b'\n_START_ARTICLE_\nMetaphysics\n_START_SECTION_\nSissejuhatus\n_START_PARAGRAPH_\nM\xc3\xb5nikord \xc3\xb6eldakse, et iga\xc3\xbchel on filosoofia ja iga\xc3\xbchel on metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilised vaated. See on rumalus. Inimestel on arvamused, millest m\xc3\xb5ned piirnevad metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikaga, kuid v\xc3\xa4hestel on ettekujutus filosoofiast, r\xc3\xa4\xc3\xa4kimata metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikast. William Jamesi j\xc3\xa4rgi ei ole metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika midagi muud kui ebatavaliselt kangekaelne j\xc3\xb5upingutus m\xc3\xb5elda selgelt. V\xc3\xa4hesed m\xc3\xb5tlevad niimoodi, kui praktilisi huvisid m\xc3\xa4ngus ei ole. Tavaliselt minnakse l\xc3\xa4bi elu, pidades enesestm\xc3\xb5istetavateks neid eksistentsi, otstarbe ja t\xc3\xa4henduse probleeme, mis metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikutele tunduvad suurte m\xc3\xb5istatustena. M\xc3\xb5tlemine saab alguse vajadusest ellu j\xc3\xa4\xc3\xa4da ja elada v\xc3\xb5imalikult turvaliselt, ja enamasti sellega ka l\xc3\xb5peb. Tuntakse end kodus, kui m\xc3\xb5eldakse, kuidas \xc3\xbcht v\xc3\xb5i teist asja teha. Aga metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika tegeleb miksidega, mida v\xc3\xb5ib vabalt kogu elu jooksul kordagi mitte k\xc3\xbcsida._NEWLINE_Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline m\xc3\xb5tlemine on m\xc3\xb5tlemine eksistentsi k\xc3\xb5ige fundamentaalsematest probleemidest ilma suvalisuseta ja dogmaatilisuseta. Fundamentaalsed k\xc3\xbcsimused on need, millest palju s\xc3\xb5ltub. N\xc3\xa4iteks kui metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline materialism peaks t\xc3\xb5si olema, nii et inimesel ei ole hinge, siis see paneb religioonile p\xc3\xb5ntsu. Kui metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline fatalism peaks t\xc3\xb5si olema, siis on moraali traditsioonilised eeldused \xc3\xbcmber l\xc3\xbckatud. Kui peaks osutuma, et aja loomuse t\xc3\xb5ttu m\xc3\xb5ned v\xc3\xa4ited ei ole t\xc3\xb5esed ega v\xc3\xa4\xc3\xa4rad, on sel t\xc3\xb5sised j\xc3\xa4relmid traditsioonilisele loogikale. Nii et erinevalt levinud eeldusest on metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika filosoofia vundament, mitte harjakivi. Filosoofiline m\xc3\xb5tlemine kaldubki v\xc3\xa4lja j\xc3\xb5udma metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika probleemideni. Sellep\xc3\xa4rast metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline m\xc3\xb5tlemine ongi nii raske. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilise m\xc3\xb5tlemise saadus ongi vist arusaamine, mitte teadmine. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilistel k\xc3\xbcsimustel on vastused, ja k\xc3\xb5ik alternatiivid ei ole t\xc3\xb5esed. Aga v\xc3\xa4ga harva on v\xc3\xb5imalik t\xc3\xb5estada ja teada, milline teooria on t\xc3\xb5ene. Aga arusaamine, m\xc3\xb5nikord v\xc3\xa4gagi s\xc3\xbcgav, tuleb sellest, et n\xc3\xa4hakse kangekaelseid raskusi vaadetes, mis teistel alustel tunduvad ilmselt t\xc3\xb5estena. Sellep\xc3\xa4rast saabki tark metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsik hoiduda otsustest metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiliste vaadete \xc3\xbcle. Ta n\xc3\xa4eb kahtlemise p\xc3\xb5hjendeid ning on seet\xc3\xb5ttu dogmaatikust targem. Kui m\xc3\xb5ni filosoof kuulutab v\xc3\xa4ga enesekindlalt m\xc3\xb5nd filosoofilist arvamust v\xc3\xb5i kuulutab, et miski metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikas on ilmne v\xc3\xb5i et m\xc3\xb5ni metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline probleem johtub ainult m\xc3\xb5istete segiajamisest v\xc3\xb5i s\xc3\xb5nade t\xc3\xa4hendusest, siis v\xc3\xb5ib kindel olla, et see filosoof on filosoofilisest arusaamisest alles l\xc3\xb5pmata kaugel._NEWLINE_Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline probleem on lahutamatu andmetest, mis selle tekitavad. Need on tervem\xc3\xb5istuslikud uskumused, mis enamikul inimestel enne filosoofilist j\xc3\xa4relem\xc3\xb5tlemist on ja millest nad heameelega lahti \xc3\xb6elda ei taha. Seevastu filosoofilised teooriad on filosoofilise j\xc3\xa4relem\xc3\xb5tlemise saadus ning sugenevad tavaliselt katsest \xc3\xbchtesid andmeid teistega lepitada. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilised andmed on n\xc3\xa4iteks filosoofiast s\xc3\xb5ltumatud uskumused, et ma olen olemas, mul on keha, mineviku asjad ei ole enam minu kontrolli all, m\xc3\xb5nikord on mul valida erinevate tegude vahel, m\xc3\xb5nikord ma kaalun neid, ma vananen ja suren. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline probleem tekib siis, kui tundub, et need andmed on omavahel vastuolus ning tarvis on teooriat, mis vastuolu k\xc3\xb5rvaldaks. Andmed ei ole paratamatult t\xc3\xb5esed ega iseenesest kindlad. Seda n\xc3\xa4itab vastuolude olemasolu. See, et m\xc3\xb5nikord tuleb loobuda ilmseks peetust, teebki metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika p\xc3\xb5nevaks. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika ei saa alustada t\xc3\xb5estatust, vaid millestki, mida usutakse. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilised teooriad ei saa olla kindlamad kui andmed, millel nad p\xc3\xb5hinevad._NEWLINE_Inimeste aru ei ole nii tugev kui tahe, ja tavaliselt nad usuvad seda, mida nad tahavad uskuda, eriti kui jutt on nende enda ja nende p\xc3\xbc\xc3\xbcdluste v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest. Nad ei otsi esiti tarkust, vaid \xc3\xb5igustust sellele, mida nad kalliks peavad. Algajatel (ja mitte ainult) on tugev kalduvus hoida kinni teooriast, mis neile meeldib, hoolimata vastur\xc3\xa4\xc3\xa4kivatest andmetest, ning sellep\xc3\xa4rast isegi andmete t\xc3\xb5esust eitada. Aga alustada tuleb andmetest, mitte teooriast. Varem v\xc3\xb5i hiljem tuleb m\xc3\xb5nedest terve m\xc3\xb5istuse andmetest loobuda, aga mitte meeldiva teooria kasuks, vaid teiste andmete kasuks, millest me veel v\xc3\xa4hem loobuda tahaksime._NEWLINE_Esimene ja k\xc3\xb5ige raskem samm on hoiduda otsustusest l\xc3\xb5pliku t\xc3\xb5e \xc3\xbcle ja rahulduda probleemide tunnistamisega. \xc3\x9clej\xc3\xa4\xc3\xa4nud t\xc3\xb5de ei tule mitte raamatute lugemisest, vaid iseendast, kui \xc3\xbcldse.\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk \xc3\xbcks: Vajadus metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika j\xc3\xa4rele\n_START_PARAGRAPH_\nOn palju asju, milleta saab l\xc3\xa4bi ja milleta me oleksime v\xc3\xb5ib-olla l\xc3\xa4hemal sellele, millisena Jumal v\xc3\xb5i loodus meid on ette n\xc3\xa4inud. Omand, v\xc3\xb5im ja kuulsus osutuvad meeleheitlikeks katseteks anda elule m\xc3\xb5tet. Need l\xc3\xa4htuvad ekslikust arusaamast, et iseenda v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust saab kaitsta ja edendada kulla v\xc3\xb5i selle t\xc3\xa4nap\xc3\xa4evaste ekvivalentide ahne kogumisega. Kui see ei \xc3\xb5nnestu, siis tehakse neid asju lihtsalt vajadusest midagi teha. V\xc3\xa4hesed suudavad paigal istuda, veel v\xc3\xa4hem istuda ja m\xc3\xb5telda. Kui inimesed on m\xc3\xb5istusega olendid, siis k\xc3\xbcll mitte sellep\xc3\xa4rast, et nad palju m\xc3\xb5tleksid. Nagu teistelgi loomadel, on meil rahutud soovid ja igatsused, mille t\xc3\xb5ttu me oleme pidevas liikumises. Aristoteles seostas m\xc3\xb5tlemist esmajoones jumalatega, mitte surelikega, v\xc3\xa4lja arvatud filosoofia ja metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika armastajad, kelle \xc3\xb5nn on v\xc3\xb5rreldav jumalate \xc3\xb5nnega.\n_START_SECTION_\nArmastus ja loodus\n_START_PARAGRAPH_\nOn aga m\xc3\xb5ned asjad, milleta l\xc3\xa4bi ei saa, v\xc3\xa4hemalt mitte ilma s\xc3\xbcgava kannatuseta ja oma loomuse v\xc3\xa4henemiseta. Nende seas on v\xc3\xa4hemalt m\xc3\xb5ne kaasinimese armastus ja heakskiit. Kui neid ei ole, siis p\xc3\xbc\xc3\xbctakse neid korvata teeseldud kiindumuse, meele j\xc3\xa4rele olemisega ja aukartusega ning m\xc3\xb5nikord hirmuga. H\xc3\xa4mmastaval kombel tunduvad need aseained sageli inimeste elule t\xc3\xa4hendust andvat. Asi pole nende asjade eneste v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuses, vaid selles, et see vajadus, mida inimesed nendega asjatult rahuldada p\xc3\xbc\xc3\xbcavad, on s\xc3\xbcgav._NEWLINE_Teine vajadus, mida ei saa k\xc3\xb5rvaldada ega suure kahjuta rahuldamata j\xc3\xa4tta, on armastus looduse vastu ja tunne, et meil on looduses oma koht. Ilma selleta saavad meist masinad, mis jahvatavad seni, kuni surm annab asjata otsitud rahu. Lapsed kipuvad pidama end maailma nabaks; need, kes armastavad loodust, muutuvad tundlikuks oma samasusest reaalsuse tervikuga, millel pole algust ja l\xc3\xb5ppu. Paljudele inimestele ongi metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika raske sellep\xc3\xa4rast, et nad paigutavad end lapsikult lava keskele, omistamata muule vaimu ega hinge.\n_START_SECTION_\nMetaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika ja tarkus\n_START_PARAGRAPH_\n\xc3\x9cks vajadus on ka vajadus metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika j\xc3\xa4rele. Ilma selleta me ei saa olla t\xc3\xa4iesti m\xc3\xb5istusega olendid. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika ei t\xc3\xb5ota Jumalat, vabadust, surematust ega midagi sarnast, ei m\xc3\xb5istusp\xc3\xa4rast lootust nendele ega teadmist nende kohta. Ta ei t\xc3\xb5ota \xc3\xbcldse mitte millegi teadmist. Teadmist v\xc3\xb5ib leida empiirilisest teadusest. Mis see siis on, mida ainult filosoofia saab pakkuda? See on tarkus. Lihtsalt tarkus, mitte piiritu tarkus ja v\xc3\xb5itmatu t\xc3\xb5de, mis j\xc3\xa4\xc3\xa4b jumalatele, mitte suur arusaamine kosmosest ja inimesest. Milles seisneb tarkuse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus, kui ta ei anna meile vabadust, jumalaid, hauatagust elu, mida me s\xc3\xbcgavalt igatseme?_NEWLINE_Esiteks, tarkus s\xc3\xa4\xc3\xa4stab meid aseainetest, v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusetutest dogmadest ja usutunnistustest. Rumalad haaravad kinni aseainetest, mis t\xc3\xb5otavad ahnusest ja v\xc3\xb5istlemisest tulevate rumalate, haigete ja destruktiivsete soovide t\xc3\xa4itumist. Kohest veendumust, mida m\xc3\xb5nikord tekitab lause "Jeesus armastab sind!", v\xc3\xb5etakse selle kindla t\xc3\xb5esuse m\xc3\xa4rgina; tegelikult annab see tunnistust s\xc3\xbcgavast vajadusest armastuse j\xc3\xa4rele. Paljud inimesed v\xc3\xb5ivad tahtlikult pagendada iseenda v\xc3\xa4ltimatu h\xc3\xa4vimise ja objektiivse kindluse, isegi enne kui nad seda t\xc3\xb5eliselt tunnevad. N\xc3\xb5nda on usu religioon, mis v\xc3\xa4\xc3\xa4rastab k\xc3\xb5ik ja t\xc3\xb5stab maailma pea peale, odav metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika mitte vaimust vaestele, vaid vaimust vaesunutele ja tarkusetutele, kellest m\xc3\xb5ned m\xc3\xb5nulevad maise kuulsuse s\xc3\xa4ras. Selline religioon, mis asendab m\xc3\xb5tted t\xc3\xbchjade s\xc3\xb5nadega, ei ole metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiliste m\xc3\xb5tlejate religioon ega nende religioon, kes armastavad esiti Jumalat ja loodust ning iseennast kui selle peegeldust._NEWLINE_Nendel, kellele religioon ei l\xc3\xa4he peale, v\xc3\xb5ib \xc3\xbcsna samasugust vajadust rahuldada ideoloogia, mis on alusetu v\xc3\xa4ljam\xc3\xb5eldis, unelus, mis on samuti metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika aseaine. See annab tunnistust s\xc3\xbcgavast vajadusest metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika j\xc3\xa4rele._NEWLINE_Kes ma olen? Mis on maailm ja miks ta selline on? Miks ta ei ole kahvatu, viljatu, vaenulik ja m\xc3\xb5ttetu nagu kuu? Kuidas saab olla s\xc3\xa4\xc3\xa4rane asi nagu mina? Mis see aju on, kas see m\xc3\xb5tleb? Kust tuleb see igatsus v\xc3\xb5i tahe? Kas ta on vaba? Kas ta h\xc3\xa4vib koos minuga? Kas ta on ehk igavene? Mis on surm, ja mis on \xc3\xbcldse s\xc3\xbcnd? Algus? L\xc3\xb5pp? Ja kas elu on kellav\xc3\xa4rk? Kas maailm ei paku alternatiive? Kui pakub, on sellel t\xc3\xa4htsust? Kas saab midagi m\xc3\xb5elda jumalate kohta? Kas neid \xc3\xbcldse on? Kas loodus on ise enda looja ja minu looja, h\xc3\xa4ll ja haud, p\xc3\xbcha ja profaanne, taevas ja p\xc3\xb5rgu? Vastused on teadmata ja j\xc3\xa4\xc3\xa4vadki teadmatuks. Kuigi vastuseid on m\xc3\xb5ttetu otsida, j\xc3\xa4\xc3\xa4daksegi neid otsima. Valesid ja v\xc3\xa4ljam\xc3\xb5eldud vastuseid on k\xc3\xb5ik kohad t\xc3\xa4is. Alati \xc3\xbctleb keegi, et ta teab vastuseid, on need leidnud religioossest kogemusest, esoteerilisest raamatust v\xc3\xb5i millestki okultsest. Nad ei leia neid. Nad ei leia midagi muud kui k\xc3\xbcsimise vajaduse haihtumise ja hirmu vastuste ees. Nad leiavad lohutuse teadmatuses. Vajadus metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika j\xc3\xa4rele ei kao. Enamik inimesi hoidub metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikast, sest selle rada pole kerge ega pruugi viia aardeni. Eelistatakse metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika vaeseid sugulasi, sest need pakuvad k\xc3\xb5ike eimillegi eest: jumalat, kes on meid eraldanud \xc3\xbclej\xc3\xa4\xc3\xa4nud loodust ja tagab iga\xc3\xbchele surematuse, ja tahet, mis on vaba looma saatust. Inimesed j\xc3\xa4\xc3\xa4vad alati valima aseaineid. Ent ometi on metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika see, mis s\xc3\xa4ilitades meie s\xc3\xbcgavaima teadmatuse, pakkumata terakestki teadmist, annab siiski selle, millest ainukesena tasub kinni hoida, pagendades k\xc3\xb5ik, mis pakub midagi paremat. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika t\xc3\xb5otab tarkust, mis on sageli lahutamatu teadmatusest, kuid mille s\xc3\xa4ra on siiski ehtne, mitte laenatud, mitte meie eredate ja isekate lootuste peegeldus.