b'\n_START_ARTICLE_\nOckhams barberkniv\n_START_PARAGRAPH_\nOckhams barberkniv (latin: lex parsimoni\xc3\xa6, \xc2\xabp\xc3\xa5holdenhets lov\xc2\xbb) er et probleml\xc3\xb8sende prinsipp i vitenskapsteori som ble framsatt av William av Ockham (ca. 1287\xe2\x80\x931347). Han var en engelsk fransiskanermunk og skolastisk filosof og teolog i middelalderen. Prinsippet hevder at blant to mulige hypoteser (eller forklaringer), og begge hypoteser stiller likt, da er det mest sannsynlig at den enkleste er den riktige. Prinsippet sl\xc3\xa5r fast at man skal ikke anta flere foreteelser eller ting enn hva som trengs for \xc3\xa5 forklare de observasjoner man gj\xc3\xb8r. Det er en tommelfingerregel om parsimoni (sparsommelighet og selvbeherskelse).\n_START_SECTION_\nHistorie\n_START_PARAGRAPH_\nBetegnelsen \xc2\xabOckhams barberkniv\xc2\xbb ble f\xc3\xb8rste gang benyttet i 1852 i tekster av William Hamilton (1788\xe2\x80\x931856), \xc3\xa5rhundrer etter William av Ockhams d\xc3\xb8d i 1347. Ockham oppfant ikke denne \xc2\xabbarberkniven\xc2\xbb; tilknytningen til ham har sin \xc3\xa5rsak i den hyppighet som han benyttet seg av den. Ockham uttrykte prinsippet p\xc3\xa5 flere m\xc3\xa5ter, men den mest popul\xc3\xa6re versjonen er Non sunt multiplicanda entia sine necessitate (\xc2\xabenheter b\xc3\xb8r ikke mangfoldiggj\xc3\xb8res un\xc3\xb8dvendig\xc2\xbb) som ble formulert, ikke av Ockham, men av den irske fransiskaner og filosof John Punch (Johannes Poncius) i hans kommentarer fra 1639 p\xc3\xa5 tekstene til John Duns Scotus._NEWLINE_Opphavet til hva som er blitt kjent som \xc2\xabOckhams barberkniv\xc2\xbb er sporet tilbake til tekstene til tidligere filosofer som John Duns Scotus (1265\xe2\x80\x931308), Robert Grosseteste (1175\xe2\x80\x931253), Maimonides (Moses ben-Maimon, 1138\xe2\x80\x931204), og selv Aristoteles (384\xe2\x80\x93322 f.Kr.). Aristoteles skrev i Analytika posteriora (gresk: \xe1\xbc\x88\xce\xbd\xce\xb1\xce\xbb\xcf\x85\xcf\x84\xce\xb9\xce\xba\xe1\xbd\xb0 \xe1\xbd\x9d\xcf\x83\xcf\x84\xce\xb5\xcf\x81\xce\xb1) at \xc2\xabvi kan anta overlegenhet ceteris paribus (andre ting er like) av demonstrasjonen som avledes fra f\xc3\xa6rre forutsetninger eller hypoteser.\xc2\xbb Klaudios Ptolemaios (ca. 90\xe2\x80\x93168 e.Kr.) uttrykte noen lignende: \xc2\xabVi betrakter det som et godt prinsipp \xc3\xa5 forklare fenomen med den enkleste hypotese mulig.\xc2\xbb I middelalderen skrev Thomas Aquinas (1225\xe2\x80\x931274): \xc2\xabOm en ting kan bli gjort adekvat ved hjelp av \xc3\xa9n, er det overfl\xc3\xb8dig \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re det ved hjelp av flere; for vi observerer at naturen ikke benytter to redskaper der hvor ett er nok.\xc2\xbb'