b'\n_START_ARTICLE_\nLiv Ullmann\n_START_SECTION_\nBarndom og oppvekst\n_START_PARAGRAPH_\nLiv Johanne Ullmann ble f\xc3\xb8dt 16. desember 1938 i Tokyo i Japan. Hennes far var Erik Viggo Ullmann (1907\xe2\x80\x931945), en norsk sivilingeni\xc3\xb8r som jobbet i Tokyo p\xc3\xa5 den tiden. Hennes mor var bokhandleren Janna Ullmann (f\xc3\xb8dt Erbe Lund; 1910\xe2\x80\x931996), som ogs\xc3\xa5 var norsk. Hun har ogs\xc3\xa5 stores\xc3\xb8steren Janna Erika Ullmann (f\xc3\xb8dt september 1936). De hadde flyttet fra Trondheim til Tokyo i mai 1937 da faren ble tilbudt arbeid der. Etter okkupasjonen av Norge i 1940 dro familien til utposten Little Norway i Toronto, Canada, hvor faren jobbet i den norske luftstyrken under andre verdenskrig. I juni 1945 d\xc3\xb8de han av hjernesvulst som han fikk etter krigsskader i 1943. Ullmann har sagt at farens d\xc3\xb8dsfall formet henne som skuespiller, og hun fikk oppfatningen av at alle menn var som han._NEWLINE_Moren reiste hjem til Trondheim med d\xc3\xb8trene sine h\xc3\xb8sten 1945, hvor de begynte p\xc3\xa5 Singsaker skole._NEWLINE_Selv om Ullmann var sjenert likte hun teater, og i en alder av 11 \xc3\xa5r fikk hun en rolle i en barneforestilling ved Tr\xc3\xb8ndelag Teater. Hun sluttet skolegangen midt i gymnaset i 1955 for \xc3\xa5 reise til London hvor hun kunne l\xc3\xa6re om spr\xc3\xa5k og teater; rundt et halvt \xc3\xa5r senere var hun p\xc3\xa5 opptakspr\xc3\xb8ve for Statens teaterh\xc3\xb8gskole (da kjent som Statens Teaterskole), men kom ikke inn. Hun fikk senere gratistimer med den norske skuespilleren Tore Foss, og spilte en liten rolle i Finn B\xc3\xb8s Sjarm\xc3\xb8ren p\xc3\xa5 Det Nye Teater.\n_START_SECTION_\nFilm og teater i Norge (1957\xe2\x80\x931965)\n_START_PARAGRAPH_\nLiv Ullmann fikk hovedrollen som Anne Frank i oppsettingen av Anne Franks dagbok i Rogaland Teater i Stavanger i 1957. I 1959 spilte hun Ofelia i William Shakespeares tragedie Hamlet p\xc3\xa5 det samme teateret, og Kristin Lavransdatter under dramatiseringen av Sigrid Unsets Kransen. P\xc3\xa5 denne tiden hadde hun ogs\xc3\xa5 teaterroller som Solveig i Peer Gynt, Agnes i Brand, Margrete i Kongs-Emnerne, Nora Helmer i Et dukkehjem, Rebekka West i Rosmersholm og Gretchen i Faust. Aftenpostens tidligere hovedkritiker Odd-Stein Andersen roste gang p\xc3\xa5 gang Ullmann for \xc3\xa5 ha \xc2\xabytet betydelig menneskeskildring, og spesielt hos Ibsen\xc2\xbb._NEWLINE_I 1957 fikk hun ogs\xc3\xa5 en statistrolle i Edith Carlmars komedie Fjols til fjells, hvor Leif Juster hadde hovedrollen. Carlmar regisserte ogs\xc3\xa5 dramafilmen Ung flukt i 1959, og da hadde Ullmann hovedrollen. Filmen handler om de to ungdommene Gerd og Anders (Ullmann og Atle Merton), som gjemmer seg i et idyllisk sm\xc3\xa5bruk sammen. Situasjonen tilspisses imidlertid n\xc3\xa5r den farende fanten Bendik (Rolf S\xc3\xb8der) dukker opp, og vekker Gerds interesse. Sven Krohn fra Aftenposten skrev at hun gjorde \xc2\xabet godt inntrykk som livsglad og rotl\xc3\xb8st proletarbarn med portvin og nikotin i blodet fra hun var en neve stor\xc2\xbb. Mange skrev imidlertid at Ullmann manglet evnen til \xc3\xa5 snakke vulg\xc3\xa6rt. Det