\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk kaks: Isikud ja kehad\n_START_PARAGRAPH_\nM\xc3\xb5nikord tekitavad k\xc3\xb5ige lihtsamad ja ilmsemad eristused k\xc3\xb5ige s\xc3\xbcgavamaid intellektuaalseid raskusi ning k\xc3\xb5ige tavalisem kogemus viib meid s\xc3\xbcgavasse teadmatusse. N\xc3\xa4iliselt k\xc3\xb5ige lihtsamale k\xc3\xbcsimusele "Mis ma olen?" on k\xc3\xb5ige raskem vastata, tekitab h\xc3\xa4mmeldust ja viib k\xc3\xb5ige raskemate filosoofiliste spekulatsioonideni, ja ometi on see k\xc3\xbcsimus k\xc3\xb5ige t\xc3\xa4htsam. Mis on minu sisim loomus? Mis on see mina, millega mul on k\xc3\xb5ige l\xc3\xa4hemalt tegu ja mis on minu jaoks maailma kese? Kogu moraal, metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika ja \xc3\xb5igus s\xc3\xb5ltuvad sellest. Need eeldavad, et on olemas moraalisubjektid, kellel v\xc3\xb5ib olla s\xc3\xbc\xc3\xbc. Aga moraalne vastutus on ainult teatud t\xc3\xbc\xc3\xbcpi asjadel, ja inimesed ei ole tegelikult niisugused, siis traditsiooniline moraal ja \xc3\xb5igus on m\xc3\xb5ttetus. Paljud usundid eeldavad, et inimesed on vaimsed olendid, kes elavad keha surma \xc3\xbcle. Kui see tegelikult nii pole, siis need p\xc3\xb5hinevad arusaamatusel. Sellep\xc3\xa4rast peame sellele k\xc3\xbcsimusele vastuse leidma._NEWLINE_Kui tuttav ja v\xc3\xb5ib-olla armastatud inimene sureb, siis on loomulik m\xc3\xb5elda, et see isik ei ole sama mis tema s\xc3\xa4ilmed, sest mitte neid me ju ei tundnud ja armastanud. Usklik r\xc3\xa4\xc3\xa4gibki pigem lahkumisest kui surmast. Kui ma r\xc3\xb5\xc3\xb5mustan oma saavutuste \xc3\xbcle, eriti kui neil on suur moraalne t\xc3\xa4htsus, v\xc3\xb5i kui ma kahetsen oma eba\xc3\xb5nnestumisi, siis vaevalt ma arvan, et mul on see hoiak oma keha v\xc3\xb5i m\xc3\xb5ne selle osa suhtes; ma arvam hoopis, et mul on see selle oma osa suhtes, mis on isiklik, sest ma \xc3\xb5nnitlen iseennast, teen etteheiteid iseendale. Sama lugu on k\xc3\xb5igi inimestele eriomaste suhetega, nagu armastus ja s\xc3\xb5prus, mis tunduvad \xc3\xbchendavat isikuid, mitte lihtsalt kehasid.\n_START_SECTION_\nMina ja keha reaalsus\n_START_PARAGRAPH_\nVaevalt saan ma kahelda enda ja oma keha reaalsuses, olgu ma siis oma kehaga samane v\xc3\xb5i vaim v\xc3\xb5i hing v\xc3\xb5i m\xc3\xb5tete ja tunnete kogum. Kui ma midagi muud ei tea, siis v\xc3\xa4hemalt seda, et ma olen olemas. Ja see on koosk\xc3\xb5las teadmatusega mina loomusest. Ma tean kindlalt, et mul on keha, kogemuse p\xc3\xb5hjal, isegi kui ma ei tea enda ja oma keha vahelist suhet ega keha loomust ja funktsioneerimist._NEWLINE_Mida ma \xc3\xbctlen, kui ma nii kindlalt \xc3\xbctlen, et mul on keha? Tundub, et on kolm v\xc3\xb5imalust. Esiteks, mina olengi keha. teiseks, keha on \xc3\xbcks asjadest, mida ma oman, kuigi v\xc3\xb5ib-olla erilisel kombel. Kolmandaks, mina ja keha on kaks asja, mis on erilisel kombel omavahel seotud. K\xc3\xb5ik kolm vaadet tekitavad raskusi, ja kolmas jaguneb paljudeks teooriateks. Alustame k\xc3\xb5ige lihtsamast, ja vaatame, kas m\xc3\xb5ni teine on parem.\n_START_SECTION_\nMaterialism\n_START_PARAGRAPH_\nKeha on materiaalne asi, kuigi ebatavaline ja v\xc3\xa4ga keeruline. Kui ta poleks materiaalne, poleks p\xc3\xb5hjust teda kehaks nimetada. Kui mina olengi keha (identsusteooria), siis v\xc3\xb5ib k\xc3\xbcll \xc3\xb6elda, et mul on keha, sest \xc3\xb6eldakse ju, et laual on neli jalga ja plaat, kuigi laud ja selle osad on sama asi. Nii et ma v\xc3\xb5ingi olla oma kehaosade kogusus, kusjuures nende vahel on seos, mille t\xc3\xb5ttu ma olen materiaalne loomne elusorganism._NEWLINE_Selise materialistliku inimesek\xc3\xa4situse suur eelis on lihtsus. Inimene on keha nagu teisedki asjad. Me ei pea pead murdma keha ja vaimu suhte p\xc3\xa4rast (keha ja vaimu probleem). Surm on inimese h\xc3\xa4vimine, sest h\xc3\xa4vib see, mis moodustab elu. Inimese saatus on tema keha saatus. Sellep\xc3\xa4rast inimene muretsebki keha tervise ja heaolu ning s\xc3\xa4ilimise p\xc3\xa4rast. Ja tundub, et k\xc3\xb5igil ongi selline hoiak, olenemata filosoofilistest ja religioossetest arvamustest. Erinevus iseenda ja teiste inimeste ja asjade vahel ei pruugigi olla muud kui erinevus kehade vahel._NEWLINE_Sellel k\xc3\xa4situsel on siiski v\xc3\xa4ga suured raskused, mist\xc3\xb5ttu peaaegu iga teooriat, kui absurdne see l\xc3\xa4hemal vaatlusel ka poleks, on filosoofid millalgi materialismile eelistanud.\n_START_SECTION_\n"Identsuse" t\xc3\xa4hendus\n_START_PARAGRAPH_\nIdentsuse all peab materialist m\xc3\xb5istma enda ja oma keha t\xc3\xa4ielikku ja ranget identsust. Siis peab saama m\xc3\xb5lema kohta v\xc3\xa4ita t\xc3\xa4pselt samu asju. Kas on midagi, mis on t\xc3\xb5si minu, aga mitte minu keha kohta, v\xc3\xb5i \xc3\xbcmberp\xc3\xb6\xc3\xb6rdult? Ma olin millalgi moraalselt laiduv\xc3\xa4\xc3\xa4rne v\xc3\xb5i kiiduv\xc3\xa4\xc3\xa4rne. Kas seda v\xc3\xb5ib \xc3\xb6elda ka minu keha v\xc3\xb5i m\xc3\xb5ne selle osa kohta? Kas moraalipredikaate saab ilma j\xc3\xa4meda ebak\xc3\xb5lata \xc3\xbcldse f\xc3\xbc\xc3\xbcsilistele esemetele rakendada? V\xc3\xb5i oletame, et mul on mingi s\xc3\xbcgav soov v\xc3\xb5i m\xc3\xb5te. Imelik on v\xc3\xa4ita, et see on minu kehal. Kuidas saab puhtf\xc3\xbc\xc3\xbcsilise eseme puhtf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline seisund olla suunatud millelegi v\xc3\xb5i k\xc3\xa4ia millegi kohta, (intentsionaalsus) mis ei ole reaalne? V\xc3\xb5i oletame, et ma olen usklik ning armastan Jumalat ja ligimest. Kas seda saab omistada kehale v\xc3\xb5i m\xc3\xb5nele kehaosale? Siin ei ole v\xc3\xb5ib-olla loogilist asurdsust ega puhast v\xc3\xa4\xc3\xa4rust, aga need v\xc3\xa4ited on imelikud ja pole kindel, et neil on t\xc3\xa4hendus._NEWLINE_Kuidas saab f\xc3\xbc\xc3\xbcsilise eseme f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline seisund olla identne uskumusega? Ja kuidas f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline seisund saab olla v\xc3\xa4\xc3\xa4r?\n_START_SECTION_\nPlatoni dualism\n_START_PARAGRAPH_\nSellep\xc3\xa4rast ongi metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikud ja teoloogid inimese vaimu v\xc3\xb5i hinge ja keha radikaalselt eristanud ning omistanud neile erinevat laadi omadusi._NEWLINE_K\xc3\xb5ige lihtsam ja radikaalsem sellistest vaadetest samastab isiku v\xc3\xb5i mina vaimu v\xc3\xb5i hingega ning kuulutab selle suhte kehaga peaaegu juhuslikuks h\xc3\xb5ivamise, omamise v\xc3\xb5i kasutamise suhteks. Platon ja paljud teised m\xc3\xbcstilised filosoofid hinge vanglaks, savikamakaks, kust ta \xc3\xbckskord r\xc3\xb5\xc3\xb5msalt lahkub nagu lind puurist. Isik on mittemateriaalne substants, vaim. Selle vaate on kindlalt omaks v\xc3\xb5tnud miljonid mittem\xc3\xb5tlevad inimesed, sest see on koosk\xc3\xb5las religioosse raamistikuga, milles nende metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilise arvamused on kujunenud, ja nad tahavad pidada end millekski enamaks kui tavaliseks materiaalseks asjaks. Ka targad filosoofid eristavad vaimu atribuute keha omadest. Mingil kujul l\xc3\xa4htub dualism materialismi metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilisest, moraalsetest ja epistemoloogilistest raskustest._NEWLINE_Ent dualismilgi on t\xc3\xb5sised raskused. Esiteks, isegi kui vam v\xc3\xb5i hing on lihtne, on isik kaks eraldi asja, millel pole peaaegu midagi \xc3\xbchist ja mille vaheline seos on \xc3\xb5hk\xc3\xb5rn. Selle raskuse minimeerimiseks \xc3\xb6eldakse tavaliselt, et isik on p\xc3\xa4riselt ainult vaim ja keha pole p\xc3\xa4riselt isiku osa, kuigi keha on f\xc3\xbc\xc3\xbcsiliste esemete seas erilisel kohal, sest ilma kehata oleks vaim p\xc3\xa4ris abitu. Vaim omab keha. Aga omamine on \xc3\xbchiskondlik m\xc3\xb5iste, see oleneb kokkulepetest ja seadustest. Aga keha omamine selles m\xc3\xb5ttes on teistsugune: orja keha ei oma orjapidaja, vaid ori ise. Ja muretsemine oma keha p\xc3\xa4rast on v\xc3\xb5rreldamatu muretsemisega mis tahes varanduse p\xc3\xa4rast. H\xc3\xb5ivamine on m\xc3\xb5iste f\xc3\xbc\xc3\xbcsilise suhte kohta. Aga vaim ei ole f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline, nii et h\xc3\xb5ivamise m\xc3\xb5iste ei rakendu. Ja kasutamise m\xc3\xb5iste ei ole k\xc3\xb5igi kehaosade suhtes rakendatav, sest need ei ole meie kontrolli all. Teiselt poolt, kuuldeaparaadid ja prillid ei ole kehaosad, kuigi neid kasutatakse, isegi kui ilma nendeta l\xc3\xa4bi ei saada. Ei saa ka \xc3\xb6elda, et minu keha on see f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline entiteet, ilma milleta elada ei saa, sest niisugused on ka p\xc3\xa4ike ja \xc3\xb5hk._NEWLINE_Seos minu ja minu keha vahel on palju intiimsem ja metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilisem kui need teised seosed. Minu keha on v\xc3\xa4hemalt minu osa, aga mitte lihtsalt osa, nagu k\xc3\xa4sion keha osa. Me ei tea ikka veel, kuidas vaim ja keha on seotud.\n_START_SECTION_\nPalju teooriaid\n_START_PARAGRAPH_\nKui ma \xc3\xbcldse eristan keha ja vaimu kui eri asju, siis tekivad nii rasked probleemid, et veidradki tunduvad usutavad, kui nad annavad lootust probleem lahendada. Materialistid on eitanud vaimu olemasolu ja idealistid on eitanud mateeria olemasolu, v\xc3\xa4ites, et kehad eksisteerivad ainult ideedena m\xc3\xb5nes vaimus. Teised on v\xc3\xa4itnud, et vaimu ja keha vahel on p\xc3\xb5hjuse ja tagaj\xc3\xa4rje seos, nad m\xc3\xb5jutavad teineteist: see on interaktsionism. Teised on v\xc3\xa4itnud, et kuna vaimul ei saa olla f\xc3\xbc\xc3\xbcsilisi tagaj\xc3\xa4rgi, siis m\xc3\xb5ju on ainult \xc3\xbchepoolne: keha toimib vaimule, tekitades teadvust, m\xc3\xb5tteid ja tundeid; see on epifenomenalism. Teistele on m\xc3\xb5lemad m\xc3\xb5jud arusaamatud, et on ainult \xc3\xbchte liiki substantsid ning keha ja vaim on selle aspektid; see on kahe aspekti teooria. Sama raskuse \xc3\xbcletamiseks on v\xc3\xa4idetud, et vaim ja keha on erinevad substantsid, mis ei m\xc3\xb5juta teineteist, kuid nende ajalood j\xc3\xa4tavad mulje p\xc3\xb5hjuslikust seosest; see on parallelism. On isegi v\xc3\xa4idetud, et parallelismi tekitab Jumal, kes loob inimese koos eelkehtestatud harmooniaga vaimse ja f\xc3\xbc\xc3\xbcsilise ajaloo vahel. Teise teooria j\xc3\xa4rgi p\xc3\xb5hjustab vaimset elu hetkest hetkesse Jumal t\xc3\xa4pses vastavuses kehas toimuvaga (okasionalism).\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk kolm: Interaktsionism\n_START_PARAGRAPH_\nEt andmete j\xc3\xa4rgi ma olen olemas ja mul on keha, siis ma pean kas v\xc3\xa4itma, et ma olen keha, v\xc3\xb5i v\xc3\xa4itma, et ma olen vaim, millel on keha, ja keha, millel on vaim. Teisel juhul on k\xc3\xb5ige lihtsam v\xc3\xa4ita, et keha ja vaim m\xc3\xb5jutavad teineteist p\xc3\xb5hjuslikult. Indiviidi keha ja vaim ongi niiviisi seotud keha ja vaim. Minu keha on see f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline ese, mida minu vaimus\xc3\xbcndmused saavad otseselt m\xc3\xb5jutada; minu vaim on see vaim, mida minu keha s\xc3\xbcndmused saavad otseselt m\xc3\xb5jutada. Mina koosnen niisuguses seoses olevast vaimust ja kehast._NEWLINE_Mingil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral kinnitab seda isikuk\xc3\xa4situst viis, kuidas me kirjeldame m\xc3\xb5ningaid kogemusi: keha teatud seisund p\xc3\xb5hjustab puhtsubjektiivse, vaadeldamatu seisundi, mida nimetatakse valuks. See ei ole seega keha seisund, vaid on mentaalne. Oma valu v\xc3\xb5i m\xc3\xb5nd muud oma vaimuseisundit saan vaadelda ainult mina ise ja ma olen sellest vahetult teadlik. Ja minagi ei saa seda vaadelda samal viisil, nagu ma vaatlen oma keha v\xc3\xb5i m\xc3\xb5ne teise keha seisundit v\xc3\xb5i muutust._NEWLINE_On tavaline ka m\xc3\xb5elda, et puhtvaimsel muutusel on kehas vaadeldavad tagaj\xc3\xa4rjed. N\xc3\xa4iteks hirm on puhtsubjektiivne vaimuseisund, mis tekitab higistamist ja teisi kehalisi muutusi. Pelk m\xc3\xb5te toidule v\xc3\xb5ib p\xc3\xb5hjustada s\xc3\xbcljeeritust, ja m\xc3\xb5nel inimesel v\xc3\xb5ivad hakata k\xc3\xa4ed higistama palja m\xc3\xb5tte juures k\xc3\xb5rgetest kohtadest ja ohtlikest olukordadest. Tahtlikku tegevust kujutatakse sageli kehalise k\xc3\xa4itumisena, mille p\xc3\xb5hjuste seas on valikud, otsused, kavatsused ja tahtmised, mis on k\xc3\xb5rvalseisjale vaadeldamatud.\n_START_SECTION_\nSelle \xc3\xbcmberl\xc3\xbckkamine\n_START_PARAGRAPH_\nSee k\xc3\xa4situs on siiski v\xc3\xb5imatu. Keha ja vaim on t\xc3\xa4iesti eraldi asjad, ja vaimu p\xc3\xb5hjuslik m\xc3\xb5ju kehale on v\xc3\xa4ljaspool f\xc3\xbc\xc3\xbcsika seadusi. Nii et inimese k\xc3\xa4itumine on ime. M\xc3\xb5ned n\xc3\xb5ustuvad selle j\xc3\xa4relmiga, viidates sellele, et inmloomus ongi saladuslik. Aga t\xc3\xa4psemalt vaadates ilmneb, et see ei ole lihtsalt saladuslik, vaid t\xc3\xa4iesti arusaamatu._NEWLINE_Oletame, et ma m\xc3\xb5tlen k\xc3\xb5rgetest ja ohtlikest kohtadest, teades, et istun turvaliselt tugitoolis. Varsti hakkavad mul k\xc3\xa4ed higistama. Siin peab miski puhtmentaalne p\xc3\xb5hjustama kehalisi muutusi._NEWLINE_Aga tegelikult ei ole asi nii lihtne. Higistamise p\xc3\xb5hjusi saab kirjeldada, viitamata mittef\xc3\xbc\xc3\xbcsilistele, mentaalsetele p\xc3\xb5hjustele, ja ei saa ka kujutleda, kuidas need v\xc3\xb5iksid p\xc3\xb5hjustada v\xc3\xb5i m\xc3\xb5jutada n\xc3\xa4iteks ioonide difusiooni. Aga kuidas see f\xc3\xbc\xc3\xbcsikaliste protsesside ahel algab? Algus peab olema peaajus, ja ainult seal saab toimuda keha m\xc3\xb5jutamine vaimu poolt. Pole arusaadav, kuidas niisugust m\xc3\xb5ju k\xc3\xa4sitada. M\xc3\xb5tted on vaimus, need on ruumilise asukohata ja neil pole \xc3\xbchtki vaadeldavat omadust. F\xc3\xbc\xc3\xbcsilistel protsessidel on f\xc3\xbc\xc3\xbcsilised p\xc3\xb5hjused, vaimseid p\xc3\xb5hjusi sinna vahele ei mahu.\n_START_SECTION_\nVastastikuse toime koht\n_START_PARAGRAPH_\nOn raske \xc3\xb6elda, kus vaim keha m\xc3\xb5jutab: vaimuprotsessid ei ole ju lokaliseeritavad. M\xc3\xb5nikord \xc3\xb6eldakse, et see peab toimuma peaajus, aga m\xc3\xb5ju asukoht tuleb t\xc3\xa4pselt piiritleda, aga siis on protsessidel t\xc3\xa4psed f\xc3\xbc\xc3\xbcsilised p\xc3\xb5hjused ja vaimu m\xc3\xb5jule ei j\xc3\xa4\xc3\xa4 kohta.\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk neli: vaim kui keha funktsioneerimine\n_START_PARAGRAPH_\nVastuseks on v\xc3\xa4idetud, et inimesed on k\xc3\xbcll f\xc3\xbc\xc3\xbcsilised esemed, aga neil on ps\xc3\xbchholoogilised v\xc3\xb5imed ja atribuudid, mida saab k\xc3\xa4sitada keha teatud funktsioneerimiste kaudu v\xc3\xb5i isegi nendega samastada.\n_START_SECTION_\nEpifenomenalism\n_START_PARAGRAPH_\nEpifenomenalismi j\xc3\xa4rgi ei osale mentaalsed seisundid ja s\xc3\xbcndmused (m\xc3\xb5tted, kujutlused, ideed, tunded) f\xc3\xbc\xc3\xbcsiliste protsesside p\xc3\xb5hjustamises, aga m\xc3\xb5nikord on nad ise kehaliste (peamiselt n\xc3\xa4rvis\xc3\xbcsteemi) protsesside tagaj\xc3\xa4rjed. Siis inimene on elus f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline keha, millel on vaim, ja vaim koosneb ainult teadvustatud v\xc3\xb5i teadvustamata seisundite ja s\xc3\xbcndmuste pidevast jadast, mis on kehalise tegevuse tagaj\xc3\xa4rg ja mitte p\xc3\xb5hjus._NEWLINE_See v\xc3\xa4ldib raskust seoses sellega, kuidas vaim keha m\xc3\xb5jutab, aga ka sellel on nii kohutavad tagaj\xc3\xa4rjed, et peaaegu k\xc3\xb5ik alternatiivid tunduvad paremad. Esiteks on problemaatiline, kuidas f\xc3\xbc\xc3\xbcsilistel protsessidel saavad olla tagaj\xc3\xa4rjed, mis p\xc3\xb5him\xc3\xb5tteliselt ei saa kuuluda millegi f\xc3\xbc\xc3\xbcsilisse kirjeldusse.