b'\n_START_ARTICLE_\nAndrew Oldenquist\n_START_PARAGRAPH_\nAndrew G. Oldenquist (1932\xe2\x80\x93) on USA filosoof, Ohio Osariigi \xc3\x9clikooli emeriitprofessor._NEWLINE_Ta on tegelnud moraalifilosoofia ja _NEWLINE_poliitikafilosoofiaga.\n_START_SECTION_\nElulugu\n_START_PARAGRAPH_\nOldenquist sai bakalaureusekraadi Northwestern Universityst 1953, magistrikraadi Browni \xc3\x9clikoolist 1955. Aastatel 1957\xe2\x80\x931958 oli ta Fulbrighti stipendiumiga L\xc3\xa4\xc3\xa4ne-Saksamaal ja 1960\xe2\x80\x931962 \xc3\xb5petas ta filosoofiat Connecticuti \xc3\x9clikoolis. Doktorikraadi sai ta 1962 Ohio Osariigi \xc3\x9clikoolist.  _NEWLINE_Aastatel 1962\xe2\x80\x931990 oli ta Ohio Osariigi \xc3\x9clikooli professor, 1990. aastast on ta emeriitprofessor.\n_START_SECTION_\nLojaalsused\n_START_PARAGRAPH_\nArtiklis "Loyalties" algatab Oldenquist anal\xc3\xbc\xc3\xbctilises filosoofias arutelu lojaalsusest ning kaitseb lojaalsust amoraalsuse s\xc3\xbc\xc3\xbcdistuse eest, pidades seda moraaliprintsiipidest fundamentaalsemaks._NEWLINE_Viimase aja moraalifilosoofias peetakse hindavat otsustust paratamatult universaliseeritavaks korratavate tunnuste alusel. Sel juhul ei ole hindavad ei juriidilised otsustused, sest nad viitavad olemuslikult konkreetsele seadusandlusele, ega egoistlikud otsustused, sest nad viitavad olemuslikult konkreetsele isikule. Sama p\xc3\xb5hjendiga v\xc3\xa4listataks normatiivsed otsustused, mis p\xc3\xb5hinevad lojaalsusel oma perekonna, kogukonna v\xc3\xb5i rahvuse suhtes, kui filosoofid neid ei ignoreeriks. Ometi on k\xc3\xb5ige tavalisem asi, et midagi otsustatakse teha v\xc3\xb5i tegemata j\xc3\xa4tta lojaalsusest oma perekonna, s\xc3\xb5bra, organisatsiooni, kogukonna, kodumaa v\xc3\xb5i liigi suhtes. T\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt p\xc3\xb5hineb lojaalsusel rohkem p\xc3\xb5him\xc3\xb5ttekindlat, ennastohverdavat ja muusugust isetut k\xc3\xa4itumist kui moraaliprintsiipidel ja moraaliideaalidel. Kui see on t\xc3\xb5si, siis angloameerika filosoofia on ignoreerinud normatiivsuse t\xc3\xa4htsat valdkonda. Huligaansus, hoolimatus ja v\xc3\xb5\xc3\xb5randumine tulevad n\xc3\xa4htavasti rohkem lojaalsuse kui tavalise moraalse kohusetundlikkuse puudumisest. Lojaalsust tuleb eristada nii ebaisikulisest moraalist kui ka omahuvist ning teda tuleb kaitsta s\xc3\xbc\xc3\xbcdistuse eest, et ta pole midagi muud kui kallutatus ning lojaalsuse kaitsja kaitseb amoraalsust. Oldenquist k\xc3\xa4ib v\xc3\xa4lja m\xc3\xb5tte, kuidas kogu \xc3\xbchiskondlik moraal v\xc3\xb5ib s\xc3\xb5ltuda lojaalsusest ning kaitseb selle valguses lojaalsusel p\xc3\xb5hinevaid kohustusi. _NEWLINE_Kui keegi v\xc3\xa4idab, et ta peab konkreetset last kaitsma selle lapse mingi omaduse p\xc3\xa4rast, siis ta teeb otsustuse mingi ideaali v\xc3\xb5i v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse alusel ning v\xc3\xb5tab kohustuse kaitsta ka teisi sama omadusega lapsi, kui ta ei leia muid p\xc3\xb5hjendeid. Kui ta teeb otsustuse, et ta peab konkreetset last kaitsma sellep\xc3\xa4rast, et see laps on tema laps, siis on hoopis teine lugu, sest ta ei nimeta \xc3\xbchtki korratavat omadust peale selle, et tegu on lapsega. Kui p\xc3\xb5hjend on see, et see on tema laps, siis see p\xc3\xb5hjend on mitteuniversaliseeritav: ta saab ilma vastuoluta eitada, et tal on sarnane kohustus kellegi teise t\xc3\xa4pselt sarnase lapse suhtes; mida ta ei saaks, kui tema otsustus p\xc3\xb5hineks mingil korrataval omadusel, mis on nii tema lapsel kui ka kellegi teise lapsel. Seda, et H peaks oma last kaitsma, saab universaliseerida v\xc3\xa4hemalt kolmel moel: 1) H peaks kaitsma iga sarnast last; 2) k\xc3\xb5ik, kes on H sarnased, peaksid kaitsma H last; ja 3) iga\xc3\xbcks peaks kaitsma oma last. H v\xc3\xb5ib