b'\n_START_ARTICLE_\nSt. Kilda (Skottland)\n_START_PARAGRAPH_\nSt. Kilda (skotsk-g\xc3\xa6lisk: Hiort) er en isolert skotsk \xc3\xb8ygruppe i Nord-Atlanteren 64\xc2\xa0km vest-nordvest for \xc3\xb8ya North Uist. De utgj\xc3\xb8r de vestligste \xc3\xb8yene i Ytre Hebridene i Skottland. Den st\xc3\xb8rste \xc3\xb8ya innenfor \xc3\xb8ygruppen St. Kilda er Hirta, som har de h\xc3\xb8yeste klippene mot havet i Storbritannia; de tre andre \xc3\xb8yene (D\xc3\xb9n, Soay og Boreray) er ogs\xc3\xa5 benyttet for beitemarker og jakt p\xc3\xa5 sj\xc3\xb8fugl. \xc3\x98yene er administrert som en del av det lokale myndighetsomr\xc3\xa5det Comhairle nan Eilean Siar (Harris i de Ytre Hebridene). Totalt er landmassen p\xc3\xa5 ca. 8,55\xc2\xa0km\xc2\xb2, mens hele arealet inkludert b\xc3\xa5de land og hav, er p\xc3\xa5 225\xc2\xa0km\xc2\xb2. I sommerhalv\xc3\xa5ret arrangeres det dagsturer til hoved\xc3\xb8ya fra Harris._NEWLINE_Opprinnelsen til navnet St Kilda er et sp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5l om gjetting. \xc3\x98yas menneskelige kulturarv best\xc3\xa5r av flere unike arkitektoniske trekk fra historisk og forhistoriske tid, skj\xc3\xb8nt de eldste skriftlige nedtegnelser fra \xc3\xb8yas liv er datert til senmiddelalderen. Middelalderlandsbyen p\xc3\xa5 Hirta ble gjenoppbygget og restaurert p\xc3\xa5 1800-tallet, men sykdom som ble brakt til \xc3\xb8ya ved \xc3\xb8kt ekstern kontakt via turisme, og resultatene av den f\xc3\xb8rste verdenskrig, f\xc3\xb8rte til at \xc3\xb8ya ble evakuert i 1930. Historien om St Kilda har tiltrukket seg kunstneriske tolkninger, inkludert Michael Powells film The Edge of the World (1937) og en opera._NEWLINE_St Kilda kan ha hatt fast bosetning i minst to tusen \xc3\xa5r, men befolkningen var antagelig aldri st\xc3\xb8rre enn rundt 180 menneske (og helt sikkert ikke mer enn 100 etter 1851). Hele den gjenv\xc3\xa6rende befolkningen ble evakuert fra Hirta, den eneste bosatte \xc3\xb8ya, i 1930. I dag er de eneste beboerne som er der \xc3\xa5ret rundt milit\xc3\xa6rt personell; i tillegg kommer en rekke som arbeider med konservering, frivillige og forskere som tilbringer en del tid i sommerm\xc3\xa5nedene._NEWLINE_Hele \xc3\xb8ygruppen er i dag eid av National Trust for Scotland. Det ble et av Skottlands seks verdensarvsteder i 1986, og er et av f\xc3\xa5 som har status b\xc3\xa5de for dets kultur som natur. Grupper med frivillige arbeider p\xc3\xa5 \xc3\xb8yene i sommerm\xc3\xa5nedene for \xc3\xa5 restaurere de mange bygningene i ruiner som de innf\xc3\xb8dte p\xc3\xa5 St Kilda etterlot seg ved evakueringen. De deler \xc3\xb8ya med en liten milit\xc3\xa6r base som ble opprettet i 1957.\n_START_SECTION_\nNaturforhold\n_START_PARAGRAPH_\n\xc3\x98yene har store kolonier av sj\xc3\xb8fugler, blant andre lundefugl, havhest og havsule. Disse var en betydelig del av befolkningens n\xc3\xa6ringsgrunnlag da \xc3\xb8yene var befolket. Hele to typer av gamle saueraser har overlevd p\xc3\xa5 disse fjerne \xc3\xb8yene, soaysauer, en neolittisk type som trolig ganske lik tamsauer holdt i yngre steinalder og overlevde som en forvillet bestand p\xc3\xa5 \xc3\xb8ya Soay. Da landsbyen p\xc3\xa5 Hirta ble fraflyttet, ble noen av sauene flyttet over til denne \xc3\xb8ya der de senere har trivdes. Den andre type, boreraysauer, er en jernalderrase. Denne antas \xc3\xa5 tilsvare tamsauer som ble holdt i jernalderen._NEWLINE_P\xc3\xa5 grunn av \xc3\xb8yenes isolerte beliggenhet har det utviklet seg s\xc3\xa6rpregede former av flere arter her, og St. Kildas bestander av gjerdesmett og liten skogmus regnes ofte som egne underarter, tidligere fantes det ogs\xc3\xa5 en spesiell form av husmus, men denne er n\xc3\xa5 utd\xc3\xb8dd.'