b"\n_START_ARTICLE_\nGanymedes (m\xc3\xa5ne)\n_START_SECTION_\nOml\xc3\xb8p og rotasjon\n_START_PARAGRAPH_\nGanymedes er den tredje av de galileiske satellittene. Den g\xc3\xa5r i bane rundt Jupiter i en avstand av 1\xc2\xa0070\xc2\xa0400\xc2\xa0km og fullf\xc3\xb8rer \xc3\xa9n runde p\xc3\xa5 syv dager og tre timer. I likhet med de fleste kjente m\xc3\xa5nene har Ganymedes en bundet rotasjon, hvor den samme siden av m\xc3\xa5nen alltid vender mot planeten. Banens svake eksentrisitet og inklinasjon mot den jovianske ekvator endres kvasi-periodisk i skalaene 0,0009\xe2\x80\x930,0022 og 0,05\xe2\x80\x930,32\xc2\xb0 over en tidsskala p\xc3\xa5 \xc3\xa5rhundrer p\xc3\xa5 grunn av perturbasjon fra solen og Jupiter. Banevariasjonene f\xc3\xb8rer til at aksehelningen (vinkelen mellom rotasjonsaksen og baneaksen) varierer fra 0 til 0,33\xc2\xb0._NEWLINE_Ganymedes har en baneresonans med Europa og Io; for hvert oml\xc3\xb8p Ganymedes gj\xc3\xb8r rundt Jupiter gj\xc3\xb8r Europa to oml\xc3\xb8p og Io fire oml\xc3\xb8p. Den overordnede konjunksjonen med Io forekommer alltid n\xc3\xa5r Io er ved periapsis og Europa ved apoapsis. Den overordnede konjunksjonen med Europa oppst\xc3\xa5r n\xc3\xa5r Europa er ved periapsis. Lengdene til konjunksjonene for Io-Europa og Europa-Ganymedes endres med samme forhold, og gj\xc3\xb8r tredoble konjunksjoner umulig. Dette kalles en Laplaceresonans._NEWLINE_Den n\xc3\xa5v\xc3\xa6rende Laplace-resonansen tillater ingen h\xc3\xb8yere baneeksentrisitet. Verdien p\xc3\xa5 ca. 0,0013 er sannsynligvis en rest fra en tidligere epoke da slik \xc3\xb8kning var mulig. Baneeksentrisiteten er noe g\xc3\xa5tefull: Beregninger kan tyde p\xc3\xa5 at hvis den ikke \xc3\xb8kes n\xc3\xa5, skulle den egentlig ha opph\xc3\xb8rt for lenge siden p\xc3\xa5 grunn av tidevannsdissipasjon i det indre av Ganymedes Dette betyr at den siste eksentrisiteteksitasjonen fant sted for flere hundre millioner \xc3\xa5r siden. Siden baneeksentrisiteten bare er 0,0015 i gjennomsnitt, er tidevannsoppvarming ubetydelig. I fortiden kan Ganymedes ha g\xc3\xa5tt gjennom en eller flere Laplace-lignende resonanser, hvor lengdene mellom resonansene stod i forhold som var desimaltall i stedet for heltall. Disse resonansene tillot baneeksentrisiteter s\xc3\xa5 h\xc3\xb8ye som 0,01\xe2\x80\x930,02. Dette kan ha for\xc3\xa5rsaket en eller flere hendelser med betydelig tidevannsoppvarming, som har dannet det rillede terrenget._NEWLINE_Laplace-resonansen kan ha eksistert siden dannelsen av solsystemet, men kan ogs\xc3\xa5 ha utviklet seg senere. Et mulig hendelsesforl\xc3\xb8p er at tidevannsoppvarmingen p\xc3\xa5 innsiden av Io for\xc3\xa5rsaket at Ios bane utvidet seg til den p\xc3\xa5traff 2:1-resonans med Europa. Etter det fortsatte utvidelsen, men noe av vinkelmomentet ble overf\xc3\xb8rt til Europa, ettersom resonansen for\xc3\xa5rsaket at ogs\xc3\xa5 Europas bane utvidet seg. Prosessen fortsatte helt til Europa n\xc3\xa5dde 2:1-resonans med Ganymedes. Til slutt ble bevegelsesforholdet til konjunksjonene mellom alle tre m\xc3\xa5nene synkronisert og l\xc3\xa5st i Laplace-resonansen.