b'\n_START_ARTICLE_\nBourbonide restauratsioon\n_START_SECTION_\nAjalooline \xc3\xbclevaade\n_START_PARAGRAPH_\nKuuenda koalitsiooni armeed taastasid Louis XVIII Prantsusmaa troonile aprillis 1814. Koostati p\xc3\xb5hiseadus, 1814. aasta harta, mis tegi k\xc3\xb5ik prantslased seaduse ees v\xc3\xb5rdseks, kuid s\xc3\xa4ilitas kuningale ja aadlile m\xc3\xa4rkimisv\xc3\xa4\xc3\xa4rse ees\xc3\xb5iguse._NEWLINE_Louis XVIII oli riigipea. Ta juhatas maa- ja merev\xc3\xa4ge, kuulutas s\xc3\xb5da, tegi rahu-, liidu- ja kaubanduslepinguid, nimetas k\xc3\xb5ik avalikud teenistujad ning tegi vajalikud m\xc3\xa4\xc3\xa4rused ja korraldused seaduste t\xc3\xa4itmiseks ja riigi julgeolekuks. Louis oli palju liberaalsem kui tema j\xc3\xa4reltulija Charles X, valides valitsusse palju tsentriste._NEWLINE_Louis XVIII suri septembris 1824. Tema j\xc3\xa4rglane oli tema vend Charles. Charles X taotles palju konservatiivsemat valitsemisvormi kui Louis. Tema \xc3\xbclireaktsioonilised seadused sisaldasid p\xc3\xbchaduseteotuse vastast akti (1825\xe2\x80\x931830), mis p\xc3\xb5hjustas tema populaarsuse languse. Kuningas ja tema ministrid p\xc3\xbc\xc3\xbcdsid manipuleerida \xc3\xbcldvalimiste tulemust aastal 1830 l\xc3\xa4bi Juuliordonnantside. Ordonnantsid tekitasid revolutsiooni Charlesi riigip\xc3\xb6\xc3\xb6rdekatse vastu; 2. augustil 1830 p\xc3\xb5genes Charles Pariisist ja loobus troonist oma pojapoja Henri kasuks. Henri teoreetiline valitsemine l\xc3\xb5ppes 9. augustil, kui Saadikutekoda kuulutas Louis Philippe d\'Orl\xc3\xa9ansi, kes kehtivalt valitses Prantsusmaa regendina, Prantsuse kuningaks, algatades seega Juulimonarhia.\n_START_SECTION_\nTeine restauratsioon (1815)\n_START_PARAGRAPH_\nNapol\xc3\xa9oni saadikud teavitasid teda kaasnevatest rahutustest ja 20. m\xc3\xa4rtsil 1815 tuli ta Elbalt Pariisi tagasi. Oma Route Napol\xc3\xa9onil saadeti palju v\xc3\xa4gesid tema marssi peatama, sealhulgas m\xc3\xb5ned, kes olid nimeliselt rojalistid, kuid need kaldusid pigem endise keisriga \xc3\xbchinema kui teda peatama. Louis sunniti 19. m\xc3\xa4rtsil Pariisist Genti p\xc3\xb5genema, kuid ta tuli p\xc3\xa4rast Waterloo lahingut, mis l\xc3\xb5petas Napol\xc3\xa9oni Sada p\xc3\xa4eva v\xc3\xb5imu, tagasi. Louis\' eemalolekul toimus traditsiooniliselt pro-rojalistlikus Vend\xc3\xa9e\'s v\xc3\xa4ike m\xc3\xa4ss, kuid \xc3\xbcldiselt oli v\xc3\xa4he \xc3\xb5\xc3\xb5nestavaid tegevusi restauratsiooni toetuseks, isegi kui Napol\xc3\xa9oni populaarsus hakkas langema._NEWLINE_Talleyrand oli taas m\xc3\xb5jukas, n\xc3\xa4hes Bourbonide valitsemist, samuti oli Fouch\xc3\xa9, Napol\xc3\xa9oni politseiminister Saja p\xc3\xa4eva ajal. Selle teise restauratsiooniga sai alguse Teine valge terror, suuresti l\xc3\xb5unas, kui monarhia toetajad otsisid k\xc3\xa4ttemaksu nende vastu, kes toetasid Napol\xc3\xa9oni tagasitulekut, tappes 200\xe2\x80\x93300 ja sundides tuhandeid p\xc3\xb5genema. Kordasaatjaid tunti sageli kui Verdets nende roheliste k\xc3\xa4esidemete t\xc3\xb5ttu, mis oli krahv d\'Artois v\xc3\xa4rv \xe2\x80\x93 sellest sai hiljem Charles X tiitel, kuna ta oli seotud \xc3\xa4\xc3\xa4rmuslike ultrarojalistidega. P\xc3\xa4rast perioodi, kus kohalikud v\xc3\xb5imud olid v\xc3\xb5imetud v\xc3\xa4givalda peatama, saatsid kuningas ja tema ministrid oma ametnikke korda taastama._NEWLINE_Teine Pariisi rahu s\xc3\xb5lmiti 20. novembril 1815, selles oli rohkem karistavaid meetmeid kui esimeses. Prantsusmaa pidi maksma 700 miljonit franki h\xc3\xbcvitiseks ja riigi piirid v\xc3\xa4hendati 1790. aasta seisuni. P\xc3\xa4rast Waterloo lahingut oli Prantsusmaa okupeeritud 1,2 miljoni v\xc3\xa4liss\xc3\xb5duri poolt; okupatsioon j\xc3\xa4tkus aastani 1818 umbes 200 000 liitlass\xc3\xb5duri poolt ja Prantsusmaa pidi maksma nende majutamise ja toitmise eest, peale kahjutasu. Maksude v\xc3\xa4hendamise