b'\n_START_ARTICLE_\nUniversumi soojussurm\n_START_SECTION_\nIdee p\xc3\xa4ritolu\n_START_PARAGRAPH_\nSoojussurma m\xc3\xb5te n\xc3\xa4ib tulenevat termod\xc3\xbcnaamika teisest seadusest, kui k\xc3\xa4sitleda kogu universumit \xc3\xbche suure suletud s\xc3\xbcsteemina. Kuna suletud s\xc3\xbcsteemis entroopia paratamatult suureneb ja l\xc3\xb5ppolekuks on varem v\xc3\xb5i hiljem \xc3\xbchtlane tasakaaluolek, siis v\xc3\xb5iks see kehtida ka universumi kui terviku puhul. Selline l\xc3\xb5pptulemus on siiski vaieldav. Termod\xc3\xbcnaamika seadused on v\xc3\xa4lja t\xc3\xb6\xc3\xb6tatud v\xc3\xa4ikesemastaabilisi s\xc3\xbcsteeme, eriti soojusmasinaid uurides. Universum tervikuna ei pruugi olla k\xc3\xa4sitletav suletud s\xc3\xbcsteemina, millele termod\xc3\xbcnaamika II seaduse saab automaatselt \xc3\xbcle kanda. Sellest j\xc3\xa4reldub h\xc3\xbcpotees, et kui universum kestab k\xc3\xbcllaltki kaua, siis see l\xc3\xa4heneb as\xc3\xbcmtootiliselt sellise olukorrani, kus kogu energia jaotub \xc3\xbchtlaselt._NEWLINE_Oletust, et k\xc3\xb5ik universumi kehad jahtuvad maha nii, et l\xc3\xb5puks langeb temperatuur elutegevuse jaoks liiga madalaks, kirjutas esimest korda 1777. aastal prantsuse astronoom Jean-Sylvain Bailly oma astronoomia ajalugu k\xc3\xa4sitlevates kirjutistes ja kirjavahetuses Voltaire\'iga. Bailly arvates on k\xc3\xb5igil planeetidel sisekuumus ja n\xc3\xbc\xc3\xbcd m\xc3\xb5ned planeedid on konkreetsel jahutusstaadiumil. N\xc3\xa4iteks Jupiter on endiselt liiga kuum selleks, et seal mingisugust elu tekkida, kuid vastupidiselt Jupiterile on Kuu liiga k\xc3\xbclm. L\xc3\xb5plik seisund sellises vaates on kirjeldatud kui \xc3\xbcht "tasakaalu", milles k\xc3\xb5ik algatus l\xc3\xb5peb._NEWLINE_Soojussurma idee on kui termod\xc3\xbcnaamika seaduste tagaj\xc3\xa4rg. Kuigi esmakordselt pakkus selle v\xc3\xa4lja William Thomson, esimene parun Kelvin 1851. aastal, kes v\xc3\xb5ttis soojuse teooriat kui mehaanilist energiakulu looduses ja hindas seda \xc3\xbcle\xc3\xbcldiselt suuremal skaalal. Thomsoni vaateid t\xc3\xa4iustati j\xc3\xa4rgmistel aastatel Herman von Helmholtzi ja William Rankine\'i poolt._NEWLINE_Lihtsamalt \xc3\xb6eldes, kui kaoksid k\xc3\xb5ik temperatuurierinevused ning temperatuur \xc3\xbchtlustuks, saabuks universumi soojussurm. See t\xc3\xa4hendab, et alati peab olemas olema temperatuuride vahe. Elu Maalgi on v\xc3\xb5imalik vaid seet\xc3\xb5ttu, et on olemas kuum keha P\xc3\xa4ike, jahutav keha, milleks on k\xc3\xbclm maailmaruum ning t\xc3\xb6\xc3\xb6tav keha Maa. Termod\xc3\xbcnaamika j\xc3\xa4rgi l\xc3\xa4heb energia alati \xc3\xbcle soojemalt kehalt k\xc3\xbclmemale, mist\xc3\xb5ttu soojem keha jahtub ja k\xc3\xbclmem keha soojeneb kuni temperatuurid on v\xc3\xb5rdsed. Igaviku jooksul \xc3\xbchtlustuvad k\xc3\xb5ik temperatuurid maailmas. See t\xc3\xa4hendaks aga, et igavese universumi korral peaks soojussurm olema juba saabunud, kuid nii see ei ole. Selle paradoksi s\xc3\xb5nastas 1865. aastal Rudolf J. E. Clausius, kes oli \xc3\xbcks termod\xc3\xbcnaamika rajajaid. Kui aga eeldada, et universum paisub, siis see paradoks kaob, sest pidev paisumine jahutab ja tasakaalu ei tekiks.