\n_START_SECTION_\nM\xc3\xb5tlemise v\xc3\xa4idetav \xc3\xbcleliigsus\n_START_PARAGRAPH_\nKehalised protsessid on enesek\xc3\xbcllased, vaim on nende juhuslik k\xc3\xb5rvalsaadus, mis on inimese k\xc3\xa4itumise m\xc3\xb5istmise ja seletamise seisukohast t\xc3\xa4iesti \xc3\xbcleliigne. Aga tundub, et seda on t\xc3\xa4iesti v\xc3\xb5imatu uskuda: kuidas siis m\xc3\xb5tted ei m\xc3\xb5juta tegevust? Vastuseks v\xc3\xb5idakse \xc3\xb6elda, et p\xc3\xb5hjused on ilma tagaj\xc3\xa4rgedeta v\xc3\xb5imatud, ja sellep\xc3\xa4rast epifenomenalismist ei j\xc3\xa4reldu, et vaimsete n\xc3\xa4htuste puududes oleks inimese k\xc3\xa4itumine samasugune. Aga see m\xc3\xb5ttek\xc3\xa4ik ei esita epifenomenalismi \xc3\xb5igesti: vaimun\xc3\xa4htused ei ole mitte vaadeldava kehalise k\xc3\xa4itumise, vaid aju ja n\xc3\xa4rvis\xc3\xbcsteemi seisundite tagaj\xc3\xa4rg. Ka vaadeldav k\xc3\xa4itumine, sealhulgas tahtlikud toimingud, on nende tagaj\xc3\xa4rg. Neil on kahed t\xc3\xa4iesti erinevat laadi tagaj\xc3\xa4rjed. Aju ja n\xc3\xa4rvis\xc3\xbcsteemi seisundid toovad vaadeldava k\xc3\xa4itumise kaasa niikuinii, vaimseid tagaj\xc3\xa4rgi pole selle seletamisel tarvis arvesse v\xc3\xb5tta, nii et nende olemasolust v\xc3\xb5i puudumisest ei olene ikkagi midagi. V\xc3\xb5ib k\xc3\xbcll \xc3\xb6elda, et ilma nendeta teatud aju ja n\xc3\xa4rvis\xc3\xbcsteemi seisundeid kui nende p\xc3\xb5hjuseid ei oleks, kuid see ei t\xc3\xa4henda, et vaimun\xc3\xa4htused oleksid tarvilikud kehalise k\xc3\xa4itumise jaoks, sest see k\xc3\xa4itumine v\xc3\xb5iks vabalt olla teiste kehaliste seisundite tagaj\xc3\xa4rg ja peab igal juhul olema mingite kehaliste seisundite tagaj\xc3\xa4rg.\n_START_SECTION_\nJ\xc3\xa4lle materialism\n_START_PARAGRAPH_\nMe ei ole vastusele l\xc3\xa4hemale j\xc3\xb5udnud, sest iga teooria raskused on viinud meid teooriani, millel on veel rohkem raskusi. V\xc3\xb5ib-olla me saame kindlalt j\xc3\xa4reldada ainult seda, et inimese loomus on saladuslik. Keegi ei saa \xc3\xbchtki neist vaadetest ilma piinlikkuseta pooldada, kui ta just ei otsusta raskusi mitte n\xc3\xa4ha. Igatahes on selge, et \xc3\xbckski dualismi vorm ei \xc3\xbcleta lihtsa materialismi raskusi, vaid toob lisaks probleemi, kuidas keha ja vaimu vahelist seost kirjeldada. Nii et inimloomuse metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilist m\xc3\xb5istmist tuleb otsida materialismi raames. K\xc3\xb5ik dualismi vormid tulevad isikute ja f\xc3\xbc\xc3\xbcsiliste esemete erinevusest: f\xc3\xbc\xc3\xbcsilised esemed ei saa m\xc3\xb5elda jne. Aga samad raskused on isikuliste ja ps\xc3\xbchholoogiliste predikaatide ja kirjelduste rakendamisel \xc3\xbcksk\xc3\xb5ik millele, sealhulgas vaimudele v\xc3\xb5i hingedele. Kuidas vaim saab m\xc3\xb5elda? Kui vaim saab m\xc3\xb5elda, miks siis keha ei v\xc3\xb5iks t\xc3\xa4pselt samamoodi m\xc3\xb5elda? Dualistliku metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika allikas saab ilmseks, kui dualistilt k\xc3\xbcsida, vaimu v\xc3\xb5i hinge kirjeldust. Ta vastab, et vaim ongi see, mis m\xc3\xb5tleb jne. Aga me alustasime sellest, et inimene m\xc3\xb5tleb, ja inimesel on teiste ruumis ja ajas olevate objektidega palju \xc3\xbchist. Aga dualismi asemel oleks pidanud \xc3\xbctlema, et inimestel on palju \xc3\xbchist k\xc3\xb5igi f\xc3\xbc\xc3\xbcsiliste esemetega, samuti elusate f\xc3\xbc\xc3\xbciliste esemetega, ja nad on ainulaadsed selle poolest, et nad m\xc3\xb5tlevad jne. See argument on t\xc3\xa4pselt sama hea kui dualisti oma, kuid ei tekita hinge ja keha vahelise seose probleemi.\n_START_SECTION_\nDualistlike teooriate allikas\n_START_PARAGRAPH_\nMiks siis dualisti argumendid tunduvad usutavamad?_NEWLINE_Esiteks v\xc3\xb5ib-olla sellep\xc3\xa4rast, et f\xc3\xbc\xc3\xbcsilist eset me kujutleme pigem elutuna. Aga me v\xc3\xb5iksime k\xc3\xbcsida, kas on midagi absurdset selles, et kivit\xc3\xbckk ei m\xc3\xb5tle ja inimene kui f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline ese m\xc3\xb5tleb. Muidugi ei ole. Aga v\xc3\xb5idakse k\xc3\xbcsida, kuidas pelgal f\xc3\xbc\xc3\xbcsilisel esemel saavad olla tunded. Noh, aga konna puhul see meid ei h\xc3\xa4mmasta: tal on ju keeruline n\xc3\xa4rvis\xc3\xbcsteem. Sama lugu on m\xc3\xb5tlemisega: inimesel on ju keeruline aju. Materialist tahaks muidugi v\xc3\xa4ita, et tundmine jne ongi t\xc3\xa4iesti tuntud liiki materiaalsed seisundid, aga see on asjatu lootus, ja see j\xc3\xa4\xc3\xa4bki lihtsa materialismi raskuseks. Need seisundid ei saa olla intentsionaalsed. N\xc3\xa4iteks on p\xc3\xa4ris h\xc3\xa4sti teada, millised f\xc3\xbcsioloogilised seisundid on inimesel hirmu puhul. Aga kui need kunstlikult esile kutsuda, siis inimene ei koge hirmu. Ta \xc3\xbctleb, et tal on ebam\xc3\xa4\xc3\xa4raselt hirmu sarnane seisund, aga ta ei karda midagi._NEWLINE_Aga sellest, et ps\xc3\xbchholoogilised seisundid ei ole identsed tuntud kehaliste seisunditega, ei j\xc3\xa4reldu, et nad pole identsed mitte mingite mateeria seisunditega. Keha ebatavalised seisundid ei ole arusaamatumad kui uus substants. Ja kui \xc3\xb6elda, et me hinge v\xc3\xb5i vaimu all lihtsalt peame silmas seda, millel on ps\xc3\xbchholoogilised seisundid, siis j\xc3\xa4\xc3\xa4b ikkagi lahtiseks, kas see ikkagi pole keha. Millegi olemasolu ei saa j\xc3\xa4reldada definitsioonist.\n_START_SECTION_\nHing\n_START_PARAGRAPH_\nOletame, et meil on tunne, et isik ei saa olla pelk keha ja \xc3\xbckski keha keerukus ei saa \xc3\xbcletada l\xc3\xb5het keha ja isiku vahel. Kujutleme keerulist keha, mis on elus inimesega f\xc3\xbc\xc3\xbcsiliselt identne, aga tal on midagi puudu, et inimene olla. Nimetame seda, mis puudu on, hingeks. Me ei tea hinge kohta muud, kui et ta on see, mis kehal inimesest puudu j\xc3\xa4\xc3\xa4b. Oletame, et see on pisike l\xc3\xa4bipaistev h\xc3\xa4vimatu kera. Aga kui me lisame selle organismile, siis me ei saavuta midagi. Kas asi on selles, et see "hing" on ise f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline? No teeme ta siis mittef\xc3\xbc\xc3\xbcsiliseks. Ka see ei muuda midagi. Me peame \xc3\xbctlema, mis omadused sellel lisaasjal peavad olema, et loomsest kehast saaks isik. Need ei saa olla ps\xc3\xbchholoogilised omadused, sest muidu see asi oleks juba isik; sama h\xc3\xa4sti oleksime v\xc3\xb5inud need omadused anda kehale. Selge, et pole selliseid omadusi.\n_START_SECTION_\nPs\xc3\xbchholoogiliste seisundite "privaatsus"\n_START_PARAGRAPH_\n\xc3\x96eldakse, et vaimu v\xc3\xb5i hinge omadused on lihtsalt need, mis pole tavalisel moel vaadeldavad, kuid mida asjaosaline saab vahetu teadlikkusega tunnetada. Nii et privaatsus ongi nende seisundite mentaalsuse tunnus, ja sellest j\xc3\xa4reldatakse, et need ei ole keha, vaid vaimu omadused, ja m\xc3\xb5nikord seda, et neid teadvustav isik on selle vaimuga identne. Aga m\xc3\xb5nede selliste seisundite, n\xc3\xa4iteks valude kohta on absurdne v\xc3\xa4ita, et need on vaimu v\xc3\xb5i hinge seisundid. Oletame, et mul on katkine hammas. \xc3\x96eldakse n\xc3\xbc\xc3\xbcd, et hambaarst saab hamba seisundit t\xc3\xa4pselt kirjeldada, teadvustamata valu, j\xc3\xa4relikult ta on teadlik ainult keha seisundist, patsient aga teadvustab keha seisundit. Aga sellisest m\xc3\xb5ttek\xc3\xa4igust j\xc3\xa4reldub tegelikult ainult see, et m\xc3\xb5nd oma seisundit ma saan vaadelda ainult ise. Sellest ei j\xc3\xa4reldu, et see on vaadeldamatu asja seisund. Seisundi privaatsusest ei j\xc3\xa4reldu, et see on privaatse asja seisund. Pealegi, hambavalu ju on hamba seisund. Arst v\xc3\xb5ib k\xc3\xbcsida, kas hammas valutab, ja siis ta k\xc3\xbcsib just hamba kohta. Patsient tunnebki valu hambas. Oleks \xc3\xa4\xc3\xa4rmine moonutus \xc3\xb6elda, et valu tuntakse vaimus, ja siis kuidagi viidata hambale. Patsiendil oleks absurdne \xc3\xb6elda, et tunneb valu vaimus v\xc3\xb5i et tema vaim tunneb valu, mida kutsub esile hamba seisund. Patsient saab t\xc3\xb5eselt \xc3\xb6elda seda, et tema (elus keha) tunneb valu ja see valu on hambas._NEWLINE_Nende m\xc3\xb5ttek\xc3\xa4ikudega me ei saa pretendeerida keha ja vaimu probleemi lahendusele ega materialismi t\xc3\xb5estusele. Inimloomus j\xc3\xa4\xc3\xa4b saladuslikuks. Tundub siiski ilmne, et dualism ei v\xc3\xa4henda seda saladuslikkust nig k\xc3\xbcsimustele, millele materialist ei vasta, ei vasta ka oponendid, ainult viimased peidavad need k\xc3\xbcsimused v\xc3\xb5ib-olla paremini \xc3\xa4ra.\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk viis: Vabadus ja determinism\n_START_PARAGRAPH_\nTundub ilmne, et maailmas on igal hetkel k\xc3\xb5ik detailideni m\xc3\xa4\xc3\xa4ratud. Ebam\xc3\xa4\xc3\xa4rasus on minu k\xc3\xa4situses reaalsusest, mitte reaalsuses endas. Ja kui n\xc3\xbc\xc3\xbcd k\xc3\xbcsida, miks maailm just selline on, nagu ta on, siis tuleb p\xc3\xa4he vastus: sellep\xc3\xa4rast, et ta hetk tagasi oli just selline, nagu ta oli; sellep\xc3\xa4rast ei saagi maailm teistsugune olla. Ja see ahell\xc3\xa4heb tagasi aegade alguseni v\xc3\xb5i l\xc3\xb5pmatusse aega. Igatahes tundub, et praegune maailm on ainus, mis saaks olla, kui praegune on antud.\n_START_SECTION_\nDeterminism\n_START_PARAGRAPH_\nNii et kui k\xc3\xb5igel eksisteerival on eelnevad tingimused, siis asjad ei saaks olla teisiti, kui nad on. See ongi determinismi tees. K\xc3\xb5ik on p\xc3\xb5hjuslikult determineeritud. See kehtib nii mineviku, oleviku kui ka tuleviku kohta. Tundub, et k\xc3\xb5ik inimesed eeldavad seda oma igap\xc3\xa4evaasjades. M\xc3\xb5ned filosoofid on kuulutanud selle aru aprioorseks printsiibiks, teised peavad seda terve m\xc3\xb5istuse osaks. Kui kuulen heli, siis ma vaatan, kust see tuli, ega oleta, et see tuli eikuskilt ja sel pole p\xc3\xb5hjust. Isegi loomade puhul on see nii. Kui laps v\xc3\xb5i loom katsub kuuma ahju, siis ta usub k\xc3\xb5hklematult, et valu p\xc3\xb5hjustas ahi, ja hoiab edaspidi ahjust eemale. Kui olen haige, siis l\xc3\xa4hen arsti juurde lootusega, et p\xc3\xb5hjust on v\xc3\xb5imalik teada saada ning k\xc3\xb5rvaldada v\xc3\xb5i leevendada. Ma ei arva kunagi, et p\xc3\xb5hjust pole, muidu ma ei p\xc3\xbc\xc3\xbcaks p\xc3\xb5hjust k\xc3\xb5rvaldada.\n_START_SECTION_\nDeterminism ja inimese k\xc3\xa4itumine\n_START_PARAGRAPH_\nMa olen maailma osa, nii et determinism k\xc3\xa4ib ka minu ja minu osade kohta. Aga kuidas on lood minu m\xc3\xb5tetega? Ja minu k\xc3\xa4itumisega, mis on ju tahtlik, eesm\xc3\xa4rgip\xc3\xa4rane ja v\xc3\xb5ib-olla moraalse t\xc3\xa4htsusega? Mis saab siis vastutusest oma k\xc3\xa4itumise eest ja kontrollist oma k\xc3\xa4itumise \xc3\xbcle? Ma olen ju looduse abitu saadus ning minu teod ja see, milleks ma saan, on ette m\xc3\xa4\xc3\xa4ratud. Kui ma ei saa sinna midagi parata, mida ma teen, siis ma ei ole moraalselt laidu- ega kiiduv\xc3\xa4\xc3\xa4rne. P\xc3\xb5hjuste asukoht ega iseloom pole olulised. L\xc3\xb5plik vastutus k\xc3\xb5ige eest, mis on olemas, saab lasuda ainult k\xc3\xb5igi asjade esmap\xc3\xb5hjusel, kui see on, v\xc3\xb5i mitte millelgi, kui seda pole. See v\xc3\xa4hemalt tundub determismist v\xc3\xa4ltimatult j\xc3\xa4relduvat.\n_START_SECTION_\nDeterminism ja moraal\n_START_PARAGRAPH_\nM\xc3\xb5ned filosoofid on p\xc3\xbc\xc3\xbcdnud s\xc3\xa4ilitada determismi ja muutnud traditsioonilist moraalik\xc3\xa4situst. Nad r\xc3\xa4\xc3\xa4givad endiselt kiidu- ja laiduv\xc3\xa4\xc3\xa4rsusest, kuigi teises t\xc3\xa4henduses. Meil pole v\xc3\xb5imalik teada, millised teooriad on t\xc3\xb5esed, saab ainult vaadata, kas \xc3\xbcks v\xc3\xb5i teine metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline teooria on koosk\xc3\xb5las \xc3\xbche v\xc3\xb5i teise moraaliteooriaga. Et uurida, kas determinism on t\xc3\xb5ene, pole m\xc3\xb5tet k\xc3\xb5rvutada seda moraaliteooriatega, vaid v\xc3\xb5rrelda kindlate andmetega. V\xc3\xb5iks muidugi lihtsalt kinnitada, et ma olen moraalselt vastutav olend, kes oleks v\xc3\xb5inud oma k\xc3\xa4itumist v\xc3\xa4ltida. Aga see pole kaugeltki ilmne. Aga on kaks asja, milles ma tunnen t\xc3\xa4ielikku kindlust ja mis pole tingimata moraaliga seotud. Esiteks, m\xc3\xb5nikord ma kaalutlen, kas teha \xc3\xbchte v\xc3\xb5i teist otsust. Teiseks, m\xc3\xb5nikord oleneb minust, mida ma teen. See k\xc3\xb5ik v\xc3\xb5ib muidugi olla illusioon, aga ka igasugune filosoofiline teooria, nagu n\xc3\xa4iteks determinism, v\xc3\xb5ib olla v\xc3\xa4\xc3\xa4r. Siiski on mul palju raskem kahelda, et ma m\xc3\xb5nikord kaalutlen ja m\xc3\xb5nikord oleneb minust, mida ma teen, kui kahelda \xc3\xbcksk\xc3\xb5ik millises filosoofilises teoorias, sealhulgas determinismis. Nii et targemaks pole lootust saada, kui me ei sea teooriaid andmete j\xc3\xa4rgi, p\xc3\xbc\xc3\xbcdmata seada andmeid teooriate j\xc3\xa4rgi.\n_START_SECTION_\nKaalutlemine\n_START_PARAGRAPH_\nKaalutlemist ei saa defineerida ega isegi kirjeldada ilma metafoorideta. Me r\xc3\xa4\xc3\xa4gime selle v\xc3\xb5i tolle kaalumisest vaimus, p\xc3\xbc\xc3\xbcdest ette n\xc3\xa4ha alternatiivsete tegude tagaj\xc3\xa4rgi jne, aga see ei \xc3\xbctle, mis kaalutlemine on, kui me seda juba ei tea. Aga kaalutlemise puhul ma eeldan teatud asjade t\xc3\xb5esust, milleta kaalutlemine poleks v\xc3\xb5imalik. Esiteks, ma saan kaalutleda ainult iseenda k\xc3\xa4itumise \xc3\xbcle. Kaalutledes ma p\xc3\xbc\xc3\xbcan midagi otsustada, ja see ei ole spekuleerimine, m\xc3\xa4rkide lugemine ega \xc3\xa4raarvamine, nagu teiste inimeste (ja m\xc3\xb5nikord iseenda) tulevikuk\xc3\xa4itumise puhul. Teise inimese k\xc3\xa4itumise \xc3\xbcle v\xc3\xb5in kaalutleda, kui ta mulle allub, aga siis ma kaalutlen ikkagi selle \xc3\xbcle, kas anda talle teatud \xc3\xbclesannet. Teiseks, ma saan kaalutleda ainult tuleviku asjade \xc3\xbcle. Kolmandaks, ma ei saa kaalutleda selle \xc3\xbcle, millest ma juba tean, et ma hakkan seda tegema. Neljandaks, ma saan oma tegude \xc3\xbcle kaalutleda ainult juhul, kui ma usun, et see s\xc3\xb5ltub minust, mida ma teen.\n_START_SECTION_\n"See oleneb minust"\n_START_PARAGRAPH_\nMis see t\xc3\xa4hendab, et see oleneb minust. Raske \xc3\xb6elda, aga seda saab illustreerida._NEWLINE_Ma hoian n\xc3\xa4ppu enda ees ja saan seda liigutada vasakule v\xc3\xb5i paremale. Kui ma \xc3\xbctlen, et see oleneb minust, kuidas ma n\xc3\xa4ppu liigutab, siis ma pean silmas, et n\xc3\xa4pu liikumine on minu otsese kontrolli all. Ma saan liigutada n\xc3\xa4ppu vasakule ja ma saan liigutada n\xc3\xa4ppu paremale. Mitte et ma saaksin seda vasakule ja paremale korraga liigutada._NEWLINE_Kas need andmed, uskumus, et ma m\xc3\xb5nikord kaalutlen, ja uskumus, et m\xc3\xb5nikord oleneb minust, mida ma teen, on koosk\xc3\xb5las filosoofilise teooria determinismiga? Ei tea veel. Igatahes valmistavad need determinismile raskust. Neid andmeid ei tohi sellep\xc3\xa4rast veel tagasi l\xc3\xbckata.