b'\n_START_ARTICLE_\nGiovanni Artusi\n_START_SECTION_\nLiv og virke\n_START_PARAGRAPH_\nArtusi var en l\xc3\xa6rd geistlig innen trosfellesskapet San Salvatore i Bologna. Han var en dyktig kontrapunktiker, men var musikalsk tilbakeskuende og hele livet trofast mot de musikalske ideene til sin l\xc3\xa6rer Gioseffo Zarlino, en av de ledende musikkteoretikerne p\xc3\xa5 slutten av 1500-tallet. Vincenzo Galilei angrep Zarlino i verket Dialogo della musica antica e della moderna fra 1581, og Artusi rykket da ut og forsvarte l\xc3\xa6reren og musikkstilen hans_NEWLINE_Den mest kjente episoden i Artusis liv, og en av de mest ber\xc3\xb8mte i musikk-kritikkens historie, utspilte seg mellom 1600 og 1603, da han angrep en ikke-navngitt komponist \xe2\x80\x93 som uten tvil var Claudio Monteverdi. I forordet til sin femte madrigalsamling svarte Monteverdi p\xc3\xa5 angrepet med \xc3\xa5 foresl\xc3\xa5 at musikken ble delt i to retninger: den gamle renessansestilen som han kalte prima prattica, og den nye barokkstilen, seconda prattica. Prima prattica beskrev han som forgjengernes polyfone ideal fra 1500-tallet karakterisert av streng kontrapunktikk, forberedte dissonanser og jevnbyrdighet mellom stemmene. Seconda prattica var den nye monodiske stilen som vektla sopran- og bass-stemmene og dessuten representerte begynnelsen p\xc3\xa5 en bevisst funksjonell tonalitet._NEWLINE_Det er bare bevart f\xc3\xa5 komposisjoner etter Artusi: en bok med canzonetter for fire stemmer (Venezia, 1598) og en Cantate Domino for \xc3\xa5tte stemmer (1599), alle holdt i en konservativ stil.'