b'\n_START_ARTICLE_\nM\xc3\xa4rgkolloodiummenetlus\n_START_PARAGRAPH_\nM\xc3\xa4rgkolloodiummenetlus on 19. sajandi II poolel levinud fotomenetlus, mida kasutati nii klaasnegatiivide kui ka positiivfotode \xe2\x80\x93 klaasp\xc3\xb5himikul ambrot\xc3\xbc\xc3\xbcpide, metallil ferrot\xc3\xbc\xc3\xbcpide ja vahariidel pannot\xc3\xbc\xc3\xbcpide \xe2\x80\x93 valmistamiseks.\n_START_SECTION_\nEellugu\n_START_PARAGRAPH_\nEsimest laiemalt levinud fotomenetlust \xe2\x80\x93 dagerrot\xc3\xbc\xc3\xbcpiat \xe2\x80\x93 tutvustati avalikkusele 1839. aastal. Et h\xc3\xb5betatud vaskplaadil dagerrot\xc3\xbc\xc3\xbcp oli ainukordne objekt, siis hakati samaaegselt otsima ka v\xc3\xb5imalust fotode piiramatuks paljundamiseks. See sai teoks t\xc3\xa4nu esimese negatiiv-positiivmenetluse leiutamisele. Nimelt patenteeris William Henry Fox Talbot (1800\xe2\x80\x931877) 1841. aastal kalot\xc3\xbc\xc3\xbcbi \xe2\x80\x93 vaha abil pooll\xc3\xa4bipaistvaks t\xc3\xb6\xc3\xb6deldud paberil negatiivkujutise, mida sai esmakordselt kasutada positiivkujutiste (soolapaberfotode) valmistamiseks kontaktkopeerimise teel. Pabernegatiividelt saadud ja paberkiududesse \xe2\x80\x9euppunud\xe2\x80\x9c kujutis ei olnud aga dagerrot\xc3\xbc\xc3\xbcpia \xc3\xbcksikasjalikkusega v\xc3\xb5rreldav ning seep\xc3\xa4rast suunati pilgud l\xc3\xa4bipaistva ja fotograafiliseks otstarbeks sobilikuma p\xc3\xb5himiku \xe2\x80\x93 klaasi \xe2\x80\x93 poole. Klaasp\xc3\xb5himikuga oli John Herschel (1792\xe2\x80\x931871) fotoalaseid katsetusi teinud juba 1839. aastal, kuid alles 1847. aastal tutvustas Claude F\xc3\xa9lix Abel Ni\xc3\xa9pce de Saint-Victor (1805\xe2\x80\x931870) albumiin-klaasnegatiive, mille valgustundliku kihi sideainena kasutati kaaliumjodiidi sisaldavat munavalget. Albumiinmenetlus v\xc3\xb5imaldas saada k\xc3\xbcll pabernegatiividega v\xc3\xb5rreldes oluliselt teravama kujutise, ent n\xc3\xb5udis s\xc3\xa4rituseks 15\xe2\x80\x9330 minutit, mist\xc3\xb5ttu sai seda kasutada peamiselt maastiku- ja arhitektuurivaadete pildistamiseks. Seep\xc3\xa4rast j\xc3\xa4tkusid otsingud suurema valgustundlikkusega fotomaterjali j\xc3\xa4rele, mis viisid uue emulsiooni sideaine \xe2\x80\x93 kolloodiumi \xe2\x80\x93 kasutuselev\xc3\xb5tuni. Nii olid pabernegatiivid ning albumiin-klaasnegatiivid sunnitud juba 1850. aastate l\xc3\xb5puks taanduma, andes teed oluliselt valgustundlikumale ja detailirohkuselt dagerrot\xc3\xbc\xc3\xbcpiaga v\xc3\xb5rdsele m\xc3\xa4rgkolloodiummenetlusele, mille abil sai valmistada nii kolloodium-klaasnegatiive kui ka positiivkujutisena n\xc3\xa4ivaid ambro- ja ferrot\xc3\xbc\xc3\xbcpe.