b'\n_START_ARTICLE_\nSnelli seadus\n_START_SECTION_\nAjalugu\n_START_PARAGRAPH_\nPtolemaios uuris murdumisnurkade suhet, kuid see oli ebat\xc3\xa4pne nurkade puhul, mis ei olnud v\xc3\xa4ga v\xc3\xa4ikesed. Ta oli kindel, et oli leidnud t\xc3\xa4pse empiirilise seaduse, osaliselt sellep\xc3\xa4rast, et ta muutis oma andmeid nii et need sobituksid tema matemaatilise seadusega._NEWLINE_1021. aastal j\xc3\xb5udis Araabia matemaatik, astronoom ja f\xc3\xbc\xc3\xbcsik Ibn al-Haytham (ladina p\xc3\xa4raselt Alhazen) oma raamatus "Optika raamat" l\xc3\xa4hemale murdumisseaduse avastamisele, kuid ta ei j\xc3\xb5udnud l\xc3\xb5pliku murdumisseaduseni._NEWLINE_Esimest korda kirjeldas murdumisseadust p\xc3\xb5hjalikult P\xc3\xa4rsia teadlane Ibn Sahl 984. aastal. Sahl kasutas murdumisseadust oma k\xc3\xa4sikirjas "P\xc3\xb5lemispeeglite ja l\xc3\xa4\xc3\xa4tsede kohta", kus ta kasutas seadust, et tuletada l\xc3\xa4\xc3\xa4tsekujusid, mis fokuseeriks valgust ilma geomeetriliste aberratsioonideta._NEWLINE_1602. aastal taasavastas murdumisseaduse Thomas Harriot. Harriot pidas sel teemal isegi Kepleriga kirjavahetust, kuid ei publitseerinud oma t\xc3\xb6\xc3\xb6 tulemusi. 1621. aastal tuletas Hollandi astronoom ja matemaatik Willebrord Snellius matemaatiliselt ekvivalentse vormi, mis j\xc3\xa4i tema eluajal publitseerimata. Ren\xc3\xa9 Descartes tuletas murdumisseaduse iseseisvalt oma 1637. aasta essees "Valguse Murdumisest" ning kasutas seadust, et lahendada tervet hulka optikaprobleeme. Pierre de Fermat j\xc3\xb5udis samale tulemusele, tuginedes vaid oma v\xc3\xa4hima aja printsiibile.'