\n_START_SECTION_\nSammensetning\n_START_PARAGRAPH_\nGjennomsnittlig tetthet p\xc3\xa5 1,936\xc2\xa0g/cm\xc2\xb3 antyder en sammensetning av omtrent like deler av bergarter og vann \xe2\x80\x93 hovedsakelig i form av is. Massefraksjonen av is ligger mellom 46 og 50\xc2\xa0%, noe lavere enn i Callisto. Flyktige iser som ammoniakk kan ogs\xc3\xa5 v\xc3\xa6re til stede. Den eksakte sammensetningen av bergartene er ukjent, men ligger trolig n\xc3\xa6r sammensetningen av L/LL-type kondritter som har mindre totalt jern, mindre metallisk jern og mer jernoksider enn H-kondritter. Vektforholdet mellom jern og silisium er 1,05\xe2\x80\x931,27, mens forholdet p\xc3\xa5 solen er ca. 1,8._NEWLINE_Overflatens albedo er ca. 43\xc2\xa0%. Vann i en fase av is synes \xc3\xa5 v\xc3\xa6re utbredt p\xc3\xa5 overflaten, med en massefraksjon p\xc3\xa5 50\xe2\x80\x9390\xc2\xa0%, betydelig mer enn i Ganymedes som helhet. N\xc3\xa6r-infrar\xc3\xb8d spektroskopi har avsl\xc3\xb8rt sterke absorpsjonsband p\xc3\xa5 b\xc3\xb8lgelengder av 1,04, 1,25, 1,5, 2,0 og 3,0\xc2\xa0\xce\xbcm. Det riflete terrenget er lysere og har en mer isete sammensetning enn det m\xc3\xb8rke terrenget. Analyser av h\xc3\xb8yoppl\xc3\xb8selige bider i det n\xc3\xa6r-infrar\xc3\xb8de og ultrafiolette spektrum tatt fra bakken og Galileo har vist karbondioksid, svoveldioksid og, muligens cyanogen, svovelsyre og ulike organiske forbindelser. Bilder fra Galileo viste ogs\xc3\xa5 magnesiumsulfat (MgSO\xe2\x82\x84) og muligens natriumsulfat (Na\xe2\x82\x82SO\xe2\x82\x84) p\xc3\xa5 overflaten. Saltene kan komme fra det underjordiske havet._NEWLINE_Overflaten er asymmetrisk. Den f\xc3\xb8rende halvkulen \xe2\x80\x93 som vender mot fartsretningen \xe2\x80\x93 er lysere enn den som vender bort. Tilsvarende forhold gjelder for Europa, men for Callisto er det motsatt. Den bakerste halvkulen ser ut til \xc3\xa5 v\xc3\xa6re beriket med svoveldioksid. Fordelingen av karbondioksid viser ingen tegn p\xc3\xa5 halvkuleasymmetri. Det er likevel observert lite eller ingen karbondioksid n\xc3\xa6r polene. Nedslagskraterene p\xc3\xa5 Ganymedes viser ikke, med unntak av ett, noen berikelse i karbondioksid, noe som ogs\xc3\xa5 skiller den fra Callisto. Karbondioksiden p\xc3\xa5 Ganymedes gikk trolig tomt i fortiden.\n_START_SECTION_\nIndre struktur\n_START_PARAGRAPH_\nGanymedes ser ut til \xc3\xa5 v\xc3\xa6re fullt differensiert, best\xc3\xa5ende av en jernsulfid\xe2\x80\x93jernkjerne, silikatmantel og en ytre ismantel. Modellen st\xc3\xb8ttes av den lave verdien av dens dimensjonsl\xc3\xb8se treghetsmoment som ble m\xc3\xa5lt under Galileos forbiflyvninger. Faktisk har Ganymedes det laveste treghetsmomentet blant de faste himmellegemene i solsystemet. En flytende, jern-rik kjerne gir en naturlig forklaring p\xc3\xa5 magnetfeltet som ble oppdaget av Galileo. Konveksjonen i det flytende jernet, som har en h\xc3\xb8y elektrisk ledeevne, er den mest fornuftige modellen for generering av et magnetfelt._NEWLINE_Den n\xc3\xb8yaktige tykkelsen p\xc3\xa5 de ulike lagene avhenger av sammensetningen av silikater (fraksjon av olivin og pyroksen) og mengden med svovel i kjernen. De mest sannsynlige verdiene er 700\xe2\x80\x93900\xc2\xa0km for kjerneradien og 800\xe2\x80\x931\xc2\xa0000\xc2\xa0km for tykkelsen av den ytre