE_Da afroamerikaneres plass i det amerikanske samfunnet har endret seg i \xc3\xa5rhundrenes l\xc3\xb8p, har ogs\xc3\xa5 fokuset p\xc3\xa5 afroamerikansk litteratur endret seg. F\xc3\xb8r den amerikanske borgerkrigen var litteraturen hovedsakelig fokusert p\xc3\xa5 slaveris plager og uretteferdighet, slik som det er indikert ved sjangeren slavefortellinger. Ved \xc3\xa5rhundreskiftet til 1900-tallet har b\xc3\xb8ker av forfattere som W. E. B. DuBois og Booker T. Washington diskutert hvorvidt rasisme og rasistiske holdninger skal konfronteres eller forsones. Under borgerrettsbevegelsen skrev forfattere som Richard Wright og Gwendolyn Brooks om emner som rasistisk segregering og svart nasjonalisme. S\xc3\xa6rlig p\xc3\xa5 1960-tallet markerte svart politisk protest seg, markert p\xc3\xa5 ulikt vis med tekster og taler av Martin Luther King jr., selvbiografien til Malcolm X og Eldridge Cleavers ideologiske Sjel p\xc3\xa5 is. I dag har den afroamerikanske litteraturen blitt akseptert som en integrert del av amerikansk litteratur med blant b\xc3\xb8ker som R\xc3\xb8tter (1977) av Alex Haley, Purpurfargen (1982) av Alice Walker og Elskede (1987) av Toni Morrison, som alle har f\xc3\xa5tt stor utbredelse og innflytelse b\xc3\xa5de i USA og i oversettelser.\n_START_SECTION_\nTidlig afroamerikansk litteratur\n_START_PARAGRAPH_\nAfroamerikansk historie strekker seg lengre tilbake enn dannelsen av staten USA som et uavhengig land, og afroamerikansk litteratur har tilsvarende dype r\xc3\xb8tter._NEWLINE_Lucy Terry (ca. 1730\xe2\x80\x931821) er forfatteren av den eldste kjente stykke afroamerikansk litteratur, \xc2\xabBars Fight\xc2\xbb, som ble skrevet i 1746, men diktet ble ikke trykket f\xc3\xb8r i 1855 da det ble inkludert i Josiah Hollands History of Western Massachusetts. _NEWLINE_Poeten Phillis Wheatley (1753\xe2\x80\x931784) utga sin bok Poems on Various Subjects i 1773, tre \xc3\xa5r f\xc3\xb8r den amerikanske uavhengigheten. Wheatley var f\xc3\xb8dt i Senegal, tatt til fange og solgt som slave syv \xc3\xa5r gammel. Hun ble fraktet til Nord-Amerika som eiendommen til en handelsmann i Boston. Da hun var 16 \xc3\xa5r hadde hun mestret sitt nye spr\xc3\xa5k engelsk. Hennes poesi er rost av mange de ledende figurer fra den amerikanske revolusjon, blant annet George Washington som takket henne for et dikt skrevet til hans \xc3\xa6re. Mange hvite fant det vanskelig \xc3\xa5 forst\xc3\xa5 at en svart kvinne kunne forfatte dikt av slik opph\xc3\xb8yd kvalitet og Wheatley m\xc3\xa5tte forsvare seg i en rettssak for bevise at hun faktisk hadde skrevet sine egne dikt. En del litteraturforskere har sitert Wheatleys suksessfulle forsvar som den f\xc3\xb8rste anerkjennelsen av afroamerikansk litteratur. Hun var s\xc3\xa6rlig svak for \xc3\xa5 skrive i elegisk poesi foruten epyllion (korte episke dikt), og beundringen for hennes poesi f\xc3\xb8rte til at hun bli satt fri og at hun kunne leve av sine inntekter som forfatter._NEWLINE_En annen tidlig afroamerikansk forfatter var Jupiter Hammon (1711\xe2\x80\x931806?). Han er betraktet til \xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt den f\xc3\xb8rste svarte som utga en bok i USA, s\xc3\xa5ledes f\xc3\xb8r Wheatley (som utga sine f\xc3\xb8rste dikt i England), med sitt dikt \xc2\xabAn Evening Thought: Salvation by Christ with Penitential Cries\xc2\xbb som et stort flyveblad s\xc3\xa5 tidlig som 1761. I 1778 skrev han en ode til Phillis Wheatley hvor han diskuterte deres felles menneskelighet og b\xc3\xa5nd. Etter et liv i slaveri holdt han en tale, Adressering til negrene i staten New York (1806) da han var 76 \xc3\xa5r og uttalte at \xc2\xabOm vi noen gang kommer til Himmelen vil vi ikke finne noen som vil klandre oss for v\xc3\xa6re svarte eller for \xc3\xa5 v\xc3\xa6re slaver.