b"\n_START_ARTICLE_\nAlessandro Scarlatti\n_START_SECTION_\nTidlige \xc3\xa5r\n_START_PARAGRAPH_\nAlessandro Scarlatti var eldste s\xc3\xb8nn av sangeren Pietro Scarlatti og Eleonora d'Amato. Fem i s\xc3\xb8skenflokken ble profesjonelle musikere, tre ble sangere og i tillegg til Alessandro ble Francesco (1666\xe2\x80\x931741) komponist._NEWLINE_Sannsynligvis fikk Scarlatti sin f\xc3\xb8rste musikkoppl\xc3\xa6ring av faren eller av en antatt onkel p\xc3\xa5 morssiden, Vinzenzo Amato, som var maestro di cappella ved katedralen i Palermo. I 1672 ble tolv \xc3\xa5r gamle Alessandro og to yngre s\xc3\xb8stre sendt til Roma. \xc3\x85rsaken kan ha v\xc3\xa6rt sult og uro i Palermo, men det var heller ikke uvanlig at fattige familier plasserte talentfulle barn i omgivelser der de fikk st\xc3\xb8rre muligheter til \xc3\xa5 utvikle seg. Det er ikke kjent hva slags musikkoppl\xc3\xa6ring Scarlatti fikk i Roma; sannsynligvis ble han plassert i en korskole i tilknytning til en stor kirke eller et presteseminar. I byens aktive musikkliv ble han kjent med musikken til mange av tidens store komponister og begynte \xc3\xa5 tiltrekke seg rike mes\xc3\xa9ners oppmerksomhet. Scarlatti var hele livet avhengig av rike musikkelskere og var flink til \xc3\xa5 pleie sine kontakter. Det blir antatt at Giacomo Carissimi gav ham undervisning i komposisjon, men det foreligger ingen dokumentasjon som kan st\xc3\xb8tte antakelsen._NEWLINE_Den tidligste kjente dokumentasjonen om Scarlattis opphold i Roma er vielsesattesten fra 12. april 1678, da han giftet seg med Antonia Anzaleone. De fikk sju s\xc3\xb8nner og tre d\xc3\xb8tre, men bare fem ser ut til \xc3\xa5 ha overlevd barnealderen. To ble profesjonelle musikere: Pietro Filippo ble organist og komponist og Domenico en ber\xc3\xb8mt cembalist og en betydelig komponist.\n_START_SECTION_\nKapellmester i Roma, Napoli og Firenze\n_START_PARAGRAPH_\nDen f\xc3\xb8rste kjente oppf\xc3\xb8ringen av Scarlattis musikk var et bestillingsverk for Arciconfraternit\xc3\xa0 de Ss Crocifisso, et oratorium som ble oppf\xc3\xb8rt tidlig i 1679, sannsynligvis 24. februar. De neste \xc3\xa5rene bodde Scarlatti i  Palazzo Bernini, underst\xc3\xb8ttet av s\xc3\xb8nnene til billedhuggeren og arktitekten Giovanni Lorenzo Bernini. Her fikk han oppf\xc3\xb8rt sin f\xc3\xb8rste opera,  Gli equivoci nel sembiante som ble en dundrende suksess og snart oppf\xc3\xb8rt i Bologna, Napoli, Wien (til karnevalet i 1681), Ravenna og Palermo. Suksessen gjorde at den abdiserte dronning Christina av Sverige ble oppmerksom p\xc3\xa5 den unge komponisten, og i librettoen til hans andre opera, L'honest\xc3\xa0 negli amori, omtales han som hennes maestro di cappella. Fra denne perioden i Roma stammer tre ytterligere operaer, seks oratorier og mange solokantater. Scarlatti ble p\xc3\xa5 kort tid det romerske aristokratiets yndling, spesielt som kantatekomponist, og sto i n\xc3\xa6r kontakt med adelsfamiliene Bernini, Colonna, Panfili, Ottoboni og Ruspoli._NEWLINE_I 1683 fikk Scarlatti sin f\xc3\xb8rste offisielle stilling, som kapellmester ved kirka San Girolamo della Carit\xc3\xa0. Etter en sannsynlig introduksjon av marchese di Carpio, ambassad\xc3\xb8r