b'\n_START_ARTICLE_\nMoraalne motivatsioon\n_START_SECTION_\nMoraalne motivatsioon ja moraalsed omadused\n_START_PARAGRAPH_\nPaistab, et moraaliotsustustega v\xc3\xa4ljendatakse moraaliuskumusi, omistades tegudele ja asjade seisudele moraalseid omadusi. Sellep\xc3\xa4rast v\xc3\xb5idakse p\xc3\xbc\xc3\xbcda moraalset motivatsiooni seletada, viidates neile omadustele. V\xc3\xb5ib-olla moraaliotsustused motiveerivad meid usaldatavalt sellep\xc3\xa4rast, et moraalsed omadused (\xc3\xb5igsus, headus) motiveerivad meid ise, kui me neid m\xc3\xa4rkame. John Leslie Mackie (1977) kritiseerib sellist pilti, r\xc3\xbcnnates objektiivset eetikat. K\xc3\xb5ige n\xc3\xa4itlikumal kujul esineb see Platonil, kelle j\xc3\xa4rgi ideed, eriti h\xc3\xbcve idee, on vaimuv\xc3\xa4lised reaalsused, mille teadmine ("n\xc3\xa4gemine") \xc3\xbctleb, mida teha, ning ka tagab selle tegemise, kaaludes \xc3\xbcle vastupidised kalduvused. (Mackie 1977: 23\xe2\x80\x9324). Mackie t\xc3\xb5lgenduses tekib Platoni pildis moraalne motivatsioon otseselt ja t\xc3\xa4ielikult moraalsetest omadustest enestest, ilma et oleks tarvis lisamotivatsiooni. Nende motiveerimisv\xc3\xb5ime on t\xc3\xa4iesti seesmine, see ei s\xc3\xb5ltu inimese soovidest ega dispositsioondest. Nad kaaluvad \xc3\xbcles igasuguse muu motiivi. Inimese poolt on tarvis ainult nende m\xc3\xa4rkamist ja taipamist. Mackie omistas Platonile olemasoluinternalismi, mille j\xc3\xa4rgi teatud normatiivse staatuse ja motivatsiooni vahel on paratamatu seos (Stephen Darwall, Impartial Reason, lk 51\xe2\x80\x9353). N\xc3\xa4iteks ei saa asjade seis olla hea, kui see ei saa motiveerida (mitte tingimata \xc3\xbcleskaaluvalt). Kui inimene m\xc3\xa4rkab midagi ja see ei motiveeri teda, siis ceteris paribus see ei ole hea. Mackie kirjelduse j\xc3\xa4rgi tekitavad objektiivsed v\xc3\xa4\xc3\xa4rtused \xc3\xbcleskaaluva motivatsiooni, nii et tegu on olemasoluinternalismi eriti tugeva versiooniga. Olemasoluinternalismi teine versioon peab motiveerimisv\xc3\xb5imet s\xc3\xb5ltuvaks eelnevalt olemasolevast soovist. P\xc3\xb5hjenditeinternalismi (selle tuntuim esindaja on Bernard Williams (1981)) j\xc3\xa4rgi on paratamatu, et kui inimesel on p\xc3\xb5hjend tegu teha, peab ta saama olla motiveeritud seda tegema. Williamsi j\xc3\xa4rgi peab inimesel selleks, et olla motiveeritud, olema soov. Kui mingi kaalutlus inimest tema praeguste soovide (motivatsioonikomplekti) juures ei motiveeri, ei saa see olla tema teo p\xc3\xb5hjend. Nii et paratamatu seos normatiivse staatuse ja motivatsiooni vahel on vastupidise suunaga kui Mackie Platonil. Mackie j\xc3\xa4rgi saaksidki objektiivsed v\xc3\xa4\xc3\xa4rtused motiveerida ainult nii nagu Platonil (1977:40). Mackie v\xc3\xa4itel v\xc3\xa4ljendavad moraalilaused, mida lausutakse moraaliotsustuste tegemisel, tegelikult propositsioone just selliste objektiivselt ettekirjutavate omaduste kohta, mist\xc3\xb5ttu moraaliotsustused v\xc3\xb5ivad olla t\xc3\xb5esed v\xc3\xb5i v\xc3\xa4\xc3\xa4rad, nii et moraalikognitivism kirjeldab moraaliotsustuste t\xc3\xa4hendust \xc3\xb5igesti. Kui moraalijutt on kognitivistlik, n\xc3\xa4ib see eeldavat moraalirealismi, mille j\xc3\xa4rgi moraaliotsustustel ja moraaliuskumustel on t\xc3\xb5ev\xc3\xa4\xc3\xa4rtus ja m\xc3\xb5ned neist on s\xc3\xb5nas\xc3\xb5naliselt t\xc3\xb5esed . Aga Mackie j\xc3\xa4rgi moraalijutt presuponeerib objektiivselt ettekirjutavate omaduste olemasolu, ja see presupositsioon on v\xc3\xa4\xc3\xa4r (tegu oleks veidrate ainulaadsete entiteetidega; veidrusargument). Moraalijutt on s\xc3\xbcstemaatiliselt ekslik. Mackie l\xc3\xbckkab moraalirealismi tagasi, kombineerides kognitivistlikku moraalisemantikat