lubadus, mis oli aastal 1814 silmapaistev, nurjus nende maksete t\xc3\xb5ttu. See p\xc3\xa4rand ja Valge terror j\xc3\xa4tsid Louis silmitsi hirmu\xc3\xa4ratava opositsiooniga._NEWLINE_Louis peamised ministrid olid alguses m\xc3\xb5\xc3\xb5dukad, sealhulgas Talleyrand, Richelieu ja \xc3\x89lie Decazes; Louis ise j\xc3\xa4rgis ettevaatlikku poliitikat. Aastal 1815 valitud chambre introuvable ("k\xc3\xa4ttesaamatu"), mis sai h\xc3\xbc\xc3\xbcdnime Louis poolt ultrarojalistide enamuse t\xc3\xb5ttu, t\xc3\xb5rjus Talleyrand-Fouch\xc3\xa9 valitsuse ja p\xc3\xbc\xc3\xbcdis seadustada Valget terrorit kohtuprotsesside korraldamisega riigi vaenlaste vastu, vallandades 50 000 \xe2\x80\x93 80 000 tsiviilteenistujat ja saates erru 15 000 armeeohvitseri. Richelieu, emigrant, kes oli lahkunud oktoobris 1789, kel "ei olnud midagi pistmist uue Prantsusmaaga", nimetati peaministriks. Chambre introuvable j\xc3\xa4tkas vahepeal agressiivselt monarhia ja kiriku koha kaitsmist ja n\xc3\xb5udis rohkem m\xc3\xa4lestusp\xc3\xa4evi ajaloolistele kuninglikele tegelastele. Parlamendi ametiaja jooksul hakkasid ultrarojalistid \xc3\xbcha rohkem oma poliitika kaubam\xc3\xa4rki riigi tseremooniatega sulandama, rohkem Louis meeleh\xc3\xa4rmiks. Decazes, v\xc3\xb5ib-olla k\xc3\xb5ige m\xc3\xb5\xc3\xb5dukam minister, asus peatama Rahvuskaardi politiseerimist (paljud Verdets olid sinna astunud), keelustades juulis 1816 miilitsa poliitilised demonstratsioonid._NEWLINE_T\xc3\xa4nu koja ja kuninga vastandlikele seisukohtadele hakkasid ultrarojalistid j\xc3\xb5ustama Saadikutekoja \xc3\xb5igusi. Selle tulemuseks oli valitsuse j\xc3\xa4relandmine, et kojal oli \xc3\xb5igus heaks kiita riigi kulutusi, saadud p\xc3\xa4rast ultrarojalistide p\xc3\xbc\xc3\xbcet takistada 1816. aasta riigieelarvet. Siiski ei suutnud nad saada tagatist kuningalt, et tema kabinetid esindaksid parlamendi enamust._NEWLINE_Septembris 1816 saadeti koda oma reaktsioonilisuse t\xc3\xb5ttu Louis poolt laiali ja valimispettus andis palju liberaalsema 1816. aasta koja. Richelieu teenis 29. detsembrini 1818, talle j\xc3\xa4rgnes 19. novembrini 1819 Jean-Joseph Dessolles ja siis 20. veebruarini 1820 Decazes (tegelikkuses m\xc3\xb5jukaim minister aastatel 1818\xe2\x80\x931820). See oli aeg, kui poliitikas domineerisid Doctrinaires. J\xc3\xa4rgmisel aastal muutis valitsus valimisseadust, kasutades gerrymanderingi ja muutes h\xc3\xa4\xc3\xa4le\xc3\xb5igust, mis lubas m\xc3\xb5nel rikkal kaupmehel ja t\xc3\xb6\xc3\xb6sturil h\xc3\xa4\xc3\xa4letada, p\xc3\xbc\xc3\xbcdega \xc3\xa4ra hoida ultrate enamusesaavutamine tulevastel valimistel. Ajakirjanduse tsensuuri selgitati ja l\xc3\xb5dvendati, m\xc3\xb5ned kohad s\xc3\xb5jav\xc3\xa4elises hierarhias avati konkursile ja loodi \xc3\xbchiskoole, et murendada katoliku monopoli avalikule algharidusele. Decazes tagandas arvukalt ultrarojalistlikke prefekte ja alamprefekte, ning erakorralistel valimistel valiti erakorraliselt suur osa bonapartiste ja vabariiklasi, kellest m\xc3\xb5ned tagati taktikalise h\xc3\xa4\xc3\xa4letamisega. Ultrad olid tugevalt kriitilised praktika suhtes anda tsiviilteenistuse ametikohti saadikutele, kui valitsus j\xc3\xa4tkas oma seisundi kindlustamist._NEWLINE_1820. aastal osutusid opositsioonilised liberaalid, kes moodustasid koos ultratega poole kojast, juhitamatuks ning Decazes ja kuningas otsisid viise, kuidas muuta taas valimisseadust, et kindlustada palju juhitavamate konservatiivide enamus. Louis ultrareaktsioonilise venna ja p\xc3\xa4rija, tulevase Charles X ultrareaktsioonilise poja Charles-Ferdinand d\'Artois m\xc3\xb5rv bonapartisti poolt veebruaris 1820 p\xc3\xb5hjustas Decazes v\xc3\xb5imult kukkumise ja ultrate triumfi._NEWLINE_Richelieu tuli l\xc3\xbchikeseks ajaks, 1820\xe2\x80\x931821, v\xc3\xb5imule tagasi. Ajakirjandusele kehtestati rangem tsensuur, ilma