\n_START_SECTION_\nAjalooline taust\n_START_PARAGRAPH_\nM\xc3\xa4rgkolloodiummenetluse patenteeris 1851. aastal Frederick Scott Archer (1813\xe2\x80\x931857). Kuigi kolloodiumiga tehti eksperimente juba varem ja Gustave Le Gray (1820\xe2\x80\x931884) teatas 1850. aastal ideest kasutada valgustundliku kihi sideainena klaasplaadil albumiini asemel kolloodiumi, patenteeris Archer selle meetodi t\xc3\xa4iustatud variandi \xe2\x80\x93 m\xc3\xa4rgkolloodiummenetluse \xe2\x80\x93 aasta hiljem, 1851. aastal. Sellest kujunes esimene laialt levinud negatiivmenetlus, mida kasutati nii klaasnegatiivide kui ka positiivfotode \xe2\x80\x93 klaasp\xc3\xb5himikul ambrot\xc3\xbc\xc3\xbcpide ja metallil ferrot\xc3\xbc\xc3\xbcpide ning vahariidel pannot\xc3\xbc\xc3\xbcpide valmistamiseks. Kolloodiumemulsiooniga klaasnegatiividelt valmistati fotosid soolapaberitele ning albumiin- ja kolloodiumpaberitele (viimane p\xc3\xbcsis paralleelses kasutuses h\xc3\xb5be\xc5\xbeelatiin-fotopaberitega kuni II maailmas\xc3\xb5jani). M\xc3\xa4rgkolloodiummenetluse peamine kasutusaeg j\xc3\xa4i 1850\xe2\x80\x931880. aastatesse, misj\xc3\xa4rel see taandus 19. sajandi l\xc3\xb5pul turule tulnud h\xc3\xb5be\xc5\xbeelatiin-klaasnegatiivide ja filminegatiivide ees. Ferrot\xc3\xbc\xc3\xbcpe valmistati aga edasi veel 20. sajandi esimestel k\xc3\xbcmnenditel. Lisaks on kolloodiumi poole tagasi p\xc3\xb6\xc3\xb6rdutud ka hiljem, n\xc3\xa4iteks repropildistuseks ja r\xc3\xb6ntgenv\xc3\xb5teteks.\n_START_SECTION_\nValmistamine\n_START_PARAGRAPH_\nKolloodium (kr k koll\xc5\x8dd\xc4\x93s \xe2\x80\x93 kleepuv, liimjas) on umbes 4%-line nitrotselluloosi lahus diet\xc3\xbc\xc3\xbcleetri ja etanooli segus, mis kuivamisel moodustab l\xc3\xa4bipaistva kile ja mida kasutati ka haavade liimiseks. M\xc3\xa4rgkolloodium-klaasnegatiivide valmistamiseks valati haliidi sisaldav kolloodiumemulsioon k\xc3\xa4sitsi klaasplaadile ning muudeti valgustundlikuks h\xc3\xb5benitraadi vesilahuses. S\xc3\xa4ritamise j\xc3\xa4rel ilmutati plaat p\xc3\xbcrogallushappe v\xc3\xb5i raudsulfaadi lahuses ja kinnitati naatriumtiosulfaadi v\xc3\xb5i kaaliumts\xc3\xbcaniidi lahuses ning pesti ja kuivatati. Nii valgustundlikuks tegemine kui ka ilmutamine pidi toimuma pimedas v\xc3\xb5i punases valguses. Saadud kujutise toon s\xc3\xb5ltus mitmetest aspektidest (ilmutist, kinnitist, j\xc3\xa4relt\xc3\xb6\xc3\xb6tlusest), kuid oli \xc3\xbcldiselt l\xc3\xa4bivas valguses tumedatel aladel tumepruun, heledatel