til Spania i Vatikanet, som i januar 1683 var blitt utnevnt til visekonge av Napoli, oppf\xc3\xb8rte Scarlatti operaen La Psiche i Napolis Teatro San Bartolomeo i karnevalsesongen 1683/84 . I 1684 ble han visekongens kapellmester og bekledte denne posten fram til 1702, bare avbrutt av en kort periode i januar til mars 1688. I 1689 var han en kort tid l\xc3\xa6rer ved Conservatorio di Santa Maria di Loreto i Napoli, ellers ser det ut til at han bare var aktiv som pedagog i sine siste leve\xc3\xa5r._NEWLINE_I 1680-\xc3\xa5rene var ikke Napoli det operasenteret som byen ble senere, og i nesten to ti\xc3\xa5r var over halvparten av alle operaene som ble oppf\xc3\xb8rt i byen skrevet av Scarlatti. Scarlattis atten \xc3\xa5r i Napoli var preget av iherdig arbeid, han skrev operaer i et stadig \xc3\xb8kende tempo og mange fant veien til andre italienske byer \xe2\x80\x93 enkelte ut over Italias grenser. Gjennom 1690-\xc3\xa5rene hardnet kravene til: hvert eneste \xc3\xa5r skulle to til tre operaer skrives, \xc3\xb8ves inn og oppf\xc3\xb8res. I tillegg forventet visekongen og andre at han skrev serenader, oratorier og kantater. Scarlatti begynte dessuten \xc3\xa5 bli frustrert over den frivole musikksmaken i byen, eksempelvis ble seri\xc3\xb8se venetianske operaer spritet opp med komiske scener for \xc3\xa5 tilfredsstille det napolitanske publikumet. Rundt \xc3\xa5rhundreskiftet underminerte den politiske uroen som ledet fram til den spanske arvef\xc3\xb8lgekrigen de privilegertes posisjon og gjorde Scarlattis situasjon usikker._NEWLINE_I juni 1702 fikk han tillatelse til \xc3\xa5 reise fra Napoli i fire m\xc3\xa5neder og tok med seg s\xc3\xb8nnen Domenico til Firenze. Prins Ferdinando de' Medici, s\xc3\xb8nn av storhertug Cosimo III av Toscana, var en dyktig musiker og en framst\xc3\xa5ende musikkmes\xc3\xa9n i \xc3\xa5rene 1680 til 1710. Han hadde allerede s\xc3\xb8rget for et titalls oppf\xc3\xb8relser av Scarlattis operaer i Siena, Livorno, Firenze og i Villa Medicea di Pratolino, og Scarlatti h\xc3\xa5pet p\xc3\xa5 en fast stilling hos ham. Scarlatti oppf\xc3\xb8rte en omarbeidet versjon av Flavio Cuniberto i Pratolino, men den faste stillingen ble det ikke noe av og i desember kom han sterkt forsinket tilbake til Napoli og gjenopptok funksjonen som leder av cappella reale.\n_START_SECTION_\nKirkemusikk i Roma\n_START_PARAGRAPH_\n31. desember 1703 aksepterte Scarlatti en post som hjelpekapellmester ved Santa Maria Maggiore i Roma og omtrent p\xc3\xa5 samme tid gikk han p\xc3\xa5 ny i kardinal Ottobonis tjeneste. Utsiktene i Roma var ikke gode, pave Innocens XII hadde lagt ned forbud mot all teater- og operaoppf\xc3\xb8ring i byen og forbudet ble f\xc3\xb8rst opphevet av pave Klemens XI i 1710. S\xc3\xa5 Scarlatti konsentrerte seg framfor alt om kirkemusikk, og de fleste oratoriene hans kom p\xc3\xa5 denne tiden. Han oppf\xc3\xb8rte riktignok to operaer i Venezia i 1707 og sendte flere nyskrevne operaer til Ferdinando i Firenze som s\xc3\xb8rget for \xc3\xa5 f\xc3\xa5 dem oppf\xc3\xb8rt der. Med unntak av noen fragmenter med usikkert opphav er alle tapt._NEWLINE_I tillegg til oratoriene skrev Scarlatti mange kantater og serenader for