ismantelen, mens resten er en silikatmantel. Tettheten av kjernen er 5,5\xe2\x80\x936\xc2\xa0g/cm\xc2\xb3 og silikatmantelen er 3,4\xe2\x80\x933,6\xc2\xa0g/cm\xc2\xb3. Noen modeller av magnetfeltet krever en fast kjerne utelukkende best\xc3\xa5ende av jern p\xc3\xa5 innsiden av den flytende Fe\xe2\x80\x93FeS-kjernen \xe2\x80\x93 tilsvarende strukturen i jordens kjerne. Radiusen p\xc3\xa5 denne kjernen kan v\xc3\xa6re opp til 500\xc2\xa0km. Temperaturen er sannsynligvis 1\xc2\xa0500\xe2\x80\x931\xc2\xa0700\xc2\xa0K med et trykk opp til 10\xc2\xa0GPa.\n_START_SECTION_\nOverflateformasjoner\n_START_PARAGRAPH_\nOverflaten er en blanding av sv\xc3\xa6rt gamle, m\xc3\xb8rke regioner med mye kratre og noe yngre (men fremdeles eldgamle), lysere regioner markert med et omfattende utvalg av riller og rygger. Det m\xc3\xb8rke terrenget, som utgj\xc3\xb8r omtrent \xc3\xa9n tredjedel av overflaten, inneholder leire og mulige organiske materialer som kan indikere sammensetningen til nedslagsobjektene som de jovianske m\xc3\xa5nene akkrerte fra._NEWLINE_Varmemekanismen som dannet det rillede terrenget er ukjent, men er trolig hovedsakelig  tektonisk. Kryovulkanisme antas \xc3\xa5 ha spilt liten eller ingen rolle. De kreftene som for\xc3\xa5rsaket de sterke spenningene i islitosf\xc3\xa6ren som er n\xc3\xb8dvendig for \xc3\xa5 starte tektonisk aktivitet, kan kobles til tidevannsoppvarminger i fortiden, muligens n\xc3\xa5r satellitten passerte gjennom ustabile baneresonanser._NEWLINE_Tidevannsfleksingen av isen kan ha varmet opp det indre, spent litosf\xc3\xa6ren, og f\xc3\xb8rt til sprekker og forkastninger som fjernet det gamle, m\xc3\xb8rke terrenget p\xc3\xa5 70\xc2\xa0% av overflaten. Dannelsen av det riflede terrenget kan ogs\xc3\xa5 ha sammenheng med tidlig kjernedannelse og p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende tidevannsoppvarming av m\xc3\xa5nens indre, som kan ha for\xc3\xa5rsaket en liten utvidelse av Ganymedes p\xc3\xa5 1\xe2\x80\x936\xc2\xa0% p\xc3\xa5 grunn av faseoverganger i is og varmeekspansjon. Under den p\xc3\xa5f\xc3\xb8lgende utviklingen kan dype kolonner av varmt vann ha steget opp fra kjernen til overflaten og f\xc3\xb8rt til tektonisk deformasjon av litsof\xc3\xa6ren. Radiogen oppvarming er den mest relevante n\xc3\xa5v\xc3\xa6rende varmekilden, og bidrar for eksempel til havdypet. Modeller viser at hvis baneeksentrisiteten var en st\xc3\xb8rrelsesorden st\xc3\xb8rre enn i dag (som den kan ha v\xc3\xa6rt i fortiden), ville tidevannsoppvarmingen ha v\xc3\xa6rt en mer betydelig varmekilde enn radiogen oppvarming._NEWLINE_Kraterdannelser ses i begge typer av terreng, men er spesielt omfattende i det m\xc3\xb8rke terrenget som synes \xc3\xa5 v\xc3\xa6re mettet med kratere og som i stor grad har utviklet seg gjennom nedslagshendelser. Det lysere og rillede terrenget inneholder f\xc3\xa6rre nedslagsformasjoner, som her bare har spilt en mindre rolle for terrengets tektoniske utvikling. Tettheten av kratre indikerer en alder p\xc3\xa5 4\xc2\xa0milliarder \xc3\xa5r for det m\xc3\xb8rke terrenget, tilsvarende h\xc3\xb8ylandene p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nen, og en noe yngre alder for det rillede terrenget \xe2\x80\x93 hvor mye yngre er imidlertid uvisst._NEWLINE_Ganymedes kan ha gjennomg\xc3\xa5tt tunge kraterdannelser for 3,5\xe2\x80\x934\xc2\xa0milliarder \xc3\xa5r siden liksom m\xc3\xa5nen. Dersom dette stemmer, fant de aller fleste nedslagene sted under denne perioden, mens dannelsen av kratre i senere tid har v\xc3\xa6rt mye mindre. Kratrene b\xc3\xa5de dekker og avskj\xc3\xa6res av det rillede terrenget, og indikerer at noe av det rillede terrenget er ganske gammelt. Relativt unge kratre med str\xc3\xa5ler av oppvirvlet materiale er ogs\xc3\xa5 synlige. Kratrene er flatere enn de p\xc3\xa5 m\xc3\xa5nen og Merkur. Dette skyldes sannsynligvis den relativt svake naturen av Ganymedes isete skorpe, som kan (eller kunne) flyte og dermed dempe noe av de oppkastede materialene. Gamle kratre hvor det oppkastede materialet har forsvunnet synes n\xc3\xa5 bare som et \xc2\xabsp\xc3\xb8kelseskrater\xc2\xbb som kalles et palimpsest._NEWLINE_Den m\xc3\xb8rke sletten Galileo Regio inneholder en rekke konsentriske riller, eller furer, sannsynligvis dannet under en periode med geologisk aktivitet._NEWLINE_Polkappene ble oppdaget av Voyager-sonden, og best\xc3\xa5r trolig av frossent vann som strekker seg opp til 40. breddegrad. Teorier om dannelsen inkluderer forflytning av vann til h\xc3\xb8yere breddegrader og plasmabombardement av isen. Data fra Galileo antyder det sistnevnte. Magnetfeltet f\xc3\xb8rer til en mer intenst bombardement med ladete partikler av overflaten ved de ubeskyttede polregionene; dette f\xc3\xb8rer s\xc3\xa5 til en omfordeling av vannmolekyler hvor frost forflytter seg til lokalt kaldere omr\xc3\xa5der i polterrenget.\n_START_SECTION_\nAtmosf\xc3\xa6re og ionosf\xc3\xa6re\n_START_PARAGRAPH_\nDen 7. juni 1972 hevdet et lag av indiske, britiske og amerikanske astronomer ved Bosscha-observatoriet i Indonesia\xc2\xa0\xc3\xa5 ha oppdaget en tynn atmosf\xc3\xa6re med et overflatetrykk p\xc3\xa5 ca. 0,1\xc2\xa0Pa. Det skjedde under en okkultasjon da Jupiter passerte foran stjernen SAO 186800._NEWLINE_Under forbiflyvningen i 1979 fant Voyager 1 ingen atmosf\xc3\xa6re. Sonden observerte en okkultasjon av stjernen \xce\xba Centauri i det fjern-ultrafiolette spektret ved b\xc3\xb8lgelengder kortere enn 200\xc2\xa0nm. M\xc3\xa5lingene var mer sensitive for gasser enn m\xc3\xa5lingene i det visuelle spektret i 1972. Den \xc3\xb8vre grensen for overflatens nummertetthet var 1,5\xc3\x9710\xe2\x81\xb9 cm\xe2\x81\xbb\xc2\xb3, som gir et overflatetrykk p\xc3\xa5 under 2,5\xc2\xa0\xc2\xb5Pa._NEWLINE_I 1995 fant likevel Hubble-teleskopet (HST) en tynn atmosf\xc3\xa6re (eksosf\xc3\xa6re) av oksygen som ligner Europas. HST observerte airglow av atomisk oksygen i det fjernultrafiolette ved b\xc3\xb8lgelengdene 130,4\xc2\xa0nm og 135,6\xc2\xa0nm. Den opplyses n\xc3\xa5r molekyl\xc3\xa6rt oksygen dissosieres av elektronnedslag, og er bevis for en betydelig n\xc3\xb8ytral atmosf\xc3\xa6re sammensatt hovedsakelig av O\xe2\x82\x82. Nummertettheten til overflaten ligger sannsynligvis i omr\xc3\xa5det 1,2\xc3\x9710\xe2\x81\xb8\xe2\x80\x937\xc3\x9710\xe2\x81\xb8 cm\xe2\x81\xbb\xc2\xb3, som tilsvarer overflatetrykket 0,2\xe2\x80\x931,2\xc2\xa0\xc2\xb5Pa._NEWLINE_Oksygenet