kohtu loata vahistamine taastati ja Doctrinaire liidritel, nagu Fran\xc3\xa7ois Pierre Guillaume Guizot, keelati \xc3\x89cole normale sup\xc3\xa9rieure\'s \xc3\xb5petamine. Richelieu ajal muudeti h\xc3\xa4\xc3\xa4le\xc3\xb5igust, mis andis rikkaimatele valijatele 1820. aasta novembrivalimistel kaks h\xc3\xa4\xc3\xa4lt. P\xc3\xa4rast valimisv\xc3\xb5itu moodustati uus ultraministeerium eesotsas juhtiv ultra Joseph de Vill\xc3\xa8le\'iga, kes teenis kuus aastat. Ultrad leidsid end tagasi v\xc3\xb5imul olevat soodsatel asjaoludel: Charles-Ferdinand d\'Artois\' naine Carolina s\xc3\xbcnnitas seitse kuud p\xc3\xa4rast mehe surma "imelapse" Henri; Napol\xc3\xa9on I suri Saint Helenal aastal 1821 ja tema poeg, Reichstadti hertsog, j\xc3\xa4i interneerituna Austria k\xc3\xa4tte. Kirjandusinimesed, eelk\xc3\xb5ige Chateaubriand, kuid ka Hugo, Lamartine, Vigny ja Nodier, koondusid ultrate t\xc3\xb5ttu. Nii Hugo kui ka Lamartine said hiljem vabariiklasteks, samas Nodier oli seda juba varem. Varsti t\xc3\xb5estas Vill\xc3\xa8le ennast siiski peaaegu sama ettevaatlikuna kui tema isand ja nii kaua, kui Louis elas, oli avalik tagurlik poliitika minimaalne._NEWLINE_Ultrad laiendasid oma toetust ja peatasid kasvavad s\xc3\xb5jalised erimeelsused aastal 1823, kui sissetung Hispaaniasse Bourbonist kuninga Fernando VII toetuseks ja liberaalse Hispaania valitsuse vastu \xc3\xb5hutas populaarset patriootlikku indu. Vaatamata Briti toele s\xc3\xb5jategevuses oli sissetung suures osas katse taastada m\xc3\xb5ju Hispaanias, mis kaotati Napol\xc3\xa9oni ajal brittidele. Prantsuse armeed, mida kutsuti P\xc3\xbcha Louis sada tuhat poega, juhtis Artois\' krahvi poeg Louis. Prantsuse v\xc3\xa4ed marssisid Madridi ja siis C\xc3\xa1dizi, ajasid liberaalid v\xc3\xa4hese v\xc3\xb5itlusega (aprillist septembrini 1823) minema ja j\xc3\xa4id Hispaaniasse viieks aastaks. Toetus ultratele tugevnes veelgi soosingu jagamisega sarnaselt 1816. aasta kojale, ja hirmuga karbonaaride ees. 1824. aasta valimistel tagati taas kord suur enamus._NEWLINE_Louis XVIII suri 16. septembril 1824 ja j\xc3\xa4rglaseks sai tema vend, Artois\' krahv, kes v\xc3\xb5ttis nimeks Charles X.\n_START_SECTION_\nCharles X, 1824\xe2\x80\x931830\n_START_PARAGRAPH_\nUltrarojalistide fraktsiooni juhi Charles X troonileasumisega langes v\xc3\xb5im Saadikutekojas ultrate kontrolli alla; seega sai Joseph de Vill\xc3\xa8le\'i ministeerium j\xc3\xa4tkata ja eemaldati viimane "takistus" (s.o., Louis) ultrarojalistide eest. Kui riik l\xc3\xa4bis revolutsioonij\xc3\xa4rgsetel aastatel kristluse taass\xc3\xbcnni, pidid ultrad vajalikuks veel kord t\xc3\xb5sta katoliku kiriku staatust. 1817. aasta 11. juuni konkordaat pidi asendama 1801. aasta konkordaati, kuid vaatamata s\xc3\xb5lmimisele ei kehtestatud seda kunagi. Vill\xc3\xa8le\'i valitsus, olles Chevaliers de la Foi surve all, mille liikmed paljud saadikud olid, h\xc3\xa4\xc3\xa4letas p\xc3\xbchaduseteotuse vastast akti jaanuaris 1825, mis karistas armulaualeiva vargust surmaga nagu patritsiidi. Seadus oli t\xc3\xa4idetamatu ja loodud vaid s\xc3\xbcmboolsel eesm\xc3\xa4rgil, kuigi akti l\xc3\xa4bisurumine p\xc3\xb5hjustas m\xc3\xa4rkimisv\xc3\xa4\xc3\xa4rset k\xc3\xa4ra, eriti Doctrinaires seas._NEWLINE_29. mail 1825 sai Charles Reimsis oma kroonimise \xc3\xbclik\xc3\xbclluslikul ja imetlusv\xc3\xa4\xc3\xa4rsel tseremoonial, mis meenutas kuninglikku hiilgust Ancien R\xc3\xa9gime\'i kroonimistel. Vill\xc3\xa8le\'i n\xc3\xb5udmisel olid m\xc3\xb5ned t\xc3\xa4iendused: kuigi Charles oli 1814. aasta harta suhtes vaenulik, kinnitati p\xc3\xbchendumist \'p\xc3\xb5hiseaduslikule hartale\' ja kohal oli neli Napol\xc3\xa9oni kindralit. Reimsi katedraal oli kaunistatud altari ja trooni liidu kujutisega ning arhitekt Charles Percier ehtis hoone neogooti dekooriga, stiilis, mis meenutas keskaega, mitte