m\xc3\xb5elda, et koosk\xc3\xb5lalisus n\xc3\xb5uab v\xc3\xa4ite 3) aktsepteerimist, kuid mitte v\xc3\xa4ite 1) aktsepteerimist. Samamoodi \xc3\xbctleb egoist: "Ma peaksin k\xc3\xb5igepealt iseenda eest hoolitsema" ning ta v\xc3\xb5ib tunda, et ta peab olema universaalne egoist ning \xc3\xbctlema: "Iga\xc3\xbcks peaks k\xc3\xb5igepealt enda eest hoolitsema." Aga ta ei \xc3\xbctleks, et ta peaks k\xc3\xb5igepealt hoolitsema k\xc3\xb5igi endasarnaste eest. Nii egoismil p\xc3\xb5hinevad normatiivsed otsustused kui ka lojaalsusel p\xc3\xb5hinevad normatiivsed otsustused sisaldavad k\xc3\xb5rvaldamatuid minakeskseid partikulaare; Oldenquist nimetab selliseid otsustusi minast s\xc3\xb5ltuvateks. Kui viite minule saab asendada kvalitatiivse tunnusega, siis p\xc3\xb5hineb otsustus ideaalil, mitte lojaalsusel. Kui ma olen millegi suhtes lojaalne, siis ma olen hakanud pidama seda enda omaks. See annab talle minu jaoks mitteinstrumentaalse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse ning ma kaldun tundma uhkust tema \xc3\xb5itsengu \xc3\xbcle, h\xc3\xa4bi tema allak\xc3\xa4igu p\xc3\xa4rast ning viha ja n\xc3\xb6rdimust, kui teda kahjustatakse. Erinevalt omahuvi objektist v\xc3\xb5ib lojaalsuse objekt olla mitmele inimesele \xc3\xbchine, mist\xc3\xb5ttu r\xc3\xa4\xc3\xa4gitakse mitte ainult minu, vaid meie perekonnast, kogukonnast, kodumaast jne. Grupilojaalsust \xc3\xbchise objekti vastu nimetatakse grupiegoismiks v\xc3\xb5i h\xc3\xb5imumoraaliks. Kui inimene asendab egoismi grupiegoismiga, omandab ta \xc3\xbchiskondlikud v\xc3\xa4\xc3\xa4rtused. See teebki \xc3\xbchiskonna v\xc3\xb5imalikuks. Erinevalt egoistidest saavad grupiegoistid ehk grupilojalistid jagada mitteinstrumentaalseid v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusi (n\xc3\xa4iteks rahvus) ning seet\xc3\xb5ttu moodustada moraalikogukonna. Grupilojaalsusel on siiski egoistlik aspekt ja ta erineb jagatud ideaalist. Lojaalsus ei ole egoism (mitte ka ratsionaalne egoism, mis taipab, et "hea poiss" olemine tasub \xc3\xa4ra), sest selle nimel v\xc3\xb5idakse ohverdada oma \xc3\xb5nn ja isegi elu; sellep\xc3\xa4rast peetaksegi lojaalsusmotiive moraalseteks. Ent lojaalsus ei ole ka ebaisikuline moraal, sest lojaalsuskohustus s\xc3\xb5ltub asja pidamisest enda omaks. Nii et lojaalsus on kolmas normatiivsuse kategooria omahuvi ja ebaisikulise moraali k\xc3\xb5rval. Kas lojaalsus on moraali vaenlane (m\xc3\xb5eldagu rassismi ja natsionalismi tagaj\xc3\xa4rgede peale)? Oldenquist m\xc3\xa4rgib, et rassism s\xc3\xb5ltub tavaliselt teadmatusest rassierinevuste loomuste kohta ning vaenulikest ja v\xc3\xa4\xc3\xa4radest v\xc3\xa4idetest teiste rasside kohta. Kui lojaalsus p\xc3\xb5hineb teadmatusel, v\xc3\xb5ib teda kritiseerida. Pealegi pole ilmne, et rassism \xc3\xbcldse on lojaalsus, rassism seisneb palju rohkem teiste rasside vihkamises kui uhkuses oma rassi \xc3\xbcle, lojaalsusele aga on omane eesk\xc3\xa4tt oma grupi \xc3\xbchisest huvist hoolimine.  _NEWLINE_Oldenquist pakub v\xc3\xa4lja idee, et meie lojaalsused m\xc3\xa4\xc3\xa4ratlevad moraalikogukonnad, mille raames me tahame moraaliotsustusi universaliseerida, kohelda v\xc3\xb5rdseid v\xc3\xb5rdselt, kaitsta \xc3\xbchist h\xc3\xbcve jne, nagu ebaisikulise moraali puhul. Iga lojaalsus m\xc3\xa4\xc3\xa4ratleb moraalikogukonna, mida iseloomustab \xc3\xbchine h\xc3\xbcve ja eriline kohustus seda h\xc3\xbcve jagava grupi liikmete vastu. \xc3\x9chine h\xc3\xbcve on selle grupi (minu h\xc3\xb5imu) \xc3\xb5itseng, ja sellep\xc3\xa4rast me tunnistamegi \xc3\xbchiskondliku moraali s\xc3\xbcsteemi, mille eesm\xc3\xa4rk on h\xc3\xb5imu julgeolek ja \xc3\xb5itseng ning mis kehtib erapooletult h\xc3\xb5imu liikmete suhtes. Ma kuulun \xc3\xbcheaegselt mitmesse moraalikogukonda. Kui