\n_START_SECTION_\nP\xc3\xb5hjuslik paratamatus ja loogiline paratamatus\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xb5hjuslikud seosed ei too kaasa loogilist paratamatust. Determinismi jaatamine v\xc3\xb5i eitamine ei \xc3\xbctle midagi loogilise paratamatuse kohta. Kui determinism on t\xc3\xb5ene, siis on loogiliselt v\xc3\xb5imalikud mitu s\xc3\xbcndmuste k\xc3\xa4iku, aga v\xc3\xb5imalik on ainult \xc3\xbcks. Kui determinism on v\xc3\xa4\xc3\xa4r, siis on \xc3\xbchtedes ja samastes tingimustes v\xc3\xb5imalikud (mitte lihtsalt loogiliselt v\xc3\xb5imalikud) mitu s\xc3\xbcndmuste k\xc3\xa4iku. Determinism r\xc3\xa4\xc3\xa4gib v\xc3\xb5imalikkusest, mis erineb loogilisest v\xc3\xb5imalikkusest. Seda v\xc3\xb5iks nimetada p\xc3\xb5hjuslikuks v\xc3\xb5imalikkuseks.\n_START_SECTION_\nVabadus\n_START_PARAGRAPH_\nKui minust oleneb, mida ma teen, siis ma olen vaba seda tegema. Mis see t\xc3\xa4hendab? Esiteks t\xc3\xa4hendab see, et minu tegevust miski ei takista. Teiseks, miski ei sunni seda. Sunnitud tegevus on minust olenematult toimuv tegevus._NEWLINE_Kui m\xc3\xb5ista vaba tegevust lihtsalt takistuste ja sunnita tegevusena, siis vabadus ei ole determinismiga vastuolus, sest takistuste ja sunni puudumine ei v\xc3\xa4lista positiivseid p\xc3\xb5hjusi. Tundub, et on tegusid, mis on takistuste ja sunnita (vabad) ja p\xc3\xb5hjuslikult determineeritud.\n_START_SECTION_\nPehme determinism\n_START_PARAGRAPH_\nSellep\xc3\xa4rast pooldavad paljud filosoofid "pehmet determinismi", millega naiivselt arvatakse vabadust ja determinismi lepitatavat. Selle pooldajad arvavad, et nad lepitavad determinismiga ka moraalse vastutuse. Pehme determinismi kolm v\xc3\xa4idet on: 1) determinism on t\xc3\xb5ene, 2) tahtlik k\xc3\xa4itumine on vaba, kui sel pole v\xc3\xa4list sundi ega v\xc3\xa4liseid takistusi, 3) kui sundi ega takistusi pole, siis tahtliku k\xc3\xa4itumise p\xc3\xb5hjused on teatud seisundid, s\xc3\xbcndmused v\xc3\xb5i tingimused tegijas endas, nimelt tema tahteaktid, valikud, otsused, soovid jne. Nii et ma olen vaba ja oma tegude eest vastutav, kui miski ei takista mul toimimast oma valiku, tahte v\xc3\xb5i soovi kohaselt ega sunni mind teisiti toimima. Mu vastutusel v\xc3\xb5ivad k\xc3\xbcll olla teised tingimused, n\xc3\xa4iteks arusaamine oma tegude t\xc3\xb5en\xc3\xa4olistest tagaj\xc3\xa4rgedest.\n_START_SECTION_\nSelle \xc3\xbcmberl\xc3\xbckkamine\n_START_PARAGRAPH_\nSee ei lahenda probleemi, vaid ainult maskeerib seda._NEWLINE_Kust need siseseisundid tulevad, mis determineerivad, mida minu keha teeb? Kas nad on minu kontrolli all? Kui ma tegin otsuse v\xc3\xb5i valiku ja toimisin selle j\xc3\xa4rgi, kas ma oleksin saanud teisiti valida?_NEWLINE_Determinist kuulutab selle k\xc3\xbcsimuse m\xc3\xb5ttetuks, sest see, et ma oleksin saanud toimida teisiti, t\xc3\xa4hendab ainult seda, et ma oleksin toiminud teisiti, kui siseseisundid, mis minu teo determineerisid, oleksid olnud teistsugused, st kui ma oleksin teisiti otsustanud v\xc3\xb5i valinud. Nii et k\xc3\xbcsimus oleks selles, kas ma oleksin teisiti otsustanud v\xc3\xb5i tahtnud v\xc3\xb5i valinud, kui ma oleksin otsustanud otsustada teisiti v\xc3\xb5i valinud valida teisiti v\xc3\xb5i tahtnud tahta teisiti. Ja see on m\xc3\xb5ttetus._NEWLINE_K\xc3\xbcll on aga m\xc3\xb5tet k\xc3\xbcsida, kas minu seesmised valikud, otsused ja soovid on ise p\xc3\xb5hjustatud. Ja muidugi on, kui determinism on t\xc3\xb5ene. Ja siis me ei saa v\xc3\xa4ltida j\xc3\xa4reldust, et ma poleks saanud valida, tahta, otsustada ega soovida teisiti. Oleksin saanud ainult juhul, kui nende aktide p\xc3\xb5hjuste asemel oleks olnud midagi muud, aga see poleks j\xc3\xa4llegi olnud v\xc3\xb5imalik, jne.\n_START_SECTION_\nN\xc3\xa4ited\n_START_PARAGRAPH_\nKui minu k\xc3\xa4itumine on pehme determinismi mainitud tingimustel vaba, siis on see vaba ka juhul, kui f\xc3\xbcsioloog saab k\xc3\xb5iki minu tahtmisi oma suva j\xc3\xa4rgi esile kutsuda. Vaevalt saaks mind sel juhul pidada vabaks ja vastutavaks tegijaks. Oletame, et teatud rohtude manustamine tekitab mul vastupandamatu soovi nende j\xc3\xa4rele, ja ilma minu n\xc3\xb5usoleku ja soovita ma langen selle soovi ohvriks ja toimin selle j\xc3\xa4rgi. Kas ma toimin siis vabalt? Igal juhul ei saanud ma seda soovi valida. Ja muidugi pole t\xc3\xa4htis, kas mind m\xc3\xb5jutab teine subjekt v\xc3\xb5i t\xc3\xa4iesti ebaisikulised j\xc3\xb5ud. Kui determinism on t\xc3\xb5ene, siis k\xc3\xb5ik minu siseseisundid, mis p\xc3\xb5hjustavad minu keha k\xc3\xa4itumist, on tingitud asjaoludest enne minu s\xc3\xbcndi.\n_START_SECTION_\nLihtne indeterminism\n_START_PARAGRAPH_\nEsialgu tundub, et me v\xc3\xb5ime determinismi lihtsalt eitada ning \xc3\xb6elda, et minu vabad teod ei ole p\xc3\xb5hjustatud v\xc3\xb5i et siseseisundid, mis on nende p\xc3\xb5hjused, ei ole p\xc3\xb5hjustatud. Isegi nendel tingimustel, mis olid, oli ikkagi v\xc3\xb5imalik m\xc3\xb5ni teine tegu, v\xc3\xb5i siis need siseseisundid oleksid saanud olla teistsugused._NEWLINE_Aga see pole usutav. Vaba inimese asemel tuleb v\xc3\xa4lja seosetu fantoom. Minu parem k\xc3\xa4si on vaba ja liigub, kuidas juhtub. Keegi ei tea, mida ta j\xc3\xa4rgmisel hetkel teeb. See ei ole minu k\xc3\xa4itumine, mul ei ole sellega mingit pistmist. K\xc3\xa4e k\xc3\xa4itumine on v\xc3\xb5\xc3\xb5ra objekti juhuslik liikumine. Minu k\xc3\xa4itumine peab olema minu kontrolli all. Asja ei paranda ka see, kui minu siseseisundid, mis k\xc3\xa4itumist p\xc3\xb5hjustavad, on p\xc3\xb5hjuseta. Tulemus on sama: seosetu, kompulsiivne ja vastutuseta k\xc3\xa4itumine.\n_START_SECTION_\nDeterminism ja lihtne indeterminism kui teooriad\n_START_PARAGRAPH_\nNii determinismil kui ka lihtsal indeterminismil on raskused. Lihtsa indeterminismi kasuks ei r\xc3\xa4\xc3\xa4gi miski muu kui see, et ta k\xc3\xb5rvaldab determinismi k\xc3\xb5ige suuremad raskused. Determinism on v\xc3\xa4hemalt esialgselt usutav. Inimestel tundub olevat loomulik kalduvus seda uskuda, praktiline intellekt peaaegu n\xc3\xb5uab seda ja kogemus paistab seda alati kinnitavat. Aga determinismil on inimk\xc3\xa4itumisega raskesti aktsepteeritavad j\xc3\xa4relmid, mida teooria modifitseerimine ei k\xc3\xb5rvalda. Ja m\xc3\xb5lemad teooriad tunduvad olevat lepitamatud andmetega, et minu k\xc3\xa4itumine on m\xc3\xb5nikord kaalutlemise tulemus ja m\xc3\xb5nikord oleneb minust, mida ma teen._NEWLINE_Ma saan kaalutleda ainult oma tulevikutegude \xc3\xbcle, ja ainult juhul, kui ma juba ei tea, mida ma teen. Aga kui determinism on t\xc3\xb5ene, siis on enne iga minu tegu tingimused, mis on selleks teoks piisavad ning teevad selle v\xc3\xa4ltimatuks. Kui mul on v\xc3\xb5imalik teada, mis need on ja millise k\xc3\xa4itumise jaoks need on piisavad, siis mul on iga kord v\xc3\xb5imalik ka teada, mida ma tulevikus teen, nii et ma ei saa selle \xc3\xbcle kaalutleda. See n\xc3\xa4itab iseenesest ainult seda, et ma saan kaalutleda ainult juhul, kui ma oma k\xc3\xa4itumise p\xc3\xb5hjuslikke tingimusi ei tea; see ei n\xc3\xa4ita, et niisuguseid tingimusi ei saa olla. On aga veider oletada, et kaalutlemine on lihtsalt selge teadmise aseaine. Teadmine on spekuleerimise, j\xc3\xa4relduste tegemise ja \xc3\xa4raarvamise tingimus, ja nendel ei ole kaalutlemisega mingit pistmist. Ja mis veel hullem, n\xc3\xbc\xc3\xbcd selgub, et ma ei saa kaalutleda isegi mitte juhul, kui mul on v\xc3\xb5imalik ette teada saada, mida ma teen, \xc3\xbcksk\xc3\xb5ik kas ma siis tegelikult saan seda teada. Ma saan kaalutleda ainult p\xc3\xbc\xc3\xbcdes otsustada, mida teha. Ja see on v\xc3\xb5imatu, kui ma usun, et minu tegu on v\xc3\xb5imalik j\xc3\xa4reldada juba olemasolevatest tingimustest, isegi kui ma seda j\xc3\xa4reldust ise pole teinud. Ma ei saa siis p\xc3\xbc\xc3\xbcda otsustada, sest pole midagi otsustada. Aga kui determinism on t\xc3\xb5ene, siis niisugune j\xc3\xa4reldamine oleks piisavalt informeeritud isikul alati p\xc3\xb5him\xc3\xb5tteliselt v\xc3\xb5imalik._NEWLINE_Siis ei saa determinismi lepitada ka sellega, et m\xc3\xb5nikord oleneb minust, mida ma teen. Kui see minust oleneb, siis ma pean iga alternatiivset tegu t\xc3\xb5esti saama teha. Aga kui determinism on t\xc3\xb5si, siis see kunagi nii ei ole, sest see, mis toimub, on alati ainus asi, mis k\xc3\xb5ige eelneva eeldusel saab juhtuda._NEWLINE_Veel ilmsem on, et neid andmeid ei saa lepitada lihtsa indeterminismiga. Ma saan kaalutleda ainult oma tegude \xc3\xbcle. Aga mis tahes keha juhuslik p\xc3\xb5hjuseta liikumine ei ole minu tegu, ei ole minu v\xc3\xb5imuses. Ma ei saa selle \xc3\xbcle kaalutleda, sest see ei olene minust, mina ei p\xc3\xb5hjusta seda.\n_START_SECTION_\nAgentsuse teooria\n_START_PARAGRAPH_\nAinuke tegevusek\xc3\xa4situs, mis on andmetega koosk\xc3\xb5las, \xc3\xbctleb, et inimesed (ja v\xc3\xb5ib-olla ka m\xc3\xb5ned teised asjad) on m\xc3\xb5nikord ennast m\xc3\xa4\xc3\xa4ravad olendid, st olendid, kes m\xc3\xb5nikord on oma k\xc3\xa4itumise p\xc3\xb5hjused. Et tegu oleks vaba, ei piisa sellest, et tegija seda p\xc3\xb5hjustab; on tarvis ka, et mitte mingid eelnevad tingimused ei olnud selle teo sooritamiseks piisavad. Selleks et tegu oleks vaba ja ratsionaalne, peab selle sooritaja tegema seda mingil p\xc3\xb5hjendil, aga see p\xc3\xb5hjend ei saa olla teo p\xc3\xb5hjus._NEWLINE_Selline k\xc3\xa4situs on koosk\xc3\xb5las sellega, mis inimesed enda arvates on, nimelt tegijad, mitte olendid, kelle k\xc3\xa4itumine on neist s\xc3\xb5ltumatute tingimuste tagaj\xc3\xa4rg. Kui ma usun, et ma tegin midagi, siis ma usun, et teo p\xc3\xb5hjus olin mina, mitte miski minus, n\xc3\xa4iteks m\xc3\xb5ni minu subjektiivne seisund, mis ei ole minuga samane. Kui ma usun, et minu k\xc3\xa4itumise p\xc3\xb5hjus ei ole minuga samane, siis ma ei saa seda k\xc3\xa4itumist pidada oma teoks, kui ma just ei pea ennast selle p\xc3\xb5hjuse p\xc3\xb5hjuseks. Ma ei peaks seda oma teoks ka siis, kui ma teadvustaksin neid tingimusi v\xc3\xb5i impulsse minus, mis seda p\xc3\xb5hjustavad. Selline k\xc3\xa4itumine mitte ainult et ei ole vaba tegevus, vaid \xc3\xbcldse mitte tegija tegevus, vaid mehaaniline refleks._NEWLINE_Aga selles tegevuse- ja tegijak\xc3\xa4situses on kaks metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilist m\xc3\xb5istet, mis pole mujal looduses rakendatavad. Esimene on mina v\xc3\xb5i isiku m\xc3\xb5iste: see ei ole lihtsalt asjade v\xc3\xb5i s\xc3\xbcndmuste kogum, vaid iseliikuv olend. Sest tema tegevust p\xc3\xb5hjustab isik, mitte m\xc3\xb5ni tema osa ega miski, mis on tema sees. Aga me ei tea, et inimene on midagi enamat kui kogum f\xc3\xbc\xc3\xbcsilisi asju ja protsesse, mis toimivad samade seaduste j\xc3\xa4rgi nagu teisedki f\xc3\xbc\xc3\xbcsilised asjad ja protsessid. Kui selle teooria vajadused k\xc3\xb5rvale j\xc3\xa4tta, siis pole mingit alust arvata, et tema k\xc3\xa4itumise p\xc3\xa4ritolu on nii erip\xc3\xa4rane v\xc3\xb5i et selle m\xc3\xb5istmist tuleks otsida erip\xc3\xa4rasest metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilisest vallast. Teiseks, see tegevusek\xc3\xa4situs k\xc3\xa4tkeb erakorralist p\xc3\xb5hjustamisk\xc3\xa4situst, mille j\xc3\xa4rgi tegija, kes on substants, mitte s\xc3\xbcndmus, saab sellegipoolest olla s\xc3\xbcndmuse p\xc3\xb5hjus. T\xc3\xb5epoolest, kui ta on vaba tegija, siis ta saab s\xc3\xbcndmust (oma tegu) p\xc3\xb5hjustada, ilma et miski muu seda p\xc3\xb5hjustaks. See t\xc3\xa4hendab, et tegija on m\xc3\xb5nikord p\xc3\xb5hjus, olemata eelnev piisav tingimus. Selline p\xc3\xb5hjusek\xc3\xa4situs on tavalisest filosoofilisest p\xc3\xb5hjusem\xc3\xb5istest nii erinev, et tal peaks olema koguni teine nimi: p\xc3\xb5hjustamise asemel peaks ehk r\xc3\xa4\xc3\xa4kima algatamisest v\xc3\xb5i sooritamisest._NEWLINE_See paistab olevat kahtlane k\xc3\xa4situs sellest, mis on isik. Aga see on koosk\xc3\xb5las meie andmetega, ja paistab, et ainsana. See v\xc3\xa4ldib lihtsa indeterminismi absurdsust, \xc3\xb6eldes, et inimk\xc3\xa4itumine on p\xc3\xb5hjustatud, ja v\xc3\xa4ldib determinismi raskusi, eitades, et iga p\xc3\xb5hjuste ja tagaj\xc3\xa4rgede ahel on l\xc3\xb5pmatu. Selle vaate j\xc3\xa4rgi ei ole kaalutlemine absurdne, vaid t\xc3\xa4iesti ratsionaalne. Siiski k\xc3\xa4tkeb see teooria k\xc3\xa4situst tegijatest ja nende p\xc3\xb5hjustest, mis on kummaline, kui mitte saladuslik. Vaevalt saab kedagi s\xc3\xbc\xc3\xbcdistada, kui ta meie andmed h\xc3\xbclgab. Need ju ei p\xc3\xb5hine muul kui \xc3\xbcldisel n\xc3\xb5usolekul ning v\xc3\xb5ivad olla illusioonid. V\xc3\xb5ib-olla tegelikult keegi kunagi ei kaalutle, vaid ainult kujutab seda ette, ning kujutleb ekslikult, et ta on oma k\xc3\xa4itumise peremees ja oma tegude autor. Kindlasti me m\xc3\xb5nikord eksime, uskudes, et meie k\xc3\xa4itumine on kaalutlemisega tehtud valiku tulemus. Mees v\xc3\xb5ib n\xc3\xa4iteks kujutleda, et tema abiellumine on v\xc3\xa4ga hoolika ja ratsionaalse kaalutlemise tulemus, tegelikult aga v\xc3\xb5ivad sel olla f\xc3\xbcsioloogilised alateadlikud p\xc3\xb5hjused, mis on selliseks k\xc3\xa4itumiseks t\xc3\xa4iesti piisavad. Ja siis on v\xc3\xb5imalik, et me eksime selles alati. Paistab, et keegi ei oska kaalutlemist kirjeldada ilma metafoorideta, ja minu v\xc3\xb5imuses olemise v\xc3\xb5i minust olenemise m\xc3\xb5iste tundub olevat t\xc3\xa4iesti anal\xc3\xbc\xc3\xbcsimatu ja defineerimatu, kui v\xc3\xb5tta seda selles m\xc3\xb5ttes, nagu agentsuse m\xc3\xb5iste paistab vajavat._NEWLINE_Nii et need on kahtlased k\xc3\xa4sitused, olgugi et nad on terves m\xc3\xb5istuses nii juurdunud. Fatalismiteooriast leiame metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilisi kaalutlusi, mis paistavad need t\xc3\xa4ielikult v\xc3\xa4listavat. V\xc3\xb5ib-olla me peaksime siin, nagu mujalgi metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika, rahulduma raskuste avastamisega, vaadates, mis on ja mis ei ole koosk\xc3\xb5las veendumustega, mis meil juhtumisi on, ja saades nii palju rahuldust kui suudame arusaamisest, et kust me ka ei alusta, maailm on saladuslik, ja meie, kes me p\xc3\xbc\xc3\xbcame sellest aru saada, on veelgi salap\xc3\xa4rasem. Selline arusaamine tekitab teatud m\xc3\xa4\xc3\xa4ral \xc3\xb5igustatud tunde, et ma olen tark, olgugi et ma saan oma teadmatusest t\xc3\xa4ielikult aru.\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk kuus: Saatus\n_START_PARAGRAPH_\nMe k\xc3\xb5ik kaldume valu, ohu ja raske kaotuse hetkedel m\xc3\xb5tlema fatalistlikult: see, mis konkreetsel hetkel juhtub, on v\xc3\xa4ltimatu, me ei saa seda \xc3\xa4ra hoida. M\xc3\xb5nikord me leiame end meist s\xc3\xb5ltumatutest olukordadest, millest meie olemine ja saatus nii p\xc3\xb5hjalikult s\xc3\xb5ltuvad, et fatalismim\xc3\xb5te on \xc3\xbclekaalukas ja m\xc3\xb5nikord lohutav. S\xc3\xb5duritel olevat m\xc3\xb5nikord niisugused m\xc3\xb5tted. V\xc3\xb5ib-olla kalduks sellistele m\xc3\xb5tetele iga\xc3\xbcks, kui ta m\xc3\xb5tleks, kui v\xc3\xa4he ta on ise teinud, et j\xc3\xb5uda sinna, kus ta praegu on, kui palju tema saatus on s\xc3\xb5ltunud asjaoludest ja kui palju tema elu on m\xc3\xa4\xc3\xa4ranud juhused. Kui meil \xc3\xbcldse on vabadus oma saatust kujundada, mis on kahtlane, siis ainult kitsal rajal. K\xc3\xb5ik t\xc3\xa4htsad asjad on otsustatud \xc3\xbcksk\xc3\xb5iksete asjaolude, kokkusattumuste ja juhuslike kohtumistega. Kui otsida, siis on see n\xc3\xa4ha, kuid v\xc3\xa4hesed otsivad. Saatus on teinud meid selliseks, et me peame head oma saavutuseks ja halva paneme s\xc3\xbc\xc3\xbcks maailmale, mitte iseendale, ning vaevalt m\xc3\xb5tleme ebaisikulisest saatusest, mis m\xc3\xb5lemat suvaliselt m\xc3\xa4\xc3\xa4rab.