b"\n_START_ARTICLE_\nAntikkens greske komedie\n_START_PARAGRAPH_\nAntikkens greske komedie var den ene av tre fremste dramatiske former i teatrene i antikkens Hellas. De andre to var tragedien, og en mellomsjanger, satyrspillet. Den athenske komedie er konvensjonelt delt inn i tre perioder: den gamle komedie, mellomkomedien, og den nye komedie. Den gamle komedie har i dag nesten utelukkende blitt bevart i elleve overleverte skuespill av Aristofanes, foruten en rekke fragmenter fra andre komediediktere. Den mellomste komedie er hovedsakelig helt g\xc3\xa5tt tapt, bortsett fra noen relativt korte fragmenter hos forfattere som Athenaios. Den nye komedie er hovedsakelig kjent fra betydelig papyrusfragmenter skrevet av Menandros. Filosofen Aristoteles skrev i sitt verk om dikterkunsten, Poetikken, ca 335 f.Kr., at komedien er en representasjon av latterlige mennesker og involverer en form for fadese eller stygghet som f\xc3\xb8rer til smerte eller ulykke. Den greske klassisisten Trypanis skrev p\xc3\xa5 1900-tallet at komedien er den siste av store poesiarter som Hellas ga til verden.\n_START_SECTION_\nDen greske komedies opphav\n_START_PARAGRAPH_\nKomedie, som alle former for humoristisk materiale, er minst like gammel som den greske sivilisasjon. Homers epos har flere direkte humoristiske avsnitt, blant annet den ber\xc3\xb8mte Dios Apate (gresk: \xce\x94\xce\xb9\xce\xbf\xcf\x83 \xce\x91\xcf\x80\xce\xb1\xcf\x84\xce\xb7), eller Forf\xc3\xb8relsen av Zevs, i Iliaden, en komisk scene hvor gudenes gud ble lurt av sin egen hustru Heras seksuelle tiln\xc3\xa6rmelser for \xc3\xa5 distrahere ham fra \xc3\xa5 oppdage hennes sammensvorne arbeide bak hans rygg. Tilsvarende gir Homer ogs\xc3\xa5 en komisk framstilling av andre guder i hans andre epos Odysseen. Afrodite og Ares hadde en hemmelig aff\xc3\xa6re, men da hennes ektemann Hefaistos oppdaget det, la han en felle med usynlig kjettinger og fanget de elskede i sitt nett for deretter i skadefryd \xc3\xa5 tilkalle de andre gudene som vitne til at han var blitt bedratt._NEWLINE_Gudene var opph\xc3\xb8yde, respekterte og til dels skremmende, men de var ogs\xc3\xa5 preget av menneskelighet, antropomorfisme, og hadde iboende menneskelige trekk og de samme laster og lyter, s\xc3\xa6rlig i Homers epos, som man kunne le av. Deres karakter satte \xc3\xa5penbart ikke gudene i det beste moralske lys som forbilde, de bedrev hor og bedro hverandre, hvilket ogs\xc3\xa5 ble kritisert, blant annet av Xenofanes fra Kolofon p\xc3\xa5 500-tallet f.Kr.\n_START_SECTION_\nDionysiske festligheter\n_START_PARAGRAPH_\nKomediesjangeren ble tatt opp som en del av de dionysiske konkurranser i \xc3\xa5r 486 f.Kr., men den hadde allerede siden minst \xc3\xa5rhundrets begynnelse v\xc3\xa6rt oppf\xc3\xb8rt ved tilsvarende festivaler. Fra 400-tallet f.Kr. er det adskillige korte, tekstlige fragmenter, og bortimot hundre komedieforfattere er nevnt med navn, og enda flere titler p\xc3\xa5 komedier. Den eldste bevarte komedie er Aristofanes' Akarnerne, oppf\xc3\xb8rt i 425 f.Kr. Sjangerens opprinnelse en gang p\xc3\xa5 500-tallet f.Kr. ligger derimot i historiens m\xc3\xb8rke. Men det finnes hypoteser._NEWLINE_I likhet med tragedie har ordet komedie (gresk Komoid\xc3\xada) det greske ordet for sang i siste ledd i ordsammensetningen. F\xc3\xb8rste ledd er komos, som var betegnelsen p\xc3\xa5 det l\xc3\xb8sslupne, folkelige opptoget som pleide \xc3\xa5 f\xc3\xb8lge etter et drikkelag. Ordet komoid\xc3\xada betyr bokstavelig \xc2\xabselskap\xc2\xbb (kom-) + \xc2\xabsang\xc2\xbb (-oid-), og om det er en indikasjon p\xc3\xa5 dets opprinnelse, dramatisk komedie fra ville