rooma m\xc3\xb5judega ampiiris, mille poolest ta tuntud oli. Charles v\xc3\xb5iti p\xc3\xbcha \xc3\xb5liga, mille tuvi aastal 496 taevast t\xc3\xb5i; ta kummardus altari ees ning sai s\xc3\xb5rmuse, skeptri, \xc3\xb5igusem\xc3\xb5istmise k\xc3\xa4e ja siis krooni. Charles isegi puudutas m\xc3\xb5nd scrofuloosihaiget inimest ja m\xc3\xb5ned teatasid paranemisest. Hugo, Lamartine ja Rossini \xc3\xbclistasid tseremooniat, samas kriitikud n\xc3\xa4gid p\xc3\xb5hjust muretsemiseks ja B\xc3\xa9ranger pilkas kuningat kurikuulsalt laulus "Kuningas Charlesi kroonimine on lihtne". M\xc3\xb5ned l\xc3\xa4ksid nii kaugele, et s\xc3\xbc\xc3\xbcdistasid Charlesi kr\xc3\xbcptojesuiidiks olemises._NEWLINE_Tseremooniale eelnenud kuudel kiitsid kojad heaks \xc3\xb5igusakti, millega maksti h\xc3\xbcvitist emigrantidele, kes olid kannatanud kahju maade konfiskeerimise p\xc3\xa4rast revolutsiooni ajal, ja n\xc3\xb5ude, et k\xc3\xb5ik lapsed p\xc3\xa4riks v\xc3\xb5rdse osa maast, l\xc3\xb5petades seega esmas\xc3\xbcnni\xc3\xb5iguse seaduse. Kuigi see seadus projekteeriti Louis\' poolt, oli Charlesil m\xc3\xb5ju see l\xc3\xa4bi suruda. Eeln\xc3\xb5u rahastada seda h\xc3\xbcvitist, vahetades riigiv\xc3\xb5la (rente) 5\xe2\x80\x933% v\xc3\xb5lakirjade vastu, mis s\xc3\xa4\xc3\xa4stnuks riigile 30 miljonit franki intressimakseid aastas, pandi ka kodade ette. Vill\xc3\xa8le\' valitsus v\xc3\xa4itis, et rantjeed on saanud ebaproportsionaalselt suurt tulu, v\xc3\xb5rreldes nende esialgsete investeeringutega, ja et \xc3\xbcmberjaotamine oli vaid emigrantide sobitamiseks revolutsioonij\xc3\xa4rgse Prantsusmaaga; samal ajal s\xc3\xbc\xc3\xbcdistas opositsioon ultraid raha v\xc3\xb5tmises v\xc3\xa4ikeinvestoritelt ebalojaalsetele aadlikele. Eeln\xc3\xb5u l\xc3\xbckati l\xc3\xb5puks tagasi peeridekojas, kus istus veel liberaalne kontingent, peamiselt Decazes\' nimetatud. Kui eeln\xc3\xb5u emigrantide h\xc3\xbcvitisteks aprillis l\xc3\xa4bi l\xc3\xa4ks, maksis see riigile ligikaudu 988 miljonit franki (le milliard des \xc3\xa9migr\xc3\xa9s), rahastati seda riigiv\xc3\xb5lakirjadega v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuses 600 miljonit franki, intressim\xc3\xa4\xc3\xa4raga 3%. Umbes 18 miljonit franki maksti emigrantidele aastas._NEWLINE_Riigi maksed olid oodatust aeglasemad, kuna v\xc3\xb5lakirjade turuv\xc3\xa4\xc3\xa4rtus langes; veerand nendest h\xc3\xbcvitatutest said vaid 250 franki aastas. Irooniliselt, peamised kasusaajad olid v\xc3\xb5ib-olla biens nationaux omanikud, arvult umbes \xc3\xbcks miljon, kuna nende vara oli kindlustatud \xc3\xbche tingimusena akti l\xc3\xa4biminekuks, mis seej\xc3\xa4rel viis nende maa v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse t\xc3\xb5usuni._NEWLINE_Aastal 1826 esitas Vill\xc3\xa8le eeln\xc3\xb5u esmas\xc3\xbcnni\xc3\xb5iguse seaduse taastamiseks; v\xc3\xa4hemalt suurte maavalduste omanikele oli see automaatne, kui nad ei otsustanud teisiti. Liberaalsed peerid ja ajakirjandus m\xc3\xa4ssasid, samuti m\xc3\xb5ned teisitim\xc3\xb5tlevad ultrad, nagu Chateaubriand. Selle kriitika tugevus ajendas valitsust tutvustama detsembris eeln\xc3\xb5ud ajakirjanduse piiramiseks, taastades laialdaselt tsensuuri; see siiski vaid innustas ultrate vastaseid rohkem ja eeln\xc3\xb5u kukkus l\xc3\xa4bi._NEWLINE_Vill\xc3\xa8le\'i kabinet seisis aastal 1827 silmitsi kasvava survega liberaalse ajakirjanduse poolt, sealhulgas Journal des d\xc3\xa9bats, mis avaldas Chateaubriand\'i artikleid. Chateaubriand, k\xc3\xb5ige silmapaistvam Vill\xc3\xa8le\'i-vastane ultra, moodustas koos teiste ajakirjanduse tsensuuriseaduste (uus seadus taaskehtestas tsensuuri 24. juulil 1827) vastastega Soci\xc3\xa9t\xc3\xa9 des amis de la libert\xc3\xa9 de la presse; Choiseul, Salvandy ja Villemain olid toetajate seas. Veel \xc3\xbcks m\xc3\xb5jukas \xc3\xbching oli