\n_START_SECTION_\nFatalism ja determinism\n_START_PARAGRAPH_\nDeterminism on teooria, et k\xc3\xb5ik s\xc3\xbcndmused on nende p\xc3\xb5hjuste t\xc3\xb5ttu v\xc3\xa4ltimatud. M\xc3\xb5nikord p\xc3\xbc\xc3\xbctakse seda eristada fatalismist, \xc3\xb6eldes, et fatalismi j\xc3\xa4rgi juhtuvad m\xc3\xb5ned s\xc3\xbcndmused k\xc3\xb5igest hoolimata, st hoolimata p\xc3\xb5hjustest. Aga sel juhul on vaevalt kunagi olnud m\xc3\xb5ni fatalist._NEWLINE_Fatalism on uskumus, et k\xc3\xb5ik, mis juhtub, on v\xc3\xa4ltimatu. See, kes pooldab \xc3\xbcle\xc3\xbcldise p\xc3\xb5hjuslikkuse teesi ning j\xc3\xa4relikult kogu inimk\xc3\xa4itumise p\xc3\xb5hjusliku determineerituse \xc3\xb5petust, peab olema fatalist. Neid kaht teooriat saab k\xc3\xbcll s\xc3\xb5naliselt eristada, aga j\xc3\xa4rjekindel determinist peab olema fatalist. See, et m\xc3\xb5ned deterministid ei ole fatalistid, ei n\xc3\xa4ita mitte niiv\xc3\xb5rd suurt erinevust determinismi ja fatalismi vahel kui alandust, mida fatalism v\xc3\xb5ib tuua, ning lohutust, mida sellest m\xc3\xb6\xc3\xb6dahiilimine v\xc3\xb5ib pakkuda.\n_START_SECTION_\nFatalism tuleviku ja mineviku suhtes\n_START_PARAGRAPH_\nFatalism on see, kes usub, et see, mis juhtub, on ja on alati olnud v\xc3\xa4ltimatu. Ta arvab, et see, mis tulevikus juhtub, ei olene temast, kuigi ta ei tea, mis juhtub. Fatalist m\xc3\xb5tleb seega tulevikust nii, nagu me k\xc3\xb5ik m\xc3\xb5tleme minevikust. Me oleme k\xc3\xb5ik minevikufatalistid. Me teame mineviku kohta nii m\xc3\xb5ndagi, aga tulevik on tume, ja seet\xc3\xb5ttu on meil kiusatus sellele k\xc3\xbclge pookida "v\xc3\xb5imalusi". Fatalist paneb sellele kiusatusele vastu. Ta suhtub tulevikku nii, nagu meie suhtume minevikku.\n_START_SECTION_\nFatalismi allikad\n_START_PARAGRAPH_\nFatalistlik m\xc3\xb5tteviis tuleneb tavaliselt teoloogilistest ideedest v\xc3\xb5i sellest, mida me peame teaduse ja loogika eeldusteks. Kui Jumal on k\xc3\xb5ikteadja ja k\xc3\xb5ikv\xc3\xb5imas, siis pole raske oletada, et ta on korraldanud nii, et k\xc3\xb5ik juhtuks, nagu juhtub, et ta teab juba k\xc3\xb5iki tuleviku \xc3\xbcksikasju ning meil j\xc3\xa4\xc3\xa4b \xc3\xbcle ainult vaadata, kuidas asjad v\xc3\xa4lja rulluvad. Ka ilma Jumalat m\xc3\xa4ngu toomata ei ole raske seda oletada, et tulevik saab mineviku eeldusel olla ainult \xc3\xbchte moodi. Ja on ka loomulik eeldada, et on olemas t\xc3\xb5ekorpus tuleviku kohta, ja juhtub k\xc3\xb5ik see, mida see ette n\xc3\xa4eb._NEWLINE_Fatalistlikul vaatel on tohutud j\xc3\xa4relmid. See v\xc3\xb5imaldab vaadelda k\xc3\xb5iki asju sama h\xc3\xa4irimatult nagu mineviku \xc3\xb5udusi, teeb \xc3\xbcksk\xc3\xb5ikseks teiste laidu ja heakskiidu suhtes ning vabastab s\xc3\xbc\xc3\xbctundest. See t\xc3\xb5otab t\xc3\xa4ieliku arusaamise v\xc3\xb5imalikkust ja k\xc3\xb5rvaldab kiusatuse n\xc3\xa4ha asju inimese kurjuse ja moraalse vastutuse vaatevinklist. See m\xc3\xb5te viib \xc3\xbcleva aktsepteerimiseni k\xc3\xb5ige suhtes, mida elul ja loodusel on pakkuda, ja kuigi see v\xc3\xa4hendab uhkust, \xc3\xbclendab see tundeid, avab s\xc3\xbcdant ja laiendab m\xc3\xb5istmist.\n_START_SECTION_\nJumalik k\xc3\xb5igeteadmine\n_START_PARAGRAPH_\nOletame, et Jumal on olemas ja on k\xc3\xb5ikteadja. Ta teab k\xc3\xb5ike, mis on t\xc3\xb5si. Ta teab iga propositsiooni kohta, et see on t\xc3\xb5ene v\xc3\xb5i et see on v\xc3\xa4\xc3\xa4r. Ja oletame, et Jumal m\xc3\xb5nikord teatab m\xc3\xb5nele inimesele v\xc3\xb5i k\xc3\xb5igile midagi sellest t\xc3\xb5est. Siis tekivad prohvetid, kes kuulutavad mingeid s\xc3\xbcndmusi ette, ja hiljem need leiavadki aset.\n_START_SECTION_\nOsmo lugu\n_START_PARAGRAPH_\nOletame, et Jumal ilmutas teatud faktid valitud kirjutajale, kes (\xc3\xb5igesti) uskudes, et need tulevad Jumalalt, pani need kirja. Tuli v\xc3\xa4lja, et need on tavalise inimese Osmo elus\xc3\xbcndmused. Kirjutaja andis need v\xc3\xa4lja raamatuna "Osmo elu". Raamatule ei p\xc3\xb6\xc3\xb6ratud t\xc3\xa4helepanu, sest sisu oli t\xc3\xa4htsusetu. Kirjutajagi imestas, miks Jumal talle k\xc3\xb5ike seda teatas. Keskkooli\xc3\xb5petaja Osmo leidis selle raamatu raamatukogust. Ta leiab sealt oma senise elu ja tulevase elu, ja k\xc3\xb5ik l\xc3\xa4heb nii, nagu raamatus kirjas.\n_START_SECTION_\nNeli k\xc3\xbcsimust\n_START_PARAGRAPH_\nOsmo v\xc3\xb5ttis erakorraliste asjaolude t\xc3\xb5ttu omaks fatalismi. Mitte p\xc3\xa4ris t\xc3\xa4ielikult, sest ta siiski p\xc3\xbc\xc3\xbcdis saatust ninapidi vedada. Siiski hirmutas teda just veendumus, et k\xc3\xb5ik on \xc3\xb5ige._NEWLINE_Miks temast sai fatalist v\xc3\xb5i peaaegu fatalist? Ainult sellep\xc3\xa4rast, et olid t\xc3\xb5esed v\xc3\xa4ited tema mineviku ja tuleviku kohta, ja ta hakkas m\xc3\xb5nesid neist uskuma, sealhulgas tuleviku kohta. Teda ei m\xc3\xb5jutanud teoloogilised ideed, eeldused p\xc3\xb5hjusliku determinismi kohta ega muu sarnane. Osmo fatalismi alused olid ainult loogilised ja epistemoloogilised. Ta ei kahtlustanudki, et Jumal on nende v\xc3\xa4idete algallikas. Ja igatahes ta ei arvanud, et Jumal paneb teda tegema seda, mida ta teeb. Teda puudutas ainult see, et keegi n\xc3\xa4is kuidagi teadvat, mida ta on teinud ja tulevikus teeb._NEWLINE_Milles tema fatalism seisnes? Osmo ei uskunud, et teatud asjad juhtuvad temaga, mis ka ei oleks. See ei ole loogiliselt sidus. Ta ei arvanud, et tal oleks lennu\xc3\xb5nnetuse oht isegi juhul, kui ta lennukisse ei l\xc3\xa4he. Kui keegi usub, et teatud tulevikus\xc3\xbcndmus juhtub, siis ta ei kahtle, et toimuvad ka selle s\xc3\xbcndmuse toimumiseks tarvilikud s\xc3\xbcndmused. V\xc3\xa4ljend "mis ka ei oleks", mida m\xc3\xb5ned filosoofid on kasutanud fatalismi h\xc3\xb5lpsaks ja isegi lapsikuks \xc3\xbcmberl\xc3\xbckkamiseks, on fatalismi kirjelduses v\xc3\xa4ga ebasobiv. Osmo fatalism on lihtsalt arusaamine, et raamatus kirjeldatud asjad on v\xc3\xa4ltimatud._NEWLINE_Muidugi me oleme selles m\xc3\xb5ttes k\xc3\xb5ik m\xc3\xb5nede asjade suhtes fatalistid, ja metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline k\xc3\xbcsimus on see, kas seda hoiakut tuleks laiendada k\xc3\xb5igele. Homme p\xc3\xa4ike t\xc3\xb5useb, ja \xc3\xbckskord ma suren. Fatalismi k\xc3\xbcsimus on lihtsalt: millised, kui \xc3\xbcldse mingid, s\xc3\xbcndmused on v\xc3\xa4lditavad? Fatalist vastab: mitte \xc3\xbckski, ja polegi kunagi olnud._NEWLINE_Kas tema uskumus oli t\xc3\xb5endeid arvestades \xc3\xb5igustatud? Muidugi oli. Kui Osmo loeb oma tuleviku elu kirjeldust, oleks m\xc3\xb5ttetu talle \xc3\xb6elda, et tulevikus on ikkagi alternatiivseid v\xc3\xb5imalusi. Osmo kahtleb ainult selles, kas need v\xc3\xa4ited saavad t\xc3\xb5esed olla. Aga tema kogemus t\xc3\xb5estab \xc3\xbckshaaval k\xc3\xb5ik v\xc3\xa4ited. Iga kord kui ta p\xc3\xbc\xc3\xbcab m\xc3\xb5nd s\xc3\xbcndmust \xc3\xa4ra hoida, see eba\xc3\xb5nnestub. See absoluutne eba\xc3\xb5nnestumine hoolimata k\xc3\xb5igist j\xc3\xb5upingutustest peab varem v\xc3\xb5i hiljem viia m\xc3\xb5ttele, et eba\xc3\xb5nnestumine oli ette m\xc3\xa4\xc3\xa4ratud. \xc3\x9ckski v\xc3\xa4gi ei saa teha t\xc3\xb5est v\xc3\xa4idet v\xc3\xa4\xc3\xa4raks._NEWLINE_Kas see uskumus on meie t\xc3\xb5endeid arvestades \xc3\xb5igustatud? Kas fatalism on t\xc3\xb5ene? K\xc3\xbcsimus on selles, kas meie asjaolud on oluliselt erinevad kui Osmo omad. Meie muidugi oma elulugu niimoodi lugeda ei saa. Sellest on kahju, sest siis oskaksid kas v\xc3\xb5i suurmeeste vanemad oma lapsi paremini hinnata. Aga sellel pole meie enda fatalismi seisukohast t\xc3\xa4htsust. T\xc3\xa4htis on see, et kahest kaalutlusest, mis Osmo fatalismi seletavad, (1) on olemas t\xc3\xb5este v\xc3\xa4idete kogum tema elu kohta, 2) ta sai teada, mis need on, ja hakkas neid uskuma) on filosoofiliselt asjassepuutuv ainult esimene. Osmo vaatekoha kehtivuseks sellest piisab. See, et Osmo neid v\xc3\xa4iteid luges ja uskuma hakkas, ei muuda midagi kirjeldatu v\xc3\xa4ltimatuses. Piisab nende v\xc3\xa4idete t\xc3\xb5esusest. Ja iga\xc3\xbche puhul on sellised v\xc3\xa4ited olemas._NEWLINE_Me teame mineviku ja tuleviku kohta, et seda ei saa muuta, sest see on minevikus juhtunud ja see juhtub tulevikus.\n_START_SECTION_\nV\xc3\xa4listatud kolmanda seadus\n_START_PARAGRAPH_\nFatalismi eeldus on lihtsalt see, et on t\xc3\xb5de, ja t\xc3\xb5el pole aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumisega mingit pistmist. Miski ei saa t\xc3\xb5eseks ega lakka olemast t\xc3\xb5ene. Iga m\xc3\xb5testatud v\xc3\xa4ide on kas t\xc3\xb5ene v\xc3\xb5i v\xc3\xa4\xc3\xa4r, kolmandat v\xc3\xb5imalust ei ole. See on v\xc3\xa4listatud kolmanda seadus. Sel pole mingit pistmist v\xc3\xa4ite ajavormiga ega sellega, kas keegi juhtub teadma, kas v\xc3\xa4ide on t\xc3\xb5ene v\xc3\xb5i v\xc3\xa4\xc3\xa4r.\n_START_SECTION_\nVastuv\xc3\xa4ited\n_START_PARAGRAPH_\nSee m\xc3\xb5te on inimesi algusest peale piinanud ja hirmutanud, ja filosoofid, kellel on m\xc3\xb5nikord olnud rohkem uhkust kui taipu ja t\xc3\xb5earmastust, on p\xc3\xbc\xc3\xbcdnud seda k\xc3\xb5ikv\xc3\xb5imalikel viisidel lammutada. On v\xc3\xa4he usuartikleid, millega peaaegu iga\xc3\xbcks n\xc3\xb5ustub, aga \xc3\xbcks neist on kindlasti usk nende kalliks peetud vabasse tahtesse. Iga argument saatuse doktriini vastu, kui n\xc3\xb5rk see ka poleks, v\xc3\xb5etakse kohe omaks, just nagu fatalismi \xc3\xbcmberl\xc3\xbckkamine n\xc3\xb5uaks ainult selle eitamist p\xc3\xb5hjenditega, mis lastki vaevalt veenaksid._NEWLINE_1. Tulevikku ei saa ette n\xc3\xa4ha ega t\xc3\xb5estada, et on olemas jumal, ja isegi kui jumal on, siis ei saa t\xc3\xb5estada, et ta saab inimeste vabu tegusid ette teada._NEWLINE_Aga see ei puutu asjasse, fatalismi tees ei rajane ennustamise teoorial ega teoloogial._NEWLINE_2. V\xc3\xa4ited ei ole millegi p\xc3\xb5hjused, neist lihtsalt j\xc3\xa4reldub miski. Sellep\xc3\xa4rast nad ei ohusta kellegi vabadust._NEWLINE_Aga fatalism ei v\xc3\xa4idagi seda._NEWLINE_3. Aetakse segi tegelikkus ja paratamatus. See, et miski tulevikus toimub, ei t\xc3\xa4henda, et see oleks v\xc3\xa4ltimatu. Keegi saab seda \xc3\xa4ra hoida, kuigi keegi ei tee seda._NEWLINE_See on k\xc3\xb5ige tavalisem fatalismi \xc3\xbcmberl\xc3\xbckkamine. Aga kui tugev on v\xc3\xa4ide, et midagi saab teha, kui tegelikult seda ei tehta? Keegi pole kunagi muutnud t\xc3\xb5est v\xc3\xa4idet v\xc3\xa4\xc3\xa4raks. Kui mingit s\xc3\xbcndmust on k\xc3\xb5igest v\xc3\xa4est p\xc3\xbc\xc3\xbctud \xc3\xa4ra hoida, aga see ikkagi juhtub, siis on alust kahelda, kas seda sai \xc3\xa4ra hoida. T\xc3\xb5si k\xc3\xbcll, veel suurem pingutus oleks aidanud. Aga t\xc3\xb5si on see, et seda ei tehtud, ja seda ei saaks v\xc3\xa4\xc3\xa4raks teha._NEWLINE_4. Fatalismi argument p\xc3\xb5hineb modaalsuste segiajamisel. Sellest, et miski on t\xc3\xb5si, j\xc3\xa4reldub ainult, et selle eitus on v\xc3\xa4\xc3\xa4r, mitte et selle eitus on v\xc3\xb5imatu._NEWLINE_Jutt ei ole loogilisest v\xc3\xb5imatusest, vaid v\xc3\xa4ltimatusest. See on seotud inimv\xc3\xb5imetega. Keegi ei saa muuta t\xc3\xb5est v\xc3\xa4\xc3\xa4raks, isegi kui see on kontingentselt t\xc3\xb5ene._NEWLINE_5. V\xc3\xb5ib-olla oleks parem loobuda eeldusest, et v\xc3\xa4ited on t\xc3\xb5esed enne s\xc3\xbcndmusi, mille kohta need k\xc3\xa4ivad. Tulevik on v\xc3\xb5imalikkuste vald, ja neid me ei nimetaks t\xc3\xb5esteks ega v\xc3\xa4\xc3\xa4radeks._NEWLINE_Aga see on v\xc3\xa4ljam\xc3\xb5eldis, millel pole muud alust kui p\xc3\xbc\xc3\xbcd fatalismist lahti saada. Kaalul on v\xc3\xa4listatud kolmanda seadus, mida me ei taha tulevikule laiendada. Aga muutub ainult ajavorm. See, et v\xc3\xa4idet on tagantj\xc3\xa4rele lihtsam teada, ei sea kahtluse alla selle t\xc3\xb5esust, vaid n\xc3\xa4itab tuttavat epistemoloogia fakti. Me ei saa end saatusest vabastada, tehes v\xc3\xa4listatud kolmanda seadusele erandeid, nagu me ei saa vaest inimest rikkaks teha, kirjutades tema hoiuraamatusse numbreid juurde. See seadus ei j\xc3\xa4ta t\xc3\xb5ese ja v\xc3\xa4\xc3\xa4ra vahele nagi, kuhu oma vabadus riputada, ja see ei \xc3\xbctle aja kohta midagi._NEWLINE_Iga filosoofiline argument fatalismi vastu p\xc3\xb5hineb eeldusel, et me oleme vabad realiseerima alternatiivseid tulevikuv\xc3\xb5imalusi. Aga see ongi k\xc3\xbcsimuse all. Kui m\xc3\xb5ni neist v\xc3\xb5imalustest on realiseerunud ja minevikku vajunud, siis tavaliselt ilmneb, et alternatiivid olid v\xc3\xa4hem reaalsed, kui tundus; aga millegip\xc3\xa4rast see ei k\xc3\xb5rvalda nende lemmikarusaama, et see oli olemas. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika ja loogika on n\xc3\xb5rgemad kui arvamus, mida toidab v\xc3\xb5itmatu uhkus, ja enamik inimesi kaotaks pigem hinge kui v\xc3\xa4\xc3\xa4rikuse, mis nende arvates p\xc3\xb5hineb nende tahtevabadusel.\n_START_SECTION_\nV\xc3\xb5itmatu saatus\n_START_PARAGRAPH_\nNii et me \xc3\xbctleme iga asja kohta, et see ei saanudki teisiti minna. Ja see on lohutus nii \xc3\xb5nnes kui ka h\xc3\xa4das. Me ei kiida ega laida saatust, ei nuta selle p\xc3\xa4rast, mis oli, ei kaeba selle p\xc3\xa4rast, mis pidigi juhtuma, ei tee moraaliotsustusi._NEWLINE_Kas me peame siis j\xc3\xb5ude istuma, j\xc3\xa4lgides toimuvat osav\xc3\xb5tuta, panemata oma j\xc3\xb5udu ja headust proovile, panemata k\xc3\xa4tt k\xc3\xbclge? Sellele k\xc3\xbcsimusele peab iga\xc3\xbcks ise vastuse leidma. M\xc3\xb5ned raiskavad oma elu \xc3\xa4ra ja parem, kui nad poleks \xc3\xbcldse elanud. Teised teevad palju, ja m\xc3\xb5ne elu s\xc3\xa4rab nagu t\xc3\xa4ht. Seda me teadsime niikuinii. Aja jooksul saame teada, milline inimene olla on meie saatus.\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk seitse: Ruum ja aeg\n_START_PARAGRAPH_\nTundub, et s\xc3\xb5nad "ruum" ja "aeg" k\xc3\xa4ivad millegi kohta, aga v\xc3\xb5imatu on tavalisel kombel \xc3\xb6elda, mis need on. Kui iga reaalne olend peab eksisteerima ruumis v\xc3\xb5i ajas v\xc3\xb5i ehk m\xc3\xb5lemas, kuidas siis aja ja ruumi enesega on? Kas need ei ole reaalsed olendid? Kui ei ole, siis ju on k\xc3\xb5ik ajas ja ruumis eksisteeriv mittereaalne. Eriti aega on filosoofid pidanud h\xc3\xa4maraks, m\xc3\xb5istatuslikuks ja isegi m\xc3\xb5istetamatuks. Saladuslik on olnud aja liikumine, aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine. Kui me r\xc3\xa4\xc3\xa4gime millegi liikumisest, siis me eeldame aega, sest muutus saab toimuda ainult aja jooksul. Kuidas siis aeg saab liikuda? M\xc3\xa4ssates aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumise m\xc3\xb5iste ja sellest tulevate raskuste vastu, on paljud metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikud kuulutanud aja mittereaalseks, illusoorseks. See v\xc3\xa4ide on metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikutele peaaegu iseloomulik. Nad r\xc3\xa4\xc3\xa4givad igavikust, mis mitte ei liigu l\xc3\xb5putult, vaid on omamoodi ajatus, kus pole muutumist, k\xc3\xb5dunemist ega suremist.