Ottoboni, Panfili og andre. Han n\xc3\xb8t stor respekt i byen, og under pseudonymet \xc2\xabTerpandro Politeio\xc2\xbb ble han sammen med Bernardo Pasquini og Arcangelo Corelli den 26. april 1706 innvalgt i Accademia dell'Arcadia, en krets av l\xc3\xa6rde som fors\xc3\xb8kte \xc3\xa5 gjenopplive og pleie antikkens \xc3\xa5nd gjennom dyrking av idyllisk hyrdepoesi. Det var Scarlattis evne til \xc3\xa5 improvisere og skrive tekst og musikk til solokantater som hadde forbl\xc3\xb8ffet medlemmene. I mai 1707 ble Scarlatti utnevnt til kapellmester ved Santa Maria Maggiore.\n_START_SECTION_\nOpera i Venezia, Napoli og Roma\n_START_PARAGRAPH_\nUnder karnevalet i 1707 fors\xc3\xb8kte Scarlatti \xc3\xa5 erobre det venetianske publikummet ved \xc3\xa5 oppf\xc3\xb8re to nye operaer, Mitridate Eupatore og Il trionfo della libert\xc3\xa0, i Teatro Grimani. I stedet for den vanlige tredelte librettoen med sin intrigemettede handling, var Girolamo Frigimelica-Robertis libretti til disse operaene femdelt og holdt strengt i et m\xc3\xb8nster etter den klassiske franske tragedie. Dette fors\xc3\xb8ket p\xc3\xa5 \xc3\xa5 heve niv\xc3\xa5et p\xc3\xa5 den italienske og spesielt den venetianske operaen, ble imidlertid ikke m\xc3\xb8tt med s\xc3\xa6rlig entusiasme hos publikum._NEWLINE_Etter at den spanske overh\xc3\xb8yheten i Napoli var over, utnevnte den \xc3\xb8sterrikske visekongen, kardinal Vincenzo Grimani, Scarlatti til kapellmester ved Cappella Reale. Dette skjedde 1. desember 1708 og allerede i januar \xc3\xa5ret etter oppf\xc3\xb8rte Scarlatti sin nye opera Teodosio. Denne andre perioden som kapellmester i Napoli ble preget av en rekke glitrende, p\xc3\xa5kostede operaer oppf\xc3\xb8rt ved Teatro San Bartolomeo. Av operaer som kom i denne perioden ble Tigrane  den aller st\xc3\xb8rste suksessen, mens ettertidens favoritt er Griselda (1721). Scarlatti begynte \xc3\xa5 interessere seg for instrumentalmusikk ganske sent i livet, i juni 1715 startet han \xc3\xa5 skrive p\xc3\xa5 sine 12 Sinfonie di concerto grosso og skrev sannsynligvis p\xc3\xa5 samme tid annen orkester- og klaviaturmusikk._NEWLINE_Fra 1717 til 1722 oppholdt Scarlatti seg p\xc3\xa5 ny hovedsakelig i Roma. Pave Klemens XI slo ham til ridder i 1715, noe som framg\xc3\xa5r av dedikasjonen i Missa Clementina II (1716).  I Roma avsluttet Scarlatti sin lange operakarriere med flere verk p\xc3\xa5 Teatro Capranica. Han skrev i forordet til Griselda (1721) at den er hans 114. opera. Sluttpunktet ble satt med en omarbeidet versjon av Arminio, en opera han opprinnelig skrev for Pratolino i 1703._NEWLINE_Scarlatti trakk seg tilbake til Napoli i 1722 og levde sine siste \xc3\xa5r i ro og fred. F\xc3\xa5 m\xc3\xa5neder f\xc3\xb8r sin d\xc3\xb8d m\xc3\xb8tte han fl\xc3\xb8ytisten og komponisten Johann Joachim Quantz,  og en samling sonater for fl\xc3\xb8yte og strykere er et mulig resultat av dette m\xc3\xb8tet. Scarlatti gav ogs\xc3\xa5 Johann Adolf Hasse komposisjonsundervisning i denne tiden._NEWLINE_Scarlattis grav befinner seg i Cecilia-kapellet ved S. Maria di Montesanto i Napoli. Epitafen er skrevet av kardinal Pietro Ottoboni og har en ordlyd som betyr omtrent: \xc2\xabHer hviler ridder Alexander Scarlatus, som utmerket seg med sin selvbeherskelse, gener\xc3\xb8sitet og fromhet, og [som] en stor musikkfornyer.