samme ble sagt om rolleskildringen hennes i Nils R. M\xc3\xbcllers dramafilm Tonny i 1962. Her spilte hun en ung hore som tyster p\xc3\xa5 kj\xc3\xa6resten sin, som ender i fengsel. I 1962 fikk hun ogs\xc3\xa5 en liten rolle som smeddatteren Eva i filmatiseringen av Knut Hamsuns Pan._NEWLINE_I 1963 fikk hun en rolle i teaterstykket Onkel Vanja som ble vist p\xc3\xa5 NRK-serien Fjernsynsteatret. I 1964 fikk hun tilbudet sammen med Joachim Calmeyer om \xc3\xa5 begynne p\xc3\xa5 Nationaltheatret, og etter en stund spilte de tittelrollene i Shakespeares Romeo og Julie. Kritikeren Odd Eidem var misforn\xc3\xb8yd med rolletolkningen, og skrev at Ullmann hadde talevansker. P\xc3\xa5 ny\xc3\xa5ret 1965 fikk hun god kritikk for rolleskildringen som Jeanne d\xe2\x80\x99Arc i skuespillet Saint Joan. Dette \xc3\xa5ret spilte hun ogs\xc3\xa5 Ragna i Erik Folke Gustavsons dramafilm De kalte ham Skarven, om en fisker som m\xc3\xb8ter motgang etter en ulykke.\n_START_SECTION_\nBergman-epoken (1966\xe2\x80\x931978)\n_START_PARAGRAPH_\nDen svenske filmregiss\xc3\xb8ren Ingmar Bergman hadde i 1964 skrevet manuset til filmen M\xc3\xa4nnisko\xc3\xa4tarna med en liten rolle for Ullmann, men den ble skrinlagt da han ble syk. Etter hvert skrev han et nytt manus hvor Ullmann hadde en av de to hovedrollene. Persona (1966) handler om skuespilleren Elisabet Vogler (Ullmann) som bryter sammen etter en forestilling p\xc3\xa5 teateret, og blir taus. Sykepleieren Alma (Bibi Andersson) blir hennes fortrolige venninne, og de blir gradvis mer og mer avhengige av hverandre. Persona ble Ullmanns internasjonale gjennombrudd, og hun har kalt den et vendepunkt i karri\xc3\xa8ren: \xc2\xabFor f\xc3\xb8rste gang m\xc3\xb8tte jeg en regiss\xc3\xb8r som lot meg uttrykke f\xc3\xb8lelser og tanker som ingen andre hadde oppdaget i meg f\xc3\xb8r. En regiss\xc3\xb8r som med fingeren p\xc3\xa5 pannebrasken h\xc3\xb8rte t\xc3\xa5lmodig etter og forstod alt jeg fors\xc3\xb8kte \xc3\xa5 uttrykke. Et geni som skapte en atmosf\xc3\xa6re hvor alt kunne skje \xe2\x80\x93 ogs\xc3\xa5 det jeg ikke hadde tiltrodd meg selv.\xc2\xbb_NEWLINE_I 1968 og 1969 spilte hun i tre Bergman-filmer som utgjorde \xc2\xabF\xc3\xa5r\xc3\xb6-trilogien\xc2\xbb. De tre filmene, Vargtimen (1968), Skammen (1968) og En pasjon (1969), skildrer tre ulykkelige ektepar (Ullmann og Max von Sydow) som enten t\xc3\xa6res fra hverandre, eller finner sammen. Ullmann fikk god kritikk for arbeidet og vant den svenske Guldbagge-prisen for rolletolkningen i Skammen. Den svenske filmkritikeren Stig Bj\xc3\xb6rkman fra filmtidsskriftet Chaplin roste skildringen i En pasjon:_NEWLINE_\xc2\xabUllmanns ansikt i n\xc3\xa6rbilde fyller hele filmduken. Og under monologen p\xc3\xa5 dr\xc3\xb8yt fem minutter endrer ikke bildet seg. I stedet gjennomg\xc3\xa5r skuespillerens ansikt en total forandring. Hun begynner fortellingen med en leende \xc3\xa5penhjertighet og lar med den st\xc3\xb8rste selvsikkerhet minnene str\xc3\xb8mme. N\xc3\xa5r hun skal fortelle om bilulykken, blir hun alvorlig. Farven forsvinner fra ansiktet. \xc3\x98ynene blir livl\xc3\xb8se, f\xc3\xa5r r\xc3\xb8de render av fortvilelse. Det synes ikke \xc3\xa5 v\xc3\xa6re grenser for Ullmanns evne til \xc3\xa5 leve seg inn i sine roller.