Aide-toi, le ciel t\'aidera, mis t\xc3\xb6\xc3\xb6tas \xc3\xb5igusaktide piires, mis keelasid rohkem kui 20 inimese volitamata kogunemise. Grupp, saades julgust opositsiooni t\xc3\xb5usulainest, oli liberaalsema koosseisuga (seostati Le Globe\'iga) ja sellesse kuulusid n\xc3\xa4iteks Guizot, R\xc3\xa9musat ja Barrot. V\xc3\xa4lja anti pamflette, mis kutsusid tsensuuriseadustest k\xc3\xb5rvale hoidma, ja grupp pakkus organisatoorset abi liberaalsetele kandidaatidele valitsusmeelsete riigiametnike vastu 1827. aasta novembrivalimistel._NEWLINE_Aprillis 1827 sattusid kuningas ja Vill\xc3\xa8le vastuollu t\xc3\xb5rksa Rahvuskaardiga. Garnison, mida Charles k\xc3\xbclastas, pidi k\xc3\xa4su kohaselt v\xc3\xa4ljendama lugupidamist kuningale ja hukkam\xc3\xb5istu tema valitsusele, kuid selle asemel h\xc3\xbc\xc3\xbcdis tema p\xc3\xbchendunud katoliikliku vennat\xc3\xbctre Marie Th\xc3\xa9r\xc3\xa8se\'i halvustavaid antijesuiitlikke m\xc3\xa4rkusi. Vill\xc3\xa8le kannatas halba kohtlemist, kui liberaalsed ohvitserid viisid v\xc3\xa4ed protestiks tema ametiruumidesse. Vastuseks saadeti Rahvuskaart laiali. Pamfletid j\xc3\xa4tkasid vohamist, sealhulgas s\xc3\xbc\xc3\xbcdistused septembris, et Charles, olles reisil p\xc3\xb5hjapoolsetesse departemangudesse, redutas Saint-Omeris, m\xc3\xa4ngis paavstiga kokku ja plaanis taastada k\xc3\xbcmnise ning peatas lojaalsete armee\xc3\xbcksuste kaitse all harta._NEWLINE_Valimiste ajaks hakkasid m\xc3\xb5\xc3\xb5dukad rojalistid (p\xc3\xb5hiseaduslased) samuti Charlesi vastu p\xc3\xb6\xc3\xb6rduma, samuti \xc3\xa4riringkonnad, osaliselt rahanduskriisi t\xc3\xb5ttu aastal 1825, milles s\xc3\xbc\xc3\xbcdistati valitsuse h\xc3\xbcvitisteseaduse l\xc3\xa4bisurumist. Hugo ja mitmed teised kirjanikud, rahulolematuna tegeliku eluga Charles X ajal, hakkasid samuti re\xc5\xbeiimi kritiseerima. Valmistudes valimiste 30. septembri registreerimise katkestamiseks, t\xc3\xb6\xc3\xb6tasid opositsiooni komiteed tormiliselt, et saada nii palju h\xc3\xa4\xc3\xa4letajaid kui v\xc3\xb5imalik registreerituks, nurjates prefektide tegevust, kes hakkasid eemaldama h\xc3\xa4\xc3\xa4letajaid, kes ei suutnud esitada ajakohaseid dokumente 1824 valimistest alates. 18 000 h\xc3\xa4\xc3\xa4letajat lisati 60 000-le esimeses nimekirjas; vaatamata prefektide p\xc3\xbc\xc3\xbcetele registreerida neid, kes vastasid valimis\xc3\xb5igusele ja olid valitsuse toetajad, oli see peamiselt seletatav opositsiooni tegevusega. Organisatsioon oli jagunenud peamiselt Chateaubriand\'i s\xc3\xb5prade ja Aide-toi selja taha; the Aide-toi toetas liberaale, p\xc3\xb5hiseaduslasi ja p\xc3\xb5hiseaduslikke monarhiste._NEWLINE_Uues kojas ei saanud selget enamust \xc3\xbckski pool. Vill\xc3\xa8le\' j\xc3\xa4rglane Jean-Baptiste Sylv\xc3\xa8re Gaye de Martignac, kes alustas oma ametiaega jaanuaris 1828, p\xc3\xbc\xc3\xbcdis hoida keskmist kurssi, rahustades liberaale ajakirjanduse kontrolli l\xc3\xb5dvendamisega, saates jesuiidid v\xc3\xa4lja, muutes valimisteks registreerimist ja piirates katoliiklike koolide moodustamist. Charles, rahulolematu uue valitsusega, \xc3\xbcmbritses end Chevaliers de la Foi meestega ja teiste ultratega, nagu Polignac ja La Bourdonnaye. Martignac t\xc3\xb5ugati v\xc3\xb5imult, kui tema valitsus kaotas kohalike omavalitsuste eeln\xc3\xb5u. Charles ja tema n\xc3\xb5uandjad uskusid, et uue valitsuse v\xc3\xb5iks moodustada Vill\xc3\xa8le\'i, Chateaubriand\'i ja Decazes\' monarhistide fraktsioonide toel, kuid valisid novembris 1829 peaministriks Polignac\'i, kes oli peletav liberaalidele ja veelgi enam Chateaubriand\'ile. Kuigi Charles j\xc3\xa4i \xc3\xbcksk\xc3\xb5ikseks, viis ummikseis m\xc3\xb5ned rojalistid \xc3\xbcleskutsele riigip\xc3\xb6\xc3\xb6rdeks ja juhtivad liberaalid maksustreigile._NEWLINE_Istungj\xc3\xa4rgu avamisel m\xc3\xa4rtsis 1830 pidas kuningas