\xc2\xbb Det er antatt at Hammon var slave til han d\xc3\xb8de. Hans ovennevnte tale ble senere opptrykket av flere abolisjonistgrupper._NEWLINE_William Wells Brown (1814\xe2\x80\x931884) og Victor S\xc3\xa9jour (1817\xe2\x80\x931874) produserte de tidligste skj\xc3\xb8nnlitter\xc3\xa6re prosaverkene av afroamerikanske forfattere. S\xc3\xa9jour var f\xc3\xb8dt fri i New Orleans og flyttet til Frankrike da han var 19 \xc3\xa5r. Der utga han sin novelle \xc2\xabLe Mul\xc3\xa2tre\xc2\xbb (\xc2\xabMulatten\xc2\xbb) i 1837. Det er det f\xc3\xb8rste kjente skj\xc3\xb8nnlitter\xc3\xa6re prosastykket av en afroafrikaner, selv om det var skrevet p\xc3\xa5 fransk og trykket i et fransk magasin. S\xc3\xa9jour vendte aldri tilbake til afroamerikanske emner i hans senere tekster. Brown, p\xc3\xa5 den annen side, var en framtredende abolisjonist, foreleser, historiker, og forfatter av romaner og skuespill. Han var f\xc3\xb8dt som fange i s\xc3\xb8rstatene, men flyktet nordover hvor han arbeidet for abolisjonistsaken og ble en profilert forfatter. Han skrev Clotel; or, The President's Daughter (1853), betraktet som den f\xc3\xb8rste roman skrevet av en afroamerikaner, selv om romanen ble f\xc3\xb8rst utgitt i England. Den var basert p\xc3\xa5 et vedvarende rykte om at president Thomas Jefferson hadde blitt far til en datter med sin slave Sally Hemings. _NEWLINE_Den f\xc3\xb8rste afroamerikanske roman som ble utgitt i USA var Harriet E. Wilsons Our Nig (1859). Den uttrykte vanskelighetene som frie svarte hadde med \xc3\xa5 leve i nordstatene. Boken var selvbiografisk, ble raskt glemt etter utgivelsen, muligens for at dens innhold om at selv frie svarte var ikke virkelige frie, var ikke i overensstemmelse med de faste temaene i slavefortellingene. Da romanen ble gjenoppdaget av Henry Louis Gates, Jr. i 1982 fikk den derimot nasjonal oppmerksomhet.\n_START_SECTION_\nFrederick Douglass\n_START_PARAGRAPH_\nFrederick Douglass (ca. 1818\xe2\x80\x931895) ble f\xc3\xb8rst ble kjent for offentligheten som en kraftfull og elegant taler og som forfatteren av sin selvbiografiske slavefortelling, og til sist som den mest framtredende afroamerikaneren i sin tid, og en framst\xc3\xa5ende foreleser og skribent._NEWLINE_Douglass var f\xc3\xb8dt som slave i Maryland, men r\xc3\xb8mte og arbeidet siden for en rekke abolisjonistsaker. Han redigerte ogs\xc3\xa5 et antall aviser, blant dem The North Star. Douglass\xe2\x80\x99 best kjente verk er hans selvbiografi, Fortellingen om livet til Frederick Douglass, en amerikansk slave (Narrative of the Life of Frederick Douglass, an American Slave, 1845). Da boken kom ut ble den angrepet av en del kritikere som ikke kunne tro at en svart mann kunne skrive en s\xc3\xa5pass elegant og veltalende tekst. En av de fremste kritikerne var en nabo av Douglass\xe2\x80\x99 tidligere slaveeier som hevdet at den slave som han kjente var \xc2\xaben ul\xc3\xa6rd og ganske ordin\xc3\xa6r neger.\xc2\xbb Douglass selv hevdet at hans lidelser som slave ikke var representativt for amerikanske slaver generelt da slaver s\xc3\xb8r for Maryland hadde et langt verre liv. \xc2\xabJeg har hatt lidelser, men det er ingenting i sammenligning med tusenvis av andre.\xc2\xbb_NEWLINE_Hans selvbiografi ble en bestselger, b\xc3\xa5de i USA som i Storbritannia, og Douglass reviderte og utvidet senere teksten og ble gjenutgitt som Min trelldom og min frihet (My Bondage and My Freedom, 1855). I tillegg til \xc3\xa5 tjene en rekke politiske posisjoner i l\xc3\xb8pet av sitt liv skrev han en rekke innflytelsesrike artikler og essayer. \xc2\xabJeg ser fortsatt for meg et liv av slit og pr\xc3\xb8velser..., men rettferdig m\xc3\xa5 skje, sannheten m\xc3\xa5 bli fortalt... jeg vil ikke v\xc3\xa6re stille.\xc2\xbb\n_START_SECTION_\nEtter opphevelsen av slaveriet\n_START_PARAGRAPH_\nAbraham Lincolns Emansipasjonproklamasjonen den 22. september 1862 erkl\xc3\xa6rte at m\xc3\xa5let for den amerikanske borgerkrigen var frigj\xc3\xb8ring av slavene. I takt med at unionsh\xc3\xa6rene erobret s\xc3\xb8rstatene ble der daglig befridd tusenvis av slaver inntil nesten alle (ca. 4 millioner if\xc3\xb8lge folketellingen i 1860 var befridd i juli 1865. I tiden etter at slaveriet var opphevet fortsatte en rekke afroamerikanske forfattere \xc3\xa5 skrive sakprosa om forholdene til svarte i det amerikanske samfunnet. Blant de fremste var W. E. B. Du Bois (1868\xe2\x80\x931963), en av de opprinnelige stifterne av Nasjonalforbundet for de fargas interesser (National Association for the Advancement of Colored People, NAACP), og som utga en meget innflytelsesrik samling av essayer kalt Sjelene til svarte folk (The Souls of Black Folk, 1903). Bokens essayer var banebrytende og trakk veksler p\xc3\xa5 Du Bois\xe2\x80\x99 egne erfaringer for \xc3\xa5 beskrive hvordan afroamerikanere levde i det amerikanske samfunnet. I en av tekstene hevdet Du Bois at \xc2\xabProblemet til 1900-tallet er problemet med fargelinjen\xc2\xbb Du Bois var overbevist om at afroafrikanere burde, grunnet deres felles