b"\n_START_ARTICLE_\nAnamorfisk bredformat\n_START_PARAGRAPH_\nAnamorfisk bredformat er en film- og fotografi-teknikk for \xc3\xa5 fange et bredformatsbilde p\xc3\xa5 en standard 35mm-film, eller andre bildeopptaksmedier som ikke har bredformat som standard bildeformat. Det kan ogs\xc3\xa5 referere til en lignende teknikk for \xc3\xa5 gi best mulig bildekvalitet p\xc3\xa5 en DVD-film.\n_START_SECTION_\nMaskering\n_START_PARAGRAPH_\nAndre brede filmformater (mest vanlig er 1,85:1 and 1,66:1) blir simpelthen redusert i vertikal st\xc3\xb8rrelse for \xc3\xa5 produsere bredformatseffekten, en teknikk kjent som maskering (eng. masking, eller hard matte). Dette kan gj\xc3\xb8res enten under filmingen, hvor deler av bildet blir maskert ut i kamera\xc3\xa5pningen, eller i et laboratorium som optisk kan framstille maskering p\xc3\xa5 filmtrykkene.  Begge metoder gir en bilderute lignende denn sett i figur 1. Mange filmtrykk idag har ingen maskering, men filmen er rammet inn for det \xc3\xb8nskede bildeformatet; denne fremgangsm\xc3\xa5ten blir kalt helrute-filming (eng. full frame). Med denne fremgangsm\xc3\xa5ten fanger film ekstra bildeinformasjon som blir maskert, alts\xc3\xa5 dekket til, i projektorens \xc3\xa5pning, kjent som mykmaskering (eng. soft matte). Denne fremgangsm\xc3\xa5ten gir filmskapere friheten til \xc3\xa5 inkludere dette ekstra bildematerialet i en 4:3-overf\xc3\xb8ring, for slik \xc3\xa5 unng\xc3\xa5 pan & scan. Problemet er at \xc3\xa5 gj\xc3\xb8re dette kan f\xc3\xb8re til at deler av bildet som det ikke var meningen at man skulle se kommer med, som for eksempel mikrofoner eller annet filmutstyr som ikke ville v\xc3\xa6rt synlig i bredformatsruten. P\xc3\xa5 grunn av dette vil produksjoner ofte \xc2\xabbeskytte for 4:3\xc2\xbb ved \xc3\xa5 forsikre seg om at hele bilderuten ikke inneholder noen slike objekter selv om den delen av bildet ikke vil v\xc3\xa6re synlig p\xc3\xa5 kino.\n_START_SECTION_\n2,35, 2,39, eller 2,4?\n_START_PARAGRAPH_\nEn vanlig misoppfatning om det anamorfiske formatet vedr\xc3\xb8rer det faktiske bildeforholdet. Siden de anamorfotiske linsene i s\xc3\xa5 \xc3\xa5 si alle 35mm anamorfiske systemer gir en 2:1 sammenpressing ville en logisk konklusjon v\xc3\xa6re at en bilderute p\xc3\xa5 1,37:1 p\xc3\xa5 filmen ville f\xc3\xb8re til et 2,74:1 bildeformat n\xc3\xa5r man bruker anamorfotiske linser, men grunnet forskjeller i kameraets blender\xc3\xa5pning og maskest\xc3\xb8rrelsene for anamorfisk film blir dimensjonene p\xc3\xa5 bildet brukt for anamorfisk film annerledes enn de tilsvarende \xc2\xabflate\xc2\xbb (sf\xc3\xa6riske) motstykkene. For \xc3\xa5 ytterligere komplisere ting s\xc3\xa5 har SMPT:e-standardene for formatet endret seg over tid; og ikke nok med, trykk laget f\xc3\xb8r 1957 brukte ogs\xc3\xa5 den delen av filmen som skulle brukes for det optiske lydsporet (og hadde i stedet magnetiske lydspor p\xc3\xa5 sidene), som f\xc3\xb8rte til et bildeformat p\xc3\xa5 2,55:1._NEWLINE_Den f\xc3\xb8rste SMPT:E-definisjonen for anamorfisk projeksjon med et optisk lydspor langs siden (PH22.106-1957),_NEWLINE_laget i desember 1957, standardiserte blender\xc3\xa5pningen til 0,839 x 0,715 tommer (ca. 2,131 x 1,816 cm - 1,17:1). Breddeforholdet til denne blender\xc3\xa5pningen, etter en 2x utstrekking, blir avrundet til 