\xc2\xbb_NEWLINE_I 1968 dro hun ogs\xc3\xa5 tilbake til Norge for \xc3\xa5 spille inn dramafilmen An-Magritt (1969). Den handler om en pike (Ullmann) som vokser opp hos bestefaren sin i en bergstad p\xc3\xa5 1600-tallet. Her st\xc3\xa5r hun alene blant menn, og hun m\xc3\xa5 arbeide hardt for \xc3\xa5 bli respektert i mannssamfunnet. Hun fikk god kritikk for rollen, og Arvid Andersen fra Dagbladet skrev at hun gir \xc2\xabet gripende innblikk i et menneskes psyke som samtidig er en prestasjon som gir filmen et internasjonalt format\xc2\xbb. If\xc3\xb8lge filmkritikeren Per Haddal er An-Magritt Ullmanns beste norske filmrolle. Skuespillerens eneste filmrolle i 1970 var i den fransk-italienske actionthrilleren De kom om natten._NEWLINE_Ullmann spilte Kristina Nilsson i Utvandrerne (1971) og Nybyggerne (1972). Filmene handler om en gruppe menneskers strabasi\xc3\xb8se ferd fra Sverige til Amerika p\xc3\xa5 midten av 1800-tallet, samt livet og skjebnen til innvandrerne n\xc3\xa5r de kommer fram. Hans C. Blumenberg fra det tyske magasinet Die Zeit mente at Kristina er en av Ullmanns roller som gir mest inntrykk. \xc2\xabHer er den strenge askesen fra Bergmans registil. Og i de dystreste \xc3\xb8yeblikk av hjemmelengsel hos Troell utfolder hun et livsmot og en spontanitet som gj\xc3\xb8r figuren overbevisende og f\xc3\xb8lelsesmessig rik.\xc2\xbb Hun vant en Golden Globe og ble nominert til Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rolletolkingen i Utvandrerne._NEWLINE_I 1971 spilte hun ogs\xc3\xa5 i skrekkfilmen Mannen som kom om natten, om et ektepar som f\xc3\xa5r skj\xc3\xb8vet skylden til et drap over p\xc3\xa5 en bonde. I 1972 spilte hun i Bergman-filmen Hviskninger og rop, om en s\xc3\xb8skenflokk som gjenforenes n\xc3\xa5r en av dem f\xc3\xa5r kreft. Det \xc3\xa5ret spilte hun ogs\xc3\xa5 den mytiske skikkelsen Pavinne Johanna i dramafilmen Pave Johanne. Disse fem filmene ble utgitt i et relativt kort tidsrom, og Ullmann havnet i en br\xc3\xa5 popularitetsb\xc3\xb8lge. I desember 1972 fikk hun ansiktet sitt p\xc3\xa5 forsiden av Time med overskriften \xc2\xabHollywoods New Nordic Star\xc2\xbb._NEWLINE_I 1973 spilte hun mot Erland Josephson i Bergman-serien Scener fra et ekteskap. Ullmann spiller skilsmisseadvokaten Marianne som lever i et harmonisk samliv med l\xc3\xa6reren Johan (Josephson). Sm\xc3\xa5, tilsynelatende ubetydelige hendelser bidrar imidlertid til at ekteparet glir stadig lengre fra hverandre. Serien ble klippet for en kinoutgivelse i USA til ny\xc3\xa5ret 1974. Hun fikk god kritikk for rolletolkningen, og Vincent Canby fra The New York Times skrev at Ullmann \xc2\xabigjen etablerer seg som en av de mest fascinerende skuespillerne i v\xc3\xa5r tid\xc2\xbb. Hun ble nominert til en BAFTA-pris og en Golden Globe for rolleskildringen. Det \xc3\xa5ret spilte hun ogs\xc3\xa5 i komedien 40 karat og musikalfilmen Tapte horisonter. Hun vant Peer Gynt-prisen det \xc3\xa5ret for \xc3\xa5 \xc2\xabha gjort Norges navn kjent i utlandet\xc2\xbb._NEWLINE_Ullmann spilte Agnes i teaterstykket Brand i 1973, og Nora Helmer i skuespillet