interesser, arbeide sammen for \xc3\xa5 bekjempe fordommer og urettferdighet. _NEWLINE_De siste kapitlene i boken er mer skj\xc3\xb8nnlitter\xc3\xa6re fortellinger om enkeltindivider. Et kapittel forteller historien om Du Bois\xe2\x80\x99 egen s\xc3\xb8nn, den f\xc3\xb8rstef\xc3\xb8dte, og hans altfor tidlige d\xc3\xb8d. Et kapittel om livet til Alexander Crummell, en svart prest i den episkopale kirke, og en fiktiv fortelling om en gutt fra Georgia reiser ut for \xc3\xa5 g\xc3\xa5 p\xc3\xa5 gymnas og n\xc3\xa5r han kommer tilbake blir han avvist av b\xc3\xa5de sitt svarte samfunn og av de hvite patrisiere i byen. Siste kapittel er om svart musikk._NEWLINE_En annen prominent forfatter i samme tidsperiode var Booker T. Washington (1856\xe2\x80\x931915), som p\xc3\xa5 mange vis representerte det motsatte syn fra Du Bois. Washington var en l\xc3\xa6rer og grunnlegger av Tuskegee Institute, et svart gymnast i Alabama. Blant hans utgivelser var Up From Slavery (1901), The Future of the American Negro (1899), Tuskegee and Its People (1905), og My Larger Education (1911). I kontrast til Du Bois, som hadde en mer konfronterende holdning for \xc3\xa5 avslutte rasestriden i Amerika, mente Washington at svarte selv matte l\xc3\xb8fte seg opp og vise seg like overfor hvite f\xc3\xb8r rasismen ville forsvinne. Mens dette var popul\xc3\xa6rt hos mange, b\xc3\xa5de svarte som hvite, kom Washingtons politiske linje med tiden til \xc3\xa5 bli mindre dominerende etter hvert som \xc3\xa5rene gikk og rasistiske holdninger vedvarte._NEWLINE_En tredje forfatter som fikk oppmerksom i samme periode, skj\xc3\xb8nt ikke amerikansk borger, var jamaicaner Marcus Garvey (1887\xe2\x80\x931940), journalist, aviseier og korsfarer for panafrikanisme gjennom sin organisasjon Universal Negro Improvement Association and African Communities League (UNIA). Han oppmuntret folk av afrikansk slekt \xc3\xa5 s\xc3\xb8ke tilbake til sine afrikanske r\xc3\xb8tter: \xc2\xabV\xc3\xa5rt forbund m\xc3\xa5 ikke vite av noen himmelstr\xc3\xb8k, grenser eller nasjonalitet... la oss holde sammen under alle himmelstr\xc3\xb8k og i hvert eneste land...\xc2\xbb _NEWLINE_Han skrev en rekke essayer som ble trykket som ledere i UNIAs husorgan, avisen Negro World. En del av hans forelesninger og andre skrifter ble samlet i sakprosab\xc3\xb8ker av hans andre kone Amy Jacques Garvey som Philosophy and Opinions of Marcus Garvey Or, Africa for the Africans (1924) og More Philosophy and Opinions of Marcus Garvey (1977). Rastafarianerne kom senere til \xc3\xa5 se p\xc3\xa5 Garvey som sin profet._NEWLINE_Paul Laurence Dunbar (1872\xe2\x80\x931906), som ofte skrev i samtidens muntlige, fargerike, svarte dialekt og med en dyktig retorisk struktur, fikk nasjonal oppmerksomhet for sitt dikt \xc2\xabOde to Ethiopia\xc2\xbb (1896) fra samlingen Lyrics of Lowly Life. Hans f\xc3\xb8rste bok med poesi, Oak and Ivy, ble utgitt i 1893. Mye av Dunbars verker, som eksempelvis When Malindy Sings (1906), som dessuten var illustrert med fotografier tatt av kameraklubben ved Hampton Institute, og Joggin' Erlong (1906), viste avsl\xc3\xb8rende glimt fra afroafrikanere p\xc3\xa5 landsbygda. Selv om Dunbar d\xc3\xb8de altfor ung grunnet sviktende helse ved tuberkulose, var han en profilert poet, essayist, og forfatter av noveller og romaner, blant dem The Uncalled (1898) og The Fanatics (1901)._NEWLINE_Selv om Du Bois, Washington, og Garvey var de ledende afroafrikanske intellektuelle i sin tid, var det ogs\xc3\xa5 andre framst\xc3\xa5ende afroamerikanere som steg fram, blant dem er Charles W. Chesnutt (1858\xe2\x80\x931932), en velkjent forfatter av noveller og essayer, foruten politisk aktivist. Som mange i \xc3\xa5rene etter borgerkrigen var Chesnutt mulatt, og kunne med letthet ha g\xc3\xa5tt for \xc3\xa5 v\xc3\xa6re \xc2\xabhvit\xc2\xbb, skj\xc3\xb8nt han valgte aldri \xc3\xa5 v\xc3\xa6re det. Dette ble delvis reflektert i hans skj\xc3\xb8nnlitter\xc3\xa6re fortellinger som var mer kompleks enn mange av hans samtidige. Han skrev om figurer som m\xc3\xa5tte forholde seg til vanskelig emner som blandet rase eller bakgrunn, \xc2\xabpassing\xc2\xbb, uekte f\xc3\xb8dsel, raseidentitet og sosial tilh\xc3\xb8righet gjennom hele sin karriere. To av hans b\xc3\xb8ker ble tilpasset som stumfilmer i 1926 og 1927 av regiss\xc3\xb8ren og filmprodusenten Oscar Micheaux.