b"\n_START_ARTICLE_\nDreyfus-saken\n_START_PARAGRAPH_\nDreyfus-saken (fransk: l'affaire Dreyfus) var en politisk skandale som delte Frankrike i to uforsonlige politiske leirer fra aff\xc3\xa6rens begynnelse i 1894 og til dens l\xc3\xb8sning i 1906. Saken begynte i november 1894 da kaptein Alfred Dreyfus, en ung fransk artillerioffiser av j\xc3\xb8disk herkomst fra Alsace, ble d\xc3\xb8mt for landsforr\xc3\xa6deri grunnet p\xc3\xa5st\xc3\xa5tt spionasje til fordel Tyskland ved at han skal ha gitt franske milit\xc3\xa6re hemmeligheter til den tyske ambassade i Paris. Han ble d\xc3\xb8mt til degradering og til fengsel p\xc3\xa5 livstid og sendt til straffekolonien p\xc3\xa5 Djevel\xc3\xb8ya i Fransk Guyana hvor han under kummerlige forhold oppholdt seg i n\xc3\xa6r fem \xc3\xa5r._NEWLINE_To \xc3\xa5r etter dommen, i 1896, kom det fram bevis som identifiserte en fransk major i h\xc3\xa6ren ved navn Ferdinand Walsin Esterhazy som den virkelige skyldige. Offiserer av h\xc3\xb8y rang undertrykte de nye bevisene i en milit\xc3\xa6rdomstol som enstemmig frikjente Esterhazy p\xc3\xa5 rettens andre dag. H\xc3\xa6ren anklaget Dreyfus for ytterligere anklager basert p\xc3\xa5 falske dokumenter. Ryktene begynte \xc3\xa5 spre seg om at milit\xc3\xa6rdomstolen var en konspirasjon som hadde gjort den uskyldige Dreyfus til en syndebukk og skapt en dekkhistorie. Saken eksploderte i offentligheten ved et anklageskrift, skrevet av den kjente forfatteren \xc3\x89mile Zola, som dekket hele forsiden av en avis i Paris i januar 1898 under overskriften \xc2\xabJ'accuse!\xc2\xbb (\xc2\xabJeg anklager!\xc2\xbb). Anklagen var rettet direkte til den franske presidenten og regjeringen og anklaget dem for antisemittisme og for ulovlig fengsling av Dreyfus. Zola beskrev juridiske feil og mangle p\xc3\xa5 reelle bevis. Artikkelen vakte oppsikt b\xc3\xa5de i Frankrike og i utlandet. Aktivister la press p\xc3\xa5 regjeringen for \xc3\xa5 gjen\xc3\xa5pne saken._NEWLINE_I 1899 kom Dreyfus tilbake til Frankrike for en ny rettssak. Den intense politiske og juridiske skandalen som hadde delt det franske samfunnet mellom de som st\xc3\xb8ttet Dreyfus, n\xc3\xa5 kalt for \xc2\xabdreyfusarder\xc2\xbb, som Anatole France, Henri Poincar\xc3\xa9 og Georges Clemenceau, og de som ford\xc3\xb8mte ham, \xc2\xabanti-dreyfusardene\xc2\xbb, slik som blant annet \xc3\x89douard Drumont, utgiver av den ekstremt antisemittiske avisen La Libre Parole. Resultatet ble at den nye rettssaken d\xc3\xb8mte Dreyfus p\xc3\xa5 nytt som skyldig og en dom p\xc3\xa5 ti \xc3\xa5r i fengsel, men Dreyfus ble gitt en ben\xc3\xa5dning og satt fri. Etter hvert ble anklagene mot Alfred Dreyfus demonstrert som grunnl\xc3\xb8se og at det franske milit\xc3\xa6ret hadde dekket over den virkelige skyldige. I 1906 ble Dreyfus frikjent for alle anklager og gjeninnsatt i den franske h\xc3\xa6ren som major, men uten kompensasjon for de tapte \xc3\xa5rene i fengsel. Han tjenestegjorde gjennom hele den f\xc3\xb8rste verdenskrig._NEWLINE_Aff\xc3\xa6ren fra 1894 og til 1906 delte Frankrike i dype og bitre motsetninger. Motstanderne av Dreyfus oppfattet seg som for nasjonen, for milit\xc3\xa6ret og for den katolske kirke, og var samtidig antityske og antisemittiske. De som forsvarte Dreyfus var for republikken, demokrati, fornuft og internasjonalistiske idealer. Saken forbitret fransk politikk og gjorde det mulig for venstresiden \xc3\xa5 komme til makten._NEWLINE_Dommen mot Dreyfus var et grovt justismord i en sosial kontekst av tradisjonelt j\xc3\xb8dehat og hat mot Tyskland som f\xc3\xb8lge av annekteringen av Alsace og deler av Lorraine i 1871.