b"\n_START_ARTICLE_\nLibertiner\n_START_PARAGRAPH_\nLibertiner og libertinisme har i dag den nedsettende betydningen \xc2\xabnytelsessyk, utsvevende, vellysting\xc2\xbb, det vil si en person som lever fritt og uavhengig i henhold til gjeldende moral, og som uhemmet omfavner personlige nytelser, is\xc3\xa6r seksuelle. Ordet er i dag betraktet som noe gammeldags p\xc3\xa5 norsk, og lite egnet som positiv eller negativ beskrivelse. Det st\xc3\xa5r i kontrast til tidligere tider hvor det \xc3\xa5 betegne seg som libertiner hadde en annet begrepsinnhold: en radikal person som selv hadde frie religi\xc3\xb8se tanker eller som var i opposisjon til de r\xc3\xa5dende religi\xc3\xb8se oppfatninger, det vil si en fritenker._NEWLINE_I den f\xc3\xb8rste betydningen legger libertinere vekt p\xc3\xa5 fysiske og sanselige gleder, og som filosofi ble libertinisme som radikal ideologi forsvart p\xc3\xa5 1600-, 1700- og 1800-tallet, da s\xc3\xa6rlig i Frankrike og Storbritannia. De mest konsekvente blant disse var John Wilmot, 2. jarl av Rochester (1647 \xe2\x80\x93 1680) og Marki de Sade (1740 \xe2\x80\x93 1814). I moderne tid har libertinisme blitt assosiert med nihilisme, sadomasochisme og tilhengere av fri kj\xc3\xa6rlighet.\n_START_SECTION_\nEtymologi\n_START_PARAGRAPH_\nLibertiner kommer fra latinske libertnus, \xc2\xabfrigitt (slave)\xc2\xbb, avledet fra liber, \xc2\xabfri\xc2\xbb, som ogs\xc3\xa5 har gitt ord som \xc2\xabliberal\xc2\xbb og \xc2\xabliberalisme\xc2\xbb. P\xc3\xa5 engelsk er libertine dokumentert p\xc3\xa5 slutten av 1300-tallet, men betydningen \xc2\xabfritenker\xc2\xbb er f\xc3\xb8rst nedtegnet p\xc3\xa5 1560-tallet fra fransk libertin, opprinnelig den betegnelse som ble gitt av katolikker for bestemte protestantiske sekter i Frankrike og Nederlandene. Den andre betydningen, \xc2\xabt\xc3\xb8ylesl\xc3\xb8s, utsvevende, lastefull person\xc2\xbb er f\xc3\xb8rst nedtegnet p\xc3\xa5 1590-tallet. Den m\xc3\xb8rkere betydning kan muligens ha sin \xc3\xa5rsak til en misforst\xc3\xa5else av det latinske begrepet libertinus i Det nye testamente.\n_START_SECTION_\nCalvins ford\xc3\xb8mmelse\n_START_PARAGRAPH_\nDen franske protestanten Jean Calvin (1509 \xe2\x80\x93 1564), opphavsmann til kalvinismen, fremmet begrepet \xc2\xablibertiner\xc2\xbb for p\xc3\xa5 negativt vis beskrive sin meningsmotstandere i sveitsiske Gen\xc3\xa8ve. Denne gruppen, ledet av sveitsiske Ami Perrin (d\xc3\xb8d 1561), argumenterte mot Calvins \xc2\xabinsistering p\xc3\xa5 at kirkedisiplinen burde bli ensartet p\xc3\xa5tvunget alle medlemmer av samfunnet i Gen\xc3\xa8ve.\xc2\xbb Perrin og hans allierte ble valgt inn til bystyret i 1548 og \xc2\xabutvidet deres base med st\xc3\xb8tte i Gen\xc3\xa8ve ved \xc3\xa5 hisse opp irritasjon blant den eldre garde mot det \xc3\xb8kende antall religi\xc3\xb8se flyktning som r\xc3\xb8mte fra Frankrike i stadig \xc3\xb8kende antall.\xc2\xbb_NEWLINE_Den skotske presten og teologen Samuel Rutherford (d\xc3\xb8d 1661) var enig i Calvins vektlegging av ensartet kirkedisiplin i Gen\xc3\xa8ve og ga en hard og streng behandling av \xc2\xablibertanisme\xc2\xbb i sitt polemiske verk A Free Disputation against pretended Liberty of Conscience (1649) og hvor han slo fast at \xc2\xablibertinere gir oss troens skeptisisme og ubesluttsomhet.