\n_START_SECTION_\nBorgerrettsbevegelsen\n_START_PARAGRAPH_\nUnder den f\xc3\xb8rste verdenskrig begynte en folkevandring av afroamerikanere som n\xc3\xa5dde sitt h\xc3\xb8ydepunkt under den andre verdenskrig. Den store migrering besto av rundt 2 millioner sorte som flyttet ut av s\xc3\xb8rstatene og til det nordvestlige, midtvesten og vestlige delene av USA. De s\xc3\xb8kte \xc3\xa5 unnslippe s\xc3\xb8rstatsrasismen, men ogs\xc3\xa5 \xc3\xa5 s\xc3\xb8ke jobber i industribyene som Chicago._NEWLINE_Denne utflytningen skapte en ny f\xc3\xb8lelse av uavhengighet i det svarte samfunnet og bidro til den vibrerende svarte bykulturen som Harlemrenessansen var en del  av. Migreringen f\xc3\xb8rte ogs\xc3\xa5 til at den voksende borgerrettsbevegelsen fikk fornyet kraft og som gjorde et mektig inntrykk p\xc3\xa5 afroamerikanske forfattere i tiden mellom 1940- og 1960-tallet. Akkurat som svarte aktivister presset for \xc3\xa5 f\xc3\xa5 en slutt p\xc3\xa5 segregering og rasisme og skapte en ny f\xc3\xb8lelse for svart nasjonalisme, p\xc3\xa5 samme vis fors\xc3\xb8kte svarte forfattere \xc3\xa5 adressere disse emnene i sine tekster._NEWLINE_En av de f\xc3\xb8rste skribenter som s\xc3\xa5 gjorde var James Baldwin (1924\xe2\x80\x931987) som adressert emner som rase og seksualitet. Baldwin, som er best kjent for sin roman Rop det fra berget (Go Tell It on the Mountain, 1953) som mot en selvbiografisk bakgrunn fortalte dypt personlig om en halvvoksen gutts religi\xc3\xb8se omvendelse, dels framkalt av den skinnhellige faren, og dels pubertets\xc3\xa5renes seksuelle besv\xc3\xa6rligheter. I andre fortellinger, ogs\xc3\xa5 personlige, og essayer unders\xc3\xb8kte han det \xc3\xa5 v\xc3\xa6re svart og homofil, begge deler ikke akseptert i det hvite samfunnet. I \xc3\xa5rene 1948-1957 bodde han i Europa hvor han kom \xc2\xabp\xc3\xa5 talefot med sin avstamning\xc2\xbb. I Giovannis rom (1956) angrep han minoritetsproblemet fra den homofiles synsvinkel, og samtidig uttrykte han et vedvarende problem i amerikansk litteratur: \xc2\xabAmerikanere burde aldri reise til Europa. For det betyr at de aldri kan bli lykkelige igjen.\xc2\xbb Tydeligere er han i Ilden neste gang (Fore Next Time, 1963): man m\xc3\xa5 akseptere livet som det er og menneskene som de er, men aldri akseptere urettferdigheten. Likevel m\xc3\xa5 hatets onde sirkel en gang brytes. Han advarte ogs\xc3\xa5 de hvite: \xc2\xabNeste gang kommer ilden istedenfor regn\xc2\xbb. I alt skrev Baldwin bortimot 20 b\xc3\xb8ker, et mektig nedslag i afroamerikansk litteratur._NEWLINE_Baldwins forbilde og venn var forfatteren Richard Wright, som Baldwin en gang kalt for \xc2\xabden st\xc3\xb8rste svarte forfatter i verden for meg!\xc2\xbb Wright er best kjent for sin roman Native Son (1940), som fortalte historien om Bigger Thomas, en svart mann som kjempet for \xc3\xa5 bli akseptert i Chicago og som av angst og opparbeidet aggresjon dreper en ung, hvit kvinne. Baldwin var s\xc3\xa5 imponert over romanen at han titulerte en av sine essaysamlinger for Notes of a Native Son (1955), som referanse til Wrights roman. Imidlertid sprakk vennskapet grunnet et av bokens essayer, \xc2\xabEverybody's Protest Novel\xc2\xbb, som kritiserte Native Son for \xc3\xa5 mangle troverdige figurer og psykologisk kompleksitet. Blant Wrights andre b\xc3\xb8ker var den selvbiografiske romanen Black Boy (1945), The Outsider (1953), og White Man, Listen! (1957)._NEWLINE_En annen stor romanforfatter fra denne perioden var Ralph Ellison (1914\xe2\x80\x931994), best kjent for sin roman Usynlig mann (Invisible Man, 1952) som var Den nasjonale bokpris i 1953, og kombinerte en n\xc3\xa6rmest sosiologisk betraktning med en h\xc3\xb8yt oppdrevet fortellerteknikk og stilistisk f\xc3\xb8lsomhet.Selv om Ellison ikke fullf\xc3\xb8rte noen annen roman i l\xc3\xb8pet av sin karriere var Usynlig mann i seg selv s\xc3\xa5 banebrytende at den sikret hans plass i litteraturhistorien. Etter hans d\xc3\xb8d i 1994 ble en andre roman satt sammen, Juneteenth (1999), fra et manuskript p\xc3\xa5 2000 sider som han hadde skrevet p\xc3\xa5 de siste 40 \xc3\xa5rene. En mer fyldig versjon fra det samme manuskriptet ble utgitt under tittelen Three Days Before the Shooting (2010)._NEWLINE_Borgerrettsperioden s\xc3\xa5 ogs\xc3\xa5 framveksten av kvinnelige svarte poeter, mest kjent er Gwendolyn Brooks (1917\xe2\x80\x932000), den f\xc3\xb8rste afroamerikaner som vant Pulitzerprisen da den ble gitt til henne for hennes