b'\n_START_ARTICLE_\nSetning (grammatikk)\n_START_PARAGRAPH_\nSetningen er den minste grammatiske enhet. P\xc3\xa5 norsk skal den normalt minst ha et verbal og et subjekt, alts\xc3\xa5 en handling og noe som utf\xc3\xb8rer handlingen.\n_START_SECTION_\nSyntaktisk grunnoppbygning\n_START_PARAGRAPH_\nSpr\xc3\xa5kenes syntaktiske oppbygning gir en annen m\xc3\xa5te \xc3\xa5 inndele dem p\xc3\xa5. Her kan man skille ut tre sett normer: I de s\xc3\xa5kalte nominativ\xe2\x80\x93akkusativ-spr\xc3\xa5kene markeres subjektet b\xc3\xa5de i transitive og intransitive setninger i nominativ-formen, mens objektet markeres i akkusativ. I de s\xc3\xa5kalte ergative spr\xc3\xa5kene markeres subjektet i de transitive setninger som ergativ, mens b\xc3\xa5de objektet i de transitive setningene og subjektet i intransitive setninger st\xc3\xa5r i absolutiv, som i regelen er lik med den umarkerete formen av ordet. Til slutt er det de s\xc3\xa5kalte inaktiv\xe2\x80\x93aktiv-spr\xc3\xa5kene, hvor man markerer det handlende subjektet b\xc3\xa5de i transitive og intransitive setninger ved \xc3\xa5 sette det i aktiv form, mens det inaktive subjektet og objektet begge markeres med inaktiv\xe2\x80\x93 eller absolutiv-formerne.\n_START_SECTION_\nSidestilling, tilf\xc3\xb8yning eller b\xc3\xb8yning\n_START_PARAGRAPH_\nDen tredje inndelingen av spr\xc3\xa5kene er den eldste, som ble utformet allerede innen midten av det 19. \xc3\xa5rhundre. Her konstaterer man at noen spr\xc3\xa5k i prinsippet lar hvert ord svare til ett setningsledd og generelt utelater b\xc3\xb8yningsparadigmer. De kalles isolerende, og noen eksempler p\xc3\xa5 dette er kinesisk og vietnamesisk. Omvendt er spr\xc3\xa5k som uttrykker syntaktiske markeringer ved brug av affikser, som settes p\xc3\xa5 en rot, s\xc3\xa5ledes at affikserne uttrykker s\xc3\xa6rlige nyanser (modus, tempus, aspekt el. annet) av rotordet. Disse spr\xc3\xa5k kalles agglutinerende, og typiske eksempler er tyrkisk og japansk. S\xc3\xa5 er det de spr\xc3\xa5kene som markerer syntaksen b\xc3\xa5de ved hjelp av endringer i ordenes rot og ved hjelp av betydningsb\xc3\xa6rende endelser. Disse spr\xc3\xa5k kalles flekterende, og arabisk eller gresk er gode eksempler. Til slutt finnes det spr\xc3\xa5k som kan bygge s\xc3\xa5 mange endelser p\xc3\xa5 kjerneordenes rot, at setningen erstattes av ett langt, sammensatt ord. De spr\xc3\xa5kene kaller man polysyntetiske, og gr\xc3\xb8nlandsk er et klassisk eksempel.\n_START_SECTION_\nSammenhenger p\xc3\xa5 tvers\n_START_PARAGRAPH_\nHvis man velger \xc3\xa5 se disse tre inndelingsm\xc3\xa5ter som uttrykk for forskjellige synsvinkler p\xc3\xa5 spr\xc3\xa5kene og ikke som absolutte st\xc3\xb8rrelser, oppdager man at de ofte er mer eller mindre overlappende. Det er p\xc3\xa5vist at mange ergative spr\xc3\xa5k samtidig ogs\xc3\xa5 kan betraktes som SOV-spr\xc3\xa5k (subjekt\xe2\x80\x93objekt\xe2\x80\x93verbal) med en agglutinerende morfologi. (Men det omvendte er ikke tilfellet, nemlig at SOV-spr\xc3\xa5k med agglutinerende type ogs\xc3\xa5 n\xc3\xb8dvendigvis skal v\xc3\xa6re ergative.)'