antas \xc3\xa5 oppst\xc3\xa5 n\xc3\xa5r vann i en fase av is p\xc3\xa5 overflaten splittes i hydrogen og oksygen av str\xc3\xa5ling. Hydrogenet forsvinner raskere p\xc3\xa5 grunn av den lave atommassen. Airglowet er ikke romlig homogent som over Europa. HST observerte to lyse flekker i den nordlige og s\xc3\xb8rlige halvkulen, n\xc3\xa6r \xc2\xb1\xc2\xa050. breddegrad, som er n\xc3\xb8yaktig grensen mellom de \xc3\xa5pne og lukkede feltlinjene til magnetosf\xc3\xa6ren (se under). De lyse flekkene er sannsynligvis polare auroraer for\xc3\xa5rsaket av plasmanedb\xc3\xb8r langs de \xc3\xa5pne feltlinjene._NEWLINE_En n\xc3\xb8ytral atmosf\xc3\xa6re tilsier at en ionosf\xc3\xa6re eksisterer, fordi oksygenmolekyler ioniseres av nedslagene av energetiske elektroner som kommer fra magnetosf\xc3\xa6ren og av solens EUV-str\xc3\xa5ling (ekstrem ultrafiolett str\xc3\xa5ling). Ionosf\xc3\xa6rens natur er imidlertid kontroversiell. Noen Galileo-m\xc3\xa5linger fant en forh\xc3\xb8yet elektrontetthet n\xc3\xa6r m\xc3\xa5nen, som antyder en ionosf\xc3\xa6re, mens andre m\xc3\xa5linger ikke oppdaget noe. Elektrontettheten n\xc3\xa6r overflaten er av ulike kilder ansl\xc3\xa5tt til st\xc3\xb8rrelsesorden 400\xe2\x80\x932\xc2\xa0500\xc2\xa0cm\xe2\x81\xbb\xc2\xb3. Per 2013 er ionosf\xc3\xa6rens parametre lite begrenset._NEWLINE_Spektraloppdagelser av gass fanget i isen p\xc3\xa5 overflaten, er tilleggsbeviser for oksygenatmosf\xc3\xa6ren. Ozon (O\xe2\x82\x83) ble oppdaget i 1996. I 1997 avsl\xc3\xb8rte spektroskopiske analyser diatomiske absorpsjonslinjer av molekyl\xc3\xa6rt oksygen \xe2\x80\x93 en slik absorpsjon oppst\xc3\xa5r hvis oksygen er i en tett fase. Den beste kandidaten er molekyl\xc3\xa6rt oksygen fanget i is. Dybden av absorpsjonlinjene avhenger av breddegrad og lengdegrad snarere enn overflaterefleksjon \xe2\x80\x93 de avtar med \xc3\xb8kende breddegrader p\xc3\xa5 Ganymedes, mens O\xe2\x82\x83 viser en motsatt trend. Laboratorieunders\xc3\xb8kelser har vist at O\xe2\x82\x82 ikke vil samles eller boble, men l\xc3\xb8ses i isen p\xc3\xa5 overflaten ved relativt varme temperaturer p\xc3\xa5 100\xc2\xa0K._NEWLINE_Da det ble funnet natrium p\xc3\xa5 Europa i 1997, ble det ogs\xc3\xa5 s\xc3\xb8kt etter natrium i atmosf\xc3\xa6ren p\xc3\xa5 Ganymedes. Atmosf\xc3\xa6ren til Ganymedes inneholder under 1/13 av natrium-mengden rundt Europa, muligens p\xc3\xa5 grunn av en relativ mangel p\xc3\xa5 overflaten eller fordi magnetosf\xc3\xa6ren absorberer energetiske partikler. Hydrogen ble observert s\xc3\xa5 langt unna som 3\xc2\xa0000\xc2\xa0km fra overflaten. Dens tetthet p\xc3\xa5 overflaten er ca. 1,5\xc3\x9710\xe2\x81\xb4\xc2\xa0cm\xe2\x81\xbb\xc2\xb3.\n_START_SECTION_\nMagnetosf\xc3\xa6re\n_START_PARAGRAPH_\nGalileo foretok seks n\xc3\xa6rpasseringer i perioden 1995\xe2\x80\x932000 (G1, G2, G7, G8, G28 og G29) og oppdaget et permanent (iboende) magnetisk moment uavhengig av det jovianske magnetfeltet. Verdien for momentet er ca. 1,3\xc3\x9710\xc2\xb9\xc2\xb3 T\xc3\x97m\xc2\xb3, som er tre ganger st\xc3\xb8rre enn Merkurs magnetiske moment. Den magnetiske dipolen heller i 176\xc2\xb0 i forhold til rotasjonsaksen, og betyr at det er direkte imot det jovianske