poesibok fra 1949, Annie Allen. Sammen med Brooks sto ogs\xc3\xa5 andre kvinnelige poeter fram som ble kjent i l\xc3\xb8pet av 1950- og 1960-tallet, blant annet Nikki Giovanni (f\xc3\xb8dt 1943) og Sonia Sanchez (f\xc3\xb8dt 1934). Begges forfatterskap har reflekterte militante svart stemmer, s\xc3\xa6rlig p\xc3\xa5 1960-tallet, og begge har siden ogs\xc3\xa5 hatt en framtredende akademisk karriere._NEWLINE_I den samme epoken fikk en rekke dramatikere oppmerksomhet, s\xc3\xa6rlig Lorraine Hansberry (1930\xe2\x80\x931965) som med sitt stykke A Raisin in the Sun fokuserte p\xc3\xa5 en fattig svart familie i Chicago. Stykket vant i 1959 New Yorks dramakritikeres Sirkelpris. En annen skuespillerforfatter som markerte seg var Amiri Baraka (tidligere kjent som LeRoi Jones, f\xc3\xb8dt 1934) som skrev kontroversielle skuespill som ble satt opp off-Broadway. I de senere \xc3\xa5r har Baraka blitt kjent for sin poesi og musikkanmeldelser._NEWLINE_Det er ogs\xc3\xa5  verd \xc3\xa5 nevne at et antall viktige essayer og b\xc3\xb8ker om menneskerettigheter ble skrevet av ledere fra borgerrettsbevegelsen. En av de ledende eksemplene fra disse er Letter from Birmingham Jail (1963) av Martin Luther King jr.\n_START_SECTION_\nNyere historie\n_START_PARAGRAPH_\nFra 1970-tallet n\xc3\xa5dde afroamerikansk litteratur hovedstr\xc3\xb8mning i det amerikanske kulturlivet hvor b\xc3\xb8ker av svarte forfattere jevnlig havnet p\xc3\xa5 avisenes bestselgerlister og oppn\xc3\xa5dde priser ved sin kvalitet alene. Det var ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5 denne tiden at verker av afroamerikanske forfattere begynte \xc3\xa5 bli akseptert i akademiske milj\xc3\xb8ene som en legitim tradisjon (ikke sjanger) av amerikansk litteratur._NEWLINE_Som en del av den st\xc3\xb8rre \xc2\xabBlack Arts Movement\xc2\xbb, den svarte kunstbevegelse, som var blitt inspirert av borgerrettighetsbevegelsen og den politiske bevegelsen Black Power, begynte afroamerikansk litteratur \xc3\xa5 bli definert og analysert. En antall forskere og skribenter er kreditert for \xc3\xa5 ha bidratt til \xc3\xa5 fremme og definere afroamerikansk litteratur som en s\xc3\xa6regen litteraturtradisjon i l\xc3\xb8pet av denne tiden, inkludert forfatterne Toni Morrison og Alice Walker og poeten James Emanuel._NEWLINE_James Emanuel hadde tatt et avgj\xc3\xb8rende skritt mot \xc3\xa5 definere av afroamerikansk litteratur da han redigerte (sammen med Theodore Gross) antologien Dark Symphony: Negro Literature in America (1968), en samling med afroamerikansk litteratur utgitt av betydelige forlag. Denne antologien og Emanuels arbeid som l\xc3\xa6rer ved City College of New York (hvor han introduserte studiet av afroamerikansk poesi) hadde betydelig innvirkning. En annen antologi av betydning var Black Fire: An Anthology of Afro-American Writing, redigert av LeRoi Jones (i dag kjent som Amiri Baraka) og Larry Neal i 1968._NEWLINE_Toni Morrison hadde i mellomtiden bidratt til \xc3\xa5 promotere svart litteratur og forfattere da hun arbeidet som redakt\xc3\xb8r for forlaget Random House p\xc3\xa5 1960- og 1970-tallet hvor hun var f\xc3\xb8dselshjelper for forfattere som Toni Cade Bambara og Gayl Jones. Morrison selv sto fram som en av de mest betydningsfulle afroamerikanske forfattere p\xc3\xa5 1900-tallet. Hennes f\xc3\xb8rste roman, De bl\xc3\xa5este \xc3\xb8yne (The Bluest Eye), ble utgitt i 1970. Blant hennes mest ber\xc3\xb8mte romaner er Elskede (Beloved, 1987) som skaffet henne Pulitzerprisen for fiksjonslitteratur i 1988. Denne fortellingen beskrev en slave som fant sin frihet, men som drepte sin baby for \xc3\xa5 redde henne fra et liv i slaveri. En annen betydningsfull roman er Sangen om Salomon (Song of Solomon, 1977), en fortelling om materialisme, ugjengjeldt kj\xc3\xa6rlighet og brorskap. Morrison er den f\xc3\xb8rste afroamerikaner som fikk Nobelprisen i litteratur, noe som skjedde i 1993._NEWLINE_P\xc3\xa5 1970-tallet skrev romanforfatteren og poeten Alice Walker et ber\xc3\xb8mt essay som f\xc3\xb8rte Zora Neale Hurston og hennes klassiske roman Their Eyes Were Watching God tilbake til den litter\xc3\xa6re verden etter \xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt glemt i flere ti\xc3\xa5r. I 1982 vant Walker b\xc3\xa5de Pulitzerprisen og den amerikanske bokprisen for romanen Purpurfargen. Sistnevnte var en roman i brevform som fortalte historien om Celie, en ung