aladel kollakas. Et kontaktkopeerimisel parem tulemus saavutada, v\xc3\xb5is viimase etapina lisanduda veel j\xc3\xa4relt\xc3\xb6\xc3\xb6tlus negatiivi kontrastsuse suurendamiseks. Sellisel juhul tuli kolloodiumemulsiooni all kasutada albumiin-vahekihti, mis parandas kolloodiumi nakkumist ning hoidis emulsioonikihti j\xc3\xa4relt\xc3\xb6\xc3\xb6tluse ajal kindlamalt klaasil. Sarnaselt valmistati ka ambro- ja ferrot\xc3\xbc\xc3\xbcpe, mis on m\xc3\xb5lemad oma olemuselt samuti m\xc3\xa4rgkolloodiummenetluse teel valmistatud negatiivkujutised, ent n\xc3\xa4ivad oma vormistuse t\xc3\xb5ttu positiivina ja erinevad p\xc3\xb5himiku poolest.\n_START_SECTION_\nEelised\n_START_PARAGRAPH_\nM\xc3\xa4rgkolloodiummenetluse peamine eelis sellele eelnenud pabernegatiivide ja albumiin-klaasnegatiividega v\xc3\xb5rreldes oli suurem valgustundlikkus, t\xc3\xa4nu millele oli v\xc3\xb5imalik kasutada oluliselt l\xc3\xbchemaid s\xc3\xa4riaegu. Kui vahatatud pabernegatiiv n\xc3\xb5udis veel 3\xe2\x80\x937 minuti pikkust s\xc3\xa4riaega, siis kolloodium-klaasnegatiiv ainult 5\xe2\x80\x9320 sekundit \xe2\x80\x93 v\xc3\xb5imaldades lisaks vaadetele j\xc3\xa4\xc3\xa4dvustada ka portreid ja s\xc3\xbcndmusi.\n_START_SECTION_\nPuudused\n_START_PARAGRAPH_\nSuurimaks puuduseks oli aga asjaolu, et kolloodium muutus kuivades kemikaalidele l\xc3\xa4bimatuks \xe2\x80\x93 seega oli plaadi ettevalmistamine, piltide s\xc3\xa4ritamine ja ilmutamine v\xc3\xb5imalik seni, kuni kolloodium klaasi pinnal niiskena p\xc3\xbcsis. See eeldas aga terve fotolabori (klaasplaatide, kemikaalide, pimikutelgi jms) kaasas kandmist. Kolloodiumi kuivamise probleemi \xc3\xbcritati erinevate v\xc3\xb5tetega kompenseerida ja lahendada, mist\xc3\xb5ttu oli ka menetluse variatsioone 1850.\xe2\x80\x931860. aastatel mitmeid. Nii p\xc3\xbc\xc3\xbcti plaate niiskena hoida, kandes neile erinevaid katteid: mesi, tee, gl\xc3\xbctseriin jne. Otsingud kuiva ja kergemini toodetava, ent kolloodiumplaatidega samav\xc3\xa4\xc3\xa4rse detailirikkuse ja parema valgustundlikkusega negatiivide valmistamiseks viisid uue sideaine \xe2\x80\x93 \xc5\xbeelatiinini \xe2\x80\x93, millest sai 1880. aastatest alates k\xc3\xb5ige levinum sideaine fotomaterjalides, olles kasutusel t\xc3\xa4naseni. 1878. aastast laiemalt turule tulnud h\xc3\xb5be\xc5\xbeelatiin-klaasnegatiiv oli esimene t\xc3\xb6\xc3\xb6stuslikult toodetud negatiivmenetlus ning see t\xc3\xb5rjus m\xc3\xa4rgkolloodium-klaasnegatiivid l\xc3\xb5plikult kasutuselt.