momentet. Nordpolen ligger over baneplanet. Det dipole magnetiske momentet har en styrke p\xc3\xa5 719\xc2\xa0\xc2\xb1\xc2\xa02\xc2\xa0nT ved ekvator, som kan sammenlignes med det jovianske magnetfeltet ved Ganymedes' avstand \xe2\x80\x93 ca. 120\xc2\xa0nT. Det ekvatoriale feltet er direkte mot det jovianske feltet, som betyr at omkobling er mulig. Den iboende feltstyrken ved polene er to ganger den ved ekvator: 1440\xc2\xa0nT._NEWLINE_Det permanente magnetiske momentet skj\xc3\xa6rer en del av rommet rundt Ganymedes og lager en tynn magnetosf\xc3\xa6re innebygd i Jupiters \xe2\x80\x93 den er eneste kjente m\xc3\xa5ne i solsystemet med magnetosf\xc3\xa6re. Diameteren til magnetosf\xc3\xa6ren er 4\xe2\x80\x935\xc2\xa0RG (RG\xc2\xa0=\xc2\xa02\xc2\xa0631,2\xc2\xa0km). Magnetosf\xc3\xa6ren har en region av lukkede feltlinjer under 30\xc2\xb0\xc2\xa0bredde hvor ladete partikler (elektroner og ioner) fanges og lager et str\xc3\xa5lingsbelte. Den viktigste ionearten er enkeltionisert oksygen \xe2\x80\x93 O\xe2\x81\xba \xe2\x80\x93 som passer godt med den tynne atmosf\xc3\xa6ren av oksygen. I polkappeomr\xc3\xa5dene, ved breddegrader h\xc3\xb8yere enn 30\xc2\xb0, er feltlinjene \xc3\xa5pne og forbinder Ganymedes med Jupiters ionosf\xc3\xa6re. I disse omr\xc3\xa5dene har energetiske elektroner blitt oppdaget (titalls og hundretalls av kiloelektronvolt) som kan for\xc3\xa5rsake auroraene rundt polene. I tillegg faller tunge ioner kontinuerlig ned p\xc3\xa5 poloverflaten og form\xc3\xb8rker isen._NEWLINE_Vekselvirkningen mellom magnetosf\xc3\xa6ren og den jovianske plasmaen er p\xc3\xa5 mange m\xc3\xa5ter lik vekselvirkningen mellom solvinden og jordens magnetosf\xc3\xa6re. Plasmaen som roterer med Jupiter p\xc3\xa5virker den bakerste halvkulen mye p\xc3\xa5 samme m\xc3\xa5te som solvinden p\xc3\xa5virker jordens magnetosf\xc3\xa6re. Hovedforskjellen er hastigheten p\xc3\xa5 plasmastr\xc3\xb8mmen \xe2\x80\x93 supersonisk i tilfellet med jorden og subsonisk i tilfelle med magnetosf\xc3\xa6ren. P\xc3\xa5 grunn av den subsoniske str\xc3\xb8mmen er det ingen buesjokk utenfor den bakerste halvkulen._NEWLINE_Et indusert dipolt magnetfelt er knyttet til variasjoner i det jovianske magnetfeltet n\xc3\xa6r m\xc3\xa5nen. Det er direkte radielt til eller fra Jupiter og f\xc3\xb8lger retningen til den varierte delen av det planetariske magnetfeltet. Det induserte magnetiske momentet er en st\xc3\xb8rrelsesklasse mindre enn det iboende feltet. Feltstyrken er ca. 60\xc2\xa0nT ved den magnetiske ekvator \xe2\x80\x93 halvparten av det omgivende jovianske feltet. Det induserte magnetfeltet ligner Callistos og Europas, og indikerer at denne m\xc3\xa5nen ogs\xc3\xa5 har et underjordisk hav med elektrisk kondiktivitet._NEWLINE_Gitt at Ganymedes er fullstendig differensiert med en kjerne av metall, er det iboende magnetfeltet sannsynligvis generert liksom  jordens \xe2\x80\x93 av konduktive materialer som beveger seg i det indre. Magnetfeltet er sannsynligvis for\xc3\xa5rsaket av en kompositorisk konveksjon i kjernen hvis det er produktet av en dynamohendelse eller magnetokonveksjon._NEWLINE_Til tross for jernkjernen er magnetosf\xc3\xa6ren g\xc3\xa5tefull, fordi tilsvarende legemer