\xc2\xbb\n_START_SECTION_\nOpplysningstidens libertinisme\n_START_PARAGRAPH_\nI den barokke tidsalder i Frankrike eksisterte det en filosofisk og intellektuell krets av fritenkere som kollektivt var kjent som libertinage \xc3\xa9rudit. Blant disse var Gabriel Naud\xc3\xa9 (1600 \xe2\x80\x93 1653); \xc3\x89lie Diodati (1576 \xe2\x80\x93 1661); og Fran\xc3\xa7ois de La Mothe Le Vayer (1588 \xe2\x80\x931672)._NEWLINE_P\xc3\xa5 1700-tallet hadde begrepet libertanisme ikke utelukkende den nedsettende betydningen av vellystighet og umoral som den fikk senere. I visse kretser innebar det opplysningsfilosofi og kampen for liberale verdier. Det var dog to aspekter, seksuell frihet p\xc3\xa5 den ene siden og filosofisk fritenkning p\xc3\xa5 den andre siden. Etter hvert som disse begrepene gradvis mistet sin forbindelse med aristokratiske privilegier, s\xc3\xa6rlig i Frankrike etter den franske revolusjon, ble det meningsb\xc3\xa6rende ogs\xc3\xa5 for kvinner. Blant de som fremmet eller p\xc3\xa5virket disse tankene, direkte eller indirekte var blant annet kurtisanen Harriette Wilson (1786 \xe2\x80\x93 1845), den okkulte Alessandro Cagliostro (1743 \xe2\x80\x93 1795), eventyrersken Jeanne de Saint-R\xc3\xa9my (1756 \xe2\x80\x931791), den f\xc3\xb8rste moderne radikale politiker John Wilkes (1725 \xe2\x80\x93 1797), den kosmopolittiske vellysting og forfatter Casanova (1725 \xe2\x80\x93 1798), den sentimentale romanforfatteren Laurence Sterne (1713 \xe2\x80\x93 1768) og filosofen Voltaire (1694 \xe2\x80\x93 1778). Opplysningstidens radikalisme og krav om \xc3\xa5ndens frihet fremmet libertinske tanker som utfordret samfunnet og den gjengse moral._NEWLINE_I denne kulturelle blandingen finnes ogs\xc3\xa5 den tidlige feministen Mary Wollstonecraft (1759 \xe2\x80\x93 1797) som blant annet kan forst\xc3\xa5s som en del av den komplekse forbindelsen mellom libertinisme og feminisme.\n_START_SECTION_\nFra Holberg til Casanova\n_START_PARAGRAPH_\nVellyst, det gode liv og adelens manglende skam og umoral ble knyttet negativt til libertinisme. Den franske diplomaten Charles-Maurice de Talleyrand (1754 \xe2\x80\x93 1838) skrev med forakt at Joseph Bonaparte \xc2\xabs\xc3\xb8kte kun livets gleder og lett tilgang til libertinisme\xc2\xbb mens han satt p\xc3\xa5 tronen i Napoli._NEWLINE_En annen litter\xc3\xa6r opplysningsfilosof var den norsk-danske Ludvig Holberg (1684 \xe2\x80\x93 1754) som jevnlig bekjempet pedanter og pedanteri (blant annet i epistel 12), og i hans komedie Jeppe paa Bierget (1722) er det en bedr\xc3\xb8velig dansk bonde som blir utsatt for en grov sp\xc3\xb8k av rik adelsmann. Den dansk-norske politiker Andreas Frederik Krieger (d\xc3\xb8d 1893) var rasende p\xc3\xa5 den libertinske baron: \xc2\xaben af de rige, adelige Ledigg\xc3\xa6ngere, som i Mangel af \xc3\xa6dlere Besk\xc3\xa6ftigelse, morede sig med de fr\xc3\xa6kkeste og frivoleste Hokuspocus.\xc2\xbb_NEWLINE_Holberg beskrev seg selv som en asket og hypokonder, langt fra en libertiner, men den f\xc3\xb8rste som anerkjente hans betydning utenfor Danmarks grenser var ingen annen enn den libertinske filosofen og skj\xc3\xb8rtejegeren Giacomo Casanova (1725 \xe2\x80\x931798). I forordet til hans egen underjordiske utopi, Icosameron (1788) skrev han: \xc2\xabPlaton, Erasmus, kansler Bacon, Thomas More, Campanella og Nils Klim er de som har gitt meg behovet for \xc3\xa5 skrive denne fortelling...