veateooriaga (1977:35). Enamik filosoofe ei n\xc3\xb5ustu Mackie v\xc3\xa4idetega moraalse motivatsiooni ja objektiivsete moraalsete omaduste iseloomu kohta, samuti eeldusega, et moraali n\xc3\xb5uetest arusaamine tekitaks \xc3\xbcleskaaluva motivatsiooni nende j\xc3\xa4rgi toimida, ja p\xc3\xbc\xc3\xbcdega seletada moraalset motivatsiooni moraalsete omadustega. Christine Korsgaard (1996:166) leiab siiski, et on olemas "objektiivselt ettekirjutavaid" entiteete, mis nii \xc3\xbctlevad, mida teha, kui ka panevad seda tegema, nimelt inimesed ja teised loomad. Enamik filosoofe seda v\xc3\xa4idet h\xc3\xa4sti ei m\xc3\xb5ista. Igatahes ei pea moraalirealistid ega moraaliobjektistid tingimata olema seisukohal, et k\xc3\xb5igil, kes moraaliomadusi m\xc3\xa4rkavad, tekib olenemata asjaoludest (sealhulgas teistest teadmistest ja motiividest) kohe \xc3\xbcleskaaluv motivatsioon. V\xc3\xb5ib olla tegu n\xc3\xa4iteks ajutise irratsionaalsuse v\xc3\xb5i tahten\xc3\xb5rkusega v\xc3\xb5i \xc3\xbclesaamatute motiividega. \xc3\x9ckski usutav moraalse motivatsiooni teooria ei saa neid asju ignoreerida. Ja moraalifaktide motiveerivust ei pea tingimata pidama \xc3\xbcleskaaluvaks. Praktiliselt \xc3\xbckski moraalifilosoof ei arva, et moraalne motivatsioon oleks tavaliselt \xc3\xbclekaalukas.\n_START_SECTION_\nMoraaliotsustused ja motivatsioon\n_START_PARAGRAPH_\nTavaliselt on moraalset motivatsiooni p\xc3\xbc\xc3\xbctud seletada moraaliotsustuste loomuse kaudu. V\xc3\xb5ib-olla moraaliotsustustele on omane, et neid ei saa teha, ilma et \xc3\xbcldse mingit motivatsiooni tekiks. Sellise l\xc3\xa4henemise puhul tekib kaks k\xc3\xbcsimust. Kas moraaliotsustused motiveerivad paratamatult v\xc3\xb5i kontingentselt? Kas moraaliotsustused motiveerivad ise v\xc3\xb5i m\xc3\xb5ne soovi v\xc3\xb5i muu konatiivse seisundi vahendusel?\n_START_SECTION_\nKas moraaliotsustused motiveerivad iseenesest?\n_START_PARAGRAPH_\nJuhul, kui moraaliotsustused pole representatsioonid, siis nad saavad motiveerida, ka iseenesest. Moraalimittekognitivismi j\xc3\xa4rgi v\xc3\xa4ljendavad moraaliotsustused soove v\xc3\xb5i teisi konatiivseid seisundeid. See seletab moraaliotsustuste seost motivatsiooniga: need v\xc3\xa4ljendavad motiveerivat seisundit, mis inimesel juba on._NEWLINE_Probleem tekib siis, kui pidada moraaliotsustusi miraaliuskumuste v\xc3\xa4ljenduseks, sest seos uskumuse ja motivatsiooni vahel pole selge. See on \xc3\xbcks moraalips\xc3\xbchholoogia p\xc3\xb5hiprobleeme. David Hume\'i j\xc3\xa4rgi motivatsiooni jaoks uskumusest ei piisa, vaid on tarvis ka soovi v\xc3\xb5i muud konatiivset seisundit. Seet\xc3\xb5ttu vajab moraalne motivatsioon peale moraaliuskumuse ka eelnevalt olemasolevat soovi v\xc3\xb5i muud konatiivset v\xc3\xb5i seesmiselt motiveerivat seisundit. Humeaanlus on t\xc3\xa4nap\xc3\xa4eval valdav. See on \xc3\xbchitatav nii kognitivismi ja moraalirealismi kui ka vastupidiste positsioonidega. Moraalirealistidest on seda pooldanud n\xc3\xa4iteks Michael Smith (1994) ja Peter Railton. Seda, et moraaliuskumus v\xc3\xb5ib iseenesest motivatsiooni tekitada, on v\xc3\xa4itnud n\xc3\xa4iteks Thomas Nagel, John McDowell, Mark Platts (1980), David McNaughton, Jonathan Dancy, Thomas Scanlon  ja Russ Shafer-Landau (2003)._NEWLINE_Hume\'i positsiooni vastased vaidlevad selle \xc3\xbcle, kuidas ja mis tingimustel moraaliuskumus iseenesest motiveerib. \xc3\x9ched leiavad, et moraaliuskumus iseenesest motiveerib mingil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral otseselt. Teiste arvates tekitavad moraaliuskumused soove, mis seej\xc3\xa4rel motiveerivad (v\xc3\xa4hemalt mingil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral) koos