mangler denne egenskapen. Gitt den relative st\xc3\xb8rrelsen, burde kjernen ha blitt tilstrekkelig avkj\xc3\xb8lt til at flytende bevegelser og et magnetfelt ikke skulle opprettholdes. En forklaring er at de samme baneresonansene som man tror har forstyrret overflaten, ogs\xc3\xa5 tillater magnetfeltet \xc3\xa5 vedvare: Eksentrisiteten heves og tidevannsoppvarmingen \xc3\xb8ker under slike resonanser, og mantelen har isolert kjernen og beskyttet den mot avkj\xc3\xb8ling. En annen forklaring er en rest av magnetisering av silikatbergarter i mantelen som er mulig hvis satellitten hadde et mer betydelig dynamogenerert felt i fortiden.\n_START_SECTION_\nOpprinnelse og utvikling\n_START_PARAGRAPH_\nGanymedes ble sannsynligvis dannet av en akkresjon i Jupiters t\xc3\xa5ke, en skive av gass og st\xc3\xb8v som omga Jupiter etter dannelsen. Akkresjonen av Ganymedes tok sannsynligvis 10\xc2\xa0000\xc2\xa0\xc3\xa5r, mye kortere enn  100\xc2\xa0000\xc2\xa0\xc3\xa5r estimert for Callisto. Den jovianske t\xc3\xa5ken kan ha v\xc3\xa6rt relativt \xc2\xabgass-utsultet\xc2\xbb da de galileiske m\xc3\xa5nene ble dannet, og muliggjort den lange akkresjonsperioden for Callisto. Ganymedes ble dannet n\xc3\xa6rmere Jupiter hvor t\xc3\xa5ken var tykkere, noe som forklarer den kortere akkresjonstiden. Den relativt raske dannelsen hindret at akkresjonsvarmen forsvant, og kan ha f\xc3\xb8rt til issmelting og differensiering \xe2\x80\x93 delingen av bergarter og is \xe2\x80\x93 der bergartene havnet i midten og dannet kjernen. Callisto feilet tilsynelatende i \xc3\xa5 smelte og differensiere tildlig p\xc3\xa5 grunn av tap av akkresjonsvarme under den langsomme dannelsen. Hypotesen forklarer hvorfor de to m\xc3\xa5nene ser s\xc3\xa5 ulike ut, selv om massen og sammensetningen er foholdsvis like. Andre teorier forklarer den h\xc3\xb8yere indre varmen med tidevannsfleksing eller mer intense nedslag fra nedslagsobjekt under det sene tunge bombardementet._NEWLINE_Etter dannelsen beholdt kjernen stort sett varmen som ble akkumulert under akkresjonen og differensieringen \xe2\x80\x93 den ble bare sluppet sakte ut i ismantelen som et slags varmebatteri. Mantelen transporterte varmen til overflaten ved konveksjon. Snart begynte radioaktive grunnstoffer i kjernen \xc3\xa5 varme opp kjernen ytterligere og f\xc3\xb8rte til en \xc3\xb8kt differensiering; det ble dannet en indre jern\xe2\x80\x93jernsulfid-kjerne og en silikatmantel. Med dette ble Ganymedes et fulldifferensiert legeme. Til sammenligning for\xc3\xa5rsaket den radioaktive oppvarmingen av den udifferensierte Callisto en konveksjon i det isete indre av m\xc3\xa5nen, som effektivt kj\xc3\xb8lte den ned og forhindret en storstilt smelting av isen og en rask differensiering. De konvektive bevegelsene i Callisto har bare delvis skilt bergarter og is fra hverandre. I dag fortsetter Ganymedes \xc3\xa5 avkj\xc3\xb8les sakte; varmen fra kjernen og silikatmantelene gj\xc3\xb8r det mulig for det underjordiske havet \xc3\xa5 eksistere, mens den sakte avkj\xc3\xb8lingen av det flytende Fe\xe2\x80\x93FeS-kjernen for\xc3\xa5rsaker konveksjon og st\xc3\xb8tter genereringen av et magnetfelt. Den n\xc3\xa5v\xc3\xa6rende varmefluksen ut av Ganymedes er sannsynligvis h\xc3\xb8yere enn den ut av Callisto.