inimkonna h\xc3\xbcve kui moraalne eesm\xc3\xa4rk ei ole mitte \xc3\xbchine ideaal, vaid liigilojaalsus, siis ta on loogiliselt sama laadi kui perekonnalojaalsus ja rahvuslojaalsus. \xc3\x9chiskondlik moraal on ebaisikuline ja erapooletu, kui ta piirdub h\xc3\xb5imusiseste kaalutlustega. Eri lojaalsused on omavahel konfliktis. Iga lojaalsus on \xc3\xbchtaegu minast s\xc3\xb5ltuv v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus \xc3\xbchiskondadevahelises v\xc3\xb5istluses ja on aluseks ebaisikulisele, \xc3\xbchiskondlikule moraalile \xc3\xbchiskonnasiseste konfliktide lahendamisel. Kas igasugune moraal on h\xc3\xb5imumoraal? Kui oleks t\xc3\xb5si, et on olemas k\xc3\xb5ige laiem lojaalsus ning et laiad lojaalsused on k\xc3\xb5ige paremad, siis v\xc3\xb5iksime ette n\xc3\xa4ha hierarhia. Ent kumbki v\xc3\xa4ide ei osutu t\xc3\xb5eseks ega isegi usutavaks. V\xc3\xa4ide, et igasugune moraal on h\xc3\xb5imumoraal, ei t\xc3\xa4henda selle eitamist, et me v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustame teatud omadusi kui niisuguseid. Lojalist soosib konkreetset gruppi teatud kirjelduse all. Ja see kirjeldus peab olema oluline ning puudutama keelt, geograafiat, kultuuri ja meie elu p\xc3\xb5hilisi tegevusi. Mis on meie meelest oluline, seda seletavad inimese \xc3\xbchiskondlikkuse keskkondlikud ja evolutsioonilised determinandid. Pealegi ei ole inimesed uhked oma kogukonna v\xc3\xb5i rahvuse k\xc3\xb5igi omaduste \xc3\xbcle. Tundub n\xc3\xa4iteks, et vabadust, ratsionaalsust, \xc3\xb5nnelikkust, v\xc3\xa4gevust, mitmekesisust ja _NEWLINE_ilu v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustatakse nende eneste p\xc3\xa4rast ning nad etendavad osa selles, kas ma pean mingit \xc3\xbchiskondlikku \xc3\xbcksust enda omaks v\xc3\xb5i mitte. Nii et lojalist ei v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusta midagi lihtsalt selle p\xc3\xa4rast, et see on tema oma. Sel peavad olema omadused, mis teevad ta omamise v\xc3\xa4\xc3\xa4riliseks, ning see v\xc3\xb5ib minna nii halvaks, et lojaalsusest loobutakse h\xc3\xa4bi p\xc3\xa4rast. Ent moraal j\xc3\xa4\xc3\xa4b siiski h\xc3\xb5imumoraaliks, kui meie h\xc3\xb5imud loevad rohkem kui teised h\xc3\xb5imud, millel on samad seesmiselt v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustatavad omadused. On kiusatus \xc3\xb6elda, et kuna kaks kogukonda pole kunagi t\xc3\xa4pselt \xc3\xbchesugused, siis ma pean teatud erinevusi pidamagi "relevantseks". Ent osutub, et see n\xc3\xa4htavasti nii ei ole. Kas isegi kantiaanid on h\xc3\xb5imumoralistid? M\xc3\xb6\xc3\xb6name, et m\xc3\xb5istusp\xc3\xa4rane loomus on kantiaanile v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus omaette, ja k\xc3\xbcsime, kas alati on v\xc3\xb5imalikke olukordi, milles kantiaanid oleksid lojaalsed \xc3\xbchtedele m\xc3\xb5istusega olenditele ja mitte teistele. Oletame, et on palju m\xc3\xb5istusega olendite tsivilisatsioone, kes konkureerivad ressursside p\xc3\xa4rast. Oldenquist oletab, et kantiaan hakkaks siis vahet tegema meie m\xc3\xb5istusega olendite ja nende m\xc3\xb5istusega olendite vahel. Selle vaate j\xc3\xa4rgi on igasugune moraal h\xc3\xb5imumoraal ning igale lojaalsusele vastab oma \xc3\xbchiskondliku moraali s\xc3\xbcsteem._NEWLINE_M\xc3\xb5ned meie lojaalsused on laiad, m\xc3\xb5ned kitsad, m\xc3\xb5ned \xc3\xbcksteise sees. Kontsentriliste ringide keskel on mina, minast s\xc3\xb5ltuva lojaalsuse seesmine loogiline piir. Pole aga lojaalsuse v\xc3\xa4list piiri, mille v\xc3\xb5iks m\xc3\xb5istusp\xc3\xa4raselt avastada, k\xc3\xbcll aga on ps\xc3\xbchholoogilised piirid. \xc3\x9cksteise sees olevate lojaalsuste konflikti puhul tekib osade ja tervikute suhtelise autoriteedi probleem. Poliitikas v\xc3\xa4idetakse tavaliselt, et