b'\n_START_ARTICLE_\nJ\xc3\xb8disk mystisisme\n_START_PARAGRAPH_\nJ\xc3\xb8disk mystisisme, s\xc3\xa6rlig siden Gershom Scholems avhandling Major Trends in Jewish Mysticism (1941), skiller innenfor akademiske unders\xc3\xb8kelser mellom ulike former av mystisisme p\xc3\xa5 tvers over ulike omr\xc3\xa5der av j\xc3\xb8disk historie. Av disse er Kabbala, som oppsto p\xc3\xa5 1100-tallet i Europa, den mest velkjente, men ikke den eneste topologiske formen, eller den eldste som har oppst\xc3\xa5tt. Blant tidligere former er mystisismen Merkaba (ca 0 - 1000 e.Kr.), sentrert rundt visjoner som de i Esekiels bok; og Chassidei Ashkenaz, ogs\xc3\xa5 betegnet som middelaldersk hassidisme, men ikke lik Hasidim (tidlig p\xc3\xa5 1200-tallet e.Kr.), som var en asketisk tysk mystisk-etisk pietisme._NEWLINE_Kabbala betyr \xc2\xabmottatt eller overlevert tradisjon\xc2\xbb, et begrep som tidligere ble benyttet i annen j\xc3\xb8diske kontekst, men som middelalderens kabbalister tilpasset for deres egen l\xc3\xa6re for \xc3\xa5 uttrykke forestillingen at de ikke var innovative, men kun avsl\xc3\xb8rte oldtidens skjulte esoteriske tradisjon i Tora. Dette emnet er krystallisert fram til i dag ved alternativ oppfatning av opprinnelsen til Zohar (Hebraisk: \xd7\x96\xd6\xb9\xd7\x94\xd6\xb7\xd7\xa8, \xc2\xabstr\xc3\xa5leglans\xc2\xbb), hovedteksten til Kabbala. Tradisjonelle kabbalister anser at den har opphav i tannaostisk tid, utformet Den muntlige Tora (de lover, statuetter, og lovtolkninger som ikke ble nedtegnet i de fem moseb\xc3\xb8kene, det vil si Den skriftlige Toro), for s\xc3\xa5ledes \xc3\xa5 ikke skape et skarpt skille mellom Kabbala og tidlige rabbinsk j\xc3\xb8disk mystisisme. Akademiske forskere ser p\xc3\xa5 det som en syntese fra middelalderen, men ogs\xc3\xa5 assimilering og inkorporere seg selv i tidligere former for j\xc3\xb8disk mystisk tradisjon, foruten ogs\xc3\xa5 andre filosofiske elementer._NEWLINE_Det teosofiske aspektet av Kabbala er i seg selv utviklet via to historiske former: middelalderens klassiske zohariske Kabbala (ca 1175 - 1492 - 1570), og lurianske Kabbala (1569 og til i dag, navngitt etter Isaac Luria) som assimilerte middelalderens Kabbala til dets bredere system og ble grunnlaget for den moderne j\xc3\xb8diske Kabbala. Etter Luria var det to nye mystiske former som populariserte Kabbala i j\xc3\xb8dedommen: antinomistisk-kjettersk sabbatianistiske bevegelser (1666 - 1700-tallet), og hasidisk j\xc3\xb8dedom (1734 og til i dag). I samtidig j\xc3\xb8dedom er de eneste hovedformer av j\xc3\xb8disk mystikk som fulgte lurianske Kabbala og dets senere kommentarer, mangfoldet av retninger innenfor hasidisk j\xc3\xb8dedom, og nyhasidisme (skriftene til Martin Buber, Abraham Joshua Heschel, Lawrence Kushner, Zalman Schachter-Shalomi, Arthur Green og andre), og som ogs\xc3\xa5 omfatter ny-Kabbala, i ikke-ortodokse j\xc3\xb8diske trosretninger._NEWLINE_To ikke-j\xc3\xb8diske synkretiske tradisjoner har ogs\xc3\xa5 popularisert j\xc3\xb8disk Kabbala gjennom dets innlemmelse som en del av den generelle vestlige esoteriske kulturen fra renessansen og framover: teologisk kristen Kabbala (ca. 1400-tallet-1700-tallet) som tilpasset j\xc3\xb8disk kabbalistisk l\xc3\xa6re til kristen tro, og dets omdirigering i den okkulte sidegren, hermetisk Kabbala (ca. 1400-tallet og fram til i dag) som ble et hovedelement i esoteriske og magiske samfunn og l\xc3\xa6re. Som adskilte tradisjoner som utviklet seg utenfor j\xc3\xb8dedommen, vesensforskjellig og med andre m\xc3\xa5l enn j\xc3\xb8disk mystisisme, de er de ikke listet her.'