fester (komoi; entall komos) hvor festdeltakerne (komastai) sang sanger (oidai) hvor de ertet, h\xc3\xa5net og gjorde narr av tilskuere eller offentlige figurer. P\xc3\xa5 et vis synes disse folkelige opptogene \xc3\xa5 ha utviklet seg fra festlokalet til musikkhallen, kanskje p\xc3\xa5 samme tid som da tragedien begynte \xc3\xa5 utvikle seg. Disse folkelige drikkelagene minner om dagens moderne, amerikanske maskeradeopptog Mardi Gras i New Orleans. Som tragedien fant oldtidens greske komoid\xc3\xada til sist en posisjon innenfor festivalen Dionysia, feiringen av den ekstatiske vinguden Dionysos. Denne feiringen var preget av vindrikking, grov humor med sterke seksuelle hentydninger, og arkaiske vasemalerier viser ogs\xc3\xa5 at deltakerne opptr\xc3\xa5dte i dyrekostymer, noe som ogs\xc3\xa5 g\xc3\xa5r igjen i komediekorenes maskering.\n_START_SECTION_\nSatyrspill\n_START_PARAGRAPH_\nDe informasjoner man har tyder p\xc3\xa5 komedien ikke var den eneste form for komisk drama som ble framf\xc3\xb8rt ved Dionysia. F\xc3\xb8rklassiske dramatikere skrev ogs\xc3\xa5 korte, humoristiske satyrspill. Disse var teatralsk tragikomedie, tilsvarende til \xc3\xa5nden til senere burlesk komedie. De framstilte kor med satyrer, bukkelignende figurer knyttet til skogsguden Pan, basert p\xc3\xa5 gresk mytologi, og forestillingene hadde hyppig forn\xc3\xb8yelser med drukkenskap, frekk seksualitet (inkludert store falliske rekvisitter), sk\xc3\xb8yerstreker, grovkornete vitser og generell munterhet. Komediesjangeren har betydelig likheter med satyrspillet, og komedien oppsto ikke uavhengig, men var st\xc3\xb8pt i de samme formene som de eldre sjangrene i tragedien og satyrspillet som gikk forut komedien, og deretter utviklet komedien seg p\xc3\xa5 egenh\xc3\xa5nd.\n_START_SECTION_\nPolemikk og parabase\n_START_PARAGRAPH_\nUtfall mot bestemte personer i avvergende hensikt (gresk: apotropaios, apotropeisk). Jambediktningen, en stigende versfot som best\xc3\xa5r av to stavelser, kort-lang, var antagelig en innflytelse og et forbilde, og i st\xc3\xb8rre grad enn for tragedien. H\xc3\xa5nen og spotten fikk en utforming i en verbal kappestrid, agon, og den fullt utviklede komedie var kappestriden en vesentlig bestanddel. I Aristofanes' komedie Froskene st\xc3\xa5r dialogen mellom Aiskylos og Evripides, med Dionysos som dommer, som et eksempel p\xc3\xa5 en slik tevling. Polemikken har en s\xc3\xa6rskilt plass i komedien i dens parabase med direkte utfall og angrep p\xc3\xa5 navngitt personer._NEWLINE_En forskjell mellom tragedien og komedien var at korene henvendte seg direkte til publikum i en sang kalt for parabasen (parabasis), bokstavelig \xc2\xabhandlingen \xc3\xa5 g\xc3\xa5 til side\xc2\xbb ettersom koret \xc2\xabgikk til side\xc2\xbb, det vil si ut av sine dramatiske roller, og ble komedieforfatterens taler\xc3\xb8r. Selv om parabasen forsvant etter den klassiske perioden, dens tilsynelatende framtredende posisjon, slik de er hyppig avbildet p\xc3\xa5 vasemaleri, antyder en viktig andel av de komediens f\xc3\xb8rste faser. I de bevarte stykkene er parabasen plassert i midten som et mellomspill, men det er mulig at den i de f\xc3\xb8rste fasene faktisk innledet komediedramaet. Det er f\xc3\xb8rst og fremst p\xc3\xa5 grunn av parabasen at komedien betraktes som noe mer enn en sekund\xc3\xa6r og munter pendant til tragedien._NEWLINE_F\xc3\xb8rste og fremst var den klassiske komedie framst\xc3\xa5ende, som med tragedien, i Athen, men komedier i vid forstand fantes antagelig over hele den gresktalende verden. Athenerne skapte og monopoliserte komedien til et fullt utviklet poetisk drama med noen f\xc3\xa5 skuespillere og et kor hvor akt\xc3\xb8ren var if\xc3\xb8rt overdimensjonerte og fantastiske drakter. De var meget grove i det ene \xc3\xb8yeblikket, for i de neste \xc3\xa5 bli lyriske og alvorlige. Komedien var ikke et rituelt drama, og overfladisk ikke religi\xc3\xb8st i det hele tatt til tross for at guder opptr\xc3\xa5dte eller ble henvist til. Komedieforfatterne skaffet sitt materiale fra samtiden, fra politikken, skikk og bruk, laster og moter, idealer og tradisjoner, og framhevet og gjorde narr av disse.