\n_START_SECTION_\nRuumi- ja ajam\xc3\xb5istete vahelised sarnasused\n_START_PARAGRAPH_\nOn s\xc3\xb5nu, mida saab kergesti m\xc3\xb5istetavalt kasutada nii ruumi- kui ka ajasuhete kirjeldamiseks: "koht", "kaugus", "kohalolu", "pikkus", "ulatus", "osad". F\xc3\xbc\xc3\xbcsilisel esemel on m\xc3\xb5lemat laadi pikkus ja m\xc3\xb5lemat laadi osad.\n_START_SECTION_\nRuumi- ja ajasuhete v\xc3\xb5rdlus\n_START_PARAGRAPH_\nRuumi- ja ajasuhete erinevused pole nii suured, nagu v\xc3\xb5iks arvata._NEWLINE_Ruumi ja aja asemel r\xc3\xa4\xc3\xa4gitakse kohtadest ja aegadest ning ruumi- ja ajasuhetest. See aitab v\xc3\xa4ltida ruumi ja aja pidamist veidrateks tohutu suurteks n\xc3\xa4htamatuteks substantsideks.\n_START_SECTION_\nM\xc3\xb5ned v\xc3\xb5rdlevad n\xc3\xa4ited\n_START_PARAGRAPH_\nSageli v\xc3\xa4idetakse, et \xc3\xbckski objekt ei saa olla korraga kahes kohas, kuigi ta v\xc3\xb5ib olla \xc3\xbches kohas mitmel ajal. Ta v\xc3\xb5ib j\xc3\xa4\xc3\xa4da sinna mingiks ajavahemikuks, ja ta v\xc3\xb5idakse \xc3\xa4ra viia ning hiljem tagasi tuua. Esmapilgul tundub, et midagi sarnast ei saa olla \xc3\xbcmberp\xc3\xb6\xc3\xb6rdult: objekt ei saa olla korraga olla kahes kohas ja teda ei saa mingisse aega tagasi tuua. Siis oleks tegu kahe objektiga. Aga objekt saab olla \xc3\xbches kohas kahel ajal ainult juhul, kui ta h\xc3\xb5ivab kogu vahepealse aja, olgu siis samas kohas v\xc3\xb5i teises kohas, ja tal peab olema teatud ajaline pikkus. Muidu oleks jutt kahest, mitte \xc3\xbchest objektist. N\xc3\xbc\xc3\xbcd, objekt saab olla kahes kohas \xc3\xbchel ajal, kui ta h\xc3\xb5ivab ka vahepealse ruumi. Siin on kiusatus vastu v\xc3\xa4ita, et kummaski kohas on ainult \xc3\xbcks osa. Aga kui \xc3\xbcks objekt on mitmel ajal \xc3\xbches kohas, siis on tegu selle erinevate ajaliste osadega. Nii et v\xc3\xb5rdlus on t\xc3\xa4ielik.\n_START_SECTION_\nRuumis ja ajas edasi-tagasi liikumine\n_START_PARAGRAPH_\nKuidas on lood objektiga, mis lahkub ja tuleb vanasse kohta tagasi? Kas on midagi sarnast asja ajalistes suhetes? Kas miski saab eemalduda oma ajast ja tagasi tulla? Kas miski \xc3\xbcldse saab ajas liikuda? V\xc3\xb5ib k\xc3\xbcll, kui t\xc3\xa4pselt taibata, mida see t\xc3\xa4hendab._NEWLINE_Vaatleme objekti O, mis eemaldub oma kohast ja tuleb j\xc3\xa4lle tagasi. O on ajal 1 kohas 1 ja ka ajal 2 kohal 1; ta kestab ajast 1 ajani 2, kuid siis (millalgi selles ajavahemikus) on ta kuskil mujal, mitte kohas 1. Iga niisugune objekt liigub ruumis edasi-tagasi._NEWLINE_N\xc3\xbc\xc3\xbcd vahetame ruumi- ja ajaterminid \xc3\xa4ra. O on kohas 1 ajal 1 ja ka kohal 2 ajas 1; ta ulatub kohast 1 kohani 2, kuid seal (kuskil selles ruumivahemikus) on ta m\xc3\xb5nel muul ajal, mitte ajal 1. Kas see kirjeldus k\xc3\xa4ib millegi kohta? Jah, niisugune on n\xc3\xa4iteks maav\xc3\xa4rin. Maav\xc3\xa4rin liigub ajas edasi-tagasi. V\xc3\xb5idakse vastu v\xc3\xa4ita, et siin on mitu objekti v\xc3\xb5i et maav\xc3\xa4rin polegi objekt. Aga tal on asukoht ajas ja ruumis, tal on omadused, nagu purustavus, ja tal v\xc3\xb5ib olla isegi nimi. Ja ruumis liikumine ei h\xc3\xa4vita asja identsust, ja pole ka p\xc3\xb5hjust \xc3\xb6elda, et ajas liikumine seda teeks. Analoogiad tunduvad p\xc3\xa4ris t\xc3\xa4ielikud.\n_START_SECTION_\nAjar\xc3\xa4nd\n_START_PARAGRAPH_\nAjar\xc3\xa4nnu puhul liigutakse ajamasinaga m\xc3\xb6\xc3\xb6da "ajaj\xc3\xb5ge". Aga selliseid lugusid ei saa m\xc3\xb5ista ajas edasi-tagasi liikumisena. Nende ebasidusus tuleb v\xc3\xa4lja, kui \xc3\xb6eldakse, varsti, st hilisemal ajal, leitakse end elavat varasemal ajal. Kujutlus varasemasse aega "naasmisest" on lihtsalt kujutlus tolle aja s\xc3\xbcndmuste taastoimumisest. \xc3\x95igemini, see on kujutlus, et k\xc3\xb5ik peale iseenda on t\xc3\xa4pselt samamoodi, nagu siis oli. V\xc3\xb5ib muidugi kujutleda maailma kauges minevikus, aga m\xc3\xb5ttetu on kujutleda ennast selle tunnistajana. See ei ole sidus kirjeldus.\n_START_SECTION_\nAeg ja muutumine\n_START_PARAGRAPH_\nAlati on arvatud, et ruum ja aeg on v\xc3\xa4ga erinevad selle poolest, kuidas nad on kaasatud asjade muutlikkusse. Aega on alati peetud liikumise ja muutumise olemuslikuks koostisosaks, ruumi mitte. Niisugune vaade annab aga tunnistust eelarvamustest. Tavaliselt m\xc3\xb5eldakse ajalisest liikumisest ja muutumisest. Tekkimisest ja h\xc3\xa4vimisest m\xc3\xb5eldakse kui s\xc3\xbcndmustest ajas. See ei v\xc3\xa4lista t\xc3\xa4pselt analoogseid s\xc3\xbcndmusi ruumis. Millegi liikumise all m\xc3\xb5eldakse tavaliselt, et \xc3\xbchel ajal on ta \xc3\xbches kohas ja teisel ajal teises kohas. Ja see on sama mis \xc3\xb6elda, et ta \xc3\xbches kohas on \xc3\xbchel ajal ja teises kohas teisel ajal. Kohavahetus on nii ajaline kui ka ruumiline liikumine. Muutumisest r\xc3\xa4\xc3\xa4gitakse ka siis, kui miski mingis ajavahemikus omandab ja kaotab omadusi ja suhteid, nii et tema ajalised osad on erinevad. Aga miks mitte \xc3\xb6elda, et asi omandab ja kaotab omadusi ja suhteid ruumivahemikus, nii et tema ruumilised osad on erinevad? N\xc3\xa4iteks traat v\xc3\xb5ib olla \xc3\xbches otsas sinine ja teises punane jne. See on ruumiline muutumine. Kuskil ta vahetab v\xc3\xa4rvi, j\xc3\xa4rk-j\xc3\xa4rgult v\xc3\xb5i j\xc3\xa4rsku.\n_START_SECTION_\nRuumiliste v\xc3\xb5i ajaliste asukohtade fikseeritus\n_START_PARAGRAPH_\nArvatakse, et asjad v\xc3\xb5ivad muuta asukohta ruumis, kuid mitte asukohta ajas. Tulevikus olev asi ei saa "liikuda" minevikku. Osalt seda peetaksegi silmas, kui \xc3\xb6eldakse, et aeg on p\xc3\xb6\xc3\xb6rdumatu. See on aga lihtsalt harjumus. V\xc3\xa4ide, et asjad ei saa muuta oma asukohta ajas, ei t\xc3\xa4henda mitte midagi muud, kui et miski ei saa olla \xc3\xbchel ajal kahel ajal, ning on v\xc3\xb5rreldav v\xc3\xa4itega, et miski ei saa olla \xc3\xbches kohas kahes kohas. Ja muidugi see, et kaks asja, millest \xc3\xbcks on teise tulevik, on alati sellises suhtes, on t\xc3\xb5si. See on v\xc3\xb5rreldav v\xc3\xa4itega, et kaks asja, millest \xc3\xbcks on teisest p\xc3\xb5hja pool, on igal pool sellises suhtes. V\xc3\xa4ljendid "alati" ja "igal pool" ei lisa siin midagi.\n_START_SECTION_\nRuumiliste ja ajaliste asukohtade vahetamine\n_START_PARAGRAPH_\nTundub aga, et siin on suur raskus, sest tundub, et asjad vahetavad ruumilist asukohta, kuid mitte ajalist asukohta._NEWLINE_Asjad saavad ruumilist asukohta muuta ainult aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dudes, sest see v\xc3\xb5tab aega. Ajalise asukoha vahetamine t\xc3\xa4hendaks, et \xc3\xbches kohas on A B suhtes tulevikus ja teises kohas on A B suhtes minevikus. A v\xc3\xb5ib olla n\xc3\xa4iteks orkaan, mis liigub j\xc3\xa4rk-j\xc3\xa4rgult, ja B kellal\xc3\xb6\xc3\xb6k kuskil. Siin on muidugi j\xc3\xa4lle kiusatus pidada orkaani mitmest s\xc3\xbcndmusest koosnevaks. Et see n\xc3\xa4ide t\xc3\xb6\xc3\xb6taks, ongi tarvis ruumivahemikku, kahte kohta, kus orkaan on olemas. Analoogia on t\xc3\xa4ielik.\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk kaheksa: Aja ja ruumi suhtelisus\n_START_PARAGRAPH_\nEnamasti arvatakse, et aeg on suur j\xc3\xb5gi. Sellep\xc3\xa4rast arvataksegi, et ajamasinaga saab nagu paadiga \xc3\xbcles- ja allavoolu s\xc3\xb5ita. Arvatakse, et aeg voolab nagu j\xc3\xb5gi, konstantse kiirusega ja ainult \xc3\xbches suunas. J\xc3\xb5gi kulutab asju, ja asjad vananevad ajas. J\xc3\xb5el on kauge allikas, ja l\xc3\xb5puks voolab see ookeani. Filosoofid ja teoloogid on m\xc3\xb5elnud aja algusest ning voolamatust igavikust, kuhu see suubub. Ruumi m\xc3\xb5eldakse suure liikumatu anumana, kus k\xc3\xb5ik on laotunud ja sisaldub. Asjad liiguvad ruumis nagu kalad j\xc3\xa4rves._NEWLINE_Viga on selles, et ajast ja ruumist m\xc3\xb5eldakse kui asjadest. Need s\xc3\xb5nad saavad t\xc3\xa4henduse teatud suhetest objektide vahel.\n_START_SECTION_\nAeg ja liikumine\n_START_PARAGRAPH_\nAja m\xc3\xb5iste on lahutamatu muutumise m\xc3\xb5istest. "Aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumist" kujutletakse nagu liiva voolamist liivakellas, varju pikenemist p\xc3\xa4ikesekellas v\xc3\xb5i vananemist. \xc3\x96\xc3\xb6p\xc3\xa4ev on "aja hulk", mida on tarvis Maa \xc3\xbcheks p\xc3\xb6\xc3\xb6rdeks. See on eksitav. Tuleks \xc3\xb6elda, et \xc3\xbcks \xc3\xb6\xc3\xb6p\xc3\xa4ev on j\xc3\xa4rjestikuste p\xc3\xa4ikeset\xc3\xb5usude vaheline ajaline kaugus. Ajalised suhted ei ole mitte aja j\xc3\xb5e taustal, vaid taevakehade reeglip\xc3\xa4raste korduvate liikumiste taustal. Et s\xc3\xbcndmustele ja nende toimumise ajale osutada, v\xc3\xb5tame suvalise ajalise l\xc3\xa4htepunkti.\n_START_SECTION_\nKonkreetsed ajad\n_START_PARAGRAPH_\nNii nagu ajal kui l\xc3\xb5putul, n\xc3\xa4htamatul ja k\xc3\xa4egakatsutamatul asjal, ei ole reaalset olemist, ei ole reaalset olemist, kuigi filosoofid ja teised sageli kohtlevad neid kui identifitseeritavaid asju._NEWLINE_Kui me osutame kohtadele, siis me osutame f\xc3\xbc\xc3\xbcsilistele esemetele, v\xc3\xb5ttes arvesse nende ruumilisi suhteid. Ruumilised asukohad on puhtsuhtelised. Sama lugu on aegadega.\n_START_SECTION_\nAja suund\n_START_PARAGRAPH_\nMe m\xc3\xb5tleme, et ajal on fikseeritud suund nagu noolel v\xc3\xb5i j\xc3\xb5el. Tulevik on paratamatult ees ja minevik on paratamatult taga. Aga aja suuna omistamine ei p\xc3\xb5hine mitte aja metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilisel omadusel, vaid teatud protsesside p\xc3\xb6\xc3\xb6rdumatusel, seega objektide muutumisel. M\xc3\xb5nedel muutumistel ei ole niisugust fikseeritud j\xc3\xa4rjestust. Kella saab tagurpidi k\xc3\xa4ima panna. Teistel muutumistel on fikseeritud ja muutumatu suund. Praetud muna ei saa muutuda tooreks ja koorde tagasi minna. V\xc3\xa4idetav aja suund on ainult m\xc3\xb5nede, mitte k\xc3\xb5ikide ajaliste protsesside (asjade seisundite vaheliste suhete) omadus. Kui k\xc3\xb5ik protsessid oleksid p\xc3\xb6\xc3\xb6ratavad, siis ei viitaks miski ajale omasele suunale.\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk \xc3\xbcheksa. Aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine\n_START_PARAGRAPH_\nAega ruumist eristavaks on peetud aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumist ehk seda, et k\xc3\xb5ik asjad pidevalt liiguvad ajas. Me \xc3\xbctleme, et tuleviku asjad tulevad l\xc3\xa4hemale, j\xc3\xb5uavad k\xc3\xa4tte ja hakkavad j\xc3\xa4lle kaugenema. Need v\xc3\xa4ljendid eeldavad, et miski liigub, aga mitte nii, nagu tavalised asjad liiguvad. Selleks et niimoodi liikuda, piisab sellest, et olla ajas. See aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine on nii h\xc3\xa4mmastav, veider ja absurdne, et m\xc3\xb5ned m\xc3\xb5tlejad on teinud j\xc3\xa4relduse, et see on illusioon, nii et aeg ise on mittereaalne. Platon nimetas aega igaviku muutuvaks kujutiseks. Reaalne on ainult igavik, kus ei ole muutumist, saamist ega k\xc3\xb5dunemist. Igavene ja muutumatu Jumal n\xc3\xa4eb maailma ajalise m\xc3\xb5\xc3\xb5tmena igavikku. Miski ei teki ega h\xc3\xa4vi, vaid lihtsalt on._NEWLINE_S\xc3\xbcndmused on olemas ja \xc3\xbcks on teisest varasem v\xc3\xb5i need on \xc3\xbcheaegsed. Ruum ja aeg on muutumatud, ja k\xc3\xb5igel on nendes koht, neil on ruumilised ja ajalised suhted. Asjad liiguvad ruumis, aga ruum ise ei liigu. Asjad liiguvad ajas, aga aeg ise ei liigu._NEWLINE_Ei saa siiski eitada, et asjad ajas tunduvad olemasollu minevat, l\xc3\xa4bi olemasolu minevat ja olemasolust lahkuvat. Kui metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika kuulutab selle illusiooniks, siis ta peab seda n\xc3\xa4itama. Inimeste jaoks on aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine m\xc3\xb6\xc3\xb6dap\xc3\xa4\xc3\xa4smatu. Inimestel on nii seesmine m\xc3\xa4\xc3\xa4ratus eksisteerida kui ka aru, et m\xc3\xb5ista, et nende eksisteerimise aeg on piiratud. Iseenda m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine l\xc3\xa4bi aja on sellep\xc3\xa4rast kohutav. Inimene saab aru, et tema l\xc3\xb5pp l\xc3\xa4heneb.\n_START_SECTION_\nPuhas saamine\n_START_PARAGRAPH_\nNimetame puhtaks saamiseks m\xc3\xb6\xc3\xb6dumist ajas, mis tundub k\xc3\xb5igi asjadega toimuvat juba sellep\xc3\xa4rast, et need on ajas. K\xc3\xb5ik teised muutumised ja saamised eeldavad seda, see ei eelda \xc3\xbchtki teist. See on lihtsalt vanemaks saamine, v\xc3\xb5etuna lahus muust muutumisest.\n_START_SECTION_\nSelle m\xc3\xb5tte kummalisus\n_START_PARAGRAPH_\nSelline m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine v\xc3\xb5i muutumine tundub nii kummaline, et seda kas eitatakse v\xc3\xb5i p\xc3\xbc\xc3\xbctakse seda teisiti v\xc3\xa4ljendada._NEWLINE_Puhas saamine ei ole mitte ainult mittevaadeldav muutumine, vaid on \xc3\xbchitatav igasuguse vaadeldava muutumisega ning isegi j\xc3\xa4reldub sellest. Millegi vanemaks saamine on puhtaprioorne, see j\xc3\xa4reldub lihtsalt ajas olemisest. Edasi, iga s\xc3\xbcndmus on muutumine, ja imelik on m\xc3\xb5elda s\xc3\xbcndmusi endid muutuvatena. Aga s\xc3\xbcndmused on ajas ja neil on kestus. Kestes saavad nad vanemaks ja p\xc3\xa4rast lakkamist j\xc3\xa4\xc3\xa4vad l\xc3\xb5putult minevikku kaugenevateks nagu k\xc3\xb5ik muu. Ja l\xc3\xb5puks, mineviku asjade pidev kaugenemine ja tuleviku asjade l\xc3\xa4henemine on kummalist laadi m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine, sest sellele ei saa m\xc3\xb5ttekalt kiirust omistada. Nendel kaalutlustel on ahvatlev kuulutada asjade m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine illusiooniks ning \xc3\xb6elda, et miski tegelikult ei muutu selles m\xc3\xb5ttes. Ja kui aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine v\xc3\xb5i voolamine on aja m\xc3\xb5iste jaoks olemuslik, siis selle eitamine t\xc3\xa4hendaks \xc3\xbcldse ajas olemise eitamist. See j\xc3\xa4reldus on niikuinii paljudele metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikutele meeldinud, aga vaevalt on see koosk\xc3\xb5las \xc3\xbche inimkonna k\xc3\xb5ige fundamentaalsema veendumusega. Kui kummaline ja saladuslik aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine ka pole, on see surmam\xc3\xb5istetu jaoks kohutav.