b'\n_START_ARTICLE_\nFormalpragmatikk\n_START_PARAGRAPH_\nFormalpragmatikk er et spr\xc3\xa5kfilosofisk begrep, og et filosofisk program lansert av J\xc3\xbcrgen Habermas for \xc3\xa5 betegne hans teoretiske filosofi fra og med Teorien om den kommunikative handling. Tidligere under betegnelsen universalpragmatikk, viser begrepet til unders\xc3\xb8kelsen av n\xc3\xb8dvendige, formelle og universelle forutsetninger i spr\xc3\xa5ket som gj\xc3\xb8r kommunikasjon mulig. Formuleringen av dette programmet ser man f\xc3\xb8rst i essayet \xc2\xabWas hei\xc3\x9ft Universalpragmatik?\xc2\xbb fra 1976.\n_START_SECTION_\nGrunntanker\n_START_PARAGRAPH_\nEn unders\xc3\xb8kelse av n\xc3\xb8dvendige forutsetninger for kommunikasjonen slik Habermas tenker seg benytter seg av det han kaller for en rekonstruksjonsmodell. Kant er den filosofen som tydeligst redegj\xc3\xb8r for menneskets n\xc3\xb8dvendige forutsetninger for at kunnskap skal v\xc3\xa6re mulig. Hos Kant dreier unders\xc3\xb8kelsen seg om de \xc2\xabn\xc3\xb8dvendige forutsetningene\xc2\xbb for kunnskap, og dette er kjennetegnet for transcendentalfilosfien. I motsetning til denne kantianske modellen vil Habermas ikke henvise til syntetiske a priori, men vise til a posteriori tilegnet data. Forutsetningene er tilgjengelig ved unders\xc3\xb8kelse av faktisk kommunikasjon mellom spr\xc3\xa5brukere. Ved \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re som Kant, \xc3\xa5 ta utgangspunkt i en hypotetisk sp\xc3\xb8rring, men i stedet for \xc3\xa5 vurdere logiske resonnement m\xc3\xa5 hypotesen sjekkes opp mot data, kan man rekonstruere forutsetningene for kommunikasjon. Dataen man benytter seg av kommer fra de faktiske performative handlingene som gj\xc3\xb8res av de kommuniserende. Resultatet av unders\xc3\xb8kelsen av de faktiske forutsetningene i spr\xc3\xa5ket danner igjen grunnlaget for en teori om kommunikativ rasjonalitet._NEWLINE_Formalpragmatikken har talehandlinger som enheten for unders\xc3\xb8kelse. For \xc3\xa5 foreta en talehandling kreves det at man p\xc3\xa5tar seg visse forpliktelser, for eksempel at enhver p\xc3\xa5stand som er fremmet lar seg tematisere i en diskurs hvor gyldigheten til p\xc3\xa5standen kan bestrides. Det er alts\xc3\xa5 ikke det konkrete innholdet i en gitt talehandling som er av interesse, men hva som utgj\xc3\xb8r rasjonalet i dem.'