b'\n_START_ARTICLE_\nApollo Lunar Module\n_START_SECTION_\nHistorie\n_START_PARAGRAPH_\nM\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet ble konstruert slik det ble fordi NASA valgte \xc3\xa5 komme seg til m\xc3\xa5nen ved hjelp av frakobling og sammenkobling i m\xc3\xa5nebane (Lunar Orbit Rendezvous, LOR), og ikke en direkte ferd fra Jorden eller sammenkobling i jordbane (Earth Orbit Rendezvous, EOR). En direkte ferd eller en EOR ville involvert hele romfart\xc3\xb8yet i en landing. Da NASA bestemte seg for fra- og sammenkobling i m\xc3\xa5nebane, ble det n\xc3\xb8dvendig \xc3\xa5 konstruere et eget romfart\xc3\xb8y som kunne lande p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nen, samt en kommando/servicemodul (Command Service Module, CSM) som skulle g\xc3\xa5 i bane rundt m\xc3\xa5nen.\n_START_SECTION_\nUtviklingskontrakter\n_START_PARAGRAPH_\nKontrakten p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet ble gitt til Grumman Aircraft Engineering Corporation og en del underleverand\xc3\xb8rer. Grumman hadde begynt \xc3\xa5 studere LOR sent p\xc3\xa5 50-tallet og igjen i 1962. I juli 1962 ble elleve firmaer invitert til \xc3\xa5 komme med hvert sitt forslag til et m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8y. Ni forslag ble lagt frem i september, og Grumman fikk kontrakten den samme m\xc3\xa5neden. Kontraktskostnadene ble antatt \xc3\xa5 v\xc3\xa6re p\xc3\xa5 rundt 350 millioner dollar. Det var i starten fire store underleverand\xc3\xb8rer \xe2\x80\x93 Bell Aerosystems (oppstigningsmotoren), Hamilton Standard (milj\xc3\xb8kontrollsystemer), Marquardt (kontrollsystem for styredysene) og Rocketdyne (nedstigningsmotoren)._NEWLINE_Navigasjonssystemet (Primary Guidance, Navigation and Control System, PGNCS) p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet ble utviklet av MIT Instrumentation Laboratory. Navigasjonscomputeren (Apollo Guidance Computer) ble konstruert av Raytheon. Et lignende navigasjonssystem ble brukt i kommandomodulen (CM). Et reserve-navigasjonsverkt\xc3\xb8y (Abort Guidance System, AGS) ble utviklet av TRW.\n_START_SECTION_\nDesign\n_START_PARAGRAPH_\nI tidlige stadier av utviklingen av m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet var sammenkoblings-luken plassert p\xc3\xa5 fremsiden. Grunnen til dette var at det var f\xc3\xb8rst tenkt at mannskapet ombord i m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet skulle utf\xc3\xb8re sammenkoblingen med kommandoseksjonen, men dette ble etter hvert endret. Tidlige tegninger inkluderte ogs\xc3\xa5 store buede vinduer. I april 1963, da nedstignings- og oppstigningsmotorene var blitt valgt, ble det grove designet p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet bestemt. I tillegg til Rocketdynes kontrakt ble et parallelt program for nedstigningsmotoren i juli 1963 bestilt av Space Technology Laboratories, og i januar 1965 ble Rocketdynes kontrakt kansellert. Etterhvert som programmet gikk videre, ble det stadig redesignet for \xc3\xa5 spare vekt (inkludert \xc2\xabOperation Scrape\xc2\xbb), forbedre sikkerheten og l\xc3\xb8se problemer. For eksempel ble det i utgangspunktet planlagt at hele modulen skulle drives av brenselceller (bygd av Pratt & Whitney), men i mars 1965 gikk ingeni\xc3\xb8rene over til batterier._NEWLINE_M\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet hadde tidlig i utviklingen tre landingsf\xc3\xb8tter. Selv om dette var det letteste alternativet, f\xc3\xb8lte man at dette var det minst stabile dersom en av landingsf\xc3\xb8ttene skulle bli skadet under landing. Det neste designet hadde fem f\xc3\xb8tter, og det var det mest stabile under landing i ukjent terreng. Til slutt fant ingeni\xc3\xb8rene ut at fem ben veide for mye, og det ble gjort et kompromiss med fire.