\n_START_SECTION_\nAeg ja j\xc3\xb5gi\n_START_PARAGRAPH_\nAja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumist ei maksa v\xc3\xb5rrelda j\xc3\xb5e voolamisega. J\xc3\xb5gi voolab kindla kiirusega, aga aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumisele ei saa kiirust omistada. J\xc3\xb5e voolu saab peatada, kiirendada ja aeglustada, aja puhul on m\xc3\xb5ttetu sellest r\xc3\xa4\xc3\xa4kida. Kui inimesed \xc3\xbctlevad, et aeg seisab paigal, siis nad peavad silmas, et k\xc3\xb5ik peale aja seisab paigal. Ja kui r\xc3\xa4\xc3\xa4gitakse aja kiirenemisest v\xc3\xb5i aeglustumisest, siis on jutt millegi muu kiirenemisest v\xc3\xb5i aeglustumisest.\n_START_SECTION_\nTabamatu olevik\n_START_PARAGRAPH_\n"Aeg" ja "ruum" ei ole asjade nimed ega t\xc3\xa4hista kummalisi olendeid, mis voolavad, laienevad, t\xc3\xb5mbuvad kokku. Aja ja ruumi asemel tuleks r\xc3\xa4\xc3\xa4kida asjade- ja s\xc3\xbcndmustevahelistest ajalistest ja ruumilistest suhetest. Ja need suhted ei muutu. Kogu maailma ajalugu, sealhulgas tulevikku, tuleb vaadelda fikseeritu ja muutumatuna._NEWLINE_S\xc3\xbcndmuses minevikulisus v\xc3\xb5i tulevikulisus ei ole fikseeritud ja muutumatu. Oleviku asjad tunduvad pidevalt k\xc3\xa4est libisevat. See, mis elust j\xc3\xa4rele on j\xc3\xa4\xc3\xa4nud, tundub pidevalt kokku t\xc3\xb5mbuvat, ja juba elatu kasvavat. K\xc3\xbcllap sellep\xc3\xa4rast vanad inimesed tegelevadki nii palju minevikuga ja m\xc3\xb5tlevad v\xc3\xa4he tulevikule._NEWLINE_Aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumise ehk puhta saamise filosoofilist probleemi v\xc3\xb5ib s\xc3\xb5nastada nii. Kui k\xc3\xb5igi s\xc3\xbcndmuste ajalise eelnevuse suhted on t\xc3\xa4ielikult kirjeldatud, siis me ikka veel ei tea, millised neist on minevikus ja millised tulevikus. Ja need omadused tunduvad olevat muutuvad. Ja see tundub olevat vastuolus ajak\xc3\xa4situsega, mida enamik filosoofe pooldab, nimelt et k\xc3\xb5ik v\xc3\xa4ited aja kohta saab taandada v\xc3\xa4idetele s\xc3\xbcndmustevaheliste ajaliste suhete kohta. \xc3\x9cks v\xc3\xb5imalus sellest raskusest m\xc3\xb6\xc3\xb6da saada on m\xc3\xb5ista olevikku kui teatud kindlat muutumatut hetke ning siis vaadata, kas s\xc3\xbcndmus toimub enne v\xc3\xb5i p\xc3\xa4rast seda. Aga see lahendus ei t\xc3\xb6\xc3\xb6ta, sest me ei tea, kas fikseeritud olevikuhetk on praegu. Ja see muutub. Teine v\xc3\xb5imalus on siduda s\xc3\xbcndmuste ajalist v\xc3\xb5rgustikku nendest r\xc3\xa4\xc3\xa4kimise aktiga: "praegu toimuv varjutus". Aga see "praegu" r\xc3\xa4\xc3\xa4gib \xc3\xbcksnes s\xc3\xbcndmuste \xc3\xbcheaegsusest ega aita aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumist m\xc3\xb5ista. Pealegi me ei tea, kas see r\xc3\xa4\xc3\xa4kimise akt on olevikus. Kolmas v\xc3\xb5imalus on \xc3\xb6elda, et olevik ei olegi ajam\xc3\xb5iste, vaid ps\xc3\xbchholoogiline m\xc3\xb5iste, mis r\xc3\xa4\xc3\xa4gib "n\xc3\xa4ivast olevikust" (William James): \xc3\xb6eldes, et s\xc3\xbcndmus toimub praegu, lihtsalt suhestatakse s\xc3\xbcndmus selle teadvustamisega. Aga siin tuleb j\xc3\xa4llegi k\xc3\xbcsida, kas see teadvustamine toimub olevikus. Nii et me pole ikkagi lahti saanud olevikum\xc3\xb5istest ja oleviku tabamatusest._NEWLINE_Tundub, et aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumine j\xc3\xa4\xc3\xa4b lahendamatuks m\xc3\xb5istatuseks: seda ei saa kirjeldada viisil, mis ei vii absurdini. Ajalisi suhteid ei saa taandada objektidevahelistele suhetele. Muidu v\xc3\xb5iks m\xc3\xb5elda, et maailm koosneb l\xc3\xb5pututest asjadest ja s\xc3\xbcndmustest, mis on lihtsalt ruumis ja ajas laiali laotatud. Seda takistab aja m\xc3\xb6\xc3\xb6dumise ja oleviku p\xc3\xb5gususe taandumatuna tunduv m\xc3\xbcsteerium.\n_START_SECTION_\nPeat\xc3\xbckk k\xc3\xbcmme: P\xc3\xb5hjustamine\n_START_PARAGRAPH_\nIga\xc3\xbcks saab aru, mis on p\xc3\xb5hjustamine. Metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika ei lisa sellele midagi juurde. Peaaegu igasugune arusaam sellest, mis toimub, s\xc3\xb5ltub p\xc3\xb5hjuslike seoste tajumisest. M\xc3\xb5nikord on k\xc3\xbcll p\xc3\xb5hjusi raske kindlaks teha, aga harva on asi filosoofilise arusaamise puudumises. S\xc3\xb5nastada seda arusaamist aga ei osata. Filosoofid pole kokku leppinud, kuidas seda teha, ja v\xc3\xb5ib-olla see polegi v\xc3\xb5imalik. Siiski tasub proovida, sest vaevalt on metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikas fundamentaalsemat k\xc3\xbcsimust. Kui m\xc3\xb5ni filosoof anal\xc3\xbc\xc3\xbcsib p\xc3\xb5hjustamist valesti, siis v\xc3\xb5ib arvata, et suurem osa tema filosoofiast on v\xc3\xa4\xc3\xa4r. Niisiis, mida me v\xc3\xa4idame, kui \xc3\xbctleme, et mingid asjad on p\xc3\xb5hjus ja tagaj\xc3\xa4rg? N\xc3\xa4ited tuleb v\xc3\xb5tta igap\xc3\xa4evaelust, mitte teadusest, sest tavainimene saab just tavaelus p\xc3\xb5hjuslikkusest aru.\n_START_SECTION_\nSubstantsid, seisundid ja seisundimuutus\n_START_PARAGRAPH_\nNiisugused n\xc3\xa4ited nagu "Telliskivi l\xc3\xb5hkus akna", "Tulekahju sai alguse h\xc3\xb5\xc3\xb5guvast sigaretist" ja "Nael tegi rehvi sisse augu" n\xc3\xa4itab p\xc3\xb5hjustena objekte ehk substantse. Aga see ei ole rangelt v\xc3\xb5ttes t\xc3\xb5si. Akna purunemist ei p\xc3\xb5hjusta mitte telliskivi kui niisugune, vaid telliskivi m\xc3\xb5ju aknale, ja see on seisundimuutus. P\xc3\xb5hjusteks ei ole substantsid, vaid muutused nendes. Sama k\xc3\xa4ib tagaj\xc3\xa4rgede kohta. K\xc3\xb5igis t\xc3\xbc\xc3\xbcpilistes p\xc3\xb5hjuse ja tagaj\xc3\xa4rje olukordades p\xc3\xb5hjuslikud seoses substantside muutuste v\xc3\xb5i seisundite vahel, ja ainult kaudselt subjektide endi vahel. Substantsid on selles kontekstis lihtsalt k\xc3\xa4egakatsutavad asjad; seisundeid ja muutusi omistatakse substantsidele, nad on substantside predikaadid. Nii et v\xc3\xa4ited kujuga "A p\xc3\xb5hjustas B" on v\xc3\xa4hemalt k\xc3\xb5ige tavalisemas m\xc3\xb5ttes v\xc3\xa4ited, mis seovad substantside muutusi. Aga kuidas on lood n\xc3\xa4iteks v\xc3\xa4idetega "\xc3\x95hupalli hoidis \xc3\xb5hus vesinik" ja "J\xc3\xa4\xc3\xa4 ei sulanud sellep\xc3\xa4rast, et seda hoiti k\xc3\xbclmikus? Siin v\xc3\xa4idetakse p\xc3\xb5hjuslikku seost, aga tundub, et m\xc3\xa4ngus ei ole mitte muutused, vaid muutuste puudumine: \xc3\xb5hupall p\xc3\xbcsib \xc3\xb5hus, j\xc3\xa4\xc3\xa4 ei sula. Need n\xc3\xa4ited illustreerivad seda, et muutuse asemel v\xc3\xb5ib olla ka p\xc3\xbcsimine. P\xc3\xb5hjuslikkus on m\xc3\xa4ngus ka siis, kui muutusi hoitakse \xc3\xa4ra. \xc3\x9ches n\xc3\xa4ites p\xc3\xb5hjustab \xc3\xb5hupallis oleva vesiniku seisund, et ta on \xc3\xb5hust kergem, selle, et \xc3\xb5hupall p\xc3\xbcsib \xc3\xb5hus. Teises n\xc3\xa4ites p\xc3\xb5hjustab see, et j\xc3\xa4\xc3\xa4 j\xc3\xa4\xc3\xa4b k\xc3\xbclmaks, selle, et ta ei sula.\n_START_SECTION_\nP\xc3\xb5hjuste paratamatu seos oma tagaj\xc3\xa4rgedega\n_START_PARAGRAPH_\nMilles seisneb p\xc3\xb5hjuse ja tagaj\xc3\xa4rje seos? P\xc3\xb5hiliselt on vaieldud selle \xc3\xbcle, kas p\xc3\xb5hjused kutsuvad tagaj\xc3\xa4rjed paratamatusega esile v\xc3\xb5i on tegu lihtsalt nende faktiise koosesinemisega. Kas p\xc3\xb5hjuste koosesinemine teistsuguste tagaj\xc3\xa4rgedega, kui tegelikult esinevad, oleks m\xc3\xb5istuse jaoks absurdne? Kas nii lihtsalt ei juhtu v\xc3\xb5i nii ei saa juhtuda? Vaidlus on nii kaua p\xc3\xbcsinud n\xc3\xa4htavasti sellep\xc3\xa4rast, et seda on peetud ideoloogia ja debati vaimus. Paratamatuse pooldajad on kasutanud argumendina lihtsalt paratamatuse r\xc3\xb5hutamist, paratamatuse vastased aga on kasutanud argumendina paljusid asjassepuutumatuid seiku, n\xc3\xa4iteks et paratamatus pole empiiriliselt vaadeldav ja et empiirilised teadused sellist arusaama ei eelda. Pole m\xc3\xb5tet poolt- ja vastuargumente \xc3\xa4ra tuua, sest paratamatu seose teooria alternatiive saab otseselt ja otsustavalt kontrollida. V\xc3\xb5tame p\xc3\xb5hjusliku seose mis tahes anal\xc3\xbc\xc3\xbcsi, mis p\xc3\xb5hjuslikule seosele ei viita, ja vaatame, kas saame v\xc3\xa4lja m\xc3\xb5elda vastun\xc3\xa4ite, kus asjad k\xc3\xa4ivad nii, nagu anal\xc3\xbc\xc3\xbcs ette n\xc3\xa4eb, aga p\xc3\xb5hjuslik seos puudub._NEWLINE_Olgu A, B, C jne tegelike asjade tegelikud muutused ja seisundid. V\xc3\xb5tame t\xc3\xbc\xc3\xbcpilise t\xc3\xb5ese v\xc3\xa4ite "A on B p\xc3\xb5hjus". A ja B peavad olema konkreetsed muutused, mitte muutuste liigid. K\xc3\xbcsimus ei ole n\xc3\xbc\xc3\xbcd selles, kas siin on p\xc3\xb5hjuslik seos, ega selles, kust me teame, kas siin on p\xc3\xb5hjuslik seos, vaid selles: kui eeldada, et A on B on p\xc3\xb5hjus ning see on teada, mida see siis t\xc3\xa4hendab?\n_START_SECTION_\nPidev \xc3\xbchendus\n_START_PARAGRAPH_\nKas see t\xc3\xa4hendab n\xc3\xa4iteks lihtsalt, et A ja B on meie kogemuses pidevalt \xc3\xbchendatud, nii et B alati j\xc3\xa4rgneb A-le? Ei, sest A ja B on ainukordsed muutused. Siin on kiusatus \xc3\xb6elda, et B on A p\xc3\xb5hjus, kui A-le vahetult j\xc3\xa4rgneb B ning A sarnastele asjadele j\xc3\xa4rgnevad sarnastel asjaoludel B sarnased asjad. Mida sarnasus siin t\xc3\xa4hendab? Kui see ei ole absoluutne sarnasus, siis on sarnasusel astmed, ja \xc3\xb6eldu ei pea paika, nii et see ei saa olla anal\xc3\xbc\xc3\xbcs t\xc3\xb5esele v\xc3\xa4itele, et A on B p\xc3\xb5hjus. Kui aga v\xc3\xb5tta sarnasuse asemel sarnasus relevantses suhtes, siis osutub, et need relevantsed suhted ei ole midagi muud kui olukorra need jooned, mis on p\xc3\xb5hjuslikult seotud.\n_START_SECTION_\nLoodusseadused\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xb5hjusliku seose kirjeldusse on p\xc3\xbc\xc3\xbctud sisse tuua loodusseadused. V\xc3\xb5idakse \xc3\xb6elda n\xc3\xa4iteks, et muutus A on muutuse B p\xc3\xb5hjus, kui on olemas seadus, et iga muutusega, mis teatud spetsiaalses suhtes sarnaneb A-ga, kaasneb v\xc3\xb5i sellele j\xc3\xa4rgneb alati muutus, mis teatud spetsiaalses suhtes sarnaneb B-ga. Jutt on alatisusest, mitte paratamatusest. End seadustele apelleerimine ei v\xc3\xb5imalda paratamatusest lahti saada. Toodud kujul v\xc3\xa4idet saab pidada seaduse v\xc3\xa4ljenduseks ainult juhul, kui sellest ei saa j\xc3\xa4reldada mitte ainult seda, mis toimub, vaid ka seda, mis toimuks juhul, kui toimuks miski muu, mis tegelikult ei toimu. Siin on ahvatlus vastu v\xc3\xa4ita, et p\xc3\xb5hjuslikud seosed avastatakse ikkagi kogemuse p\xc3\xb5hjal. Me ei vaatle paratamatuid seoseid, vaid ainult seda, mis on. Ent see ei puutu siin asjasse, sest jutt pole sellest, kuidas p\xc3\xb5hjusi tunnetatakse, vaid sellest, mis nad on.\n_START_SECTION_\nP\xc3\xb5hjused kui tarvilikud ja piisavad tingimused\n_START_PARAGRAPH_\nIga muutus toimub arvukates ja l\xc3\xb5putult keerulistes tingimustes. M\xc3\xb5ned tingimustest on p\xc3\xb5hjuslikud tingimused, st puutuvad sellesse muutusesse (on sellised, et ilma nendeta muutus poleks toimunud), m\xc3\xb5ned mitte. K\xc3\xbcsimus on n\xc3\xbc\xc3\xbcd selles, mis eriline seos muutusega on p\xc3\xb5hjuslikel tingimustel. K\xc3\xb5ige loomulikum oleks \xc3\xb6elda, et p\xc3\xb5hjuslikud tingimused on need, ilma milleta muutus poleks toimunud, st muutuse tarvilikud tingimused. Siis v\xc3\xb5iks proovida p\xc3\xb5hjuslikkust defineerida nii: muutuse v\xc3\xb5i p\xc3\xbcsiva seisundi B p\xc3\xb5hjus A on aset leidnud tingimuste seast nende kogum, millest iga\xc3\xbcks on B asetleidmiseks tarvilik. Siis ka rohkem tarvilikke tingimusi pole, nii et A on B piisav tingimus. N\xc3\xbc\xc3\xbcd v\xc3\xb5ib s\xc3\xb5nastada nii: muutuse v\xc3\xb5i p\xc3\xbcsiva seisundi B p\xc3\xb5hjus A on aset leidnud tingimuste seast nende kogum, millest iga\xc3\xbcks on B asetleidmiseks tarvilik ja k\xc3\xb5ik koos v\xc3\xb5etuna on B asetleidmiseks piisavad. Aga tarvilikku tingimust ja piisavat tingimust saab defineerida v\xc3\xb5imatuse kaudu: see, et A on B jaoks tarvilik, t\xc3\xa4hendab, et B-l on ilma A-ta v\xc3\xb5imatu aset leida; see, et A on B jaoks piisav, t\xc3\xa4hendab, et A-l on v\xc3\xb5imatu aset leida ilma B-ta.\n_START_SECTION_\nP\xc3\xb5hjuslik paratamatus\n_START_PARAGRAPH_\nSelline anal\xc3\xbc\xc3\xbcs viitab ikkagi paratamatusele (tarvilikkusele). Paistab, et teisiti p\xc3\xb5hjuslikke tingimusi mittep\xc3\xb5hjuslikest eristada ei saa. Siin ei ole jutt loogilisest paratamatusest, nii et nendel, kes on \xc3\xb6elnud, et p\xc3\xb5hjuse ja tagaj\xc3\xa4rje vahel pole loogilist seost, on \xc3\xb5igus v\xc3\xb5i v\xc3\xa4hemalt seda v\xc3\xa4idet pole tarvis siin kaitsta._NEWLINE_Senine anal\xc3\xbc\xc3\xbcs ei v\xc3\xa4ljenda mingit v\xc3\xa4ga tavalist arusaama sellest, mis on p\xc3\xb5hjus, aga s\xc3\xb5nade tavatarvitus ongi m\xc3\xb5nikord ebat\xc3\xa4pne. Enamiku inimeste meelest on muutuse p\xc3\xb5hjus mingi \xc3\xbcks silmatorkav, uus v\xc3\xb5i kellegi kontrolli all olev tingimus. Asi on ilmselt selles, et teisi tingimusi peetakse enesestm\xc3\xb5istetavateks. Neid ei j\xc3\xa4eta mainimata mitte sellep\xc3\xa4rast, nagu nende p\xc3\xb5hjuslikku rolli eitataks, vaid sellep\xc3\xa4rast, et neid eeldatakse. Filosoofiliselt pole vahet, kas \xc3\xb6elda, et teiste tingimuste eeldusel p\xc3\xb5hjustas tagaj\xc3\xa4rje \xc3\xbcks tingimus, v\xc3\xb5i et see tingimus oli koos teiste tarvilike tingimustega p\xc3\xb5hjuseks.\n_START_SECTION_\nParatamatus kui h\xc3\xa4davajalikkus\n_START_PARAGRAPH_\nTeatud m\xc3\xb5ttes ei ole \xc3\xbckski konkreetne tingimus \xc3\xbchegi konkreetse muutuse toimumiseks tegelikult tarvilik ja \xc3\xbckski konkreetne tingimuste komplekt ei ole konkreetse muutuse jaoks kunagi piisav. Siis tuleks v\xc3\xa4lja, et muutustel polegi p\xc3\xb5hjusi. N\xc3\xa4iteks tiku t\xc3\xb5mbamine pole tiku s\xc3\xbcttimiseks tarvilik, sest tikk v\xc3\xb5ib s\xc3\xbcttida ka kuuma pinnaga kokku puutudes. Ja tingimuste kogum ei pruugi olla piisav, sest veega kokkupuutumine v\xc3\xb5ib s\xc3\xbcttimise \xc3\xa4ra hoida. Aga see vastuv\xc3\xa4ide ei arvesta, et jutt oli konkreetse s\xc3\xbcndmuse tegelikest tingimustest.\n_START_SECTION_\nP\xc3\xb5hjustamine ja aeg\n_START_PARAGRAPH_\nTagaj\xc3\xa4rjed ei saa p\xc3\xb5hjustele ajaliselt eelneda. Paistab, et selles kunagi ei kahelda, kuigi selle metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline seletus pole kuigi ilmne. Kas tagaj\xc3\xa4rjed peavad p\xc3\xb5hjustele ajaliselt j\xc3\xa4rgnema? Kas p\xc3\xb5hjused ja tagaj\xc3\xa4rjed ei v\xc3\xb5i aset leida \xc3\xbcheaegselt? Filosoofid pole neid k\xc3\xbcsimusi p\xc3\xa4riselt lahendanud. Tundub, et raskused tulevad suuresti aja loomusega seotud probleemidest. Midagi saab siiski kindlalt \xc3\xb6elda._NEWLINE_Tundub, et tagaj\xc3\xa4rg ei pea p\xc3\xb5hjusele j\xc3\xa4rgnema, nad v\xc3\xb5ivad olla ka \xc3\xbcheaegsed. M\xc3\xb5nikord nad isegi algavad ja l\xc3\xb5pevad \xc3\xbcheaegselt, n\xc3\xa4iteks kui mootor veab autot (see pole k\xc3\xbcll t\xc3\xa4htis, v\xc3\xb5ib-olla hakkab mootor enne liikuma, aga p\xc3\xa4rast on p\xc3\xb5hjus ja tagaj\xc3\xa4rg ikka \xc3\xbcheaegsed). Kas siis p\xc3\xb5hjus ja tagaj\xc3\xa4rg on alati \xc3\xbcheaegsed? Vaevalt k\xc3\xbcll, sest muidu poleks p\xc3\xb5hjuslikku ahelat ega muutuse seletust eelnevate muutuste abil. Kui me aga \xc3\xbctleksime, et tagaj\xc3\xa4rjed alati eelnevad p\xc3\xb5hjustele, siis toodud n\xc3\xa4ide oleks vastun\xc3\xa4iteks._NEWLINE_Siis saab p\xc3\xb5hjusliku seose defineerida nii. V\xc3\xa4ljend "A oli B p\xc3\xb5hjus" t\xc3\xa4hendab: A ja B leidsid aset; ja A oli tegelikult, aga ainult tegelikult aset leidnud tingimuste kogususes see tingimuste komplekt, mis oli selline, et iga tingimus neist oli B asetleidmiseks tarvilik ja kogu komplekt oli B toimumiseks piisav; ja B j\xc3\xa4rgnes ajaliselt A-le v\xc3\xb5i oli A-ga \xc3\xbcheaegne._NEWLINE_Kui kord p\xc3\xb5hjuslikkusest aru saadakse, siis parandab see tohutult arusaamist peaaegu k\xc3\xb5igest, mis kuulub metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsika alla.