b'\n_START_ARTICLE_\n\xc3\x9f\n_START_SECTION_\nTekkelugu\n_START_PARAGRAPH_\nKirjam\xc3\xa4rk \xc3\x9f esineb esmakordselt 13. sajandi l\xc3\xb5pus gooti raamatu- ja tarbekirjades (tekstuuris), olles kasutusel teatud s-h\xc3\xa4\xc3\xa4likute m\xc3\xa4rkimiseks._NEWLINE_Varaseim kirjapandud \xc3\x9f esineb \xc3\xbches kangelaslaulu "Wolfdietrich" 1300. aasta paiku kirjutatud k\xc3\xa4sikirjas._NEWLINE_M\xc3\xa4rgi mitmesugustel t\xc3\xa4nap\xc3\xa4evastel vormidel on mitu p\xc3\xa4ritolu. _NEWLINE_M\xc3\xb5nes gooti kirjas tekkis ligatuur pikast s-ist (\xc5\xbf) ja l\xc3\xbchikesest z-ist (t\xc3\xa4psemalt allsilmusega z-ist). _NEWLINE_M\xc3\xb5nes alates 15. sajandist tekkivas antiikvakirjas on see pika s-i (\xc5\xbf) ja "\xc3\xbcmmarguse" s-i ligatuur. Kui antiikva v\xc3\xb5eti kasutusele ka saksakeelsetes tekstides, oli keel juba muutunud. _NEWLINE_\xc3\x9f-t\xc3\xa4he p\xc3\xa4ritolul ei ole \xc3\xbchtset seletust. Ei ole veel tehtud laial andmestikul p\xc3\xb5hinevat ning piirkondlikke, institutsioonilisi ja isiklikke erip\xc3\xa4rasid arvestavat t\xc3\xb6\xc3\xb6d.\n_START_SECTION_\nTiro noodid\n_START_PARAGRAPH_\nT\xc3\xbcpograaf Max Bollwage oletab, et see m\xc3\xa4rk p\xc3\xa4rineb Tiro nootidest (l\xc3\xbchendusm\xc3\xa4rkidest) "sed" ja "ser". Herbert E. Brekle vastustab seda teesi. Ess-zee-ligatuur olevat t\xc3\xb5endatav kuni 14. sajandini tagasi. L\xc3\xbchendusm\xc3\xa4rgid olevat ainult teatud \xc3\xbcleminekuajaks helitu s-h\xc3\xa4\xc3\xa4liku m\xc3\xa4rkimiseks kasutusele v\xc3\xb5etud, tr\xc3\xbckikirjas aga p\xc3\xa4\xc3\xa4ses Brekle j\xc3\xa4rgi   schwabacher\'is ja fraktuurkirjas alates 16. sajandi algusest maksvusele ehtne ess-zee-ligatuur.\n_START_SECTION_\nS-h\xc3\xa4\xc3\xa4likud saksa keeles\n_START_PARAGRAPH_\nTeise h\xc3\xa4\xc3\xa4likunihke k\xc3\xa4igus 7. ja 8. sajandil olid germaani h\xc3\xa4\xc3\xa4likutest /t/ ja /t\xcb\x90/ tekkinud kaks eri h\xc3\xa4\xc3\xa4likut. M\xc3\xb5lemat anti edasi t\xc3\xa4he\xc3\xbchendiga zz. Paremaks eristamiseks hakati varsti \xc3\xbche m\xc3\xa4rkimiseks kasutama t\xc3\xa4he\xc3\xbchendit sz, teise t\xc3\xa4histamiseks t\xc3\xa4he\xc3\xbchendit tz. _NEWLINE_T\xc3\xa4he\xc3\xbchendiga ss m\xc3\xa4rgitud h\xc3\xa4\xc3\xa4lik, mis p\xc3\xa4rines germaani h\xc3\xa4\xc3\xa4likust /s/, erines t\xc3\xa4he\xc3\xbchendiga sz m\xc3\xa4rgitud h\xc3\xa4\xc3\xa4likust: esimest h\xc3\xa4\xc3\xa4ldati helitu alveolopalataalse frikatiivina [\xc9\x95], teist aga helitu alveolaarse frikatiivina [s]. Hiljem need h\xc3\xa4\xc3\xa4likud langesid kokku, kuid erinev kirjutusviis s\xc3\xa4ilis. Et h\xc3\xa4\xc3\xa4likute vahel enam vahet ei tehtud, hakati ka kirjutamisel m\xc3\xb5lemat t\xc3\xa4he\xc3\xbchendit l\xc3\xa4bisegi kasutama. _NEWLINE_Sajandite jooksul kujunes v\xc3\xa4lja t\xc3\xa4nap\xc3\xa4eval tuntud ss ja \xc3\x9f jaotus, millel pole algse kahe h\xc3\xa4\xc3\xa4liku jaotusega mingit pistmist. Heyse s-kirjutus ja Adelungi  s-kirjutus on kaks v\xc3\xb5istlevat 19. sajandi katset \xc3\xbchtsete reeglite taastamiseks.\n_START_SECTION_\n\xc3\x9f gooti kirjades\n_START_PARAGRAPH_\nKuni 20. sajandini kirjutati saksa keelt p\xc3\xb5hiliselt gooti kirjades. Sageli esinev t\xc3\xa4he\xc3\xbchend pikast s-ist ja z-st(\xc5\xbfz, t\xc3\xa4psemalt \xc5\xbf\xca\x92) arenes ligatuuriks, mida aja jooksul hakati k\xc3\xa4sitama omaette t\xc3\xa4hena.\n_START_SECTION_\n\xc3\x9f antiikvas\n_START_PARAGRAPH_\nT\xc3\xbcpograaf Jan Tschicholdi teooria, et antiikva \xc3\x9f p\xc3\xa4rineb \xc5\xbfs-ligatuurist, on alates 1940ndatest laialt levinud, kuid seda on ka vaidlustatud. _NEWLINE_Gooti kirjade \xc3\x9f-ile loodi antiikvas vaste alles 19. sajandil. \xc5\xbfs-ligatuur aga on teada palju varasemast ajast. Antiikva \xc3\x9f-i t\xc3\xa4pne vahekord \xc5\xbfs-ligatuuriga on vaidluse all.\n_START_SECTION_\n\xc5\xbfs-ligatuur antiikvas\n_START_PARAGRAPH_\nLigatuur pikast \xc5\xbf-ist ja \xc3\xbcmmargusest s-ist leidus n\xc3\xa4iteks inglis- ja prantsuskeelsetes antiikvakirjades, kuni pikk \xc5\xbf 18. sajandi jooksul tarvituselt kadus. M\xc3\xb5nel antiikvas laotud tiitellehel, n\xc3\xa4iteks    Johannes Kepleri teostes 1620. aasta paiku, on \xc3\x9f kasutusel iga kord ss-i asemel. _NEWLINE_Ka ladina kirjutuskirjas anti \xc3\x9f kuni 19. sajandi l\xc3\xb5puni sageli edasi  t\xc3\xa4he\xc3\xbchendiga \xc5\xbfs. Et ladina kirjutuskirja pikk -\xc5\xbf n\xc3\xa4gi v\xc3\xa4lja samamoodi nagu gooti kirjutuskirja h, loeti ladina kirjutuskirja t\xc3\xa4he\xc3\xbchendit sageli hs-na. N\xc3\xb5nda tekkisid s\xc3\xa4\xc3\xa4rased eksootilised perekonnanimed nagu  Grohs (Gro\xc3\x9f) ja Kalhs (Kal\xc3\x9f).'