\xc2\xbb Casanova hadde lest Holberg ettersom hans utgivelse var p\xc3\xa5 latin: Nicolai Klimii Iter subterraneum (1741), eller som den n\xc3\xa5 er kjent, Nils Klims reise til den underjordiske verden. P\xc3\xa5 fordekt vis i fabelens form, for \xc3\xa5 unng\xc3\xa5 eneveldets sensur, tok han et oppgj\xc3\xb8r med pietismen og kirkens makt over den frie tanke og fornuft. Hans tekst fremmet den radikale liberalisme, ikke sanselige libertinisme, men i opplysningstiden var de to ikke n\xc3\xb8dvendigvis innbyrdes selvmotsigende og utelukkende._NEWLINE_Libertineren Casanova, en forfatter og eventyrer fra republikken Venezia, er blitt ber\xc3\xb8mt for sine ofte kompliserte aff\xc3\xa6rer med tallrike kvinner i en slik grad at hans navn har blitt synonymt med en vellystig kvinnejeger. Han var ogs\xc3\xa5 en intellektuell, assosiert med kongelige, paver og l\xc3\xa6rde som Voltaire, Goethe og Mozart. Som forfatter er hans viktigste bok hans libertinske selvbiografi, Histoire de ma vie som dekket livet hans fram til 1774. Interessen for ham har hovedsakelig v\xc3\xa6rt hans kvinnehistorier, men nyere forskning har fokusert p\xc3\xa5 hans historiske, l\xc3\xa6rde og filosofiske tanker. En filosofisk bakgrunn for hans libertinisme kan bli funnet i Epikuros, Diogenes Laertios, Lucretius, Gassendi, Newton, Batteux, La Mettrie, Voltaire og i den skjulte libertinske litteraturen som knyttet materialistiske og ateistiske tendenser med umoral og pornografi. Et karakteristisk trekk ved Casanovas libertanisme, i henhold til religion- og filosofihistorikeren Marian Skrzypek, \xc2\xaber en villighet til \xc3\xa5 kompromisse, pragmatisme og opportunisme.\xc2\xbb I etikken fors\xc3\xb8kte han \xc3\xa5 forsone Gassendis 'dydig' epikurisme med kyreneikernes ekstreme hedonisme og p\xc3\xa5 samme tid fors\xc3\xb8kte han forsone sin egen libertinisme med deisme, noe som \xc2\xabskiller hans holdninger fra den franske libertanisme som f\xc3\xb8rte fra La Mettrie til marki de Sade p\xc3\xa5 1700-tallet.\xc2\xbb\n_START_SECTION_\nFarlige forbindelser\n_START_PARAGRAPH_\nAv en eller eller annen \xc3\xa5rsak er libertineren som oftest en mann, og sjelden en kvinne, slik Oxford English Dictionary noe puritansk definerte begrepet, men moderne forskere har en revurdert historien og mener at kvinner, b\xc3\xa5de historiske som litter\xc3\xa6re figurer, var deltagende i den libertinske bevegelse p\xc3\xa5 lik fot med menn, eksempelvis som under den engelske restaurasjonen._NEWLINE_I Les Liaisons dangereuses (norsk tittel, Farlige forbindelser), en fransk brevroman av Pierre Choderlos de Laclos (1741 \xe2\x80\x93 1803), f\xc3\xb8rste gang utgitt i fire bind i 1782, er det nettopp en mann og kvinne som her er hovedpersoner. Romanen forteller om to libertinere, som til sist i en moralsk slutt hvor begge f\xc3\xa5r sin antatte velfortjente straff, men underveis fortelles det langvarig om deres kyniske og erotisk lek med sine intetanende ofre. De to er rivaler som benytter seg av sex som et v\xc3\xa5pen for ydmykelse og nedverdigelse samtidig som de har egen glede av sine amoralske beskjeftigelser. Den har blitt filmatisert flere ganger, den viktigste er Dangerous Liaisons (1988) med Glenn Close, John Malkovich, Michelle Pfeiffer og Uma Thurman i de fremste rollene. Filmen var basert p\xc3\xa5 Christopher Hamptons dramatisering for teateret, Les liaisons dangereuses (1985). Den opprinnelige brevromanen, med dens analyse av den farlige libertinismen, var mer enn nok til at boken ble ford\xc3\xb8mt i sin samtid.