kvinne som ble seksuelt mishandlet av sin stefar og deretter tvunget til \xc3\xa5 gifte seg med en mann som fysisk mishandlet henne. Romanen ble filmatisert under samme tittel, Purpurfargen, av Steven Spielberg._NEWLINE_P\xc3\xa5 1970-tallet havnet afroamerikanske b\xc3\xb8ker p\xc3\xa5 toppen av bestselgerlistene. Blant de f\xc3\xb8rste som gjorde det var R\xc3\xb8tter (Roots, 1976) av Alex Haley. Boken, som var roman bygd over Harleys egen familiehistorie, begynte med at Haleys stamfar Kunta Kinte ble kidnappet i Gambia og fulgte hans liv som slave i USA. Boken gjorde stort inntrykk, vant en Pulitzerpris og ble filmatisert til en TV-serie som ble vist i mange land, ogs\xc3\xa5 Norge. Haley skrev ogs\xc3\xa5 ferdig selvbiografien til den svarte militante politikeren Malcolm X, p\xc3\xa5 grunnlag av hans etterlatte papirer, etter at han hadde blitt myrdet i 1965 i Harlem. _NEWLINE_Andre betydelige forfattere i nyere \xc3\xa5r er Gayl Jones, Rasheed Clark, Ishmael Reed, Jamaica Kincaid, Randall Kenan, og John Edgar Wideman. Afroamerikanske poeter har ogs\xc3\xa5 f\xc3\xa5tt bredere anerkjennelse. Maya Angelou hadde \xc3\xa6ren med \xc3\xa5 framf\xc3\xb8re et dikt ved Bill Clintons offisielle innvielse som president, Rita Dove vant en Pulitzerpris og fungerte som USA hoffdikter fra 1993 til 1995, og Cyrus Cassells' Soul Make a Path through Shouting ble nominert for en Pulitzerpris i 1994. Cassells er mottaker for William Carlos Williams' \xc3\xa6respris. Natasha Trethewey vant Pulitzerpris for poesi med sin bok Native Guard. Mindre kjente poeter som blant annet Thylias Moss har ogs\xc3\xa5 blitt priset for deres nyskapende diktning. Svarte dramatikere som Ntozake Shange, som skrev For Colored Girls Who Have Considered Suicide When the Rainbow Is Enuf; Ed Bullins; Suzan-Lori Parks; og den fruktbare August Wilson som har f\xc3\xa5tt to Pulitzerpriser for sine skuespill. Edward P. Jones fikk prisen for 2004 for romanen The Known World, en fortelling om en svart slaveeier i f\xc3\xb8rkrigstidens s\xc3\xb8rstatene._NEWLINE_Unge afroamerikanske romanforfattere er blant andre David Anthony Durham, Tayari Jones, Kalisha Buckhanon, Mat Johnson, ZZ Packer og Colson Whitehead, for \xc3\xa5 nevne noen f\xc3\xa5. Afroamerikanske forfattere har ogs\xc3\xa5 spredt seg bredt i den litter\xc3\xa6re verden, blant annet Chester Himes, som p\xc3\xa5 1950- og 1960-tallet skrev popul\xc3\xa6re krimb\xc3\xb8ker om \xc2\xabCoffin\xc2\xbb Ed Johnson og \xc2\xabGravedigger\xc2\xbb Jones, to politidetektiver i New York. Himes brola vegen for senere krimromaner av Walter Mosley og Hugh Holton. Afroamerikansk litteratur er ogs\xc3\xa5 representert av sjangrene science fiction, fantastisk litteratur og gr\xc3\xb8ssere av Samuel R. Delany, Octavia E. Butler, Steven Barnes, Tananarive Due, Robert Fleming, Brandon Massey, Charles R. Saunders, John Ridley, John M. Faucette, Sheree Thomas og Nalo Hopkinson for \xc3\xa5 nevne noen av de mer kjente forfatterne. Oppmerksomheten til fjernsynspersonligheten Oprah Winfrey har via hennes bokklubb gitt svarte forfattere et bredere publikum.\n_START_SECTION_\nTeori og diskusjon\n_START_PARAGRAPH_\nAfroamerikansk litteratur oppsto fra afroamerikaneres erfaring i USA, s\xc3\xa6rlig med hensyn til historisk rasisme og diskriminering. Denne s\xc3\xa6rskilte litteraturen eksisterer b\xc3\xa5de innenfor som utenfor den bredere amerikanske litteraturen. I dag er afroamerikansk litteratur akseptert i USA p\xc3\xa5 lik linje med en rekke andre uttrykksformer, men det flere meninger og syn p\xc3\xa5 dens betydning og tradisjoner. Men ved \xc3\xa5 vektlegge en andel av amerikansk litteratur som s\xc3\xa6rskilt og til dels tilsynelatende uavhengig tradisjon oppst\xc3\xa5r faren for at amerikansk litteratur balkaniseres. Det vil si at litteraturen fragmenteres i stadig mindre biter, i form av stadig mindre minoritetstradisjoner og de ulike delene av kulturen generelt blir gjort mindre ved at den blir sammenlignet med det nest beste framfor det beste fra det store hele. P\xc3\xa5 samme vis som svarte amerikanere \xc3\xb8nsker \xc3\xa5 bli henvist til som amerikanere, ikke som sorte, er det en del afroamerikanske forfattere som \xc3\xb8nsker \xc3\xa5 bli vurdert for sine litter\xc3\xa6re kvaliteter, ikke utelukkende sin hudfarge. Det motsatte synet er at afroamerikansk litteratur og amerikansk litteratur er to adskilte sider av samme sak som ikke kan skilles fra hverandre og er deler av en felles mosaikk.