\n_START_SECTION_\nViimistlus\n_START_PARAGRAPH_\nNii m\xc3\xa4rgkolloodium-klaasnegatiivide kui ka ambro- ja ferrot\xc3\xbc\xc3\xbcpide viimistlemisele p\xc3\xb6\xc3\xb6rati suurt t\xc3\xa4helepanu. Kuna kolloodiumemulsioon oli v\xc3\xa4ga tundlik \xc3\xb5huniiskuse k\xc3\xb5ikumise ja mehaaniliste kahjustuste suhtes, siis kanti emulsioonile alati lakk (harilikult sandarakk v\xc3\xb5i \xc5\xa1ellak), mis kaitses kriimustuste ja klaasilt irdumise eest ning lakikihi peale oli ka mugav kanda pliiatsiretu\xc5\xa1\xc5\xa1i.\n_START_SECTION_\nV\xc3\xa4rvitundlikkus\n_START_PARAGRAPH_\nK\xc3\xb5ikide varaste fotomaterjalide, sh m\xc3\xa4rgkolloodiummenetluse puhul tuleb peatuda ka nn \xe2\x80\x9ev\xc3\xa4rvipimeduse\xe2\x80\x9c problemaatikal. Nimelt on kolloodiumemulsioon v\xc3\xa4rvispektri sinise osa suhtes oluliselt tundlikum kui punase suhtes. See tekitab olukorra, kus pildile j\xc3\xa4\xc3\xa4dvustunud heletumeduse skaala ei ole tegelikkusega vastavuses: sinised toonid (n\xc3\xa4iteks taevas, silmad, r\xc3\xb5ivadetailid vms) m\xc3\xb5juvad liiga heledana ning punased (tedret\xc3\xa4hnid, p\xc3\xa4evitunud nahk, r\xc3\xb5ivad jne) vastupidi, liialt tumedana. Probleem sai lahenduse alles 1870. aastatel, kui emulsioonile erinevate sensibilisaatorite lisamisel oli v\xc3\xb5imalik suurendada klaasnegatiivide v\xc3\xa4rvitundlikkust.\n_START_SECTION_\nKontaktkopeerimine\n_START_PARAGRAPH_\nKolloodium-klaasnegatiivide formaadid vastasid pildistamiseks kasutatud kaamerale. Positiivfoto saadi kontaktkopeerimise teel, mist\xc3\xb5ttu pidi klaasnegatiivi suurust valides juba ette arvestama soovitud paberfoto formaadiga.\n_START_SECTION_\nM\xc3\xa4rgkolloodiummenetlus Eestis\n_START_PARAGRAPH_\nM\xc3\xa4rgkolloodiummenetluse teel valmistatud ambrot\xc3\xbc\xc3\xbcbid ja ferrot\xc3\xbc\xc3\xbcbid on Eesti fotokogudes \xc3\xbcpris haruldased. Ehkki nende valmistamist reklaamisid omal ajal nii m\xc3\xb5nedki populaarsed kohalikud piltnikud, on sel viisil valmistatud fotosid Eesti avalikes fotokollektsioonides ja erakollektsion\xc3\xa4\xc3\xa4ride kogudes suhteliselt v\xc3\xa4he. M\xc3\xa4rgkolloodium-klaasnegatiive ei ole seni Eesti fotokogudest leitud. T\xc3\xa4naseks ei ole ka Eesti muuseumide ja arhiivide fotokogudes s\xc3\xa4ilinud ferrot\xc3\xbc\xc3\xbcpide ja ambrot\xc3\xbc\xc3\xbcpide t\xc3\xa4pne arv teada. Ambrot\xc3\xbc\xc3\xbcpe on hinnanguliselt veidi alla 20 ja ferrot\xc3\xbc\xc3\xbcpe sadakond, millest 63 asuvad Tallinna Linnamuuseumi Fotomuuseumi kollektsioonis, 12 Rahvusarhiivi ajalooarhiivis ja 9 Eesti Ajaloomuuseumi fotokogus.'