k\xc3\xb5ne, milles sisaldusid varjatud ohud opositsioonile; vastuseks m\xc3\xb5istis 221 saadikut (absoluutne enamus) valitsuse hukka ja Charles saatis seej\xc3\xa4rel parlamendi laiali. Charles s\xc3\xa4ilitas usu, et ta oli populaarne valimis\xc3\xb5iguseta rahvahulkade seas, ning tema ja Polignac otsustasid Venemaa toel j\xc3\xa4tkata ambitsioonikat kolonialismi ja ekspansionismi v\xc3\xa4lispoliitikat. Prantsusmaa sekkus Vahemere kallastel p\xc3\xa4rast Vill\xc3\xa8le\'i tagasiastumist mitmeid kordi ning n\xc3\xbc\xc3\xbcd saadeti ekspeditsioonid Kreekasse ja Madagaskarile. Polignac algatas ka Prantsuse kolonisatsiooni Al\xc5\xbeeerias; v\xc3\xb5idust Al\xc5\xbeeeria dei \xc3\xbcle teatati juuni alguses. Koostati ka plaanid tungimiseks Belgiasse, mis viis varsti l\xc3\xa4bi oma revolutsiooni. Siiski ei juhtinud v\xc3\xa4lispoliitika t\xc3\xa4helepanu siseprobleemidest piisavalt k\xc3\xb5rvale._NEWLINE_Charlesi saadikutekoja laialisaatmine, tema Juuliordonnantsid, mis panid ajakirjanduse range kontrolli alla, ja tema valimispiirangud p\xc3\xb5hjustasid 1830. aasta Juulirevolutsiooni. Re\xc5\xbeiimi kokkuvarisemise peamiseks p\xc3\xb5hjuseks oli aga, et kuigi see suutis hoida aristokraatia, katoliku kiriku ja isegi paljude talupoegade toetust, olid ultrad s\xc3\xbcgavalt ebapopulaarsed v\xc3\xa4ljaspool parlamenti ja nende seas, kes ei saanud valida, eriti t\xc3\xb6\xc3\xb6stust\xc3\xb6\xc3\xb6lised ja kodanlus._NEWLINE_Charles loobus troonist oma pojapoja Henri d\'Artois kasuks ja lahkus Inglismaale. Siiski keeldus liberaalne, kodanluse kontrollitud Saadikutekoda kinnitamast Henri d\'Artois\'d kui Henri V. H\xc3\xa4\xc3\xa4letusel, mida konservatiivsed saadikud suuresti boikoteerisid, kuulutas enamus Prantsuse trooni vakantseks ja valis v\xc3\xb5imule Orl\xc3\xa9ansi hertsogi Louis-Philippe\'i.\n_START_SECTION_\nRestauratsiooni langus, 1827\xe2\x80\x931830\n_START_PARAGRAPH_\nAjaloolaste seas on veel palju vaidlusi, mis oli Charles X langemise tegelik p\xc3\xb5hjus. \xc3\x9cldiselt tunnistatakse, et aastatel 1820\xe2\x80\x931830 toimus rida majanduslangusi, millega kaasnes liberaalse opositsiooni t\xc3\xb5us Saadikutekojas, mis l\xc3\xb5puks kukutaski konservatiivsed Bourbonid._NEWLINE_Aastatel 1827\xe2\x80\x931830 seisis Prantsusmaa silmitsi majanduslangusega t\xc3\xb6\xc3\xb6stuses ja p\xc3\xb5llumajanduses, mis v\xc3\xb5is olla hullem, kui see, mis p\xc3\xb5hjustas 1789. aasta revolutsiooni. Rida j\xc3\xa4rjest halvemaid teraviljasaake 1820. aastate l\xc3\xb5pus t\xc3\xb5stis erinevate p\xc3\xb5hitoiduainete ja eksportviljade hindu. Vastuseks tegi maarahvas kogu Prantsusmaal lobit\xc3\xb6\xc3\xb6d teravilja kaitsetariifide leevendamiseks, et alandada hindu ja kergendada oma majanduslikku olukorda. Siiski j\xc3\xa4ttis Charles X, alludes rikaste maaomanike survele, tariifid muutmata. Ta tegi nii Bourbonide vastusena "aastale ilma suveta" aastal 1816, mille ajal Louis XVIII l\xc3\xb5dvendas tariife rea n\xc3\xa4ljah\xc3\xa4dade t\xc3\xb5ttu, p\xc3\xb5hjustades hinnalanguse ja tekitades rikaste maaomanike viha, kes olid Bourbonide \xc3\xb5igusj\xc3\xa4rgsuse traditsiooniline allikas. Seega seisid talupojad kogu Prantsusmaal aastatel 1827\xe2\x80\x931830 silmitsi suhtelise majandusraskuse ja t\xc3\xb5usvate hindade perioodiga._NEWLINE_Samal ajal rahvusvaheline surve, kombineerituna n\xc3\xb5rgenenud ostuj\xc3\xb5uga siseturul, viis v\xc3\xa4henenud majandustegevusele linnades. See t\xc3\xb6\xc3\xb6stuslik langus aitas kasvatada vaesust Pariisi k\xc3\xa4sit\xc3\xb6\xc3\xb6liste seas. Seega kannatas aastaks 1830 palju rahvast Charles X majanduspoliitika p\xc3\xa4rast._NEWLINE_Kui Prantsuse majandus v\xc3\xa4\xc3\xa4ratas, t\xc3\xb5i rida valimisi suhteliselt v\xc3\xb5imsa liberaalse bloki Saadikutekotta. 