\n_START_SECTION_\nIm\xc3\xb8teg\xc3\xa5else av dominerende litter\xc3\xa6re kultur\n_START_PARAGRAPH_\nGjennom hele den amerikanske historien har afroamerikanere blitt diskriminert og utsatt for rasistiske holdninger. Denne negative erfaringen drev en del svarte forfattere, i det minste i de f\xc3\xb8rste \xc3\xa5rene av afroamerikansk litteratur, \xc3\xa5 vise seg like gode som hvite europeiske og amerikanske forfattere. Henry Louis Gates, Jr, (f\xc3\xb8dt 1950), en profilert akademisk litteraturforsker og kritiker, mener at \xc2\xabdet er rimelig \xc3\xa5 beskrive underteksten til sort litteraturs historie som denne trangen \xc3\xa5 gjendrive p\xc3\xa5standen om at siden sorte ikke har noen skriftlige tradisjoner var de b\xc3\xa6rere av en underlegen tradisjon.\xc2\xbb_NEWLINE_Ved \xc3\xa5 im\xc3\xb8teg\xc3\xa5 p\xc3\xa5standene fra den dominerende kulturen viste de afroamerikanske forfatterne ikke bare deres egen verdi, de fors\xc3\xb8kte ogs\xc3\xa5 \xc3\xa5 velte de litter\xc3\xa6re tradisjoner og maktstrukturen i det amerikanske samfunnet. Forskere har uttrykt dette synet ved \xc3\xa5 hevde at skriving har tradisjonelt v\xc3\xa6rt \xc2\xabnoe definert av den dominerende kulturen som en hvit, mannlig aktivitet.\xc2\xbb Det betydde at i det amerikanske samfunnet har litter\xc3\xa6r godkjennelse tradisjonelt v\xc3\xa6rt tett knyttet til maktdynamikken som blant annet besto av onder som rasediskriminering. Ved \xc3\xa5 l\xc3\xa5ne fra og innlemme folkeminner fra de muntlige tradisjoner av afrikansk diaspora, har afroamerikansk litteratur brutt \xc2\xabbindeleddet av mystikk mellom den litter\xc3\xa6re makt og den patriarkalske makt.\xc2\xbb I denne oppfatningen ble afroamerikansk litteratur til et redskap i kampen for svart politisk og kulturell frigj\xc3\xb8ring, slik det har blitt hevdet tidligere, s\xc3\xa6rlig av W. E. B. Du Bois.\n_START_SECTION_\nEksistens b\xc3\xa5de innenfor som utenfor\n_START_PARAGRAPH_\nI henhold til professor Joanne Gabbin ved James Madison University eksisterer afroamerikansk b\xc3\xa5de innenfor som utenfor amerikansk litteratur: \xc2\xabP\xc3\xa5 et vis har afroamerikansk litteratur blitt rykket til et annet niv\xc3\xa5, utenfor amerikansk litteratur, dog er det en integrert del.\xc2\xbb _NEWLINE_Dette synet p\xc3\xa5 afroamerikansk litteratur er basert p\xc3\xa5 erfaringen til svarte mennesker i USA. Selv om afroamerikanere lenge har krevd en amerikansk identitet har de under det meste av amerikansk historie ikke blitt akseptert som fullverdige borgere og ble aktivt diskriminert mot. Resultatet er at de var en del av USA og samtidig p\xc3\xa5 utsiden av det. Det samme er blitt fremmet for afroamerikansk litteratur. Mens den eksisterer helt og holdent innenfor rammeverket til den st\xc3\xb8rre amerikanske kulturen, eksisterer den ogs\xc3\xa5 som sin egen eksistens. Som et resultat har nye fortellerstiler og unike stemmer blitt skapt innenfor den relative isolasjon. Den generelle nytten er at n\xc3\xa5r isolasjonen brytes drar den bredere kulturen nytte av nyvinningene fra den smalere kulturen. Dette m\xc3\xb8nsteret har viset seg med mange aspekter av afroamerikansk kultur i l\xc3\xb8pet av det siste \xc3\xa5rhundret med jazz og hiphop som kun to kunstnerlige eksempler som f\xc3\xb8rst ble utviklet i isolasjon innenfor det svarte samfunnet f\xc3\xb8r det n\xc3\xa5dde et st\xc3\xb8rre publikum og deretter revitaliserte amerikansk kultur som helhet.\n_START_SECTION_\nBalkanisering av amerikansk litteratur\n_START_PARAGRAPH_\nEn mer negativ vurdering argumenterer for at afroamerikansk litteratur eksisterer som del av en balkanisering av litteraturen i de siste ti\xc3\xa5rene eller som en forlengelse av den generelle kulturkrigen innenfor litteraturens verden. I henhold til dette er litteraturen delt i bestemte og adskilte grupperinger p\xc3\xa5 grunn av framveksten av politiske identiteter i USA og andre deler av verden. N\xc3\xa5r politikken tar avgj\xc3\xb8relser for litteraturen betyr det at implisitt at eksempelvis kun kvinner kan skrive om kvinner, og kun svarte kan skrive om svarte for svarte._NEWLINE_Argumentet mot denne gruppebaserte tiln\xc3\xa6rmingen av litteraturen er at det begrenser litteraturen til \xc3\xa5 kunne unders\xc3\xb8ke det samlete menneskelige forhold, foruten at det bed\xc3\xb8mmer etniske forfattere