2,35:1. En ny definisjon ble skapt i oktober 1970 (PH22.106-1971) som gjorde den vertikale utstrekning litt mindre for at spleising av filmen ikke skulle v\xc3\xa6re s\xc3\xa5 lett \xc3\xa5 legge merke til (siden anamorfiske trykk bruker mer av filmnegativens bilderute enn noe annet moderne format) n\xc3\xa5r det ble projisert. Denne nye blender\xc3\xa5pning-st\xc3\xb8rrelsen, 0,838 x 0,7 tommer (ca. 2,129 x 1,778 cm - 1,19:1) f\xc3\xb8rer til et format p\xc3\xa5 2,39:1 n\xc3\xa5r utstrukket. Den nyeste revisjonen, fra august 1993 (SMPT:E 195-1993) endret s\xc3\xa5vidt p\xc3\xa5 dimensjonene for \xc3\xa5 standardisere en vanlig blender\xc3\xa5pningsbredde (0,825 tommer, ca. 2,096 cm) for alle formater, anamorfiske og flate. Ved disse moderne dimensjonene (0,825 x 0,690 tommer, ca. 2,096 x 1,753 cm - 1,19:1), forblir det utstrukne breddeformatet 2,39:1._NEWLINE_Anamorfiske trykk blir fremdeles ofte kalt \xc2\xabScope\xc2\xbb eller 2,35 av kinomaskinister, filmfotografer (eng. cinematographers), og andre som arbeider p\xc3\xa5 dette feltet, om enn bare av gammel vane. 2,39 er faktisk det de stort sett refererer til (bortsett fra n\xc3\xa5r de diskuterer filmer som brukte teknikken mellom 1958 og 1970), som noen ganger blir rundet opp til 2,4. Bortsett fra ved noen spesialist- og arkivar-felt, betyr generelt sett 2,35, 2,39 og 2,4 det samme til de fleste i bransjen, enten de selv er klar over endringene eller ikke.\n_START_SECTION_\nSuper 35 og Techniscope\n_START_PARAGRAPH_\nSelv om mange filmer som blir projisert anamorfisk har blitt filmet med anamorfotiske linser, s\xc3\xa5 er det ofte estetiske og tekniske grunner som gj\xc3\xb8r at \xc3\xa5 filme med sf\xc3\xa6riske linser blir foretrukket. Hvis regiss\xc3\xb8ren og filmfotografen fremdeler \xc3\xb8nsker \xc3\xa5 beholde formatet p\xc3\xa5 2,39:1, s\xc3\xa5 kan anamorfiske trykk bli laget fra sf\xc3\xa6riske negativer. Fordi 2,39-bildet kuttet fra et Academy-format negativ med 4 perforeringer f\xc3\xb8rer til betydelig reduksjon i bruk av bilderuten, og siden kuttingen og anamorfosen av en sf\xc3\xa6risk print krever et mellomledd i et laboratorium, er det ofte gunstig for disse filmene og bruk en annen negativ pulldown-metode (mest vanlig er 3 perforeringer, men av og til Techniscope med 2 perforeringer) som regel i kombinasjon med den \xc3\xb8kte bilderuten en Super 35-negativ tillater.\n_START_SECTION_\nDVD-video\n_START_PARAGRAPH_\nEn lignende anamorfisk teknikk blir brukt for \xc3\xa5 lagre video p\xc3\xa5 DVD. DVD-er som bruker anamorfisk bredformat utnytter den tilgjengelige oppl\xc3\xb8sningen effektivt, i tillegg til \xc3\xa5 f\xc3\xa5 en film til \xc3\xa5 automatisk strekkes ut for \xc3\xa5 passe p\xc3\xa5 fjernsyn i bredformat. DVD-er i anamorfisk bredformat lagrer et strukket bilde, for \xc3\xa5 utnytte den vertikale oppl\xc3\xb8sningen bedre, dvs \xc3\xa5 redusere eller forhindre helt bortkastede linjer med oppl\xc3\xb8sning p\xc3\xa5 de sorte (letterbox) feltene._NEWLINE_Kilder som ligger n\xc3\xa6rt til 16:9 kan bli overf\xc3\xb8rt til DVD for \xc3\xa5 fylle hele 16:9-ruten uten \xc3\xa5 kaste bort noe oppl\xc3\xb8sning, men kilder som er bredere enn 16:9, som f.eks. 1,85:1 eller 2,39:1-video, m\xc3\xa5 fremdeles innrammes innenfor 16:9-ruten med sorte felter av varierende st\xc3\xb8rrelse._NEWLINE_N\xc3\xa5r