\n_START_SECTION_\nPerioder\n_START_PARAGRAPH_\nGrammatikerne i Alexandria, det vil si filologer og tekstl\xc3\xa6rde i den hellenistiske byen Alexandria p\xc3\xa5 200- og 100-tallet f.Kr., og mest sannsynlig Aristofanes fra Bysant i s\xc3\xa6rdeleshet, synes \xc3\xa5 ha v\xc3\xa6rt de f\xc3\xb8rste som inndelte den greske komedie i tre kononske perioder: Den gamle komedie (\xe1\xbc\x80\xcf\x81\xcf\x87\xce\xb1\xce\xaf\xce\xb1, arkhaia), den mellomste komedie (\xce\xbc\xce\xad\xcf\x83\xce\xb7, mese) og den nye komedie (\xce\xbd\xce\xad\xce\xb1, nea). Disse inndelingene synes i stor grad \xc3\xa5 v\xc3\xa6re vilk\xc3\xa5rlige, og antikkens komedie synes ganske sikkert \xc3\xa5 ha utviklet seg jevnlig i \xc3\xa5renes l\xc3\xb8p, men inndelingen har tradisjonelt blitt vedvarende og etablert.\n_START_SECTION_\nDen mellomste komedie\n_START_PARAGRAPH_\nSkillelinjene mellom den gamle og den mellomste komedie er klart markert kronologisk. B\xc3\xa5de Aristofanes og andre av de seneste komedieforfatterne i den gamle epoke er tidvis vurdert som tidlige poeter av den mellomste periode. For antikkens l\xc3\xa6rde kan betegnelsen ha betydd noe i retningen av \xc2\xabsenere enn Aristofanes og hans samtidige, men tidligere enn Menandros\xc2\xbb. Epoken begynner med Athens nederlag mot Sparta i \xc3\xa5r 404 f.Kr. Grensene er flytende og det dreier seg om tendenser som utviklet seg i en bestemt retning._NEWLINE_Et trekk man kan se er at med Peloponneskrigens slutt var ogs\xc3\xa5 s\xc3\xa6rtrekkene i den gamle komedie over. Komedien p\xc3\xa5 300-tallet f.Kr., ogs\xc3\xa5 Aristofanes' sene skuespill, langt mildere i tonen, langt mindre krass og bitende, og i det store og hele mindre direkte i sitt sosiale og politiske innhold. I tre vesentligheter skilte den fra seg den gamle komedie; rollen til koret ble minsket til det punkt hvor det hadde ingen p\xc3\xa5virkning p\xc3\xa5 handlingsgangen; offentlige figurer ble ikke parodiert og gjort til offer for personforf\xc3\xb8lgelse; og det som ble latterliggjort var heller personlige forhold framfor politiske. For siste gang var det mytologiske burleske komikk popul\xc3\xa6rt blant komedieforfatterne i denne epoken. Faste figurer av alle typer begynte ogs\xc3\xa5 \xc3\xa5 framst\xc3\xa5 i gjenkjennbare figurer: elskerinnen, koblersken, parasitten, ranglefanten, filosofen, den skrytende soldaten (som i Ludvig Holbergs \xc2\xabJacob von Thyboe\xc2\xbb), og s\xc3\xa6rlig den innbilske kokken med hans parade av kulinariske kunst. Det kjente motivet \xc2\xabung gutt og ung pike finner hverandre\xc2\xbb, som er s\xc3\xa5 kjent i dag, i hele tatt det erotiske motivet, manglet helt i den gamle komedie._NEWLINE_Ettersom det ikke er bevart noe fullstendig komedie, bortsett fra mange fragmenter, fra den mellomste perioden, er det ikke mulig \xc3\xa5 ha en virkelig forst\xc3\xa5else av epokens litter\xc3\xa6re verdi. Mange komiske dramaer fra epoken synes \xc3\xa5 ha hatt en blomstring p\xc3\xa5 Sicilia og i Magna Graecia, noe som antyder at Athen ikke lenger hadde noe monopol og sjangerens betydelig spredning litter\xc3\xa6rt og sosialt."