\xc2\xbb\n_START_SECTION_\nOperaer\n_START_PARAGRAPH_\nScarlatti satte selv opp en liste over 117 egenskrevne operaer, men lista inneholder nok enkelte bearbeidelser og gjennomkomponerte arier._NEWLINE_I Scarlattis andre opera L'onest\xc3\xa0 degli amori forkynner to komiske figurer at operaen best\xc3\xa5r av \xc2\xabcanzoni belle, nove, e varie\xc2\xbb (\xc2\xabvakre, nye og varierte sanger\xc2\xbb) og det kan st\xc3\xa5 for Scarlattis suksessoppskrift. Rosmene (1686), skrevet for kardinal Benedetto Pamphili, er en de operaene som ble mest kjent i Scarlattis egen levetid. Fram til 1696 hadde han n\xc3\xa6rmest en monopolstilling som operakomponist i Napoli og bidrog i h\xc3\xb8y grad til den napolitanske operaens utvikling._NEWLINE_I prinsippet var Scarlatti en tradisjonalist, men fikk sin musikkhistoriske betydning ved \xc3\xa5 innf\xc3\xb8re temposkjemaet hurtig \xe2\x80\x93 langsom \xe2\x80\x93 hurtig i den tresatsige sinfonia som han fra og med Dal male il bene regelmessig brukte som innledning til sine operaer. Scarlattis form dannet snart m\xc3\xb8nster for de italienske operakomponistenes \xc2\xabsinfonia\xc2\xbb, og med denne formen som utgangspunkt startet utviklingen som f\xc3\xb8rte fram til den klassiske symfonien._NEWLINE_Scarlatti s\xc3\xa5 det som operakomponistens fremste oppgave \xc3\xa5 gi et musikalsk uttrykk for menneskesinnets alle nyanser. For \xc3\xa5 hjelpe seg i forsettet hadde han ved siden av en uutt\xc3\xb8mmelig melodisk inspirasjon ogs\xc3\xa5 et rikholdig harmonisk vokabular som han brukte uten \xc3\xa5 sky verken skarpe dissonanser eller dristige modulasjoner. Ariemelodiene er ikke f\xc3\xb8rst og fremst tenkt \xc3\xa5 v\xc3\xa6re i\xc3\xb8refallende melodier, men heller spenningsfylte sanglinjer som lik en feberkurve tegner opp scenefigurens sinnstemning._NEWLINE_I resitativene la Scarlatti vekt p\xc3\xa5 en plastisk musikalsk framstilling av teksten, og malte ut spesielt f\xc3\xb8lelsestunge eller innholdmettede n\xc3\xb8kkelord med illustrerende koloraturer. Ellers blir han regnet som opphavsmannen til det orkesterledsagede accompagnato-resitativet som han brukte hyppig fra og med Olimpia vendicata n\xc3\xa5r han \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 understreke dramaturgisk viktige situasjoner._NEWLINE_I de tidlige operaene finner en tallrike korte arier i strofisk form, som den kjente \xc2\xabGi\xc3\xa0 il Sole del Gange\xc2\xbb fra L'honest\xc3\xa0 negli amori. Samtidig begynner da capo-arien \xc3\xa5 sl\xc3\xa5 gjennom. Den fantes allerede p\xc3\xa5 midten av 1600-tallet, men takket v\xc3\xa6re det innholdet Scarlatti fylte den med, ble formen snart like dominerende som overtyreformen han innf\xc3\xb8rte, og en rad da capo-arier danner den musikalske ryggraden i praktisk talt alle italienske operatpartiturer mellom 1690 og 1770, i det minste innen opera seria-sjangeren._NEWLINE_Scarlatti utvidet operaformens dimensjoner gjennom hele sin skaperperiode og styrket orkesterets rolle. I alle ariene danner et gjennomg\xc3\xa5ende generalbassakkompagnement det