\n_START_SECTION_\nMartyr for synden\n_START_PARAGRAPH_\nDen engelske libertineren John Wilmot, karakterisert som \xc2\xaben martyr for synd\xc2\xbb, var en poet og hoffmann ved hoffet til kong Karl II av England under restaurasjonen, som var en reaksjon av den intellektuelle undertrykkelsen i Cromwells puritanske tid. Wilmot var selve legemliggj\xc3\xb8ringen av den nye tiden, like kjent for sin elegante og frekke livsstil som sin satiriske og ofte erotiske poesi, men de delene var ofte ikke lett \xc3\xa5 skille fra hverandre. Til glede for alle som ford\xc3\xb8mte vellystighet og sanselig glede d\xc3\xb8de han av kj\xc3\xb8nnssykdom kun 33 \xc3\xa5r gammel. Det meste av hans poesi ble sensurert i den strenge viktoriatiden, men fikk ny interesse fra 1920-tallet og framover, fremmet av blant annet av Graham Greene og Ezra Pound. Kritikeren Vivian de Sola Pinto knyttet hans libertanisme til Thomas Hobbes' materialisme. Hans dikt \xc2\xabA Satyr Against Reason and Mankind\xc2\xbb, skrevet en gang rundt 1674, stilte sp\xc3\xb8rsm\xc3\xa5l ved den riktige anvendelse av fornuften og er generelt antatt \xc3\xa5 v\xc3\xa6re en hobbesiansk kritikk av rasjonalisme. Fortelleren underordner fornuften til fordel for sansene. Det er basert til viss grad p\xc3\xa5 Boileaus versjon av Juvenalis' \xc3\xa5ttende eller femtende satire, men st\xc3\xb8tter seg ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5 Hobbes, Montaigne, Lucretius og Epikuros, foruten ogs\xc3\xa5 til den generelle libertinske tradisjon. Samtidig som Wilmot hyllet de sanselige gledene, kritiserte han forgjengeligheten og korrupsjonen til statstjenestemennene ved kongens hoff.\n_START_SECTION_\nDiderot\n_START_PARAGRAPH_\nDen britiske filmen The Libertine (2005) med Johnny Depp i hovedrollen skildret John Wilmot og hans libertinske omkrets. Den franske filmen Le libertin (2000) med likelydende navn fortalte om den franske filosofen Denis Diderot (1713 \xe2\x80\x93 1784), forfatter og redakt\xc3\xb8r av den f\xc3\xb8rste moderne encyklopedi. Foruten \xc3\xa5 v\xc3\xa6re en av de fremste tenkere innenfor opplysningstiden var han ogs\xc3\xa5 kjent for sin forkj\xc3\xa6rlighet for vakre kvinner._NEWLINE_Den belgiske forfatteren \xc3\x89ric-Emmanuel Schmitt skrev stykket Le Libertin (1997) som filmen er basert p\xc3\xa5. Stykket begynner en dag i et lysthus utenfor Paris hvor den travle filosof har s\xc3\xb8kt tilflukt for \xc3\xa5 ferdigstille sitt og sine kollegaers store verk, det store franske Encyclop\xc3\xa9die. Verket er nesten ferdig og trykkeriet venter, men det mangler en viktig artikkel, en artikkel om moral. Moral er ikke en entydig st\xc3\xb8rrelse og vanskelig \xc3\xa5 gripe, viser det seg, og kvinnene i hans liv, hans hustru, datter, og portrettmaleren Anna Dorothea Therbusch (d\xc3\xb8d 1782) skaper forviklinger for ham.