konflikti tegelikult ei ole: mis on hea tervikule, on hea osale, ja \xc3\xbcmberp\xc3\xb6\xc3\xb6rdult. Teistsugune kaitse t\xc3\xa4hendaks kellegi ohverdamist, mis toob kaasa lahendamatu vastasseisu. Need argumendid on sageli sofismid, sest osa ja terviku huvid tegelikult ei lange kokku. Kuigi ei saa m\xc3\xb5istusp\xc3\xa4raselt eitada, et terviku h\xc3\xbcve on sageli \xc3\xbchitamatu koostisosa h\xc3\xbcvega, v\xc3\xa4idavad utilitaristid, et meil on kohustus inimkonna ees ning v\xc3\xa4iksemate \xc3\xbchikute h\xc3\xbcve teenimine on v\xc3\xa4\xc3\xa4r, kui see t\xc3\xb6\xc3\xb6tab vastu suurema terviku suuremale h\xc3\xbcvele. Mida laiem on lojaalsus, seda suurema moraalse kohustuse see meile asetab, ja piirkondade konkurents ressursside ja h\xc3\xbcvede p\xc3\xa4rast oleks \xc3\xb5igustatud ainult juhul, kui see oleks t\xc3\xb5husam viis maksimeerida iga\xc3\xbche h\xc3\xbcve. See positsioon asetab need, kes lojaalsusi t\xc3\xb5siselt v\xc3\xb5tavad, dilemma ette: kui kogukonna juht v\xc3\xb5tab h\xc3\xbcvede jaotamisel erapooletu hoiaku, siis ta ei ole lojaalne oma kogukonnale, ja kui ta seda ei tee, siis ta ei ole eetiline. Utilitarist k\xc3\xbcsib: "Kas t\xc3\xb5siasi, et \xc3\xbclikool, kogukond v\xc3\xb5i rahvus on sinu oma, lisab v\xc3\xa4himagi p\xc3\xb5hjendi, miks ta v\xc3\xa4\xc3\xa4rib mingit h\xc3\xbcve v\xc3\xb5i kasu?" See r\xc3\xbcnnak on kahel p\xc3\xb5hjusel ebaveenev. Esiteks, utilitarism lihtsalt eeldab, et liigilojaalsus on alati k\xc3\xb5ige n\xc3\xb5udlikum. Kui v\xc3\xa4idetakse, et ta on seda sellep\xc3\xa4rast, et ta on k\xc3\xb5ige laiem ning seet\xc3\xb5ttu on kaalul k\xc3\xb5ige rohkem head ja halba, siis see pole \xc3\xb5ige. On v\xc3\xb5imalik laiem lojaalsus: n\xc3\xa4iteks m\xc3\xb5istusega olenditele, kannatamisv\xc3\xb5imelistele olenditele, elusolenditele. V\xc3\xa4ide, et suurim h\xc3\xbcve on suurima arvu inimeste suurim \xc3\xb5nn, on mingi konkreetse grupi k\xc3\xb5rgem v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustamine sellep\xc3\xa4rast, et see on oma r\xc3\xbchm. Kui inimeste kannatuste k\xc3\xb5rvaldamine on t\xc3\xa4htsam kui loomade kannatuste k\xc3\xb5rvaldamine, siis on selle aluseks kas p\xc3\xb5hjendamatu kallak oma liigi kasuks v\xc3\xb5i tunnuste nimekiri, mis \xc3\xb5igustab nende tunnustega olendite kaitsmist. Kuid \xc3\xbckski tunnuste nimekiri ei kata t\xc3\xa4pselt inimesi, sest m\xc3\xb5ned gorillad v\xc3\xb5i \xc5\xa1impansid vastavad sellele paremini kui m\xc3\xb5ned seniilsed v\xc3\xb5i vaimupuudega inimesed, nii et me peaksime \xc3\xb5igustama pigem viimaste kasutamist meditsiinilisteks katseteks; selline positsioon ei ole utilitaristlik. V\xc3\xb5iks muidugi loobuda asjasse puutuvate tunnuste otsimisest ning lihtsalt loetleda inimese liigitunnuseid, siis aga oleks tegu lihtsalt liigikallaku ratsionaliseerimisega. Utilitarist ei saa kritiseerida kogukonnalojaliste ega patrioote selle eest, et neil on samasugune positsioon. Teiseks pole ilmne, et laiemal lojaalsusel on alati moraalne prioriteet kitsama ees. Kui \xc3\xb6eldakse, et erapooletuse nimel tuleb omandada vaade, mis n\xc3\xa4eb meie oma gruppi \xc3\xbchena teiste seas, siis see t\xc3\xa4hendab tegelikult \xc3\xbcleskutset omandada lojaalsus suuremale h\xc3\xb5imule. Kui meie esimene armastus on m\xc3\xb5ni kitsam grupp, siis see pealesunnitud nihe v\xc3\xb5ib teha meie moraalse hoolimise n\xc3\xb5rgaks ja kahvatuks. V\xc3\xb5rdne moraalne hoolimine k\xc3\xb5igist inimestest v\xc3\xb5i k\xc3\xb5igist tundlikest olenditest on enamiku inimeste jaoks liiga lahja, et tekitada m\xc3\xb5jusat moraalset entusiasmi, ja liiga n\xc3\xb5rk, et kaaluda \xc3\xbcles kitsamaid moraalsusi. Kui arvatakse, et laiemal lojaalsusel peab olema suurem moraalne kaal lihtsalt