neid tekitanud moraaliuskumustega. M\xc3\xb5ned vooruseetikud v\xc3\xa4idavad, et ainult moraaliuskumus, mis on seatud ideaaliga v\xc3\xb5i olukorrast t\xc3\xa4ieliku arusaamisega laiema arusaamise valguses, kuidas elada, tekitab inimesel paratamatult motivatsiooni toimida niisuguse moraaliuskumuse kohaselt (Little 1997). Niisuguste vaadete pooldajad m\xc3\xb6\xc3\xb6navad, et inimesed sageli pole motiveeritud toimima ega toimi nii, nagu nende uskumused ette n\xc3\xa4evad; nad panevad selle tunnetuslike eba\xc3\xb5nnestumiste arvele._NEWLINE_Hume\'i vaate pooldamine ei too iseenesest kaasa konkreetset seisukohta selle kohta, mis laadi soovid moraalse motivatsioonini viivad. Seda rolli v\xc3\xb5ivad \xc3\xbche uskumuse puhul t\xc3\xa4ita erinevad soovid, n\xc3\xa4iteks soov, et temast h\xc3\xa4sti arvataks, soov edendada oma huvisid v\xc3\xb5i soov edendada nende heaolu, kellest ta hoolib. Paljud \xc3\xbctlevad siiski, et kontingentsetest soovidest on v\xc3\xa4he, sest tuleb seletada, kuidas ollakse usaldatavalt tegema seda, mida usutakse end pidavat tegema. Seletada tuleb muu hulgas seda, miks motivatsioon usaldatavalt nihkub, j\xc3\xa4lgides muutusi moraaliuskumustes. Selleks v\xc3\xb5idakse apelleerida mingitele konkreetsetele soovidele v\xc3\xb5i inimps\xc3\xbchholoogia s\xc3\xbcgavatele omadustele._NEWLINE_\xc3\x9cks argument Hume\'i pildi kasuks \xc3\xbctleb, et kui uskumustest motiveerimiseks piisaks, siis peaks \xc3\xbchtede ja samade uskumustega inimesed olema \xc3\xbchtemoodi motiveeritud, mis pole t\xc3\xb5si. Aga Hume\'i pildi vastased v\xc3\xa4idavad vastu, et uskumustes v\xc3\xb5ivad ikkagi olla mingid erinevused ja asi v\xc3\xb5ib olla ka selles, et v\xc3\xb5istlevad motiivid kaaluvad moraaliuskumuste tekitatud motiivid \xc3\xbcles (Shafer-Landau 2003: 129\xe2\x80\x93130)._NEWLINE_Teine argument Hume\'i pildi kasuks toetub Bernard Williamsi (1981) p\xc3\xb5hjenditeinternalismile (kui inimesel on p\xc3\xb5hjend mingit tegu teha, siis ta paratamatult saab olla motiveeritud seda tegema). \xc3\x9che konkreetsema versiooni j\xc3\xa4rgi on inimesel p\xc3\xb5hjend mingit tegu teha ainult juhul, kui tal on soov seda teha v\xc3\xb5i saavutada seda tehes mingi eesm\xc3\xa4rk. Kui p\xc3\xb5hjenditeinternalism on \xc3\xb5ige, siis juhul, kui inimene teeb \xc3\xb5igesti otsustuse, et tal on p\xc3\xb5hjend mingit tegu teha, siis tal peab juba enne olema soov. Hume\'i vaate vastased l\xc3\xbckkavad m\xc3\xb5nikord tagasi ka p\xc3\xb5hjenditeinternalismi. Aga isegi juhul, kui p\xc3\xb5hjenditeinternalism on \xc3\xb5ige, v\xc3\xa4idavad nad vastu, et on v\xc3\xb5imalik, et k\xc3\xb5igi moraaliotsustustega ei kaasne otsustus, et teo tegemiseks on p\xc3\xb5hjend. V\xc3\xb5ib-olla n\xc3\xa4iteks ei teadvustata seost selle vahel, mida on \xc3\xb5ige teha ja mida on alust teha; v\xc3\xb5i siis arvatakse, et t\xc3\xb5dedest moraalselt \xc3\xb5igete tegude kohta ei j\xc3\xa4reldu t\xc3\xb5ed selle kohta, mida on alust teha. Seet\xc3\xb5ttu on ikkagi v\xc3\xb5imalikud moraaliuskumused ilma eelnevalt olemasoleva soovita (Shafer-Landau 2003: 128\xe2\x80\x93129; laiemalt 122\xe2\x80\x93141)._NEWLINE_Kolmas argument Hume\'i motivatsiooniteooria vastu viitab sellele, et uskumused ja soovid erinevad vastavuse suuna poolest (uskumused p\xc3\xbc\xc3\xbcavad vastata maailmale, soovid on suunatud maailma muutmisele). Sellep\xc3\xa4rast uskumustest ei saa j\xc3\xa4relduda soovid. Uskumust peavad m\xc3\xb5jutama t\xc3\xb5endid selle propositsioonilise sisu t\xc3\xb5esuse v\xc3\xb5i v\xc3\xa4\xc3\xa4ruse kohta; see, et t\xc3\xb5siasjad ei vasta uskumusele, r\xc3\xa4\xc3\xa4givad uskumuse vastu. See, et