b'\n_START_ARTICLE_\nKadens\n_START_PARAGRAPH_\nKadens (av latin cadere: \xc3\xa5 falle) har to ulike betydninger i musikk.\n_START_SECTION_\nKadens som slutning\n_START_PARAGRAPH_\nEn kadens som slutning er en akkordprogresjon som gir uttrykk for tonalitetsf\xc3\xb8lelsen. Den er en harmonisk grunnformel som markerer avslutningen p\xc3\xa5 en komposisjon eller p\xc3\xa5 et avsnitt innenfor en komposisjon i europeisk og nordamerikansk musikktradisjon fra ca. 1600 til ca. 1915. Den er ogs\xc3\xa5 mye brukt midt inne i musikkstykker. De forskjellige akkorder st\xc3\xa5r i et bestemt spenningsforhold til tonikaklangen, og denne spenningen oppl\xc3\xb8ses i kadensen._NEWLINE_Den viktigste kadensformelen er den s\xc3\xa5kalte klassiske eller tonale kadensen som f\xc3\xb8rer fra en gitt akkord \xe2\x80\x93 som oftest tonika (treklangen p\xc3\xa5 1. trinn) eller dens medianter (treklangene p\xc3\xa5 3. og 6. trinn) \xe2\x80\x93 via subdominant (treklangen p\xc3\xa5 4. trinn, S) og dominant (treklangen p\xc3\xa5 5. trinn, D) til tonika._NEWLINE_S og D treklangene kan utvides med \xc3\xa9n eller flere tilleggstoner. En S kan f.eks. utvides med en stor sekst, en D med en liten septim._NEWLINE_Dominanten kan oppl\xc3\xb8ses til en annen akkord enn tonika, som regel til akkorden p\xc3\xa5 6. trinn (tonikamediant). Dette kalles en skuffende kadens. Oppl\xc3\xb8ses dominanten til akkorden p\xc3\xa5 lavt 6. trinn i dur, snakker man om en dobbelt skuffende kadens._NEWLINE_En variant av den tonale kadensen er formelen D \xe2\x80\x93 T (uten at det n\xc3\xb8dvendig g\xc3\xa5r en subdominant forut). Denne formelen kalles autentisk kadens. Formelen S \xe2\x80\x93 T (uten D imellom) kalles plagal kadens._NEWLINE_Forskjellen p\xc3\xa5 plagal og autentisk kadens kan lett h\xc3\xb8res ved Georg Friedrich H\xc3\xa4ndels Halleluja-koret fra oratoriet The Messiah. Orkesteret begynner med en plagal kadens (T \xe2\x80\x93 S \xe2\x80\x93 T) og fortsetter med en autentisk kadens (T \xe2\x80\x93 D \xe2\x80\x93 T). N\xc3\xa5r koret kommer inn, h\xc3\xb8rer man fire ganger en plagal kadens, s\xc3\xa5 to ganger en autentisk kadens. S\xc3\xa5 kj\xc3\xb8res hele koravsnitt p\xc3\xa5 et annet tonetrinn med samme kadensm\xc3\xb8nsteret. I orkestrets autentiske kadens, samt i den hhv. f\xc3\xb8rste av korets autentiske kadenser, h\xc3\xb8rer man dominanten utvidet med en liten septim.\n_START_SECTION_\nHalvslutning\n_START_PARAGRAPH_\nDen s\xc3\xa5kalte halvslutning forekommer ofte inne i en sats, som et midlertidig hvilepunkt. Da hviler en p\xc3\xa5 dominanten. Vanlige progresjoner er S \xe2\x80\x93 D eller T \xe2\x80\x93 D.\n_START_SECTION_\nFrygisk kadens\n_START_PARAGRAPH_\nEn s\xc3\xa6rform for halvslutningen er den s\xc3\xa5kalte frygiske kadens. Den brukes mest i moll og best\xc3\xa5r av en subdominant med ters i bass (f\xc3\xb8rste omvending), etterfulgt av en vanlig dominant. Den frygiske kadensen var avholdt som sluttformel i langsomme satser i senbarokke konserter. Den langsomme satsen i Johann Sebastian Bachs Brandenburger konsert nr. 3 i G-dur BWV 1048 best\xc3\xa5r utelukkende av en subdominant- og en dominantakkord som cembalisten eller 1. fiolinisten skal improvisere over.\n_START_SECTION_\nKadens som solistisk avsnitt i en konsert\n_START_PARAGRAPH_\nI instrumentalkonserter er kadens et avsnitt som solisten eller solistene spiller alene, som regel like f\xc3\xb8r slutten av en sats. Kadensen kan spilles ganske fritt rent rytmisk, og solisten eller solistene f\xc3\xa5r her anledning til \xc3\xa5 vise sin virtuositet. I slutten av kadensen kommer orkesteret inn igjen og fullf\xc3\xb8rer satsen._NEWLINE_Opprinnelig var kadenser improvisert, men allerede i Wienerklassisismen begynte komponister \xc3\xa5 skrive dem ut. Andre har ogs\xc3\xa5 skrevet kadenser til konserter der komponistens hadde som intensjon at det skulle improviseres. Noen av disse har blitt fremf\xc3\xb8rt s\xc3\xa5 ofte at de har blitt n\xc3\xa6rmest ul\xc3\xb8selig knyttet til selve verket. Eksempler p\xc3\xa5 dette er Joseph Joachims kadens til Konsert for fiolin og orkester i D-dur op. 77 av Johannes Brahms og Beethovens kadenser til Mozarts Konsert for klaver og orkester nr. 20 i d-moll K. 466. Et eksempel for en meget virtuos, men likevel utskreven kadens er den Charles-Valentin Alkan laget til Beethovens Konsert for klaver og orkester nr. 3 i c-moll op. 37.'