harmoniske fundamentet og er i enkelte av de tidlige operaene den eneste instrumentledsagelsen. Snart kom det til noen strykeinstrumenter som utf\xc3\xb8rer f\xc3\xb8r-, mellom- og etterspillene (ritornellene), men som tar pause under sangen. Utviklingen f\xc3\xb8rte til slutt til  kunstferdig gjennomkonstruerte strukturer med tettvevde vokale og instrumentale seksjoner der det musikalske materialet er likt fordelt p\xc3\xa5 sang og instrumenter. Scarlatti sparte ikke p\xc3\xa5 kontrapunktiske finesser, noe som kan v\xc3\xa6re grunnen til at publikum, bortskjemte som de var blitt p\xc3\xa5 mer lettford\xc3\xb8yelig kost, sviktet de seneste operaene hans.\n_START_SECTION_\nKantater\n_START_PARAGRAPH_\nOver 600 kammerkantater kan med stor grad av sikkerhet tilskrives Scarlatti, mens over 100 har et mer usikker opphav. Mens operaene henvendte seg til alle samfunslag, var disse verdslige kantatene for \xc3\xa9n eller to sangstemmer overveiende beregnet p\xc3\xa5 et publikum av kjennere og liebhabere. Tekstene var ofte skrevet av musikkelskende aristokratiske amat\xc3\xb8rer og behandler gjerne stoff hentet fra den antikke mytologien og hyrdediktningen. Musikalsk best\xc3\xa5r kantatene av tre eller fire arier med resitativer som knytter sammen handlingen, i kantatene for to stemmer forekommer det ogs\xc3\xa5 duetter. Ved siden av et rent generalbassakkompagnement medvirker ofte konserterende soloinstrumenter, for eksempel en trompet i den omfangsrike solokantaten Su le sponde del Tebro. Scarlatti var en av de siste med s\xc3\xa5 viktige bidrag til denne hundre \xc3\xa5r gamle kantatetradisjonen.\n_START_SECTION_\nOratorier og annen kirkemusikk\n_START_PARAGRAPH_\nVed siden av kristen-allegoriske temaer (La Santissima Trinit\xc3\xa0) og helgenlegender (San Filippo Neri), behandlet Scarlatti med forkj\xc3\xa6rlighet stoff fra Det gamle testamentet (eksempelvis Sedecia Re di Gerusalemme) i sine oratorier. Spesielt sistnevnte er utstyrt med musikalske og dramaturgiske midler hentet fra tidens operaer, men ble oppf\xc3\xb8rt konsertant og \xe2\x80\x93 for \xc3\xa5 omg\xc3\xa5 pavens forbud mot sceniske oppf\xc3\xb8ringer \xe2\x80\x93 ofte i private sammenhenger. I realiteten er Scarlattis oratorier maskerte operaer._NEWLINE_Messene, motettene og den \xc3\xb8vrige kirkemusikken er av forholdsvis mindre betydning. Unntaket er messen Santa Cecilia (1721), som er det f\xc3\xb8rste fors\xc3\xb8ket i en stil som n\xc3\xa5dde h\xc3\xb8ydepunktet med Johann Sebastian Bach og Ludwig van Beethovens store messer. Dessuten h\xc3\xb8rer en streng og r\xc3\xb8rende Johannespasjon fra ca. 1680 til Scarlattis beste kirkemusikalske verk.\n_START_SECTION_\nInstrumentalverk\n_START_PARAGRAPH_\nI \xc3\xa5rene 1715\xe2\x80\x931725 skrev Scarlatti concerti grossi, kammersonater og en mengde toccataer og korte cembalostykker. I form og stil er instrumentalmusikken ganske gammeldags og lite interessant sammenlignet med hans samtidige Corelli og den yngre Vivaldi. Den beste instrumentalmusikken hans er overtyrene og ritornellene i operaene._NEWLINE_Scarlattis sene sonater for fl\xc3\xb8yte og strykere kan v\xc3\xa6re skrevet for eleven Johann Joachim Quantz i 1724/25."