t\xc3\xb5siasjad ei vasta soovile, ei pruugi r\xc3\xa4\xc3\xa4kida soovi vastu. Seet\xc3\xb5ttu n\xc3\xb5uavad v\xc3\xa4hemalt m\xc3\xb5ned Hume\'i vaate vastased positsioonid vaimuseisundeid, millel on m\xc3\xb5lemad suunad korraga, sest nad on \xc3\xbchtaegu representatsioonilised ja motivatsioonilised. Hume\'i positsiooni vastased v\xc3\xa4idavad vastu, et nende pildis ei pea sellist ebasidusust olema: n\xc3\xa4iteks vooruslik subjekt "usub", et teatud asjade seisule tuleb kaasa aidata, ja "soovib", et see kutsutaks esile, (Little 1997:64). (Smith 1987, 1994; Shafer-Landau 2003:134\xe2\x80\x93140)_NEWLINE_Hume\'i motivatsiooniteooria vastased viitavad m\xc3\xb5nikord moraalse motivatsiooni fenomenoloogiale: kui k\xc3\xbcsida inimeselt, kes suure kiusatusega v\xc3\xb5ideldes ikkagi toimib nii, nagu tema meelest on moraalselt \xc3\xb5ige, miks ta nii tegi, siis ta ei r\xc3\xa4\xc3\xa4gi soovidest, vaid oma uskumusest, et see on \xc3\xb5ige tegu (Shafer-Landau 2003:123). (Hume\'i teooria pooldajad v\xc3\xa4idavad vastu, et niisugused teated iseenda kohta pole usaldusv\xc3\xa4\xc3\xa4rsed.) Kogemus n\xc3\xa4itab, et kuigi teod tekivad sageli soovidest, tekivad need m\xc3\xb5nikord hinnangulistest uskumustest. Shafer-Landau t\xc3\xb5i ka v\xc3\xa4ljastpoolt moraali valdkonda n\xc3\xa4iteid, kus motivatsioon tundub tulenevat uskumusest. N\xc3\xa4iteks v\xc3\xb5ib keegi end uskuma panna, et tal on soov, mida tal tegelikult pole, ning see v\xc3\xb5ib tal tekitada motivatsiooni (Shafer-Landau 2003: 125). Hume\'i vaate pooldaja peab seletama, miks me teeme valikuid, mis toovad kaasa t\xc3\xbc\xc3\xbctuid, isegi valulisi elamusi, mida keegi nende endi p\xc3\xa4rast ei soovi. Hume\'i v\xc3\xa4ite pooldaja on n\xc3\xa4htavasti sunnitud viitama m\xc3\xb5nele soovile, mida me seejuures p\xc3\xbc\xc3\xbcame t\xc3\xa4ita. Aga see seletus ei ole usutav, kui me oleme oma soovide kohta eksiarvamusel. Shafer-Landau leiab, et pole p\xc3\xb5hjust eelistada niisugust seletust lihtsamale seletusele uskumuste abil. Hume\'i vaate pooldajad seevastu ei pea niisugust seletust lihtsaks, sest uskumustel ja soovidel on erinev vastavuse suund. Shafer-Landau toob niisuguse n\xc3\xa4ite: inimene arvab, et ta tahab juristiks saada, aga \xc3\xb5ppimine teda ei motiveeri; suvel t\xc3\xb6\xc3\xb6tab ta puusepana ning avastab, et armastab seda t\xc3\xb6\xc3\xb6d, ning j\xc3\xa4tab juura \xc3\xb5ppimise pooleli. Seda siis t\xc3\xb5lgendatakse nii, et ta arvas ekslikult, et tal on soov juristiks saada. Hume\'i vaate pooldajad leiavad, et loomulikum on asja seletada nii, et ta soovis k\xc3\xbcll juristiks saada v\xc3\xb5i v\xc3\xa4hemalt juurat \xc3\xb5ppima minna, aga ta ei teadnud, kuidas see hakkab olema; kui ta seda teada sai, siis tal kadus soov \xc3\xa4ra. V\xc3\xb5i kui ta t\xc3\xb5esti pettis end selles, et tal on soov juristiks saada, siis teda ikkagi ei motiveerinud ainult uskumus, vaid m\xc3\xb5ni s\xc3\xbcgavam, v\xc3\xb5ib-olla mitte p\xc3\xa4ris teadlik soov, n\xc3\xa4iteks soov vanematele meele j\xc3\xa4rele olla v\xc3\xb5i soov saada prestii\xc5\xbeikas v\xc3\xb5i tulus t\xc3\xb6\xc3\xb6._NEWLINE_Pole selge, kas see vaidlus on m\xc3\xb5isteline ning seda saab lahendada n\xc3\xa4iteks uskumuse ja soovi m\xc3\xb5iste anal\xc3\xbc\xc3\xbcsi teel, v\xc3\xb5i empiiriline v\xc3\xb5i teoreetiline (Little 1997), nii et seda tuleb lahendada agentsuse, normatiivsuse ja vastutuse loomust uurides.\n_START_SECTION_\nInternalism ja eksternalism\n_START_PARAGRAPH_\nKas moraaliotsustused motiveerivad paratamatult v\xc3\xb5i kontingentselt? Kui kontingentselt, miks siis seos moraaliotsustuse ja motivatsiooni vahel tundub nii tugev ja usaldatav?