\n_START_SECTION_\nLibertinsk litteratur\n_START_PARAGRAPH_\nDen skj\xc3\xb8nnlitter\xc3\xa6re libertinske litteratur i Europa har gamle r\xc3\xb8tter som strekker seg tilbake til antikkens Hellas med den lyriske poeten Sapfo (d\xc3\xb8d ca 570 f.Kr.), den athenske komediedikteren Aristofanes (450 f.Kr. \xe2\x80\x93 385 f.Kr.), videre til latinsk litteratur til romerne Catullus (84. f.Kr \xe2\x80\x93 ca. 54 f.Kr.) og Ovid (43 f.Kr. \xe2\x80\x93 17 e.Kr.), og ikke minst Lucius Apuleius Platonicus (125 \xe2\x80\x93 180) med sin pikareske roman Det gyldne esel, og videre til italienerne Aretino (1492 \xe2\x80\x93 1556) og Baffo (1694 \xe2\x80\x93 1768), og i Frankrike med blant annet Fran\xc3\xa7ois Rabelais (1483 \xe2\x80\x93 1553), kanskje ogs\xc3\xa5 engelske Henry Fielding (1707 \xe2\x80\x93 1754), og videre til moderne tid._NEWLINE_Felles for disse forfattere og den libertinske litteratur er at den er b\xc3\xa5de erotisk og i opposisjon mot religi\xc3\xb8se dogmer, og s\xc3\xa5ledes angrep den etablerte orden. Skillelinjene mellom hva som er libertinsk og hva som er pornografisk litteratur er til tider h\xc3\xa5rfine. Eksempelvis er Sapfos dikt finstemte og lyriske hyllester til kj\xc3\xa6rlighet og vennskap mens Baffos sonetter er karakterisert som uanstendige og lidderlige. Aristofanes er den som lettest kan plasseres innenfor tradisjonen med sin grove satire som ikke la fingrene imellom. Den gamle komedie, som Aristofanes virket innenfor, var en del av de vellystige dionysiske festivaler i Athen. I hans antikrigsdrama Lysistrata (411 f.Kr.) g\xc3\xa5r kvinnene til seksuell streik for \xc3\xa5 f\xc3\xa5 slutt p\xc3\xa5 Peloponneskrigen og tvinge mennene til forhandlingsbordet. Til ulike tider har Aristofanes framst\xc3\xa5tt som et ikon for sosial, verbal og seksuell frigj\xc3\xb8ring._NEWLINE_S\xc3\xa6rlig p\xc3\xa5 1700-tallet utfoldet den libertinske roman seg som en egen sjanger, s\xc3\xa6rlig i Frankrike, inntil sjangeren effektivt ebbet ut med den franske revolusjon. Tematikken var preget av kritikk mot kirken, det etablerte samfunn og med et sterkt erotisk tilsnitt. Den franske forfatteren Claude Prosper Jolyot de Cr\xc3\xa9billon (1707 \xe2\x80\x93 1777), noe enkelt karakterisert som \xc2\xabpsykolog og pornograf\xc2\xbb, men etter dagens mer n\xc3\xb8ytrale vurdering var han knapt noen av delene. I flere frimodige romaner, blant annet L'\xc3\x89cumoire (\xc2\xabSkummeskjen\xc2\xbb, 1734), et pikant eventyr om fyrstelig elskov, utfordret han kirken og religionen. Denne radikalisme plasserte Cr\xc3\xa9billon p\xc3\xa5 linje med andre opplysningsforfattere, og satte ham i fengsel for en tid. Til tross for to fengselsdommer bak seg og rykte for \xc3\xa5 v\xc3\xa6re en utuktig forfatter, klarte han p\xc3\xa5 forunderlig vis \xc3\xa5 bli kongelig sensor i 1759._NEWLINE_Det er mange forbindelseslinjer fra Cr\xc3\xa9billon til senere forfattere, blant annet Denis Diderots f\xc3\xb8rste og anonymt utgitte roman Les bijoux indiscrets (De \xc3\xa5penhjertelige juveler, 1748). Det er en allegori som framstiller kong Ludvig XV som en sultan av Congo og som eier en magisk ring som f\xc3\xa5r kvinners \xc2\xabjuveler\xc2\xbb (det vil si deres kj\xc3\xb8nnsorgan) til \xc3\xa5 snakke. Det eksisterte allerede en fransk tradisjon kalt fabliau, som var en sp\xc3\xb8kefull og ofte grov fortelling som ble skrevet eller framf\xc3\xb8rt av trubadurer p\xc3\xa5 1200-tallet. Det er mulig at Diderot fant en inspirasjon