b'\n_START_ARTICLE_\nKontrasignatur\n_START_PARAGRAPH_\nKontrasignatur (latin contra (\xc2\xabmot\xc2\xbb), signaire (\xc2\xabskrive\xc2\xbb)) er i statsforfatningen (og folkeretten) en ministers medunderskrift p\xc3\xa5 et dokument der statssjefen meddeler sin beslutning._NEWLINE_I Storbritannia utviklet det seg et system (utformet f\xc3\xb8r 1814) der medunderskrift av en ansvarlig minister var n\xc3\xb8dvendig for at en beslutning av statssjefen (som personlig var uten ansvar) skulle bli gyldig. Systemet inneb\xc3\xa6rer at ministeren ved \xc3\xa5 kontrasignere p\xc3\xa5tar seg ansvar for vedkommendes beslutning._NEWLINE_Den britiske ordningen har tjent som m\xc3\xb8nster i mange land, men den ble ikke fulgt i den svenske regjeringsform av 1809 og heller ikke i den norske grunnlov av 1814, som p\xc3\xa5 dette punkt er utformet etter m\xc3\xb8nster fra Sverige. Grunnloven inneholdt visstnok bestemmelse om kontrasignatur av kongens beslutninger, men dette m\xc3\xa5 antas \xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt slik \xc3\xa5 forst\xc3\xa5 at statsministeren pliktet \xc3\xa5 kontrasignere selv om han (og statsr\xc3\xa5det) var uenig i beslutningen, men at han var ansvarsfri hvis han til protokolls hadde protestert mot beslutningen.'