_NEWLINE_Otsustusinternalismi j\xc3\xa4rgi on siira moraaliuskumuse ja kas \xc3\xb5igustavate p\xc3\xb5hjendite v\xc3\xb5i motiivide vahel paratamatu seos: kui inimene teeb siira otsustuse, et ta peab teatud tegu tegema, siis tal on p\xc3\xb5hjend v\xc3\xb5i motiiv seda tegu teha. Otsustusinternalism erineb olemasoluinternalismist, mille j\xc3\xa4rgi on paratamatu seos teatud normatiivse staatuse omamise ja motivatsiooni vahel: kaalutlus saab olla n\xc3\xa4iteks p\xc3\xb5hjend v\xc3\xb5i \xc3\xb5igekstegev ainult juhul, kui ta saab motiveerida._NEWLINE_Otsustusinternalismi j\xc3\xa4rgi ei saa inimene moraalset otsustust siiralt teha, ilma et ta oleks v\xc3\xa4hemalt mingil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral motiveeritud selle otsustuse kohaselt tegutsema. Otsustusinternalism v\xc3\xb5ib olla n\xc3\xb5rgem v\xc3\xb5i tugevam vastavalt sellele, kas moraaliotsustuse ja motivatsiooni seost peetakse t\xc3\xbchistatavaks ja kui tugevaks motivatsiooni peetakse. Tugevaks otsustusinternalismiks v\xc3\xb5iks pidada seisukohta, et inimesel, kes teeb siira moraaliotsustuse, on \xc3\xbcleskaaluv motivatsioon selle j\xc3\xa4rgi toimuda. Mackie arusaam objektiivsetest moraalsetest omadustest k\xc3\xa4tkeb tugevat olemasoluinternalismi, mis on suguluses tugeva otsustusinternalismiga. T\xc3\xa4nap\xc3\xa4eva moraalifilosoofid ei kaldu pooldama ka tugevat otsustusinternalismi. Rohkem pooldajaid on "n\xc3\xb5rgal otsustusinternalismil", mille j\xc3\xa4rgi vastuolus olevad soovid v\xc3\xb5ivad moraalse motivatsiooni \xc3\xbcles kaaluda ning n\xc3\xa4iteks depressioon ja tahten\xc3\xb5rkus v\xc3\xb5ivad selle t\xc3\xbchistada. Michael Smith (1994) pooldab veel n\xc3\xb5rgemat otsususinternalismi, "praktilisusn\xc3\xb5uet", mille j\xc3\xa4rgi paratamatu seos moraaliotsustuse ja motivatsiooni vahel on v\xc3\xa4hemalt heal ja tugeva tahtega inimesel._NEWLINE_Otsustusinternalism seletab h\xc3\xa4sti moraalse motivatsiooni usaldatavust, sealhulgas selle usaldatavat reageerimist moraaliotsustuse muutumisele. See seletusj\xc3\xb5ud on ka argument otsustusinternalismi kasuks (Smith 1994: 71\xe2\x80\x9376). Otsustusinternalistidel on igatahes tarvis esitada selline moraaliotsustuste sisu teooria, mis v\xc3\xa4idetavat paratamatut seost moraaliotsustuse ja motivatsiooni vahel m\xc3\xb5ista aitaks._NEWLINE_Otsustuseksternalism eitab paratamatut seost moraaliotsustuse ja motivatsiooni vahel; see seos on alati kontingentne, kuigi see v\xc3\xb5ib p\xc3\xb5hineda inimloomuse s\xc3\xbcgavatel omadustel. Eksternalist peab moraalset motivatsiooni seletama teistmoodi kui internalist. Michael Smithi (1994: 72) j\xc3\xa4rgi ei peaks ta seda seletama mitte moraaliotsustuste sisuga, vaid hea ja tugevatahtelise inimese motivatsioonidispositsioonide sisuga. Internalist \xc3\xbctleks, et subjekt, kes on motiveeritud tegema \xc3\xb5iget asja, on motiveeritud tegema t\xc3\xa4pselt sedasama asja, millest r\xc3\xa4\xc3\xa4gib tema moraaliotsustuste sisu, ainult et ta ei ole motiveeritud tegema \xc3\xb5iget asja de dicto, vaid ainult de re. Teda peab motiveerima mittetuletuslik soov v\xc3\xb5i hoolimine. Seevastu eksternalist peab \xc3\xbctlema, et subjekti motiveerib tegema \xc3\xb5iget asja tema kui hea inimese motivatsioonidispositsioonide sisu. Need ei saa olla mittetuletuslikud hoolimised v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustest, mille kohta need otsustused k\xc3\xa4ivad, sest motivatsioon muutub, kui otsustused muutuvad. Kui tahta seletada motivatsiooni muutumist hea inimese dispositsioonide kaudu, siis ainuke sobiv dispositsioon on motivatsioon teha \xc3\xb5iget asja, mis see ka poleks, seega de dicto. See