en DVD blir satt inn i en spiller vil spilleren gj\xc3\xb8re en av to ting avhengig av den typen TV som blir brukt: Hvis DVD-spilleren er satt opp for \xc3\xa5 vise et bredformats-bilde bil spilleren sende et signal til TV om at videoen er anamorfisk, og sender s\xc3\xa5 videoen, fremdeles presset sammen horisontalt, til TV-en, som strekker bildet horisontalt for at det skal fylle skjermen. Kombinasjonen av denne press-og-strekk-teknikken gjenoppretter videoen tilbake til sitt opprinnelige bredformat, samtidig som tap av bildekvalitet er minimalt. Hvis DVD-spilleren er satt opp til \xc3\xa5 vise et letterbox'et bilde vil spilleren komprimere bildet vertikalt for \xc3\xa5 f\xc3\xa5 tilbake det opprinnelige breddeformatet, og vil s\xc3\xa5 legge p\xc3\xa5 de sorte feltene i letterbox-stil f\xc3\xb8r den sender signalet til TV-en._NEWLINE_Den teknikken blir ikke brukt p\xc3\xa5 alle DVD-discer; noen bruker den vanlige letterbox-teknikken. De som bruker den anamorfiske teknikken spesifiserer typisk \xc2\xabanamorphic widescreen\xc2\xbb, \xc2\xabenhanced for 16x9\xc2\xbb, \xc2\xabenhanced for widescreen televisions\xc2\xbb eller noe lignende p\xc3\xa5 innpakningen. Det er dog ikke noen bredt akseptert standard for denne merkingen. Hvis en DVD hevder \xc3\xa5 v\xc3\xa6re \xc2\xabwidescreen\xc2\xbb, uten \xc3\xa5 ha noen av de nevnte betegnelser, s\xc3\xa5 kan det hende at den bruker den vanlige letterbox-teknikken, som f\xc3\xb8rer til redusert bildeoppl\xc3\xb8sning for bredformatsbilder. Noen DVD-innpakninger nevner eksplisitt at denne teknikken av lavere kvalitet blir brukt; n\xc3\xa5r man ser en slik letterbox'et DVD p\xc3\xa5 en bredformatsskjerm kan det v\xc3\xa6re n\xc3\xb8dvendig \xc3\xa5 zoome inn p\xc3\xa5 bildet for \xc3\xa5 utnytte skjermens fulle bredde.\n_START_SECTION_\nForbedret bilde med anamorfotisk linse\n_START_PARAGRAPH_\nSiden den anamorfiske bredformatsstandarden for DVD inkluderer letterboxing for \xc3\xa5 formatere bredere enn 16:9 vil bildet fremdeles miste litt oppl\xc3\xb8sning til de sorte feltene for skikkelig brede formater som 2,39:1-filmer. Denne tapte oppl\xc3\xb8sningen kan bli eliminert ved \xc3\xa5 bruke en front-projektor sammen med en anamorfotisk linse og en video-behandler: F\xc3\xb8rst vil video-behandleren eller skalereren (f.eks. en HTPC) strekke bildet ut til projektorens fulle oppl\xc3\xb8sning , slik elimineres den tapte oppl\xc3\xb8sningen, men forvrenger ogs\xc3\xa5 bildet vertikalt. N\xc3\xa5r det forvrengte bildet blir projisert g\xc3\xa5r det gjennom en anamorfotisk linse som enten vil krympe videoen vertikalt eller utvide den horisontalt. I begge tilfeller blir det opprinnelige breddeformatet vist. Avhengig av kvaliteten p\xc3\xa5 skalereren og linsen er det endelige resultatet potensielt et bedre bilde p\xc3\xa5 grunn av den \xc3\xb8kte vertikale oppl\xc3\xb8sningen. Hvis den anamorfotiske linsen kryper bildet vertikalt er det en ytterligere fordel med \xc3\xb8kt lysstyrke siden lyset blir tettere. Til motsetning vil en anamorfotisk linse som strekker bildet horisontalt redusere lyssterken. En lignende fremgangsm\xc3\xa5te kan brukes for \xc3\xa5 konvertere en 4:3-projektor til en 16:9 projektor, eller en 16:9 projektor til en 4:3-projektor (ved \xc3\xa5 rotere en anamorfotisk linse 90 grader)."