sellep\xc3\xa4rast, et ta on laiem, siis tuleb meeles pidada, et ta kirjeldab minu h\xc3\xb5imu teistmoodi kui kitsam lojaalsus. Kirjelduse iseloom ja h\xc3\xb5imu suurus m\xc3\xa4\xc3\xa4ravad, kui palju ma oma h\xc3\xb5imust selle kirjelduse puhul hoolin. See kummutab v\xc3\xa4ite, et rohkem on alati parem: mul on v\xc3\xa4ga palju n\xc3\xb5rgem galaktikalojaalsus kui liigilojaalsus ja n\xc3\xb5rgem liigilojaalsus kui perekonnalojaalsus. Rohkem ei ole alati parem, sest see pole rohkem sama asja. Sellep\xc3\xa4rast ei saa lisaargumentideta v\xc3\xa4ita, et rahvuslus, kogukonnalojaalsus ja perekonnalojaalsus loevad v\xc3\xa4hem kui liigilojaalsus, sest nad loevad v\xc3\xa4iksema arvu inimeste jaoks. Sellep\xc3\xa4rast saab kaitsta positsiooni, et m\xc3\xb5nikord kohustab see, mis on minu perekonnale kasulik, mind rohkem kui suurem kasu kogu inimkonnale; ja veel suurem kasu v\xc3\xb5i oht inimkonnale v\xc3\xb5ib mind siiski rohkem kohustada. Sellep\xc3\xa4rast saab aktsepteerida maailma, milles ratsionaalsetel, moraalsetel inimestel on lojaalsusi, mis on piiratud konkurentsis teiste inimeste, n\xc3\xa4iteks teiste perekondade, kogukondade, rahvuste liikmete omadega. Siis ei pea ratsionaalne kogukonnajuht alati olema reetur: ta ei pea aktsepteerima kiirteed, mis teeb maatasa tema elurajooni, ainult sellep\xc3\xa4rast, et see t\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt toob teatud kasu suuremale tervikule. Kui ta on enda vastu intellektuaalselt aus, siis ta m\xc3\xb6\xc3\xb6nab, et tema enda elurajoon loeb talle rohkem kui teiste omad. See on ekvivalent patrioodile, kellele tema oma riik loeb rohkem kui teiste riigid, ja inimesele, kes \xc3\xbctleb, et tema oma liik loeb talle rohkem kui teised liigid. Siit ei tulene p\xc3\xb5him\xc3\xb5te "minu kogukond, \xc3\xb5ige v\xc3\xb5i vale" v\xc3\xb5i "minu riik, \xc3\xb5ige v\xc3\xb5i vale", sest iga lojaalsus m\xc3\xa4\xc3\xa4rab kohustused ainult prima facie. Isegi kui keegi m\xc3\xb6\xc3\xb6nab, et n\xc3\xa4iteks perekonnalojaalsus on tema k\xc3\xb5ige tugevam lojaalsus, ei tohi unustada, et heal ja halval on astmed: v\xc3\xa4ikse perekondliku ohvri v\xc3\xb5ib \xc3\xbcles kaaluda suure kahju v\xc3\xa4ltimine v\xc3\xb5i suur kasu kogukonnale v\xc3\xb5i riigile._NEWLINE_Oldenquist eristab kolme t\xc3\xbc\xc3\xbcpi patriotismi: erapooletut patriotismi, spordipatriotismi ja lojaalsuspatriotismi; erapooletu patriotism tuleb laiemate lojaalsuste n\xc3\xb5udmistest, spordipatriotism tuleb survest patriootilised otsustused universaliseerida; patriotismiks tuleks nimetada \xc3\xbcksnes lojaalsuspatriotismi. Lojaalsused on normid, mis m\xc3\xa4\xc3\xa4ratlevad alad, mille sees me aktsepteerime universaliseeritavate p\xc3\xb5hjendite ja asjasse puutuvate erinevuste masinav\xc3\xa4rki, mis teeb v\xc3\xb5imalikuks moraaliargumendi ning veenmise; paljas lojaalsuse deklareerimine teeb selle v\xc3\xb5imatuks. J\xc3\xa4relikult on patrioodil p\xc3\xb5hjust p\xc3\xbc\xc3\xbcda saavutada konkurendiga dialoogi, et saaks peale j\xc3\xb5u ja kavaluse kasutada argumente ja veenmist. See toob aga kaasa ka kohustuse kaotada. Teiste s\xc3\xb5nadega, mulle tuleb kasuks, kui olendid, kellega ma rinda pistan, kuuluvad m\xc3\xb5nda minu moraalikogukondadest, sest siis me jagame m\xc3\xb5nd mitteinstrumentaalset h\xc3\xbcve, t\xc3\xa4nu millele saab neid v\xc3\xb5ib-olla veenda, et nad ei s\xc3\xb6\xc3\xb6ks mind \xc3\xa4ra v\xc3\xb5i ei orjastaks mind. Erapooletu patrioot on see, kes v\xc3\xa4idab, et loevad ainult niisugused kaalutlused. Kaitstes oma riigi poliitikat vastasseisus teiste riikidega apelleerib ta ainult rahvusvahelistele poliitilise moraali printsiipidele (n\xc3\xa4iteks et tema riik on demokraatlik, on "rahva poolel" v\xc3\xb5i teda provotseeriti talumatul