annab Smithi j\xc3\xa4rgi ebausutava pildi, et moraalne motivatsioon on tuletuslik: see tuleneb soovist teha \xc3\xb5iget asja koos praeguse moraaliotsustusega selle kohta, mida on \xc3\xb5ige teha. Aga hea inimene hoolib Smithi j\xc3\xa4rgi \xc3\xb5iglusest, v\xc3\xb5rdsusest ja armastatute heaolust mittetuletuslikult. Kui mittetuletuslikult hoolitakse ainult sellest, et teha seda, mis on \xc3\xb5ige, siis sellise motivatsiooni puhul on Smithi j\xc3\xa4rgi tegu feti\xc5\xa1i v\xc3\xb5i moraalse pahega. Siis on subjekt v\xc3\xb5\xc3\xb5randatud moraali t\xc3\xb5elistest eesm\xc3\xa4rkidest._NEWLINE_Eksternalistid vastavad, et see, et hea inimene on motiveeritud tegema seda, mida ta peab \xc3\xb5igeks, ei takista tal olemast mittetuletuslikult motiveeritud otsesest hoolimisest n\xc3\xa4iteks armastatute heaolust. Nad v\xc3\xa4idavad, et hea inimese motivatsioonilises dispositsioonis teha \xc3\xb5iget asja pole midagi feti\xc5\xa1istlikku, ja pealegi, usaldatavat seost moraalse otsustuse ja motivatsiooni vahel saab usaldatavalt seletada ka teisiti. (Copp 1997: 49\xe2\x80\x9350). N\xc3\xa4iteks v\xc3\xb5ib inimesel olla dispositsioon teha kohe seda, mida ta \xc3\xb5igeks peab, v\xc3\xb5i teha \xc3\xbcksk\xc3\xb5ik mida, mis on tema otsustuse j\xc3\xa4rgi v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslik (Copp 1997: 50\xe2\x80\x9351). Sigr\xc3\xban Svavarsd\xc3\xb3ttiri (1999) j\xc3\xa4rgi pole Smithil k\xc3\xbcll \xc3\xb5igus, et eksternalistil ei j\xc3\xa4\xc3\xa4 muud \xc3\xbcle kui viidata soovile teha \xc3\xb5iget asja, aga \xc3\xb5ige eksternalistlik vaade on \xc3\xbcsna sarnane: hea inimene hoolib sellest, mis on moraalselt v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslik v\xc3\xb5i n\xc3\xb5utav, st n\xc3\xa4iteks, mis on ausameelne, aus, lahke, t\xc3\xa4helepanelik, \xc3\xb5iglane jne. Ta ei hooli ainult \xc3\xbchest asjast ja ta ei v\xc3\xb5ta tegu lihtsalt \xc3\xb5igena. Ta v\xc3\xb5ib sageli otseselt reageerida teise inimese lohutus- v\xc3\xb5i abivajadusele. Motivatsioon olla moraalne ei vaja moraalse motivatsiooni seletamiseks, v\xc3\xb5\xc3\xb5rast v\xc3\xb5i v\xc3\xb5\xc3\xb5randavat m\xc3\xb5tet, et see on \xc3\xb5ige asi, mida teha. Soov olla moraalne teostab ps\xc3\xbchholoogilise \xc3\xbclemineku otsustuselt, et tuleks teha teatud tegu, soovile seda teha._NEWLINE_Enamik eksternaliste r\xc3\xb5hutab, et \xc3\xbcleminekuks otsustuselt soovile v\xc3\xb5i motivatsioonile on tarvis mingit konatiivset seisundit. K\xc3\xb5igil subjektidel ju seda \xc3\xbcleminekut ei toimu._NEWLINE_Vaidlused keskenduvad sageli "amoralistile", keda tema moraaliotsustused \xc3\xbcldse ei motiveeri neid j\xc3\xa4rgima. Internalisti j\xc3\xa4rgi on amoralist m\xc3\xb5isteliselt v\xc3\xb5imatu. Internalist p\xc3\xbc\xc3\xbcab leida sellist moraaliotsustuste sisu, et \xc3\xbckski ratsionaalne subjekt, kes moraalim\xc3\xb5isteid p\xc3\xa4devalt kasutab, ei saa teha siirast moraaliotsustust, j\xc3\xa4\xc3\xa4des motiveerimata. Internalistid m\xc3\xb6\xc3\xb6navad, et moraalne motivatsioon ei pruugi olla \xc3\xbcleskaaluv ning on t\xc3\xbchistatav, aga kui need asjad k\xc3\xb5rvale j\xc3\xa4tta, siis inimene, kes teeb moraaliotsustuse, j\xc3\xa4\xc3\xa4des motiveerimata, peab olema kas m\xc3\xb5istete asjus ebap\xc3\xa4dev v\xc3\xb5i siis ebasiiras. Eksternalistid \xc3\xbctlevad, et amoralist on m\xc3\xb5isteliselt v\xc3\xb5imalik, sest teda saab kujutleda (Shafer-Landau 2003: 146). Seejuures ei pea olema ei irratsionaalsust, m\xc3\xb5istelist ebap\xc3\xa4devust ega ebasiirust. Eksternalistid toovad n\xc3\xa4iteks inimese, kes ei usu, et n\xc3\xb5utavat tegu on v\xc3\xb5imalik teha, v\xc3\xb5i usub, et see tegu tooks talle palju halba v\xc3\xb5i j\xc3\xa4taks ta ilma sellet, mida ta v\xc3\xa4ga igatseb. Ja \xc3\xbcldisemalt, internalistide j\xc3\xa4rgi ei t\xc3\xa4hendaks midagi skeptiku k\xc3\xbcsimus: "Milleks olla moraalne?"