\n_START_SECTION_\nTesting og bruk\n_START_PARAGRAPH_\nFor \xc3\xa5 trene p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nelandingsteknikker brukte NASA et treningsfart\xc3\xb8y som simulerte m\xc3\xa5nelanding p\xc3\xa5 Jorden (Lunar Landing Research Vehicle, LLRV). En 61 meter h\xc3\xb8y og 122 meter lang konstruksjon ble bygd p\xc3\xa5 NASA Langley Research Center der simulatoren ble hengt opp og astronautene \xc2\xabfl\xc3\xb8y\xc2\xbb fart\xc3\xb8yet ved \xc3\xa5 bevege kranen. (Dette omr\xc3\xa5det er i dag kjent som Impact Dynamics Research Facility, og blir brukt til kr\xc3\xa6sjtesting av fly.)_NEWLINE_F\xc3\xb8rste flytur for m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet var 22. januar 1968, da den ubemannede LM-1 ble skutt opp i en Saturn 1B for \xc3\xa5 teste motorsystemene. Den neste flyturen var med Apollo 9, da de brukte LM-3 (3. mars 1969). Denne ferden var bemannet av (McDivitt, Scott og Schweickart) for \xc3\xa5 teste en rekke systemer i bane rundt Jorden. Dette innebar at mannskapet testet ut hvordan det var \xc3\xa5 komme seg inn og ut av m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet, motorsystemet, separasjon og sammenkobling med kommandoseksjonen. P\xc3\xa5 Apollo 10 (skutt opp 18. mai 1969) ble det ogs\xc3\xa5 foretatt omfattende testing, denne gangen i m\xc3\xa5nebane, blant annet separasjon fra kommandoseksjonen og nedstigning til 10 km over m\xc3\xa5nens overflate, for s\xc3\xa5 \xc3\xa5 koble seg sammen med kommandoseksjonen igjen. Etter suksessen med Apollo 10 landet m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet LM-5 \xc2\xabEagle\xc2\xbb for f\xc3\xb8rste gang p\xc3\xa5 M\xc3\xa5nen 20:17:40 UTC 20. juli 1969 under Apollo 11-ferden._NEWLINE_I april 1970 spilte m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet Aquarius en uventet rolle, da det og reddet livet til mannskapet p\xc3\xa5 Apollo 13 (Kommand\xc3\xb8r James A. Lovell Jr., kommandoseksjon-pilot John L. Swigert Jr. og m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8y-pilot Fred W. Haise Jr.). Da en elektrisk kortslutning f\xc3\xb8rte til at en oksygentank i kommandoseksjonen eksploderte, ble m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet brukt som \xc2\xablivb\xc3\xa5t\xc2\xbb under ferden tilbake til Jorden. M\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yets batterier ble brukt til \xc3\xa5 lade opp de viktige tilbakevendingsbatteriene i kommandoseksjonen, for at astronautene skulle kunne komme seg gjennom atmosf\xc3\xa6ren og lande trygt i sj\xc3\xb8en 17. april 1970. M\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yets nedstigningsmotor, som skulle s\xc3\xb8rge for nedbremsing under m\xc3\xa5nelandingen, ble brukt til \xc3\xa5 akselerere Apollo 13 rundt m\xc3\xa5nen og tilbake til jorda. Etter ulykken s\xc3\xa5 man at m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yets systemer, som var konstruert for to astronauter i 45 timer, faktisk holdt liv i tre astronauter i 90 timer._NEWLINE_M\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yene for de tre siste m\xc3\xa5nelandingene i Apollo-programmet (Apollo 15, Apollo 16 og Apollo 17) ble oppgradert for \xc3\xa5 kunne lande med st\xc3\xb8rre vekt, og for \xc3\xa5 kunne v\xc3\xa6re p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nen lenger. Nedstigningsmotoren ble kraftigere ved at det ble satt p\xc3\xa5 en ti tommers lang utvidelse p\xc3\xa5 dysen. Drivstofftankene til nedstigningsmotoren ble ogs\xc3\xa5 st\xc3\xb8rre. Den viktigste lasten p\xc3\xa5 disse landingene var m\xc3\xa5nebilen (Lunar Roving Vehicle, LRV). Denne ble festet p\xc3\xa5 Quadrant 1 p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yets nedstigningsmodul, og ble l\xc3\xb8snet av astronautene etter at de landet p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nen. Oppgraderingen av m\xc3\xa5nelandingsfart\xc3\xb8yet p\xc3\xa5 de s\xc3\xa5kalte "J-oppdragene" gjorde at man kunne v\xc3\xa6re tre dager p\xc3\xa5 M\xc3\xa5nens overflate.'