hovedsakelig p\xc3\xa5 grunnlag av deres etnisitet framfor deres litter\xc3\xa6re kvalifikasjoner. P\xc3\xa5 den annen side kan litter\xc3\xa6r utforskningen av gruppe- eller etnisk dynamikk via litteratur gi \xc3\xb8kt forst\xc3\xa5else av menneskelige forhold da s\xc3\xa6rskilte grupper eller etnisitet ellers blir ignorert eller oversett av den generelle amerikanske litteraturen. Det er dog enighet om at amerikansk litteratur bryter ikke sammen til tross for profilering av s\xc3\xa6rskilte tradisjoner som afroamerikansk litteratur. Isteden er amerikansk litteratur ganske enkelt en refleksjon av det \xc3\xb8kende mangfold i USA og at dette mangfoldet i dag er mer gjennomg\xc3\xa5ende enn noen gang tidligere.\n_START_SECTION_\nAfroamerikansk kritikk\n_START_PARAGRAPH_\nAfroamerikansk litteratur har i \xc3\xa5renes l\xc3\xb8p ogs\xc3\xa5 blitt diskutert i det svarte samfunnet av dets ut\xc3\xb8vere: det har blitt rettet kritikk for at svart litteratur ikke portretterer svarte mennesker i et positivt lys og at litteratur b\xc3\xb8r gj\xc3\xb8re det._NEWLINE_W. E. B. Du Bois skrev i NAACPs The Crisis om dette emnet i 1921: \xc2\xabVi \xc3\xb8nsker at alt som er sagt om oss ved \xc3\xa5 fortelle det beste og det h\xc3\xb8yeste og edleste i oss. Vi insisterer at v\xc3\xa5r kunst og v\xc3\xa5r propaganda m\xc3\xa5 bli ett.\xc2\xbb I 1926 la han til at \xc2\xabAll kunst er propaganda og m\xc3\xa5 alltid v\xc3\xa6re det, til tross for sutringen fra puristene.\xc2\xbb Du Bois og redakt\xc3\xb8rene av The Crisis hevdet jevnlig at litteraturen var et redskap i kampen for afroamerikansk frigj\xc3\xb8ring._NEWLINE_Du Bois\xe2\x80\x99 tro p\xc3\xa5 kunstens propagandaverdi kom fram da han i 1928 hadde et sammenst\xc3\xb8t med forfatteren Claude McKay over hans bestselgerroman Home to Harlem som hadde utkommet samme \xc3\xa5r. Du Bois mente at romanens frilynte seksuelle beskrivelser og skildringer av nattlivet i Harlem appellerte kun de til \xc2\xablidderlige behovene\xc2\xbb til hvite lesere og utgivere som \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 portrettere svarte som \xc2\xabpromisku\xc3\xb8se\xc2\xbb. Han skrev at romanen \xc2\xabfor det meste gj\xc3\xb8r meg kvalm, og etter de skitnere delene av dens smuss f\xc3\xb8lte jeg bestemt at jeg m\xc3\xa5tte ta et bad.\xc2\xbb Andre fremmet tilsvarende kritikk mot Wallace Thurmans roman The Blacker the Berry i 1929. Ved \xc3\xa5 adressere fordommene mellom lysebrune og m\xc3\xb8rkebrune svarte, gjorde mange afroamerikanere rasende p\xc3\xa5 romanen ved at de mislikte at deres \xc2\xabskittent\xc3\xb8y\xc2\xbb ble hengt ut offentlig._NEWLINE_Oppfatningen om at afroamerikansk litteratur burde v\xc3\xa6re representativt i den fulle sannheten om liv og folk i alle dets aspekter artikulerte Langston Hughes i essayet \xc2\xabDen sorte kunstner og det rasemessige fjell\xc2\xbb (\xc2\xabThe Negro Artist and the Racial Mountain\xc2\xbb, 1926): Svarte kunstnere som hadde til hensikt \xc3\xa5 uttrykke seg fritt m\xc3\xa5tte s\xc3\xa5 gj\xc3\xb8re uten \xc3\xa5 bry seg om hva verken det svarte eller det hvite publikumet m\xc3\xa5tte tenke. Nyere kritikere har anklaget Alice Walker for urettferdig \xc3\xa5 angripe og stigmatisere svarte menn i hennes roman Purpurfargen (1982) som utelukkende voldelige, alkoholiserte overgripere. _NEWLINE_I sin oppdaterte innledning av 1995 av romanen Oxherding Tale, kritiserte Charles R. Johnson den nevnte romanen til Walker for dens negative portrett av afroamerikanske men: \xc2\xabJeg overlater det til leseren \xc3\xa5 avgj\xc3\xb8re om boken presser hardere mot konvensjonens grenser, og sl\xc3\xa5r seg tillitsfullt til i det rom hvor fiksjon og filosofi m\xc3\xb8tes.\xc2\xbb Alice Walker kom med sitt omstendelige svar i essaysamlingen The Same River Twice: Honoring the Difficult: A Meditation on Life, Spirit, Art and the Making of the Film, The Color Purple, Ten Years Later (1996) hvor et forsvar er at b\xc3\xa5de romanen, som filmen av samme navn, ikke f\xc3\xb8rst og fremst handler om rase, men om \xc2\xabden menneskelige \xc3\xa5nds pr\xc3\xb8velser\xc2\xbb._NEWLINE_Som med all litteratur, s\xc3\xa6rlig politisk litteratur, har det v\xc3\xa6rt fremmet krav om at den skal tjene en bestemt hensikt, men det synes som om levende afroamerikansk litteratur, ved at den b\xc3\xa5de har en lang historie og en kvalitativ bredde, har vist at det ikke lenger er mulig."