\n_START_SECTION_\nForskning med romsonder\n_START_PARAGRAPH_\nS\xc3\xa5 langt har seks romsonder utforsket Ganymedes, mens en er p\xc3\xa5 vei.\n_START_SECTION_\nPioneer\n_START_PARAGRAPH_\nPioneer 10 ankom i 1973 og Pioneer 11 i 1974, og de returnerte informasjon om satellitten. Dette inkluderte mer spesifikt bestemmelsen av fysiske egenskaper og formasjoner ned til en lengde av 400\xc2\xa0km p\xc3\xa5 overflaten. Pioneer 10s minste avstand fra m\xc3\xa5nen var 446\xc2\xa0250\xc2\xa0km den 3. desember 1973.\n_START_SECTION_\nVoyager\n_START_PARAGRAPH_\nVoyager 1 passerte Ganymedes 6. mars 1979 i en avstand av 114\xc2\xa0710\xc2\xa0km. Voyager 2 passerte m\xc3\xa5nen 9. juli 1979 i en avstand av 62\xc2\xa0130\xc2\xa0km. Sondene forbedret st\xc3\xb8rrelsesm\xc3\xa5let og avsl\xc3\xb8rte at den var st\xc3\xb8rre enn Saturns m\xc3\xa5ne Titan, som tidligere var antatt \xc3\xa5 v\xc3\xa6re st\xc3\xb8rre. Det rillede terrenget ble ogs\xc3\xa5 oppdaget.\n_START_SECTION_\nGalileo\n_START_PARAGRAPH_\nI 1995 gikk Galileo-sonden inn i bane rundt Jupiter og foretok mellom 1996 og 2000 seks n\xc3\xa6re forbiflyvninger for \xc3\xa5 utforske Ganymedes. Disse passeringene er G1, G2, G7, G8, G28 og G29. G1 fant sted 6. september 1996 i en avstand av bare 262\xc2\xa0km, G2 den 4. november 1996 i en avstand av 1\xc2\xa0100 \xc2\xa0km, G7 den 5. april 1997 i en avstand av 3\xc2\xa0065\xc2\xa0km, G8 den 7. mai 1997 i en avstand av 1\xc2\xa0584\xc2\xa0km, G28 den 20. mai 2000 i en avstand av 809\xc2\xa0km og G29 den 28. desember 2000._NEWLINE_Under G1-forbiflyvningen i 1996 ble magnetfeltet oppdaget, mens havet ble oppdaget i 2001. En siste forbiflyvning fant sted 21. september 2003. Galileo overf\xc3\xb8rte et stort antall spektralbilder og oppdaget flere forbindelser p\xc3\xa5 overflaten som ikke var is.\n_START_SECTION_\nNew Horizons\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 vei mot Pluto passerte New Horizons m\xc3\xa5nen 28. februar 2007 i en avstand av 3\xc2\xa0017\xc2\xa0099\xc2\xa0km, og laget kart over topografien og sammensetningen.\n_START_SECTION_\nJuno\n_START_PARAGRAPH_\nRomsonden Juno ble skutt opp 5. august 2011, og ankom Jupiter 5. juli 2016.\n_START_SECTION_\nFremtidige sonder og avbrutte oppdrag\n_START_PARAGRAPH_\nJUpiter ICy moon Explorer (JUICE) ble foresl\xc3\xa5tt i 2011 og fokuserte p\xc3\xa5 Ganymedes og Callisto. Opprinnelsen til denne sonden er det nedlagte prosjektet Europa Jupiter System Mission med det avbrutte oppdraget Jupiter Ganymede Orbiter._NEWLINE_I 2010 kom det ogs\xc3\xa5 frem i magasinet Planetary Science Decadal Survey at det var foresl\xc3\xa5tt en oml\xc3\xb8pssonde for Ganymedes basert p\xc3\xa5 Juno._NEWLINE_Russian Space Research Institute evaluerer for tiden oppdraget Ganymede Lander, med vekt p\xc3\xa5 astrobiologi. Planlagt oppskytning er i 2024._NEWLINE_Den planlagte sonden Jupiter Icy Moons Orbiter, med kjernefysisk fisjon som drivstoff og en ionemotor for fremdrift, var tenkt \xc3\xa5 studere Ganymedes i st\xc3\xb8rre detalj enn tidligere. Oppdraget ble avbrutt i 2005 grunnet budsjettkutt. Et annet forslag ble kalt The Grandeur of Ganymedes."