17-liikmeline liberaalide blokk aastast 1824 kasvas 180-liikmeliseks aastal 1827 ja 274-liikmeliseks aastal 1830. See liberaalne enamus kasvas j\xc3\xb5udsalt, olles rahulolematu nii tsentristist Martignaci kui ka ultrarojalistist Polignaci poliitikaga, taotledes kaitset 1814. aasta hartale. Nad taotlesid nii laiemat valijaskonda kui ka liberaalsemat majanduspoliitikat. Suurima blokina n\xc3\xb5udsid nad ka \xc3\xb5igust nimetada peaminister ja kabinet._NEWLINE_Liberaalse bloki kasv Saadikutekojas kattus suurtes piirides ka liberaalse ajakirjanduse t\xc3\xb5usuga Prantsusmaal. \xc3\x9cldiselt Pariisile keskendununa pakkus see ajakirjandus vastutorget valitsuse ajakirjandusteenustele ja parempoolsetele ajalehtedele. See kasvas \xc3\xbcha olulisemaks, edastades poliitilisi vaateid ja poliitilist olukorda Pariisi avalikkusele, ja oli seega oluline seos liberaalide t\xc3\xb5usu ning \xc3\xbcha \xc3\xa4rritunumate ja majanduslikult kannatavate prantslaste masside vahel._NEWLINE_Aastaks 1830 seisis Charles X restauratsioonivalitsus silmitsi igak\xc3\xbclgsete raskustega. Uuel liberaalsel enamusel ei olnud selgelt kavatsust rahastada Polignaci agressiivset poliitikat. Liberaalse ajakirjanduse t\xc3\xb5us Pariisis, mille m\xc3\xbc\xc3\xbck \xc3\xbcletas ametlikud valitsuse ajalehed, n\xc3\xa4itas Pariisi poliitika \xc3\xbcldist suunda vasakule. Ja veel, Charlesi v\xc3\xb5imubaas oli poliitilises spektris kindlasti paremal, nagu ka tema vaated. Ta lihtsalt ei suutnud alluda Saadikutekoja kasvavatele n\xc3\xb5udmistele. Olukord kasvas varsti \xc3\xbcle pea.\n_START_SECTION_\nLouis-Philippe ja Orl\xc3\xa9ansi d\xc3\xbcnastia\n_START_PARAGRAPH_\nLouis-Philippe t\xc3\xb5usis troonile 1830. aasta Juulirevolutsiooni tulemusel ja valitses mitte kui "Prantsusmaa kuningas", vaid kui "prantslaste kuningas", t\xc3\xa4histades nihet rahvusliku suver\xc3\xa4\xc3\xa4nsuse suunas. Orleanistid j\xc3\xa4id v\xc3\xb5imule aastani 1848. Seej\xc3\xa4rel kukutati viimane Prantsusmaa kuningas 1848. aasta veebruarirevolutsiooniga, moodustati Teine Vabariik, mille presidendiks (1848\xe2\x80\x931852) valiti Louis-Napol\xc3\xa9on Bonaparte. 1851. aasta Prantsuse riigip\xc3\xb6\xc3\xb6rdega kuulutas Napol\xc3\xa9on end keiser Napol\xc3\xa9on III-ks Teises Keisririigis, mis kestis aastatel 1852\xe2\x80\x931870.\n_START_SECTION_\nPoliitilised parteid restauratsiooni ajal\n_START_PARAGRAPH_\nPoliitilised parteid n\xc3\xa4gid restauratsiooni ajal joondumise ja liikmelisuse oulisi muudatusi. Saadikutekoda k\xc3\xb5ikus repressiivse ultrarojalistliku faasi ja progressiivse liberaalse faasi vahel. Monarhia vastased puudusid poliitiliselt pildilt Valge terrori repressioonide t\xc3\xb5ttu. \xc3\x9cksikuid m\xc3\xb5juisikuid, kellel olid erinevad vaated Prantsuse konstitutsioonilisele monarhiale, eirati._NEWLINE_K\xc3\xb5ik parteid j\xc3\xa4id kartlikuks lihtrahva suhtes, kellele Adolphe Thiers omistas hiljem m\xc3\xb5iste "odav rohkus". Nende poliitilised sihid seati klassi soosimisele. Poliitilised muudatused kojas olid kuritarvituste t\xc3\xb5ttu enamasti tendentslikud, kaasaarvatud enamuse laialisaatmine ja siis \xc3\xbcmberp\xc3\xb6\xc3\xb6ramine, v\xc3\xb5i kriitilised s\xc3\xbcndmused, n\xc3\xa4iteks Charles-Ferdinand d\'Artois m\xc3\xb5rv aastal 1820._NEWLINE_Vaidlused oli v\xc3\xb5imuv\xc3\xb5itlus m\xc3\xb5juv\xc3\xb5imsa kuningakoja ja saadikute vahel, mitte v\xc3\xb5itlus kuningakoja ja populismi vahel. Kuigi saadikud v\xc3\xa4itsid rahva huvide kaitsmist, tundis enamus lihtrahva, uuenduste, sotsialismi ja isegi lihtsate meetmete, nagu h\xc3\xa4\xc3\xa4le\xc3\xb5iguse laiendamine, ees hirmu._NEWLINE_P\xc3\xb5hilised poliitilised parteid restauratsiooni ajal olid:\n_START_SECTION_\nP\xc3\xb5hiseaduslased\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xb5hiseaduslased olid enamasti rikkad ja haritud keskklassi mehed: advokaadid, keisririigi k\xc3\xb5rgemad ametnikud ja akadeemikud. Nad kartsid aristokraatia triumfi sama palju kui demokraate. Nad kiitsid harta heaks, kuna see tagas vabaduse ja kodanike v\xc3\xb5rd\xc3\xb5iguslikkuse ja l\xc3\xb5i barj\xc3\xa4\xc3\xa4ri rahvahulkadele, keda nende v\xc3\xb5hiklikkuse t\xc3\xb5ttu peeti v\xc3\xb5imetuteks osalema avalike asjade juhtimisel. T\xc3\xa4htsad tegelased olid Pierre-Paul Royer-Collard, Fran\xc3\xa7ois Guizot ja Serre\'i krahv. Nende ajalehed olid Le Courrier Fran\xc3\xa7ais ja Le Censeur.