b"\n_START_ARTICLE_\nDifraktsioon\n_START_SECTION_\nN\xc3\xa4ited\n_START_PARAGRAPH_\nDifraktsioonin\xc3\xa4htuseid on tihti n\xc3\xa4ha ka igap\xc3\xa4evaelus. \xc3\x9cks difraktsiooni h\xc3\xa4sti iseloomustav n\xc3\xa4ide on seotud valgusega; n\xc3\xa4iteks CD v\xc3\xb5i DVD tihedalt pakitud rajad k\xc3\xa4ituvad kui difraktsiooniv\xc3\xb5re, mis moodustab tuttava vikerkaaremustri. Seda teadmist kasutades saab v\xc3\xa4lja t\xc3\xb6\xc3\xb6tada v\xc3\xb5re, mille struktuur vastab oodatule; nagu n\xc3\xa4iteks krediitkaartidel asuvad hologrammid. Difraktsioon atmosf\xc3\xa4\xc3\xa4ris tekib v\xc3\xa4ikeste osakeste t\xc3\xb5ttu, mis saavad tekitada n\xc3\xa4htava ereda ringi \xc3\xbcmber valgusallika nagu n\xc3\xa4iteks P\xc3\xa4ikese v\xc3\xb5i Kuu._NEWLINE_K\xc3\xb5ik need n\xc3\xa4htused on p\xc3\xb5hjustatud valguse lainelistest omadustest._NEWLINE_Difraktsiooni esineb k\xc3\xb5ikide lainet\xc3\xbc\xc3\xbcpide korral. Ookeanilained interfereeruvad \xc3\xbcmber kaide ja teiste takistuste. Helilained saavad interfereeruda \xc3\xbcmber objektide. Selle t\xc3\xb5ttu on v\xc3\xb5imalik kuulda kedagi kutsumas isegi kui ta peidab ennast puu taga. _NEWLINE_Difraktsioon on probleemiks mitmete tehniliste rakenduste juures; see seab teoreetilise piiri kaamera, teleskoobi v\xc3\xb5i mikroskoobi resolutsioonile.\n_START_SECTION_\nAjalugu\n_START_PARAGRAPH_\nValguse difrakteerumise n\xc3\xa4htust uuris ja kirjeldas p\xc3\xb5hjalikumalt esimeena Francesco Maria Grimaldi, kes \xc3\xbchtlasi l\xc3\xb5i ka m\xc3\xb5iste difraktsioon ladinakeelsest s\xc3\xb5nast diffringere, mis t\xc3\xa4hendab 't\xc3\xbckkideks purunemist', vihjates sellega valguse murdumisele erinevatesse suundadesse. Grimaldi vaatluse tulemused avaldati postuumselt 1665. aastal. Isaac Newton uuris neid n\xc3\xa4htusi ning omistas need valguskiirte muutumatusele. James Gregory (1638\xe2\x80\x931675) uuris linnusule tekitatud difraktsioonimustreid. See oli sisuliselt difraktsiooniv\xc3\xb5re tekitatud n\xc3\xa4htuste esmakordne uurimine. Thomas Young korraldas 1803. aastal eksperimendi, kus tutvustas kahest l\xc3\xa4hedal asetsevast pilust tingitud interferentsi. Thomas Young selgitas vaatlustulemusi erinevatest piludest v\xc3\xa4ljuvate lainete interferentsiga ja j\xc3\xa4reldas, et valgus peab levima lainetena. Augustin-Jean Fresnel tegi p\xc3\xb5hjalikumaid uuringuid ja arvutusi difraktsioonin\xc3\xa4htustest, mis avaldati 1815. ja 1818. aastal. Augustin-Jean Fresnel toetas sellega m\xc3\xa4rkimisv\xc3\xa4\xc3\xa4rselt valguslaine teooriat, mida oli uurinud Christiaan Huygens ja taaselustanud Young, vastandades teooriat Newtoni valgusosakeste teooriale.