moel). Oma positsiooni j\xc3\xa4rgi toetaks ta mis tahes riiki, millel on need-ja-need tunnused, ja \xc3\xb5nnelikul kombel ongi tema riik selline. Tema p\xc3\xb5hjendid ei sisalda k\xc3\xb5rvaldamatuid \xc3\xbcksiktermineid ja sellep\xc3\xa4rast pole tegu lojaalsusega \xc3\xbclaltoodud m\xc3\xb5ttes. Oldenquist arvab, et enamiku inimeste arvates on erapooletute patriootide alusmotiiviks puhas lojaalsus ja nende p\xc3\xb5hjendid on ratsionaliseeringud. V\xc3\xb5ib-olla peaks m\xc3\xb6\xc3\xb6nma, et on olemas ka teistsugune erapooletu patrioot, kes usub, et tema riik on alati parim. Siis ta ei pea toetama vastast, kui riikide tunnused vahetuksid. Oldenquist arvab aga, et me r\xc3\xa4\xc3\xa4gime kummalgi juhul niikuinii ainult sellep\xc3\xa4rast patriotismist, et me arvame, et p\xc3\xb5hjendid on ratsionaliseeringud ning tegelikult on nad lojaalsuspatrioodid. Lojaalsuspatrioot m\xc3\xb6\xc3\xb6nab, et tema otsustuse selle kohta, mida ta peab tegema, m\xc3\xa4\xc3\xa4rab osaliselt (mitte tingimata t\xc3\xa4ielikult) asjaolu, et tema riigi h\xc3\xbcve on kaalul. Ta arvab, et asjaolu, et tegu on tema riigiga, v\xc3\xb5ib \xc3\xbcles kaaluda m\xc3\xb5ned (aga mitte tingimata k\xc3\xb5ik) sellised kaalutlused, mida v\xc3\xb5taks arvesse erapooletu vaatleja (erapooletu patrioodi jaoks see \xc3\xbcldse ei loe, et tegu on tema riigiga). Tuleb eristada seda, mida patrioot enda arvates ise peab tegema, ja mida tema riik peab tegema (Oldenquisti j\xc3\xa4rgi ei ole see erinevus tema arutluses otsustava t\xc3\xa4htsusega). V\xc3\xb5idakse arvata, et lojaalsus v\xc3\xb5ib p\xc3\xb5hineda erilisel kohustusel, mis kodanikul on ja mida erapooletul rahvusvahelisel vaatlejal ei ole: see tuleb haridusest, kaitsest ja vabadustest, mida riik oma kodanikele pakub. Sel juhul oleks lojaalsusel p\xc3\xb5hinevad kohustused universaliseeritavad t\xc3\xa4nulikkuse t\xc3\xb5ttu. Ent kuigi t\xc3\xa4nulikkus v\xc3\xb5ib \xc3\xb5igustada tseremoniaalset patriotismi, on k\xc3\xbcsitav, kas t\xc3\xa4nulikkus riigile v\xc3\xb5ib \xc3\xbcles kaaluda moraalsed p\xc3\xb5hjendid millegi poolt v\xc3\xb5i vastu (tundub, et see on v\xc3\xb5imalik k\xc3\xbcll \xc3\xb5iglusest v\xc3\xb5i lepingust, aga mitte t\xc3\xa4nulikkusest tulenevate kohustuste puhul). See eeldab k\xc3\xbcll, et t\xc3\xa4nulikkus ja lojaalsus on selgelt eristatavad: haridus ja kaitse v\xc3\xb5ivad olla ka lojaalsuse p\xc3\xb5hjused. Patrioodi dilemma seisneb selles, et tundub, et ta peab valima lojaalsuse surma ja puhta tribalismi m\xc3\xb5tlematute vastasseisude vahel. \xc3\x9chest k\xc3\xbcljest, kui rahvuslikud huvid tuleb t\xc3\xa4ielikult allutada erapooletutele hinnangutele \xc3\xbcldisemate printsiipide j\xc3\xa4rgi, siis patriotism on silmakirjalikkus. Erapooletu patrioot v\xc3\xb5tab kinni dilemma sellest otsast, kuid nimetab end ikkagi patrioodiks. Teiselt poolt, tundub, et patrioot, kes \xc3\xbctleb, et ta peab aitama oma riigil teist riiki v\xc3\xb5ita, sest see on tema riik, peab m\xc3\xb6\xc3\xb6nma, et teise riigi kodanikel on tegelik kohustus aidata v\xc3\xb5ita tema riiki. Siin tekib samasugune vastuolu nagu egoismi puhul: p\xc3\xa4\xc3\xa4stepaadis oleval kahel inimesel on kummalgi kohustus visata teine haide s\xc3\xb6\xc3\xb6daks. Spordipatrioot v\xc3\xb5tab kinni dilemma sellest otsast ning p\xc3\xbc\xc3\xbcab universaliseeritud patriootiliste kohustustega toimetulemiseks eeskujuks lojaalsused spordiv\xc3\xb5istkondadele. F\xc3\xa4nn ei taha v\xc3\xa4ita, et tema v\xc3\xb5istkond peab v\xc3\xb5itma sellep\xc3\xa4rast, et see on tema v\xc3\xb5istkond, ega seda, et ta peaks h\xc3\xbclgama oma lojaalsuse ja pooldama seda v\xc3\xb5istkonda, kes erapooletult v\xc3\xb5ttes k\xc3\xb5ige rohkem v\xc3\xb5itu v\xc3\xa4\xc3\xa4rib. F\xc3\xa4nn \xc3\xbctleb, et