Et dukkehjem i 1974, begge med Det norske teatret. I 1975 spilte hun ogs\xc3\xa5 i westernfilmen Zandys brud og dramafilmen Dronning Kristina. Hun gjentok rollen som Nora i en engelsk versjon av Et dukkehjem i 1975. The Wall Street Journal var forn\xc3\xb8yd: \xc2\xabDet er mange ting \xc3\xa5 undre seg over i Liv Ullmanns forestilling, en av dem er hennes register. Noen scenekunstnere spiller for det meste p\xc3\xa5 en note, andre p\xc3\xa5 to eller tre. Av og til m\xc3\xb8ter vi en skuespiller som kan strekke seg over en hel oktav, men veldig sjelden ser vi noen som kan g\xc3\xa5 lenger. Liv Ullmann kan.\xc2\xbb Hun ble nominert til en Tony-pris for rolletolkningen._NEWLINE_I den psykologiske dramafilmen Ansikt til ansikt (1976) spilte hun psykologen Dr. Jenny Isaksson som f\xc3\xa5r problemer med \xc3\xa5 mestre sin egen hverdag, og som stadig forf\xc3\xb8lges av vonde tanker fra fortiden. Filmnettstedet Montages roste rolleskildringen hennes i filmen, og skrev at hun \xc2\xabbinder det usammenhengende sammen til \xc3\xa5 i det minste bli noe som ligner p\xc3\xa5 en helhet\xc2\xbb. Nettsiden beskrev spesielt \xc3\xa9n scene hvor Ullmann er plassert mot en vegg, og skriker og hyler mens kameraet kommer mot henne. De skrev at \xc2\xabUllmann helt uten redsel klarer \xc3\xa5 kombinere [de] ulike uttrykkene [i scenen] uten \xc3\xa5 miste fotfestet\xc2\xbb. Ullmann ble nominert til en BAFTA-pris, en Golden Globe og en Oscar for beste kvinnelige hovedrolle. Det \xc3\xa5ret utgav hun ogs\xc3\xa5 selvbiografien Forandringen._NEWLINE_I 1977 spilte hun i dramafilmene Ormens egg (regissert av Bergman) og Kampene ved Arheim. Det \xc3\xa5ret spilte hun ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5 Broadway-scenen med tittelrollen i teaterstykket Anna Christie, om en tidligere prostituert som forelsker seg og f\xc3\xa5r problemer n\xc3\xa5r fortiden hennes blir kjent. Hun fikk god kritikk for rolletolkningen, og ble nominert til en ny Tony-pris. En amerikansk dokumentarfilm om henne, Et blikk p\xc3\xa5 Liv, ble ogs\xc3\xa5 utgitt i 1977._NEWLINE_I 1978 kom den forel\xc3\xb8pige avslutningen av samarbeidet mellom Ullmann og Bergman med dramafilmen H\xc3\xb8stsonaten. Filmen handler om pianisten Charlotte (Ingrid Bergman) som gjenforenes med datteren Eva (Ullmann) n\xc3\xa5r mannen d\xc3\xb8r. Da m\xc3\xb8ter hun ogs\xc3\xa5 sin andre datter, Helena (Lena Nyman), som hun i sin tid hadde plassert p\xc3\xa5 et mentalsykehus. Washington Post var forn\xc3\xb8yd: \xc2\xabUllmann er fremragende i sin framstilling [av rollefiguren] som, overveldet av mindreverdighet og selvmedlidenhet, f\xc3\xa5r et naturlig sl\xc3\xb8vet og forskrekket utseende. Hun overspiller ikke. \xc3\x98ynene utvider seg gradvis, og haken slipper, p\xc3\xa5 en m\xc3\xa5te som framst\xc3\xa5r sv\xc3\xa6rt fryktinngytende. Fra \xc3\xa5 g\xc3\xa5 fra forsiktig angst, ligner hun stadig mer p\xc3\xa5 et ikke-menneske, som et skadet, hjelpel\xc3\xb8st dyr.\xc2\xbb Hun ble deretter tilbudt hovedrollen i Bergman-filmen Fanny og Alexander (1982), men takket nei fordi den kom i konflikt med innspillingen til TV-serien Jenny. Ullmann har i ettertid angret p\xc3\xa5 dette karri\xc3\xa8revalget.