\n_START_SECTION_\nAjalugu\n_START_PARAGRAPH_\nUniversumi soojussurma idee tuleneb termod\xc3\xbcnaamika kahe esimese seaduse rakendamisest universaalsetele protsessidele. T\xc3\xa4psemalt, 1851. aastal esitas William Thomson (parun Kelvin) \xc3\xbclevaate, mis p\xc3\xb5hines hiljutistel eksperimentidel d\xc3\xbcnaamilises soojusuuringus, et "Kuumus ei ole aine, vaid mehaanilise m\xc3\xb5ju d\xc3\xbcnaamiline vorm, me m\xc3\xb5istame, et mehaanilise t\xc3\xb6\xc3\xb6 ja kuumuse vahel peab olema samav\xc3\xa4\xc3\xa4rsus nagu ka on p\xc3\xb5hjuste ja tagaj\xc3\xa4rgede vahel." _NEWLINE__NEWLINE_Aastal 1852 avaldas Thomson ajakirjas On a Universal Tendency in Nature (\xc3\x9cldkehtiv kalduvus looduses) loo "The Dissipation of Mechanical Energy" (Mehaanilise energia raiskamisest), milles ta kirjeldas termod\xc3\xbcnaamika teise seaduse alguses kokku v\xc3\xb5etud seisukohta, et mehaaniline liikumine ja selle liikumise tekitamiseks kasutatav energia kipuvad loomulikult hajuma v\xc3\xb5i kaduma. K\xc3\xb5ik ideed selles ajakirjas, seoses p\xc3\xa4ikese vanuse ja universaalse operatsiooni d\xc3\xbcnaamika rakendusega, meelitasid William Rankie\'t ja Hermann von Helmholtz\'i. K\xc3\xb5ik nad on ka vahetanud ideid sellel teemal. Aastal 1862 avaldas Thomson artiklis "On the age of the Sun\'s heat" (P\xc3\xa4ikese soojuse ajastul), kus ta kordas oma p\xc3\xb5hilisi uskumusi energia h\xc3\xa4vimatust (esimene seadus) ja energia universaalset hajumist (teine seadus), mis p\xc3\xb5hjustab soojuse levikut, kasuliku liikumise (t\xc3\xb6\xc3\xb6) l\xc3\xb5petamist ja potentsiaalse energia ammendumist materiaalse universumi kaudu. \xc3\x9ches\xc3\xb5naga ta selgitas enda arvamust tagaj\xc3\xa4rgede kohta universumile tervikuna. P\xc3\xb5hipunktis kirjutas Thomson: _NEWLINE_Kui universum oleks piiratud ning j\xc3\xa4etud j\xc3\xa4rgima kehtivaid seadusi, siis tulemus oleks paratamatult olnud universaalne puhke- ja surmaolukord. Kuid universumis oleva aine ulatuse piirangut ei ole v\xc3\xb5imalik ette kujutada. Seet\xc3\xb5ttu teadus osutab pigem l\xc3\xb5putule arengule, l\xc3\xa4bi l\xc3\xb5putu ruumi, mis h\xc3\xb5lmab potentsiaalse energia muutmist katsutavaks liikumiseks ja sealt soojuseks, kui \xc3\xbchele ainsale piiratud mehhanismile, mis peaks kasutama k\xc3\xb5ike v\xc3\xb5imalike ressursse ning siis peatuma igaveseks._NEWLINE_M\xc3\xb5lema Thomsoni artikli, aastast 1852 ja 1862, jaoks andsid nii Helmholtz kui ka Rankie Thomsonile ideid. Lugedes p\xc3\xb5hjalikult tema artikleid, tuleb v\xc3\xa4lja, et William Thomson v\xc3\xa4itis, et universum l\xc3\xb5peb "soojussurmaga", mis on "k\xc3\xb5igi f\xc3\xbc\xc3\xbcsiliste n\xc3\xa4htuste l\xc3\xb5pp".\n_START_SECTION_\nPraegune seis\n_START_PARAGRAPH_\nEttepanekud universumi l\xc3\xb5pliku seisundi kohta s\xc3\xb5ltuvad selle l\xc3\xb5plikust saatusest tehtud eeldustest ja need eeldused on 20. sajandi l\xc3\xb5pu ja 21. sajandi alguses oluliselt mitmekesistunud. Oletatavas "avatud" v\xc3\xb5i "tasases" universumis, mis j\xc3\xa4tkab piiramatult laienemist, eeldatakse soojussurma juhtumist. Kui kosmoloogiline konstant on null, siis l\xc3\xa4heneb universum absoluutse nulltemperatuurile v\xc3\xa4ga kaua aega. Kuid kui kosmoloogiline konstant on positiivne, nagu viimaste vaatluste puhul n\xc3\xa4ib, on temperatuur as\xc3\xbcmptoteerunud mitte-nullile positiivse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusega ja universum l\xc3\xa4heneb maksimaalsesse entroopiasse._NEWLINE_Soojussurma olukorda oleks v\xc3\xb5imalik v\xc3\xa4ltida, kui oleks olemas meetod v\xc3\xb5i mehhanism, mille abil saaks taastada vesinikuaatomeid kiirgusest, tumedast energiast v\xc3\xb5i muudest allikatest, et v\xc3\xa4ltida universumi j\xc3\xa4rkj\xc3\xa4rgulist langemist aine ja energia raskendavate elementide t\xc3\xa4heprotsessides.'