\n_START_SECTION_\nDoctrinaires\n_START_PARAGRAPH_\nDoctrinaires edendasid tagasip\xc3\xb6\xc3\xb6rdumist m\xc3\xb5\xc3\xb5duka monarhia juurde ja vastustasid ekstremiste restauratsiooni algusperioodil. K\xc3\xb5ige tuntum Doctrinaire ajaleht oli Le Courrier fran\xc3\xa7ais.\n_START_SECTION_\nS\xc3\xb5ltumatud\n_START_PARAGRAPH_\nS\xc3\xb5ltumatud olid enamasti madalam keskklass: arstid ja advokaadid, v\xc3\xa4ikekodanlased, seadusemehed ja maapiirkondades v\xc3\xa4ikekaupmehed. Nad l\xc3\xbckkasid harta tagasi, pidades seda liiga konservatiivseks. Nad l\xc3\xbckkasid tagasi 1815. aasta lepingud, valge lipu ning vaimulikkonna ja aadli eelisseisundi. T\xc3\xa4htsad isikud olid parlamentaarne monarhist Benjamin Constant, keisririigi ohvitser Maximilien S\xc3\xa9bastien Foy, vabariiklik advokaat Jacques-Antoine Manuel ja Gilbert du Motier de La Fayette. Nende ajalehed olid La Minerve, Le Constitutionnel ja Le Globe.\n_START_SECTION_\nLiberaalsed rojalistid\n_START_PARAGRAPH_\nLiberaalid ilmusid parteina restauratsiooni viimastel aastatel. Liberaalsed rojalistid kuulutasid liikumist suurema vabaduse ja avatuse poole. Nad soovisid alandada maksum\xc3\xa4\xc3\xa4ra, et toetada keskklassi tervikuna, kahjustades aristokraatiat. Liberaalid l\xc3\xb5ikasid kasu uue keskklassi eliidi esilet\xc3\xb5usust seoses t\xc3\xb6\xc3\xb6stusliku revolutsiooniga, mis \xc3\xa4rritas aristokraatliku korda.\n_START_SECTION_\nVabariiklased\n_START_PARAGRAPH_\nSeistes silmitsi keskklassi esindajatega, olid vabariiklased, siis vasak\xc3\xa4\xc3\xa4rmuslased, suunatud t\xc3\xb6\xc3\xb6liste masendavale maailmale. T\xc3\xb6\xc3\xb6lised ei olnud esindatud ja neid ei kuulatud. Nende demonstratsioone represseeriti v\xc3\xb5i suunati, mis p\xc3\xb5hjustas enim parlamentarismi tugevnemist, mis ei t\xc3\xa4hendanud demokraatia arengut, ainult suuremaid makse. M\xc3\xb5nele, nagu Blanqui, n\xc3\xa4is revolutsioon ainsa lahendusena. Garnier-Pag\xc3\xa8s ning Louis-Eug\xc3\xa8ne ja \xc3\x89l\xc3\xa9onore-Louis Godefroy Cavaignac pidasid endid vabariiklasteks, samas Cabet ja Raspail olid aktiivsed sotsialistid. Saint-Simon oli samuti aktiivne sel perioodil ja esitas otseseid kaebusi Louis XVIII-le enne oma surma aastal 1825.\n_START_SECTION_\nUltrarojalistid\n_START_PARAGRAPH_\nUltrarojalistid soovisid Ancien R\xc3\xa9gime tagasitulekut, nagu see oli enne 1789. aastat, eesm\xc3\xa4rgiga absolutismi suunas: aadli ja "teiste andunud kristlaste" domineerimist. Nad olid antivabariiklased, antidemokraadid ja kuulutasid eelpoolmainitud aadli eliidi k\xc3\xb5rgemat v\xc3\xb5imu. Nad talusid vote censitaire: maksumaksjatega piiratud demokraatia vorm. Ultrarojalistid huvitusid aristokraatia s\xc3\xa4ilimisest ja edendasid absolutismi. Nende arvates oli 1814. aasta harta liiga revolutsiooniline. Ultrarojalistid tahtsid tagasi tuua absoluutse monarhia, privileegide taastamise ja kuninga: Charles X._NEWLINE_Silmapaistvad ultrarojalistidest teoreetikud olid Louis de Bonald ja Joseph de Maistre. Nende parlamendijuhid olid Fran\xc3\xa7ois-R\xc3\xa9gis de La Bourdonnaye, krahv de La Bret\xc3\xa8che ja aastal 1829 Jules de Polignac. Nende peamised ajalehed olid La Quotidienne ja La Gazette; muud rojalistlikud ajalehed olid Drapeau Blanc, Bourbonide valge lipu j\xc3\xa4rgi, ja Oriflamme, Prantsusmaa lahingulipu j\xc3\xa4rgi.'