b'\n_START_ARTICLE_\nJacob Burckhardt\n_START_SECTION_\nLiv\n_START_PARAGRAPH_\nBurckhardt var s\xc3\xb8nn av en protestantisk prest og han studerte selv teologi i Basel og i Neuch\xc3\xa2tel inntil 1839 da han mistet troen og flyttet til Universitet i Berlin for isteden \xc3\xa5 studere historie, spesielt kunsthistorie, den gang et nytt felt. I Berlin fulgte han forelesningene til Leopold von Ranke, grunnleggeren av historiefaget som en respektert akademisk disiplin basert p\xc3\xa5 kilder og opptegnelser heller enn synsing og personlige meninger._NEWLINE_Burckhardt tilbrakte deler av 1841 ved Universitet i Bonn hvor han studerte under kunsthistorikeren Franz Kugler, som han senere dedikerte sin f\xc3\xb8rste bok, Die Kunstwerke der belgischen St\xc3\xa4dte (1842). Han underviste selv ved Universitet i Basel fra 1843 til 1855, deretter ved ETH, ingeni\xc3\xb8rskolen i Z\xc3\xbcrich. I 1858 dro han tilbake til Basel for \xc3\xa5 overta et professorat som han holdt inntil han gikk av som pensjonist i 1893. F\xc3\xb8rst i 1886 underviste han utelukkende i kunsthistorie. Han avslo to ganger tilbud om professorater ved tyske universiteter, f\xc3\xb8rst ved Universitet i T\xc3\xbcbingen i 1867 og for \xc3\xa5 overta Rankes posisjon ved Universitet i Berlin i 1872.\n_START_SECTION_\nArbeid\n_START_PARAGRAPH_\nBurckhardts forfatterskap innen historie gjorde mye for \xc3\xa5 etablere kunsthistorie som en akademisk disiplin, og har i tillegg litter\xc3\xa6r verdi i egen kraft. Hans innovative tiln\xc3\xa6rming til historisk forskning framhevet verdien av kunst, kultur, og estetisk representasjon ved analyser av sosiale og politiske tendenser som er underliggende historiske epoker. Hans tiln\xc3\xa6rming til studiet av historie framhevet kunst, kultur og estetisk/sosial eksistens for folket i en gitt tidsepoke; som historiker motsatte han seg sterk hegelianismens fortolkninger som var popul\xc3\xa6r i hans samtid, og \xc3\xb8konomi som en fortolkning av historie og positivisme som kom til \xc3\xa5 dominere vitenskapelig diskurs (inkludert sosiale vitenskaper)._NEWLINE_I 1838 gjorde han sin f\xc3\xb8rste reise til Italia og utga deretter sin f\xc3\xb8rste av  hans betydningsfulle artikler, Bemerkungen \xc3\xbcber schweizerische Kathedralen (Bemerkninger om sveitsiske katedaraler). I 1847 utga han nye utgaver av Kuglers store verker, Geschichte der Malerei og Kunstgeschichte, og i 1853 utga han sitt eget verk Die Zeit Constantins des Grossen (Konstantin den stores tidsalder). Han tilbrakte mesteparten av \xc3\xa5rene 1853\xe2\x80\x931854 i Italia hvor han samlet materiale for hans avhandling Der Cicerone: Eine Anleitung zum Genuss der Kunstwerke Italiens, 1853 (syvende utgave i 1899), ogs\xc3\xa5 dedikert til Kugler. Dette verket, \xc2\xabden fineste reiseguide som noen gang har blitt skrevet\xc2\xbb, dekket skulptur og arkitektur foruten maleri, og ble en uunnv\xc3\xa6rlig rettledning og reiseh\xc3\xa5ndbok for kunstreisende i Italia._NEWLINE_Omtrent halvparten i de f\xc3\xb8rste utgavene av boken var viet til renessansekunsten. Det gjorde det naturlig for Burckhardt \xc3\xa5 skrive de to b\xc3\xb8kene som han er best kjent for, hans Die Cultur der Renaissance in Italien, 1860 (Renessanses sivilisasjon i Italia, engelsk utgave i 1878) og hans Geschichte der Renaissance in Italien, 1867 (Renessansens historie i Italia). F\xc3\xb8rstnevnte var den mest innflytelsesrike fortolkning av den italienske renessanse p\xc3\xa5 1800-tallet og er fortsatt studert. Burckhardt og den tyske historiker George Voigt grunnla den historiske forskningen av renessansen. I kontrast til Voigt, som begrenset sin forskning til den tidlige italienske humanisme, behandlet Burckhardt alle aspekter av renessansesamfunnet._NEWLINE_Burckhardt betraktet studiet av oldtidens historie som en intellektuell n\xc3\xb8dvendighet og ble en h\xc3\xb8yt ansett forsker av den antikke greske sivilisasjon. Griechische Kulturgeschichte, som han f\xc3\xb8rst utga i 1872 og reviderte fram til 1885. Ved sin d\xc3\xb8d arbeidet han p\xc3\xa5 et firebinds verk om den greske sivilisasjon._NEWLINE_Friedrich Nietzsche, som ble professor i klassisk filologi ved Basel i 1869 da han bare var 24 \xc3\xa5r gammel, beundret Burckhardt og fulgte flere av hans forelesninger. Begge beundret den avd\xc3\xb8de Arthur Schopenhauer. Nietzsche mente at Burckhardt var enig i tesen i hans Tragediens f\xc3\xb8dsel at den greske kultur var definert av stridende \xc2\xabapollinske\xc2\xbb og \xc2\xabdionysiske\xc2\xbb tendenser. B\xc3\xa5de Nietzsche som Burckhardt trivdes i hverandres selskap selv om Burckhardt beholdt en avstand til utviklingen av Nietzsches filosofi. Deres omfattende korrespondanse over et antall \xc3\xa5r har blitt utgitt. Burckhardts student Heinrich W\xc3\xb6lfflin etterfulgte ham ved Universitet i Basel i en alder av kun 28 \xc3\xa5r._NEWLINE_Det er en interessant spenning i Burckhardts personlighet mellom l\xc3\xa6rde forskning av den italienske renessanse, og det forsiktige produkt av sveitsisk kalvinisme som hadde studert for presteembetet. Den sveitsiske regjeringsform, som han hadde tilbrakte bortimot hele sitt liv under, var langt mer stabilt og demokratisk enn det som var standard p\xc3\xa5 1800-tallets Europa. Som sveitser var Burckhardt kj\xc3\xb8lig til den tyske nasjonalisme og til tyskere som hevdet kulturell og intellektuell overlegenhet. Han var ogs\xc3\xa5 meget oppmerksom p\xc3\xa5 de raske politiske og kulturelle endringer som skjedde i Europa i hans tid og kommenterte dem i hans forelesninger og skrifter om den industrielle revolusjon, den politiske oppsving i Europa og den voksende europeiske nasjonalisme og militarisme. Hendelser som oppfylte hans forutsigelser om en omveltning i det kommende 1900-tallet hvor voldelige demagoger, som han refererte til som \xc2\xabhorrible forenklere\xc2\xbb, ville spille sentrale roller. I de senere \xc3\xa5r ble Burckhardt selv stadig mer deprimert over demokrati, individualisme, sosialisme og mange andre store ideer som var fasjonable i l\xc3\xb8pet av hans levetid._NEWLINE_I hans introduksjon til den engelske oversettelsen av Hermann Hesses roman Glassperlespillet spekulerer Theodore Ziolkowski i om Hesses figur Fader Jacobus er basert p\xc3\xa5 Burckhardt.'