b'\n_START_ARTICLE_\nDe Havilland Firestreak\n_START_SECTION_\nUtvikling\n_START_PARAGRAPH_\nFirestreak ble p\xc3\xa5begynt utviklet i 1951 som et spinn-off av de\xc2\xa0Havillands tidigere, mer ambisi\xc3\xb8se men mislykkede robotprosjekt. Prosjektet som fikk navnet Blue\xc2\xa0Jay. Den f\xc3\xb8rste pr\xc3\xb8veutskyningen ble gennomf\xc3\xb8rt i 1955 og roboten ble tatt i bruk hos Royal Air Force i 1957 og i Fleet Air Arm i 1958._NEWLINE_Foruten den f\xc3\xb8rste versjonen, Mk.1 kom ytterligere versjoner frem etter hvert. Dels Mk.2 som fikk en ny motor med mindre giftig brennstoff, dels Mk.3 som var beregnet for rakettdrevne jagerfly. Mk.4 fikk en ny innvendig layout med sprengladningen bak m\xc3\xa5ls\xc3\xb8keren og en ny, mer f\xc3\xb8lsom m\xc3\xa5ls\xc3\xb8ker som ogs\xc3\xa5 kunne finne m\xc3\xa5l fra andre vinkler enn bakfra. Den versjonen skilte seg s\xc3\xa5pass meget fra sine forgjengere at den ble lansert som en helt ny robot; Red\xc2\xa0Top.\n_START_SECTION_\nKonstruksjonen\n_START_PARAGRAPH_\nRoboten hadde en til det ytre konvensjonell layout med rektangul\xc3\xa6re styrefinner montert runt rakettmotoren lengst bak, deltaformede vinger like bak midten og m\xc3\xa5ls\xc3\xb8keren lengst fremme. Innvendig var konstruktsjonen mer komplisert. Sprengladningen satt lengst bak rundt rakettmotoren og  styrfinnene ble kontrollert av en servo i fremre  delen av roboten via lange stenger. Servoen var pneumatisk og ble drevet av trykkluft fra en beholder i robotens midtre. M\xc3\xa5ls\xc3\xb8keren lengst forut  hadde et sensorelement av bly-tellur som ble kj\xc3\xb8lt ned til -180\xc2\xa0\xc2\xb0C med hjelp av ren ammoniakk. Sensorens vidu var lavet av arsenikksulfid og bestod av \xc3\xa5tte fasetter formet til en spiss pyramide. Spissen ga mindre luftmotstand og var mindre f\xc3\xb8lsom for nedisning enn en kuppelformet nesekonus.'