kumbki v\xc3\xb5istkond peab p\xc3\xbc\xc3\xbcdma v\xc3\xb5ita, ja kui f\xc3\xa4nnile v\xc3\xa4ga peale k\xc3\xa4iakse k\xc3\xbcsimusega, kumb peab v\xc3\xb5itma, siis ta v\xc3\xb5ib-olla \xc3\xbctleb, et parem peab v\xc3\xb5itma. Sellise joonega patrioot v\xc3\xa4idab, et kumbki riik peab j\xc3\xa4rgima oma rahvuslikku huvi ja s\xc3\xb5ja korral p\xc3\xbc\xc3\xbcdma teist v\xc3\xb5ita. Ka spordipatrioot maskeerib oma lojaalsust, apelleerides universaalsematele v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustele, millel pole pistmist rahvuslojaalsusega: "p\xc3\xbc\xc3\xbcdmisele" ning l\xc3\xb5puks, kui muu ei aita, sitkusele ja p\xc3\xa4devusele. Ta on halvemas olukorras kui erapooletu patrioot, kes v\xc3\xa4hemalt ratsionaliseerib, et tema riik on parim. Erapooletute patriootide p\xc3\xb5hjenditel pole pistmist nende tegelike motiividega, ja isegi kui on, siis mitte patriotismiga. Spordipatrioodi positsioon on v\xc3\xa4ga raskesti arusaadav: universaliseerimiseks v\xc3\xa4idab ta, et omavahelises s\xc3\xb5jas peab kumbki riik p\xc3\xbc\xc3\xbcdma teist v\xc3\xb5ita, kuid ta ei suuda selgitada, miks patrioot peaks seda v\xc3\xa4itma. J\xc3\xa4\xc3\xa4b j\xc3\xa4rele lojaalsuspatriotism. Kuidas seda kaitsta? Et m\xc3\xb5nel pool on moes patriotismi p\xc3\xb5lata, siis Oldenquist kaitseb selle asemel perekonnalojaalsust, eeldades, et on n\xc3\xa4idatud, et nad on p\xc3\xb5him\xc3\xb5tteliselt \xc3\xbchesuguste omadustega. Enda tajutav kohustus aidata oma perekonda on iseenda eest hoolitsemise juhtum, kuid see kohustus ei tulene ainult omahuvist v\xc3\xb5i prudentsiaalsest arvestusest. Hinnangud, mis me kaldume andma inimesele, kes ei ole valmis p\xc3\xa4\xc3\xa4stma oma last k\xc3\xb5igepealt, on v\xc3\xa4ga erinevat hinnangutest prudentsiaalsele ebaarukusele. Oletame, et isa n\xc3\xa4eb, kuidas tema t\xc3\xbctar koos teise t\xc3\xbcdrukuga kukuvad paadist v\xc3\xa4lja, ujuvad eri suundades ja hakkavad m\xc3\xb5lemad uppuma. Isa on kindel, et ta saab p\xc3\xa4\xc3\xa4sta ainult \xc3\xbche oleme tunnistajaks j\xc3\xa4rgmisele stseenile. Perekond veedab rannas puhkust; isa n\xc3\xa4eb, kuidas tema t\xc3\xbctar kukub koos teise t\xc3\xbcdrukuga paadist v\xc3\xa4lja, nad hakkavad ujuma eri suundades ning minuti p\xc3\xa4rast hakkavad m\xc3\xb5lemad uppuma. Isa on kindel, et m\xc3\xb5lemat p\xc3\xa4\xc3\xa4sta ei saa, j\xc3\xa4tab oma t\xc3\xbctre uppuma ja p\xc3\xa4\xc3\xa4stab teise t\xc3\xbcdruku. P\xc3\xb5hjenduseks \xc3\xbctleb ta kas a) et ta oli teise t\xc3\xbcdruku puhul pisut kindlam, et ta \xc3\xb5igel ajal kohale j\xc3\xb5uab, v\xc3\xb5i (b) et teisest t\xc3\xbcdrukust oli saamas s\xc3\xa4rav teadlane, kes n\xc3\xa4htavasti aitab \xc3\xbcldisele \xc3\xb5nneke rohkem kaasa kui tema t\xc3\xbctar. Kas me mitte ei peaks seda isa suureks lollpeaks, kes v\xc3\xa4\xc3\xa4rib haletsust ja p\xc3\xb5lgust? Sellisest juhtumist oleks isegi piinlik r\xc3\xa4\xc3\xa4kida, erinevalt moraalse kangelaslikkuse ja j\xc3\xa4meda isekuse juhtumitest. Kui ta oleks olnud koos teise t\xc3\xbcdrukuga ning ohverdanud teise t\xc3\xbcdruku p\xc3\xa4\xc3\xa4stmiseks iseenda, mitte oma t\xc3\xbctre elu, siis me v\xc3\xb5iksime tunda aukartust, mitte p\xc3\xb5lgust ega haletsust. Sellep\xc3\xa4rast ei saa meie halba tunnet esimesel juhtumil seletada sellega, et isa ohverdab oma omahuvi, sest teisel juhul on omahuvi ohverdamine suurem, seda tunnet meil aga pole. Loomulik seletus on, et isa v\xc3\xb5lgneb oma t\xc3\xbctrele midagi, mida ta lihtsalt tuttavale v\xc3\xb5i v\xc3\xb5\xc3\xb5rale ei v\xc3\xb5lgne. Kerge on \xc3\xb6elda: "Jah, muidugi on meil erilised kohustused oma laste vastu; kasu on maksimeeritud, kui iga\xc3\xbcks hoolitseb oma laste eest." Ent Oldenquisti meeles ei saa selline arvamus kaugeltki