\n_START_SECTION_\nSammendrag av Dreyfus-saken\n_START_PARAGRAPH_\nVed slutten av 1894 ble den franske offiseren Alfred Dreyfus, utdannet ved Ecole Polytechnique og en j\xc3\xb8de fra Alsace, ble d\xc3\xb8mt til fengsel p\xc3\xa5 livstid for landsforr\xc3\xa6deri i en hemmelig og lukket rettssak, offentlig degradert i cour Morland - en stor plass i \xc3\x89cole Militaire i Paris - , og deportert til Djevel\xc3\xb8ya. P\xc3\xa5 denne tiden var oppfatningen til den franske politiske samfunnsklassene enstemmig mot Dreyfus._NEWLINE_Overbevist om dommens urimelig og urettferdighet, fors\xc3\xb8kte Dreyfus' familie ved hans eldre bror Mathieu Dreyfus \xc3\xa5 bevise hans uskyld, og engasjerte p\xc3\xa5 denne tiden journalisten Bernard Lazare. I mellomtiden fant oberst Georges Picquart, leder av kontraspionasjen, i mars 1896 at den virkelige forr\xc3\xa6deren var major Ferdinand Walsin Esterh\xc3\xa1zy. Generalstaben nektet imidlertid \xc3\xa5 vurdere disse bevisene og fikk Picquart overf\xc3\xb8rt til ny tjeneste i Nord-Afrika._NEWLINE_For \xc3\xa5 trekke oppmerksomhet mot skr\xc3\xb8peligheten i bevisene mot Dreyfus, kontaktet hans familie i juli 1897 presidenten for senatet, Auguste Scheurer-Kestner, og han rapporterte tre m\xc3\xa5neder senere at han var overbevist om at Dreyfus var uskyldig, og overbeviste ogs\xc3\xa5 Georges Clemenceau, tidligere medlem av parlamentet og da en journalist. I den samme m\xc3\xa5neden klagde Mathieu Dreyfus til krigsdepartementet mot Walsin-Esterhazy. Mens tilhengerne av Dreyfus, dreyfusardene, stadig \xc3\xb8kte, ga to bortimot samtidige hendelser i januar 1898 en nasjonal dimensjon til saken: Esterhazy ble frifunnet til nasjonalistenes jubel, og Esterhazy fjernet deretter sin mustasje og flyktet fra Frankrike; og \xc3\x89mile Zola publiserte sin banebrytende artikkel \xc2\xabJ'Accuse ...!\xc2\xbb, hans anklageskrift mot de franske myndighetene for \xc3\xa5 ha tillatt justismord grunnet antisemittisme. Det f\xc3\xb8rte til at mange franske intellektuelle ble mobilisert og en prosess hvor Frankrike ble politisk delt begynte og som varte ut \xc3\xa5rhundret og inn i det nye. Antisemittiske oppt\xc3\xb8yer br\xc3\xb8t ut i mer enn tjue franske byer. Det var flere drepte i Alger. Republikken var rystet og hvor en del s\xc3\xa5 dens undergang, noe som fremmet et sterkt behov for \xc3\xa5 f\xc3\xa5 l\xc3\xb8st Dreyfus-saken for \xc3\xa5 gjenopprette ro og orden._NEWLINE_Til tross for intrigene til h\xc3\xa6ren for undertrykke denne saken, ble den f\xc3\xb8rste dommen mot Dreyfus annullert av den franske h\xc3\xb8yesterett etter en gjennomg\xc3\xa5ende unders\xc3\xb8kelse. En ny krigsrett ble holdt i Rennes i 1899. Mot all rimelighet ble Dreyfus d\xc3\xb8mt som skyldig p\xc3\xa5 nytt, men med formildende og ble d\xc3\xb8mt til ti \xc3\xa5r med hardt straffearbeid. Utmattet og nedbrutt fra hans deportasjon for fire lange \xc3\xa5r aksepterte Dreyfus ben\xc3\xa5dning fra president \xc3\x89mile Loubet. Det var f\xc3\xb8rst i 1906 at hans uskyld ble offisielt ble anerkjent gjennom en beslutning uten forbehold av h\xc3\xb8yesteretten. Rehabilitert ble kaptein Dreyfus gjeninnsatt i h\xc3\xa6ren med rangen som major, deltok i den f\xc3\xb8rste verdenskrig, og d\xc3\xb8de i 1935._NEWLINE_Virkningene av denne saken var tallrike