b"\n_START_ARTICLE_\nSik\n_START_SECTION_\nKjennetegn\n_START_PARAGRAPH_\nSiken har s\xc3\xb8lvblanke sider, m\xc3\xb8rk rygg og hvit buk. Halefinnen er dypt kl\xc3\xb8ftet, og skjellene er ganske store. Munnen sitter ytterst p\xc3\xa5 snuten, og er svakt overbitt. Hannen har vorter p\xc3\xa5 hodet og ryggen i gytetida._NEWLINE_Vanligvis har siken f\xc3\xa6rre enn 40 gjellegitterstaver. Den kan bli opptil 70 cm lang og 8-10 kg tung, men blir sjelden tyngre enn 1 kilo. De ulike bestandene varierer sterkt i st\xc3\xb8rrelse, ofte kan ogs\xc3\xa5 ulike varianter opptre innenfor samme bestand. Den st\xc3\xb8rste sik som er tatt p\xc3\xa5 sportsfiskeredskap i Norge, veide 4,15 kg. Rekorden ble satt 18.7.1968 i Femundselva av Julius Ytteborg.\n_START_SECTION_\n\xc3\x98kologi\n_START_PARAGRAPH_\nSiken lever i innsj\xc3\xb8er og store elver, enkelte kan vandre etter n\xc3\xa6ring ut i brakkvann. I store innsj\xc3\xb8er er det ofte flere gytebestander av sik som har liten eller ingen omgang med hverandre. De lever p\xc3\xa5 forskjellige m\xc3\xa5ter; s\xc3\xa5kalt siksild i st\xc3\xb8rre vannmasser, som beiter p\xc3\xa5 krepsdyrplankton mens bunnsik er bunnlevere og spiser forskjellige bentiske virvell\xc3\xb8se dyr. Stor sik tar ogs\xc3\xa5 fiskeyngel._NEWLINE_Gytetiden er om h\xc3\xb8sten og vinteren, over fast bunn. De kan gyte b\xc3\xa5de i elver og innsj\xc3\xb8er, fra strandsonen og ned til n\xc3\xa6rmere 50 meters dyp. Yngelen klekkes om v\xc3\xa5ren og er da ca. 15 mm lang. Hvordan livet g\xc3\xa5r videre varierer fra bestand til bestand, men vanlig st\xc3\xb8rrelse n\xc3\xa5r de blir kj\xc3\xb8nnsmodne er mellom 15 og 40 cm, da er de fra 2 til 10 \xc3\xa5r gamle.\n_START_SECTION_\nSystematikk\n_START_PARAGRAPH_\nUtseende og levevis varierer mye hos sik, og det finnes ofte flere reproduktivt adskilte populasjoner i samme innsj\xc3\xb8. Den svenske forskeren G. Sv\xc3\xa4rdson mente at antall gjellegitterstaver var en arvelig egenskap. Han antok derfor at det var fem sikarter i Sverige: vanlig sik (Coregonus lavaretus), stor bunnsik (C. nasus), nebbsik (C. oxyrinchus), bunnsik (C. pidschian) og aspsik (C. peled). Norske, finske, polske og russiske forskere mener derimot at det bare er en variabel sikart (C. lavaretus) i Europa vest for Russland. I tillegg kommer lagesild (C. albula), som alle mener er en egen art._NEWLINE_Den sveitsiske forskeren M. Kottelat bruker et fylogenetisk artsbegrep i sin liste European freshwater fishes fra 1997. Han antar at det er minst 44 arter av sik og lagesild (slekten Coregonus) i Europa vest for den tidligere Sovjetunionen. Kottelat definerer en neotype for Coregonus lavaretus fra den franske Bourgetsj\xc3\xb8en. Det vitenskapelig navnet C. lavaretus innsnevres til kun \xc3\xa5 gjelde bestandene i Bourgetsj\xc3\xb8en og Lac d'Aiguebelette, samt den utd\xc3\xb8dde populasjonen i Genfersj\xc3\xb8en. FishBase og Verdens naturvernunion f\xc3\xb8lger Kottelats systematikk. I tilfelle m\xc3\xa5 kanskje de norske sikene regnes til artene Coregonus maraena, C. megalops, C. nilssoni og C. pidschian._NEWLINE_Den norske Artsdatabanken mener at det bare er en sikart i Norge med det vitenskapelige navnet Coregonus lavaretus. En studie av mitokondrielt DNA viser at de ulike formene i Europa har oppst\xc3\xa5tt etter siste istid. Det er ikke noe samsvar mellom antall gjellegitterstaver og klader basert p\xc3\xa5 mitokondrielt DNA."