\n_START_SECTION_\nJumal\n_START_PARAGRAPH_\nReligioosne usk jumalatesse pole vist kunagi p\xc3\xb5hinenud puhtmetaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilistel alustel. Usklikke on igal pool ja paljudes kultuurides on k\xc3\xb5ik usklikud, aga metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline arusaam on suhteliselt v\xc3\xa4hestel. M\xc3\xb5nes kultuuris pole \xc3\xbcldse metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikat, nagu n\xc3\xa4iteks vanas Iisraelis. Tundub, et usk jumalatesse p\xc3\xb5hineb inimeste soovidel ja lootustel, eriti neil, mis on seotud eneses\xc3\xa4ilitamisega. Inimestel, nagu teistelgi loomadel, on s\xc3\xbcgav tahe elada, ja peamiselt see annabki m\xc3\xb5tte \xc3\xbchest p\xc3\xa4ikeset\xc3\xb5usust teiseni elamisele. Ent erinevalt teistest olenditest on inimesed v\xc3\xb5imelised t\xc3\xa4ielikuks ja kohutavaks arusaamiseks, et nad v\xc3\xa4ltimatult kaovad. Selle vastu nad loomulikult t\xc3\xb5rguvad. See saab talle vaevalt tunduda muuna kui absoluutse katastroofina, k\xc3\xb5ige l\xc3\xb5puna, kuigi teiste surmasse ta saab suhtuda kui paratamatusse. T\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt osaliselt selle hirmu t\xc3\xb5ttu inimesed p\xc3\xb6\xc3\xb6rduvadki jumalate poole, kelle v\xc3\xb5imuses on surm \xc3\xa4ra v\xc3\xb5ita. Religioosse usu allikad on kahtlemata keerulisemad, aga igal juhul tundub, et need pole spekulatiivses arus, vaid tahtes. Need, kellel on usk, lasevad harva metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilistel kaalutlustel seda endalt \xc3\xa4ra v\xc3\xb5tta, ja need, kel usku pole, p\xc3\xb6\xc3\xb6rduvad harva metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilistel kaalutlustel. Igal pool, kus on olnud filosoofia, on olnud s\xc3\xbcgavaid m\xc3\xb5tlejaid, kes on p\xc3\xbc\xc3\xbcdnud leida jumalatesse v\xc3\xb5i jumalasse m\xc3\xb5istusp\xc3\xa4rase uskumise metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilist alust. Isegi kui religioon ei ole \xc3\xb5ieti m\xc3\xb5istuse, vaid usu asi, saab filosoof vaevalt k\xc3\xbcsimata j\xc3\xa4tta, kas see ei v\xc3\xb5i olla ka m\xc3\xb5istuse asi ja kas Jumala olemasolu ei saa ka n\xc3\xa4idata.\n_START_SECTION_\nK\xc3\xbcllaldase aluse printsiip\n_START_PARAGRAPH_\nOletame, et ma leian metsast endak\xc3\xb5rguse sileda ja t\xc3\xa4iesti l\xc3\xa4bipaistva kera. See tunduks m\xc3\xb5istatuslik ja saladuslik, aga kui j\xc3\xa4rele m\xc3\xb5elda, siis ei ole see asi iseenesest saladuslikum kui miski muu. Kui ma oleksin harjunud, et metsas on s\xc3\xa4\xc3\xa4rased kerad, aga poleks kunagi n\xc3\xa4inud tavalist kivi, siis tunduks kivi mulle sama m\xc3\xb5istatusliku ja salap\xc3\xa4rasena. See, millega oleme harjunud, ei tundu salap\xc3\xa4rasena. On ju kummaline, et maailm eksisteerib, aga v\xc3\xa4hestele tundub see sageli kummalisena. Oletame siis, et ma leian selle kera ja imestan. \xc3\x9ches asjas olen ma siis ikka kindel, et ta on olemas millegi t\xc3\xb5ttu. Isegi kui mul pole aimugi, kust ta v\xc3\xb5is tulla, kahtlen ma vaevalt selles, et on mingi seletus. V\xc3\xa4hesed vaevuksid kaalumagi m\xc3\xb5tet, et ta pole kuskilt tulnud ja tema olemasolul pole mingit seletust. See illustreerib metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilist uskumust, mis tundub olevat peaaegu m\xc3\xb5istuse enese osa, nimelt et iga asja olemasolul on seletus. Mitteolemasolu (mitte olemasolu lakkamine) ei vaja seletust, aga olemasolu vajab seletust. Erinevalt mitteolemasolust ei saa olemasolu v\xc3\xb5tta enesestm\xc3\xb5istetavana. Siin on m\xc3\xa4ngus k\xc3\xbcllaldase aluse printsiip: iga positiivse t\xc3\xb5e puhul on olemas selle piisab p\xc3\xb5hjus, mis teeb ta t\xc3\xb5eseks, l\xc3\xbchidalt, mingi p\xc3\xb5hjus. Kontingentne t\xc3\xb5de s\xc3\xb5ltub millestki muust, paratamatu t\xc3\xb5de s\xc3\xb5ltub ainult iseendast, on loomu poolest t\xc3\xb5ene. Kui j\xc3\xa4rele m\xc3\xb5elda, siis osutub, et reaalsusest m\xc3\xb5tlemisel ma eeldan seda printsiipi, kuid ei sa seda t\xc3\xb5estada. Tundub, et see pole paratamatu t\xc3\xb5de, aga ka kontingentseks on seda imelik nimetada. Kui p\xc3\xbc\xc3\xbcda seda t\xc3\xb5estada, siis tuleb varem v\xc3\xb5i hiljem viidata kaalutlustele, mis on v\xc3\xa4hem usutavad kui see printsiiip ise. Raske on n\xc3\xa4ha, kuidas saab seda argumendiga kaitsta, seda juba eeldamata. Sellep\xc3\xa4rast v\xc3\xb5ib seda nimetada m\xc3\xb5istuse enese eelduseks. Selle t\xc3\xb5esust v\xc3\xb5ib eitada, tundmata piinlikkust ja kartmata \xc3\xbcmberl\xc3\xbckkamist, aga siis kipub osutuma, et tegelikult ei eitata seda, mida see printsiip v\xc3\xa4idab. Sellep\xc3\xa4rast v\xc3\xb5tame seda antuna, mitte t\xc3\xb5estatult t\xc3\xb5esena, vaid sellena, mida inimeed teadlikult v\xc3\xb5i teadmatult eeldavad.\n_START_SECTION_\nMaailma olemasolu\n_START_PARAGRAPH_\nJuhtub olema nii, et miski on olemas, n\xc3\xa4iteks maailm, ja kuigi keegi t\xc3\xb5siselt ei oleta, et see v\xc3\xb5iks mitte nii ei olla, et v\xc3\xb5iks \xc3\xbcldse mitte midagi olla, tundub ometi, et iseenesest pole selles midagi paratamatut. Maailma mitteolemasolu on t\xc3\xa4iesti arusaadav ja selles pole midagi absurdset. K\xc3\xbcllaldase aluse printsiibi j\xc3\xa4rgi peaks maailma olemasolul olema alus, kui m\xc3\xb5ista maailma all k\xc3\xb5ike peale Jumala, kui Jumal on olemas. Sellest ei j\xc3\xa4reldu, et maailmak\xc3\xb5iksusel peab olema otstarve v\xc3\xb5i eesm\xc3\xa4rk, sest seletus ei pea olema teleoloogiline. Kui v\xc3\xa4ita, et igal asi peab olemas olema millegi t\xc3\xb5ttu, siis on imelik, \xc3\xb6elda, et see maailma kohta ei kehti. V\xc3\xb5ib ju \xc3\xb6elda, et maailm on mingis m\xc3\xb5ttes puhas juhus, et pole lihtsalt mingit alust, miks \xc3\xbcks v\xc3\xb5i teine maailm peaks eksisteerima, ja sama h\xc3\xa4sti v\xc3\xb5ib \xc3\xb6elda, et maailm eksisteerib oma loomuse t\xc3\xb5ttu. Aga on v\xc3\xa4hemalt v\xc3\xa4ga imelik ja meelevaldne eitada, et sellel maailmal peab olema k\xc3\xbcllaldane alus, olgu siis temast enesest s\xc3\xb5ltumatu v\xc3\xb5i mitte, eeldades samal ajal, et mis tahes muul olemasoleval asjal on alus._NEWLINE_Tuletame meelde seda kera, mis me metsast leidsime. Vaevalt saab kahelda, et selle olemasolul peab olema seletus. Ja mitte sellep\xc3\xa4rast, et me ta metsast leidsime. Pole t\xc3\xa4htis, kus ta on, k\xc3\xbcsimus on selles, miks ta \xc3\xbcldse olemas on. V\xc3\xb5tame n\xc3\xbc\xc3\xbcd m\xc3\xb5ttes metsa \xc3\xa4ra, ikkagi on see kontingentne asi ja ta peab olema olemas millegi muu t\xc3\xb5ttu kui ta ise. V\xc3\xb5tame n\xc3\xbc\xc3\xbcd m\xc3\xb5ttes \xc3\xa4ra kogu muu maailma, ikkagi j\xc3\xa4\xc3\xa4b see kehtima. Ja isegi siis, kui me oletame, et midagi muud pole kunagi olnud ega saa olema, nii et kera moodustab kogu f\xc3\xbc\xc3\xbcsilise universumi. Kui iga \xc3\xbcksiku asja olemasolul peab olema alus, siis see ei loe, kas teised asjad on olemas. Pole t\xc3\xa4htis, kas see asi on suur (nagu maailm) v\xc3\xb5i v\xc3\xa4ike.\n_START_SECTION_\nAlguseta olemasolu\n_START_PARAGRAPH_\nSee, kui kaua asi on olemas olnud, pole vastus k\xc3\xbcsimusele, miks ta on olemas. Isegi kui \xc3\xb6elda, et ta on alati olemas olnud. Kui ka asi pole kunagi tekkinud, j\xc3\xa4\xc3\xa4b ikkagi k\xc3\xbcsimus, miks ta olemas on. Ka maailma puhul saab k\xc3\xbcsida, miks on alati olnud miski, mitte eimiski. Ja kui k\xc3\xbcllaldase aluse printsiip on hea printsiip, siis peab olema vastus.\n_START_SECTION_\nLoomine\n_START_PARAGRAPH_\nKiputakse arvama, et loomine on loomine ajas, nii et kui maailmal ei olnud algust ajas, siis Jumal ei saanud teda luua. Aga loomine on olemuslikult s\xc3\xb5ltuvus, isegi kristlikus teoloogias. Looja ja loodu v\xc3\xb5ivad olla m\xc3\xb5lemad igavesed._NEWLINE_Kui maailm on Jumala loodu, siis seda tulebki m\xc3\xb5ista nii, et maailma olemasolu s\xc3\xb5ltub Jumalast ning ta ei saaks Jumalat s\xc3\xb5ltumatult olemas olla. Kui Jumal on igavene, siis saab ka maailm igavene olla, kuigi ei pruugi.\n_START_SECTION_\nJumal\n_START_PARAGRAPH_\nNii et meil on tugev metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiline alus v\xc3\xa4ita, et Jumal kui k\xc3\xb5ige looja ("taeva ja maa looja") on olemas._NEWLINE_Kui maailma olemasolul peab olema alus, siis see peab olema kas maailmas eneses v\xc3\xb5i v\xc3\xa4ljaspool seda. Kui maailmas, siis ta eksisteerib oma loomuse t\xc3\xb5ttu, st on paratamatu olend. Siis ei oleks muidugi Jumalat tarvis. Aga see ei ole usutav, sest miski ei viita sellele, et ta oleks olemas oma loomuse t\xc3\xb5ttu, ja paljud asjad viitavad vastupidisele. T\xc3\xb5epoolest, see, mis on olemas oma loomuse t\xc3\xb5ttu, peab olema paratamatu ja s\xc3\xb5ltumatu. Aga me v\xc3\xb5ime v\xc3\xa4ga h\xc3\xa4sti kujutleda, et maailm h\xc3\xa4vib v\xc3\xb5i et teda polekski kunagi olnud, ja selles pole midagi absurdset. Isegi kui oletada, et miski on alati olemas olnud ega lakka kunagi olemast, siis sellest ei j\xc3\xa4reldu, et ta eksisteerib oma loomuse t\xc3\xb5ttu. K\xc3\xb5igel maailmas paistab olevat l\xc3\xb5plik kestus. Isegi kui m\xc3\xb5ni asi maailmas on igavene, siis ta ikkagi saab h\xc3\xa4vida. Hea k\xc3\xbcll, oletame, et iga asja puhul maailmas on see nii; kas see peab ka siis maailma kui terviku puhul ka nii olema? Loogiliselt on v\xc3\xb5imalik, et kaduvate asjade kogusus ise ei ole kaduv. Tervik ei pea jagama oma liikmete puudusi. Aga see ei ole ikkagi usutav. Ka maailma puhul ei viita miski sellele, et ta oleks h\xc3\xa4vimatu. Pole mingit raskust kujutleda, et maailma pole \xc3\xbcldse olemas olnudki. Nii et paistab, et kui maailm \xc3\xbcldse olemas on (ja see on \xc3\xbcsna kaheldamatu) on kontingentne, siis ta s\xc3\xb5ltub millestki muust. ee, millest maailm s\xc3\xb5ltub, peab olema olemas oma loomuse t\xc3\xb5ttu v\xc3\xb5i mitte. N\xc3\xbc\xc3\xbcd on kaks v\xc3\xb5imalust: kas s\xc3\xb5ltuvuse ahel on l\xc3\xb5pmatu v\xc3\xb5i l\xc3\xb5peb millegagi, mis on olemas oma loomuse t\xc3\xb5ttu. Ent esimene on v\xc3\xb5imatu, sest see ei anna k\xc3\xbcllaldast alust, miks \xc3\xbcldse miski on olemas. Nii et maailm peab l\xc3\xb5ppkokkuv\xc3\xb5ttes s\xc3\xb5ltuma millestki, mis on olemas oma loomuse t\xc3\xb5ttu.\n_START_SECTION_\n"Iseenda p\xc3\xb5hjus"\n_START_PARAGRAPH_\nSee, et miski on iseenda p\xc3\xb5hjus ehk iseenda olemasolu p\xc3\xb5hjus, ei t\xc3\xa4henda, et ta tekitab iseennast, mis oleks absurdne. See t\xc3\xa4hendab lihtsalt, et ta on olemas iseenda loomuse t\xc3\xb5ttu, nii et ta ei saa tekkida ega h\xc3\xa4vida. \xc3\x9cksk\xc3\xb5ik kas selline olend on olemas, midagi absurdset selles idees ei ole.\n_START_SECTION_\n"Paratamatu olend"\n_START_PARAGRAPH_\nOlendit, mille olemasolu ei s\xc3\xb5ltu millestki peale tema enda, v\xc3\xb5ib nimetada ka paratamatuks olendiks: ta ei ole kontingentne, nii et ta on h\xc3\xa4vimatu. T\xc3\xb5epoolest, kui miski on olemas oma loomuse t\xc3\xb5ttu, siis ta ei saa mitte olemas olla. Selles m\xc3\xb5istes on leitud raskusi, aga asi on selles, et seda on teiste m\xc3\xb5istetega segi aetud. Kui on m\xc3\xb5ttekas r\xc3\xa4\xc3\xa4kida v\xc3\xb5imatust olendist (mille loomus on nii t\xc3\xb5ttu ta on mitteolemasolev), miks siis mitte paratamatust olendist. Ja kui on m\xc3\xb5ttekas \xc3\xb6elda, et miski on h\xc3\xa4viv, siis on ka m\xc3\xb5ttekas \xc3\xb6elda, et miski on h\xc3\xa4vimatu.\n_START_SECTION_\n"Algp\xc3\xb5hjus"\n_START_PARAGRAPH_\nKriitikud on \xc3\xb6elnud, et algp\xc3\xb5hjust ei pruugi olla, sest universumi ajalugu moodustav p\xc3\xb5hjuste ja tagaj\xc3\xa4rgede jada saab olla l\xc3\xb5putu v\xc3\xb5i algusetu ning peab olema l\xc3\xb5pmatu, kui universumil pole ajalist algust. Siin on aga algp\xc3\xb5hjuse m\xc3\xb5istet valesti aru saadud. Algp\xc3\xb5hjuse all ei m\xc3\xb5elda ajaliselt esimest p\xc3\xb5hjust. Jumal kui algp\xc3\xb5hjus ei ole olend, kes kunagi pani k\xc3\xb5igele alguse, vaid esmap\xc3\xb5hjus, mitte teisene p\xc3\xb5hjus, kellest oleneb k\xc3\xb5igi teiste taevaste ja maiste asjade olemasolu. Lihtsalt Jumal on looja \xc3\xbclalpool selgitatud m\xc3\xb5ttes. Maailm v\xc3\xb5ib sellegipoolest olla igavene, algusetu. Nagu \xc3\xb6eldud, pole isegi mitte l\xc3\xb5pmatu vanus millegi eksisteerimise p\xc3\xb5hjus. Kuuvalgus oleks p\xc3\xa4ikesevalgusest s\xc3\xb5ltuv ka siis, kui ta oleks alati olnud.\n_START_SECTION_\nMaailma loomus\n_START_PARAGRAPH_\nK\xc3\xb5ik seni maailma kohta \xc3\xb6eldu kehtiks ka siis, kui maailm koosneks ainult pisimast liivaterast. Paljud aga on leidnud, et maailma ja tema osade loomus viitavad selgelt "\xc3\xbcleloomulikule k\xc3\xa4ele", eesm\xc3\xa4rgiga olendile, kes on maailma kujundanud, isegi kui ta pole seda loonud. Maailm ei ole liivatera, liivaterade vms kuhi ega kaos, vaid sisaldab korda ja harmooniat, r\xc3\xa4\xc3\xa4kimata salap\xc3\xa4rast ja keerukusest, mida teadus vaevalt hoomab. M\xc3\xb5ned maailma asjad, eriti organismid, tunduvad olevat eesm\xc3\xa4rgip\xc3\xa4rase ehitusega, ja see paneb kahtlema selles, et maailm on f\xc3\xbc\xc3\xbcsikaliste j\xc3\xb5udude vastastikuse toime juhuslik ja ettekavatsemata tagaj\xc3\xa4rg. Charles Darwini t\xc3\xb6\xc3\xb6de p\xc3\xb5hiline t\xc3\xa4htsus seisnebki p\xc3\xb5hiliselt selles, et ta kaitses veenvalt teesi, et organismide ehitus on ainult n\xc3\xa4iliselt eesm\xc3\xa4rgip\xc3\xa4rane. See ei ole aga ilmne. Iga elusolendi v\xc3\xb5imed ja ehitus on t\xc3\xa4iesti sobivad tema eluviisile. V\xc3\xb5idakse muidugi \xc3\xb6elda, et organismi eesm\xc3\xa4rgid tulenevad tema varustusest, mitte varustus eesm\xc3\xa4rkidest, nii nagu v\xc3\xb5idakse \xc3\xb6elda, et inimene l\xc3\xa4heb kalale ainult sellep\xc3\xa4rast, et tal on spinning kaasas, mitte et tal on spinning kaasas sellep\xc3\xa4rast, et ta l\xc3\xa4heb kalale, aga see tundub kunstlik, isegi kui evolutsiooniteooriat k\xc3\xb5iges tunnustada. Siit algab teleoloogiline jumalat\xc3\xb5estus. Selle variantidele on \xc3\xbchine, et maailma, eriti organismide eesm\xc3\xa4rgip\xc3\xa4rasena paistvast konstruktsioonist p\xc3\xbc\xc3\xbctakse j\xc3\xa4reldada \xc3\xbcleloomuliku loova olendi olemasolu.'