i den grovkornete fabliau Le Chevalier Qui Fist parler les Cons, om en ridder som fikk kropps\xc3\xa5pninger b\xc3\xa5de foran og bak til \xc3\xa5 snakke, skrevet av en viss Garin (Gu\xc3\xa9rin eller Gwaryn)._NEWLINE_En annen forbindelse fra Cr\xc3\xa9billon kan v\xc3\xa6re den filosofiske forfatteren Charles Montesquieu (1689 \xe2\x80\x93 1755) og hans Lettres persanes (1721) \xe2\x80\x93 norsk oversettelse i 1998 som Persiske brev. Romanen forteller om erfaringene til to persiske adelsmenn, Usbek og Rica, som reiser gjennom Frankrike. Boken var inspirert av den franske oversettelsen av den arabisk-persiske Tusen og en natt, og som frambrakteen rekke mer eller mindre pikante kunsteventyr i Europa, s\xc3\xa6rlig i Frankrike. Mens de to perserne reiser sender de brev hjem om hva de opplever, og mottar brev hjemmefra hvor de ble informert om den seksuelle lengselen som vokste i haremet. Besatt av elskovsminner om sin herre g\xc3\xa5r de utilfredse kvinner rastl\xc3\xb8se rundt og lengter, kun omgitt av sadistiske evnukker som er fratatt muligheten til \xc3\xa5 forgripe seg p\xc3\xa5 de yndige kvinnene. Haremsskildringene er antagelig kalkulert tettest i begynnelsen og slutten av boken, og som derfor ble en sensasjon og oversatt de fleste europeiske spr\xc3\xa5k. Ludvig Holberg m\xc3\xa5tte i epistel 111 \xc2\xabtilstaaer, at det er et Mesterstykke: thi jeg finder fast paa hvert Blad Tanker, som ere ugemeene (= overraskende).\xc2\xbb_NEWLINE_Likevel var Montesquieus hensikt ikke \xc3\xa5 skrive en lidderlig roman, men p\xc3\xa5 fordekt vis beskrive og til dels kritisere Frankrike som samfunn sett gjennom de vantro \xc3\xb8ynene til to utlendinger. Han beskrev kongen som en \xc2\xabtrollmann\xc2\xbb med \xc2\xabmakt over unders\xc3\xa5ttenes sinn\xc2\xbb og en annen trollmann som kalles paven med en matematisk umulighet i beskrivelsen av treenigheten, \xc2\xabtre er bare \xc3\xa9n\xc2\xbb._NEWLINE_Andre innenfor samme tradisjon, men vesensforskjellige er marki de Sades L'Histoire de Juliette, 1797-1801; Choderlos de Laclos' Les Liaisons dangereuses, 1782; og John Wilmots drama Sodom, or the Quintessence of Debauchery (Sodomi, eller Kvintessensen av skj\xc3\xb8rlevnet, 1684) som \xc3\xb8yeblikkelig ble forbudt og utgivelsen \xc3\xb8delagt. Skj\xc3\xb8nt det er heftet tvil om Wilmot er den faktiske forfatteren. Andre kjente og beryktede utgivelser er Histoire de Dom Bougre, Portier des Chartreux (1741) og filosofen marki d\xe2\x80\x99Argens' Th\xc3\xa9r\xc3\xa8se Philosophe (1748). Sistnevnte ble hovedsakelig betraktet som pornografisk, et rykte som f\xc3\xb8rte til stort salg p\xc3\xa5 1700-tallet, men romanen representerte ogs\xc3\xa5 en offentlig lidderlighet, ogs\xc3\xa5 hos en del av tankene til philosophes, en gruppe franske intellektuelle fra opplysningstiden. Romanen framstiller ikke bare den seksuelle undertrykkelsen av kvinner p\xc3\xa5 1700-tallet, men ogs\xc3\xa5 de religi\xc3\xb8se autoriteters utnyttelse via vellystige handlinger._NEWLINE_Mens de f\xc3\xa6rreste litteraturforskere har \xc3\xb8nsket \xc3\xa5 forholde seg til libertinsk litteratur, har Robert Darnton, en amerikansk kulturhistoriker, spesialisert seg p\xc3\xa5 1700-tallets franske litteratur. Blant hans verker er The Forbidden Best-Sellers of Prerevolutionary France fra 1996."