\n_START_SECTION_\nMehhanism\n_START_PARAGRAPH_\nDifraktsioon on p\xc3\xb5hjustatud lainete levimise ise\xc3\xa4rasustest; seda kirjeldavad Huygensi-Fresnelli printsiip ja lainete superpositsiooniprintsiip. Lainete levimist saab visualiseerida, kui arvata iga lainefrondi punkt uueks sf\xc3\xa4\xc3\xa4rilise sekundaarlaine allikaks. Laine levimisteekonna muutus igas j\xc3\xa4rgnevad alampunktis on nende sekundaarlainete summa. Vastavate lainete summa on kindlaks m\xc3\xa4\xc3\xa4ratud nende suhteliste faaside ja osalainete amplituudidega, nii et summeeritud amplituudi v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus v\xc3\xb5ib varieeruda nullist kuni osalainete \xc3\xbcksikute amplituudide summani. Sellest tulenevalt on tavaliselt difraktsiooni mustritel maksimumi ja miinimumi seeriad._NEWLINE_Difrakteerunud v\xc3\xa4lju on v\xc3\xb5imalik matemaatiliselt kirjeldada mitmete anal\xc3\xbc\xc3\xbctililiste mudelite abil, sealhulgas Kirchhoffi-Fresneli difraktsiooniv\xc3\xb5rrandiga, mis on tuletatud lainev\xc3\xb5rrandist, Fraunhoferi difraktsiooni l\xc3\xa4hendiga Kirchhoffi v\xc3\xb5rrandist, mis kehtib kaugv\xc3\xa4ljadele ning Fresneli difraktsiooni l\xc3\xa4hendiga, mis kehtib l\xc3\xa4hiv\xc3\xa4ljadele. Enamikku konfiguratsioone ei ole v\xc3\xb5imalik anal\xc3\xbc\xc3\xbctiliselt lahendada, kuid l\xc3\xb5pliku elemendi meetodi ning piirelemendi meetodi abil on v\xc3\xb5imalik v\xc3\xa4lja arvutada numbrilisi lahendusi._NEWLINE_Difraktsioonin\xc3\xa4htusi on v\xc3\xb5imalik kvalitatiivselt m\xc3\xb5ista, v\xc3\xb5ttes arvesse, kuidas individuaalsete sekundaarlainete allikate faasid varieeruvad. Konkreetsemalt \xc3\xb6eldes, kuidas muutuvad tingimused, mille korral faasi erinevus on v\xc3\xb5rdne poole ts\xc3\xbckliga. Sel juhul vastavad lained t\xc3\xbchistavad teineteist._NEWLINE_Difraktsiooni on lihtsaim kirjeldada juhul, kui n\xc3\xa4htust on v\xc3\xb5imalik kujutada kahem\xc3\xb5\xc3\xb5tmeliselt. See kehtib n\xc3\xa4iteks vee lainetuse kohta, kuna veelained levivad vaid veepinnal. Valguse puhul on tihti v\xc3\xb5imalik eirata \xc3\xbcht m\xc3\xb5\xc3\xb5det juhul, kui difrakteeruv objekt ulatub m\xc3\xb5\xc3\xb5tme suunda m\xc3\xa4rkimisv\xc3\xa4\xc3\xa4rselt suurema pikkusega, kui lainepikkus. Probleemi kolmem\xc3\xb5\xc3\xb5tmelist olemust tuleb arvesse v\xc3\xb5tta, kui valgus paistab l\xc3\xa4bi v\xc3\xa4ikeste ringikujuliste avauste.\n_START_SECTION_\nLaserikiire levimine\n_START_PARAGRAPH_\nLaserikiire Gaussi profiili muutumise kiire levimise ajal m\xc3\xa4\xc3\xa4rab difraktsioon. Laseri v\xc3\xa4ljundpeegel on ava ning j\xc3\xa4rgneva kiire kuju m\xc3\xa4\xc3\xa4rab see ava. J\xc3\xa4relikult, mida v\xc3\xa4iksem on v\xc3\xa4ljundkiir, seda kiiremini ta hajub._NEWLINE_Paradoksaalselt on v\xc3\xb5imalik v\xc3\xa4hendada laserikiire hajuvust esmalt seda kumerl\xc3\xa4\xc3\xa4tse abil laiendades ning seej\xc3\xa4rel teise kumerl\xc3\xa4\xc3\xa4tse, mille fookus langeb kokku esimese kumerl\xc3\xa4\xc3\xa4tse fookusega, abil kiirt kalibreerides. Tulemuseks saadaval kiirel on suurem ava ja seet\xc3\xb5ttu ka v\xc3\xa4iksem hajuvus."