b'\n_START_ARTICLE_\nInkvisisjonsprinsippet\n_START_PARAGRAPH_\nInkvisisjonsprinsippet er et av hovedprinsippene for hvordan straffesaker gjennomf\xc3\xb8res._NEWLINE_Straffeprosessteorien har to hovedtyper rettergangsordninger. En prosess hvor to parter strides og dommeren er den upartiske oppmann som tar vare p\xc3\xa5 prosessens spilleregler og tilslutt treffer en avgj\xc3\xb8relse, kalles en anklageprosess eller akkusatorisk prosess. Vanligvis er den ene parten da en offentlig aktor, men kan ogs\xc3\xa5 v\xc3\xa6re en privatperson. Dette kalles i strafferetten for anklageprinsippet eller det akkusatoriske prinsipp. Hovedprinsippet er da at det er partene som s\xc3\xb8rger for bevisene i saken og deres representanter (aktor og forsvarer) som under hovedforhandlingene eksaminerer tiltalte, vitner og sakkyndige. Domstolen n\xc3\xb8yer seg stort sett med \xc3\xa5 ta standpunkt til det som partene legger frem._NEWLINE_Den andre hovedtypen er en prosess der dommeren har til oppgave \xc3\xa5 oppklare saken. Den mistenkte er da ikke part i saken men unders\xc3\xb8kelsesgjenstand. Dette kalles en inkvisisjonsprosess eller unders\xc3\xb8kelsesprosess. I strafferetten kalles dette inkvisisjonsprinsippet og domstolen har da et ansvar for sakens opplysning, og det er dommeren som eksaminerer tiltalte, vitner og sakkyndige. Domstolen kan ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5 eget initiativ unders\xc3\xb8ke om det skal reises en sak.\n_START_SECTION_\nNorge\n_START_PARAGRAPH_\nNorsk straffeprosess er i hovedsak en anklageprosess og kan karakteriseres som en anklageprosess med visse inkvisitoriske innslag. I angelsaksiske land har man en noks\xc3\xa5 rendyrket anklageprosess. P\xc3\xa5 kontinentet, for eksempel i Tyskland og Frankrike har prosessen bevart langt mer av inkvisisjonsprinsippet. I forarbeidene til straffeprosessloven av 1887 ble motsetningen mellom anklageprosess og inkvisisjonsprosess diskutert og distinksjonen er fortsatt tema i straffeprosessretten.'