_NEWLINE_Eksternalistid v\xc3\xa4idavad, et tugev, kuid kontingentne seos moraalse otsustuse ja motivatsiooni vahel on seletatav. Sigr\xc3\xban Svavarsd\xc3\xb3ttir p\xc3\xbc\xc3\xbcab moraalset motivatsiooni seletada sooviga teha seda, mis on moraalselt v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslik v\xc3\xb5i n\xc3\xb5utav, st olla moraalne. Peter Railton viitab inimeste soovile saada oma valikuid ja k\xc3\xa4itumist \xc3\xb5igustada erapooletumast vaatekohast. N\xc3\xa4htavasti on tema meelest oma osa ka tavalisematel motiividel, sest ta \xc3\xbctleb, et tuleb k\xc3\xbcsida, kuidas me v\xc3\xb5ime eluviisi muuta, nii et moraalne k\xc3\xa4itumine oleks meie tegelike eesm\xc3\xa4rkide seisukohast regulaarsemalt ratsionaalne. David Brinki j\xc3\xa4rgi on moraaliotsustuste motiveeriv j\xc3\xb5ud kontingentne, s\xc3\xb5ltudes inimeste moraalsetest vaadetest ning hoiakutest ja soovidest. Need hoiakud ja soovid v\xc3\xb5ivad siiski olla inimestele suuresti \xc3\xbchised ning tuleneda inimloomuse kesksetest omadustest. Oletame, et kaastunne on inimestele laialdaselt omane s\xc3\xbcgav omadus, nagu v\xc3\xa4itis David Hume. Siis t\xc3\xb5siasi, et enamik inimesi mingil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral soovib teha seda, mida moraal nende arvates n\xc3\xb5uab, k\xc3\xbcll kontingentne, kuid s\xc3\xbcgav. Siis saab moraalne motivatsioon olla levinud ja ennustatav, kuigi mitte paratamatu, \xc3\xbcle\xc3\xbcldine ega \xc3\xbcleskaaluv. (Brink 1989: 49)._NEWLINE_Otsustuseksternalistid pooldavad tavaliselt ka vaadet, et moraaliotsustused ei motiveeri iseenesest. M\xc3\xb5ned neist v\xc3\xa4idavad, et samade argumentidega, millega p\xc3\xb5hjendatakse eksternalismi, saab p\xc3\xb5hjendada ka teist teesi: asjaolu, et moraaliotsustused m\xc3\xb5juvad eri inimeste motivatsioonile erinevalt, viitab peale motivatsiooni kontingentsuse ka sellele, et seda vahendab mingi konatiivne seisund. M\xc3\xb5ni otsustuseksternalist, n\xc3\xa4iteks Russ Shafer-Landau, leiab siiski, et otsustused motiveerivad ise. Shafer-Landau (2003: 147\xe2\x80\x93148) v\xc3\xb5ivad seesmiselt motiveerivad uskumused mitte motiveerida n\xc3\xa4iteks \xc3\xa4\xc3\xa4rmise kurnatuse, t\xc3\xb5sise depressiooni v\xc3\xb5i \xc3\xbcleskaaluvate vastupidiste ajede korral. Shafer-Landau j\xc3\xa4rgi toetab moraalse motivatsiooni niisugune t\xc3\xbchistatavus eksternalismi, Michael Smithi j\xc3\xa4rgi aga on see \xc3\xbchitatav internalismiga; see n\xc3\xa4itab, et internalismi ja eksternalismi piirid pole selged.\n_START_SECTION_\nMoraalne motivatsioon ja metaeetika\n_START_PARAGRAPH_\nIdeedega moraalse motivatsiooni kohta on toetatud moraaliantirealismi, mille j\xc3\xa4rgi pole olemas moraalifakte, t\xc3\xb5desid selle kohta, mida moraal n\xc3\xb5uab, keelab ja lubab. John Mackie kaitseb kognitivistlikku antirealismi, mis \xc3\xbchendab kognitivismi veateooriaga: kuigi eetikalaused v\xc3\xa4ljendavad propositsioone objektiivselt ettekirjutavate omaduste kohta, selliseid omadusi ei ole ja me eksime oma moraaliotsustustes s\xc3\xbcstemaatiliselt._NEWLINE_Ka mittekognitivistlik antirealism eitab moraaliomaduste ja moraalifaktide olemasolu, kuid \xc3\xbchendab selle mittekognitivismiga, mille j\xc3\xa4rgi moraaliotsustused ei v\xc3\xa4ljenda mitte uskumusi ja propositsioone, vaid hoiakuid. Rush Shafer-Landau (2003) esitab j\xc3\xa4rgmise "mittekognitivistliku argumendi": otsustusinternalismist ja