b'\n_START_ARTICLE_\nKonjunktiv\n_START_PARAGRAPH_\nKonjunktiv (latin coniunct\xc4\xabvus, av coniungere, \xc2\xabsammenbinde\xc2\xbb; ogs\xc3\xa5 kalt subjunktiv) er i mange spr\xc3\xa5k et eget modus av verbet. Betydningen av konjunktiv varierer mellom spr\xc3\xa5kene, men den uttrykker ofte f. eks. \xc3\xb8nske, befalinger, mulighet, vurdering. Konjunktiv st\xc3\xa5r i motsetning til indikativ som brukes om virkelige handlinger. I urindoeuropeisk fantes b\xc3\xa5de konjunktiv og \xc3\xb8nskeformen optativ, men i datterspr\xc3\xa5kene kom de ofte helt eller delvis til \xc3\xa5 falle sammen. Bare albansk, avestisk, gammelgresk, sanskrit og til en viss grad kirkeslavisk holdt konjunktiv og optativ fullstendig adskilt. Konjunktiv i de germanske og romanske spr\xc3\xa5kene er utviklet fra urindoeuropeisk optativ.\n_START_SECTION_\nHypotetisk konjunktiv\n_START_PARAGRAPH_\nNorsk danner hva man kan kalle en hypotetisk konjunktiv ved forskyvning av verbet i tid, for eksempel fra presens til preteritum, noe som n\xc3\xb8dvendigvis m\xc3\xa5 gj\xc3\xb8res ettersom presens av \xc3\xa5 v\xc3\xa6re her: \xc2\xabHvis n\xc3\xa5 jeg er deg\xe2\x80\xa6\xc2\xbb ikke er god norsk. Med presens m\xc3\xa5tte det i s\xc3\xa5 fall bli noe slikt som: \xc2\xabTenker jeg som du n\xc3\xa5\xe2\x80\xa6\xc2\xbb eller: \xc2\xabEr vi to enige n\xc3\xa5,s\xc3\xa5\xe2\x80\xa6\xc2\xbb_NEWLINE_Det oftest forekommende er da:_NEWLINE_\xc2\xabHvis n\xc3\xa5 jeg var deg.\xc2\xbb_NEWLINE_Preteritum perfektum brukes ogs\xc3\xa5:_NEWLINE_\xc2\xabHvis n\xc3\xa5 jeg hadde v\xc3\xa6rt deg\xe2\x80\xa6\xc2\xbb_NEWLINE_Likedan skjer det en tidsforskyvning ved bruk av modale hjelpeverb, om enn utsagnet ikke kan betegnes som hypotetisk mer, snarere som et \xc3\xb8nske eller et h\xc3\xb8flig utsagn. Men det m\xc3\xa5 like fullt kunne betegnes som en konjunktiv:_NEWLINE_\xc2\xabVi ville gjerne g\xc3\xa5 n\xc3\xa5.\xc2\xbb \xc2\xabKunne du n\xc3\xa5 v\xc3\xa6re s\xc3\xa5 snill \xc3\xa5\xe2\x80\xa6\xc2\xbb\n_START_SECTION_\nItaliensk\n_START_PARAGRAPH_\nKonjunktiv opptrer i fire tider p\xc3\xa5 italiensk: Presens, fortid (passato prossimo), imperfektum og preteritum perfektum. Bruken i dagligtale varierer mellom regionene, og er mer uttalt i skriftlig spr\xc3\xa5k.\n_START_SECTION_\nUavhengige setninger\n_START_PARAGRAPH_\nKonjunktiv i uavhengige hovedsetninger er som regel formelpregede og formelt:_NEWLINE_Vinca il migliore! - M\xc3\xa5tte den beste vinne!_NEWLINE_Imperfektum konjunktiv vil brukes ofte i setninger som signaliserer et urealistisk \xc3\xb8nske, ofte startet av ordet se eller magari:_NEWLINE_Se avesse soldi, andr\xc3\xb2 subito. - Hvis jeg hadde hatt penger, ville jeg dratt umiddelbart.'