\n_START_SECTION_\nEtter Bergman (1979\xe2\x80\x931991)\n_START_PARAGRAPH_\nI 1979 spilte hun Ellida Wangel i teaterstykket Fruen fra havet for Fjernsynsteatret, om en kvinne p\xc3\xa5 s\xc3\xb8k etter frihet. Hun hadde ogs\xc3\xa5 en rolle i The Human Voice for The New Yorker Television, og spilte i teatermusikalen I Remember Mama. The New York Times mente at Ullmann var et feil valg for rollen i I Remember Mama. Den eneste filmrollen hennes i 1979 var en ukredditert gjesteopptreden i dramafilmen Finalen. Det p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5ret spilte hun Kate Morris i dramafilmen Kvinne - elskerinne, om to kvinner som finner sammen n\xc3\xa5r de finner ut at de har samme ektemann. The New York Times kalte rollefiguren \xc2\xaben meningsl\xc3\xb8s s\xc3\xa5peoperadronning\xc2\xbb, og skrev at regiss\xc3\xb8ren ikke tok hensyn til talentene hennes. Hun ble nominert til en Pasinetti Award for tolkningen under filmfestivalen i Venezia._NEWLINE_Ullmanns regidebut kom i 1982, med en kanadisk novellefilm-antalogi som het Love. Hun regisserte og skrev manuset til kortfilmen Parting, om en gammel mann som trofast bes\xc3\xb8ker sin syke kone p\xc3\xa5 sykehuset. I 1983 spilte hun i TV-filmen Jacobo Timerman: Prisoner Without a Name, Cell Without a Number, og TV-serien Jenny, som var basert p\xc3\xa5 Sigrid Undsets roman. I 1984 spilte hun Gina i dramafilmen The Wild Duck, basert p\xc3\xa5 Henrik Ibsens skuespill, Marina Fromm i thrilleren Farlige trekk og fru Campbell i dramafilmen The Bad Boy. Det \xc3\xa5ret var Ullmann ogs\xc3\xa5 juryleder under filmfestivalen i Berlin, og utgav sin andre selvbiografi, Tidevann, hovedsakelig om arbeidet sitt med hjelpeorganisasjonen UNICEF._NEWLINE_I 1985 spilte hun Anna i teaterstykket Old Times i London. Los Angeles Times var misforn\xc3\xb8yd, og kalte rolleskildringen \xc2\xabskitten, som om hun er usikker p\xc3\xa5 hva stykket handler om\xc2\xbb. Det p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5ret spilte hun en fortvilt alenemor i den italienske komedien Speriamo che sia femmina, og tittelrollen i skuespillet Mor Courage og barna hennes for Det norske teatret. I 1987 hadde hun roller i dramafilmene Gaby og Mosca addio. Ullmann spilte en j\xc3\xb8de som blir nekta emigrering i Mosca addio, og hun vant den italienske filmprisen David di Donatello for denne rolletolkningen.\n_START_SECTION_\nSpillestil\n_START_PARAGRAPH_\nDen svenske teaterkritikeren Hans-G\xc3\xb6ran Ekman skrev artikkelen \xc2\xab\xc3\x86r Liv Ullmann blyg, lat och ful?\xc2\xbb (Bonniers Litter\xc3\xa4ra Magasin, 1974), og mente at Ullmann \xc2\xabspiller mot rollen\xc2\xbb. Det vil si at hun godtar \xc3\xa5 si replikker som hun personlig mener er uakseptable. Han la merke til dette i TV-serien Scener fra et ekteskap: \xc2\xabMan s\xc3\xa5 n\xc3\xa6rbildet av et ansikt hvor \xc3\xb8yene tvilte p\xc3\xa5 hva munnen sa. Ansiktet sp\xc3\xb8r. Det oppdager at ordene i replikken er uekte. Ansiktet uttrykker sorg og bestyrtelse som et hvilket som helst ansikt, men dessuten et endel\xc3\xb8st, stumt sp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5l.\xc2\xbb'