teesist, et uskumused iseenesest ei motiveeri ega tekita motiveerimisv\xc3\xb5imelisi seisundeid, j\xc3\xa4reldub, et moraaliotsustused ei ole uskumused (seega mittekognitivism ja moraalirealism on v\xc3\xa4\xc3\xa4rad). Moraalirealistid ja -objektivistid on pidanud seda argumenti arvestama. Erinevaid positsioone saab kirjeldada selle kaudu, milliseid selle argumendi eeldusi jaatatakse v\xc3\xb5i eitatakse. N\xc3\xa4iteks Peter Railton ja David Brink eitavad esimest eeldust, pooldades naturalistlikku moraalirealismi koos otsustuseksternalismiga. Seda, kas moraaliotsustuseed meid motiveerivad, m\xc3\xa4\xc3\xa4ravad kontingentsed ps\xc3\xbchholoogilised asjaolud ja sisulised moraaliuskumused. N\xc3\xa4iteks Stephen Darwall ("Impartial Reason") ja Thomas Scanlon ("What We Owe to Each Other"), pooldades moraalikonstruktivismi v\xc3\xb5i moraaliratsionalismi. Moraaliprintsiibid on ratsionaalsuse v\xc3\xb5i m\xc3\xb5istuse n\xc3\xb5uded v\xc3\xb5i m\xc3\xb5istlike sobivalt paigutatud inimeste h\xc3\xbcpoteetilise kokkuleppe tulemus. Moraalsed p\xc3\xb5hjendid on motiveerivad kaalutlused, v\xc3\xa4hemalt kui nende \xc3\xbcle korralikult m\xc3\xb5eldakse, kuid nende motiveeriv j\xc3\xb5ud ei tule eelnevast soovist. N\xc3\xa4iteks Russ Shafer-Landau (2003) eitab m\xc3\xb5lemat eeldust, pooldades mittenaturalistlikku moraalirealismi. Moraalsed omadused ei ole naturaalsed omadused, kuigi viimased v\xc3\xb5ivad neid t\xc3\xa4ielikult konstitueerida. Moraaliotsustused on seesmiselt motiveerivad, kuid ei motiveeri paratamatult. N\xc3\xa4iteks Michael Smith (1994) jaatab (teatud klauslitega) m\xc3\xb5lemat eeldust, kuid v\xc3\xa4idab, et need pole moraalirealismiga vastuolus. T\xc3\xb5siasjad selle kohta, mida me kohaselt idealiseerituna tahame soovida, annavad normatiivsed p\xc3\xb5hjendid. Selliste t\xc3\xb5siasjade olemaolu n\xc3\xa4itab, et m\xc3\xb5ned soovid on ratsionaalselt n\xc3\xb5utavad. Kui me usume, et meil on normatiivne p\xc3\xb5hjend midagi teha, siis me ratsionaalselt peaksime seda tegema, ja kui me teeme otsustuse, et meil on normatiivne p\xc3\xb5hjend seda teha, siis juhul kui me oleme ratsionaalsed, on meil motivatsioon seda teha. \xc3\x95ige on m\xc3\xb5iste j\xc3\xa4rgi see, mida me sooviksime tegelikus maailmas teha, kui me oleksime t\xc3\xa4iesti ratsionaalsed. Kui me usume, et midagi oleks \xc3\xb5ige teha, siis ratsionaalsetena oleme motiveeritud seda tegema._NEWLINE_Thomas Scanlon ("What We Owe to Each Other", ptk 4) leiab, et vaidlus moraalse motivatsiooni \xc3\xbcle on paremini m\xc3\xb5istetav, kui k\xc3\xa4sitada seda vaidlusena p\xc3\xb5hjendite \xc3\xbcle. Scanloni kontraktualismi j\xc3\xa4rgi on tegu v\xc3\xa4\xc3\xa4r, kui selle tegemist konkreetsetel asjaoludel ei lubaks \xc3\xbckski k\xc3\xa4itumist reguleeriv printsiibistik, mida keegi ei saaks m\xc3\xb5istlikult tagasi l\xc3\xbckata informeeritud sundimata \xc3\xbcldise kokkuleppe alusena. Moraalne motivatsioon ei n\xc3\xb5ua viitamist mingile konatiivsele seisundile. Seda, et inimesed on motiveeritud v\xc3\xa4ltima v\xc3\xa4\xc3\xa4ri tegusid, saab seletada t\xc3\xb5siasjaga, et neil on p\xc3\xb5hjend tahta toimida viisil, mida saab teistele p\xc3\xb5hjendada, koos t\xc3\xb5siasjaga, et kui ratsionaalne inimene tunnistab midagi p\xc3\xb5hjendiks, siis pole tarvis rohkem seletada, miks ta peaks olema motiveeritud selle j\xc3\xa4rgi toimima. Scanlon eeldab muu hulgas, et otsustused on seesmiselt motiveerivad, kontraktualismi, ja p\xc3\xb5hjendite normatiivset primaati._NEWLINE_Osutub, et see, kuidas me m\xc3\xb5istame moraalse motivatsiooni k\xc3\xbcsimust ja kuidas me sellele vastame, s\xc3\xb5ltub ka metaeetilistest vaadetest.'