b'\n_START_ARTICLE_\nMellomplatonisme\n_START_PARAGRAPH_\nMellomplatonisme er en moderne betegnelse gitt til et utviklingsstadium av Platons filosofi. Den varte fra rundt 90 f.Kr. da Antiokhos fra Askalon avviste filosofisk skeptisisme i Det nye Akademiet, og varte fram til begynnelsen av nyplatonismen under Plotinos p\xc3\xa5 200-tallet e.Kr. Mellomplatonisme, som et mellomstadium av platonismen, absorberte mange doktriner fra de rivaliserende filosofiske skolene, peripateerne (Aristoteles) og stoikerne (Zenon fra Kition)._NEWLINE_De mest framst\xc3\xa5ende filosofene i denne perioden var Plutark (ca. 45-120), som forsvarte fri vilje og sjelens ud\xc3\xb8delighet. Han s\xc3\xb8kte \xc3\xa5 vise at Gud, i skapelsen av verden, hadde formet materie som beholder for alt ondt, til den guddommelige sjel i verden, men hvor det fortsatte \xc3\xa5 fungere som kilde til alt ondt. Gud er et transcendent (opph\xc3\xb8yd, oversanselig) vesen som fungerer via guddommelige mellomledd. Disse mellomleddene er guder og da daimoner fra popul\xc3\xa6re religioner. Numenios fra Apameia i den romerske provinsen Syria (ca. 160) kombinerte platonisme med ny-pythagorisme, og andre, \xc3\xb8stlige og orientalske filosofier, i en retning som kom til \xc3\xa5 bebude nyplatonismen.'