og p\xc3\xa5virket alle aspekter av det franske samfunnsliv: politikken (saken konsoliderte den tredje republikk og ble en av dens opphavsmyter), i en fornyelse av den franske nasjonalisme, milit\xc3\xa6ret, religionen (den forsinket reformeringen av den franske katolisisme og republikansk integrering av katolikkene), sosialt, juridisk, pressen, diplomatisk og kulturelt (det var i l\xc3\xb8pet av saken hvor begrepet intellektuell ble opprettet). Dreyfus-saken f\xc3\xb8rte til tallrike antisemittiske demonstrasjoner som igjen p\xc3\xa5virket f\xc3\xb8lelsene og oppfatningene til de j\xc3\xb8diske samfunnene i sentrale og vestlige Europa. Demonstrasjonene og det utilsl\xc3\xb8rte j\xc3\xb8dehatet hadde en innvirkning ved den internasjonale bevegelsen sionisme ved at en av dens grunnleggere, Theodor Herzl, ble overbevist om at j\xc3\xb8der aldri ville bli trygge eller integrert i Frankrike og m\xc3\xa5tte opprette sin egen stat._NEWLINE_I henhold til en moderne historiker: Den varige betydningen av Dreyfus-saken som et emne for historisk unders\xc3\xb8kelse ligger i dens legemliggj\xc3\xb8ring av de tallrike fortellinger og tallrike utgraver av historisk \xc3\xa5rsakssammenhenger. Den viser hvordan langvarige forestillinger og spenninger kan bli omformet av s\xc3\xa6rskilte omstendigheter og av s\xc3\xa6rskilte enkeltindivider til en total\xc3\xb8deleggende kraft som endrer det politiske og kulturelle landskapet i flere ti\xc3\xa5r. For \xc3\xa5 \xc3\xb8ke v\xc3\xa5r forst\xc3\xa5else av b\xc3\xa5de fortiden og n\xc3\xa5tiden, b\xc3\xb8r kompleksiteten av denne transformasjonen bli anerkjent og analysert framfor ferdigpakke den for moralsk eller politisk nytte.\n_START_SECTION_\nDreyfus' motstandere\n_START_PARAGRAPH_\n\xc3\x89douard Drumont var en fransk antisemitt. Hans bok La France Juive (Det j\xc3\xb8diske Frankrike) angrep rollen franske j\xc3\xb8der hadde, og agiterte for \xc3\xa5 stenge dem ute fra samfunnet. Hans avis La Libre Parole hadde samme synspunkt. Drumont tiltrakk seg mange tilhengere. Han n\xc3\xa5dde sitt h\xc3\xb8ydepunkt under Dreyfus-saken, og var blant Dreyfus' mest h\xc3\xb8ylytte motstandere. Drumont kan oppfattes som en av de f\xc3\xb8rste som forfektet et fascistisk j\xc3\xb8dehat, selv om han d\xc3\xb8de f\xc3\xb8r ideologien var etablert. _NEWLINE_Dreyfus-saken splittet Frankrike langt inn i nyere tid. Da den franske kollaborat\xc3\xb8ren Philippe P\xc3\xa9tain ble arrestert i 1944 for \xc3\xa5 ha ledet den antisemittiske, katolske og reaksjon\xc3\xa6re Vichy-regimet, skal han ha uttalt: \xc2\xabDette er Dreyfus' hevn!\xc2\xbb\n_START_SECTION_\nDreyfus' st\xc3\xb8ttespillere\n_START_PARAGRAPH_\nDen senere statsministeren L\xc3\xa9on Blum var selv j\xc3\xb8de og dreyfusard. Det samme gjaldt Georg Brandes i Danmark. Av kjente nordmenn som engasjerte seg sterkt til fordel for Dreyfus var dikteren Bj\xc3\xb8rnstjerne Bj\xc3\xb8rnson. Bj\xc3\xb8rnson fikk 21. januar 1898 sitt st\xc3\xb8ttebrev til Zola satt p\xc3\xa5 forsiden av L'Aurore, der han takket Zola for hans \xc2\xabmandsmod og hjertelag\xc2\xbb, og ford\xc3\xb8mte den franske regjeringen, som \xc2\xabmaa v\xc3\xa6re den skaml\xc3\xb8seste noget civilisered folk har\xc2\xbb. Knut Hamsun som oppholdt seg i Paris, mente derimot at Zola bare \xc3\xb8nsket oppmerksomhet rundt seg selv; mens Edvard Grieg avslo \xc3\xa5 reise til Paris, avlyste en rekke konserter og mottok trusselbrev for sin st\xc3\xb8tte til Dreyfus."