seletada p\xc3\xb5lgust ja piinlikkust; veel enam, juhtumil, kus isa j\xc3\xa4tab oma t\xc3\xbctre uppuma, ongi kasu maksimeeritud. Asi ei ole nii, et inimesed tegelikult lihtsalt on pimedalt lojaalsed v\xc3\xb5i kallutatud mitmesuguste sotsiaalsete \xc3\xbcksuste suhtes ning see on inimloomuse t\xc3\xb5siasi, mille p\xc3\xa4rast meil on kahju; vaid lojaalne k\xc3\xa4itumine kutsub esile heakskiitu ja vastupidine kutsub tavaliselt asjaosalisel esile s\xc3\xbc\xc3\xbctunnet ja pealtn\xc3\xa4gijatel halvakspanu. P\xc3\xb5lgus reeturite vastu sarnaneb meie tundega isa vastu, kes j\xc3\xa4tab t\xc3\xbctre uppuma. Meie lojaalsused on v\xc3\xa4\xc3\xa4rtused, mis osaliselt m\xc3\xa4\xc3\xa4ravad, mida me peame tegema, kui k\xc3\xb5ike arvestada. Sellep\xc3\xa4rast saavad nad konkureerida "\xc3\xbchiskondliku moraali kaalutlustega". See on seda t\xc3\xb5ep\xc3\xa4rasem, kui iga grupilojaalsus loob ja rajab \xc3\xbchiskindliku moraali ala. Kui neile lojaalsustele esitatakse v\xc3\xa4ljakutse "\xc3\xbchiskondliku moraali" nimel, siis v\xc3\xa4idetakse, et m\xc3\xb5ne laiema lojaalsusega m\xc3\xa4\xc3\xa4ratud laiematel kohustustel on suurem moraalne autoriteet. Nagu normatiivsete kaalutluste puhul ikka, otsustab inimene m\xc3\xb5nikord anda kohustustele perekonna v\xc3\xb5i rahvuse ees prioriteet laiemate \xc3\xbchiskondlike kohustuste ees, m\xc3\xb5nikord mitte. See s\xc3\xb5ltub muu hulgas sellest, kui palju \xc3\xbches v\xc3\xb5i teises alas kaalul on, v\xc3\xb5imalusest, et mingi tegu rahuldab erineval m\xc3\xa4\xc3\xa4ral m\xc3\xb5lemat lojaalsust, ning lojaalsuste endi "tugevusest". Kui see argument k\xc3\xa4ib mingi lojaalsuse kohta, siis ka rahvuslojaalsuse kohta. _NEWLINE_Seega on patriootlikud kaalutlused nende jaoks, kelle patriotismil on alus, ehtsad normatiivsed kaalutlused, mis osaliselt m\xc3\xa4\xc3\xa4ravad, mida peab tegema, kui k\xc3\xb5ike arvesse v\xc3\xb5tta._NEWLINE_Marksismi j\xc3\xa4rgi toimub v\xc3\xb5\xc3\xb5randumine siis, kui t\xc3\xb6\xc3\xb6 tingimused ja saadused on muutunud t\xc3\xb6\xc3\xb6tajatest, s\xc3\xb5ltumatuks, sest neid m\xc3\xa4\xc3\xa4ravad turuj\xc3\xb5ud, millel on oma elu. Oldenquist kasutab laiemat v\xc3\xb5\xc3\xb5randumise m\xc3\xb5istet: esialgse m\xc3\xa4\xc3\xa4ratluse j\xc3\xa4rgi on inimene millestki v\xc3\xb5\xc3\xb5randunud juhul, kui tema olukorra puhul on normaalne oodata, et ta on sellele lojaalne, aga tegelikult ei ole. Et olla millestki v\xc3\xb5\xc3\xb5randunud, ei pea olema olnud sellele lojaalne. Raske on eristada p\xc3\xb5hjuslikku keskkonda, mis aitab kaasa lojaalsusele, p\xc3\xb5hjuslikust keskkonnast, mille puhul me kunagi ei oota lojaalsust. Lojaalsus on p\xc3\xb5hjustatud, kuid lojaalsus ja v\xc3\xb5\xc3\xb5randumine on siiski normatiivsed m\xc3\xb5isted. Kui me nimetame kedagi v\xc3\xb5\xc3\xb5randunuks, siis peame silmas, et soovitavas ja v\xc3\xb5imalikus p\xc3\xb5hjuste masinav\xc3\xa4rgis l\xc3\xa4ks midagi valesti, samas aga kritiseerime teda kodanikulojaalsuse puudumise p\xc3\xa4rast. V\xc3\xb5\xc3\xb5randumise m\xc3\xb5iste j\xc3\xa4\xc3\xa4b ebalojaalsuse ja v\xc3\xb5\xc3\xb5raste vahele. Kummalgi juhul me ei saa midagi teha, aga erinevalt v\xc3\xb5\xc3\xb5rastest, me ootame v\xc3\xb5\xc3\xb5randunutelt lojaalsust, ja erinevalt reeturitest, me leiame, et nad ei ole reetnud, aga midagi on valesti l\xc3\xa4inud. V\xc3\xb5\xc3\xb5randunud on halvad kodanikud, ja nii nagu argp\xc3\xbcksi puhul Aristotelese eetikas, kuigi muudetavad \xc3\xbchiskondlikud korraldatused on neid suuresti sellisteks teinud, me ikkagi laidame neid. Kogukonnad tuleb korraldada niiviisi, et inimesed saaksid neid omaks pidada. Selleks et inimesed oleksid head kodanikud, aitab paremini kaasa grupilojaalsus kui moraalimotiivid._NEWLINE_Kaitstes grupilojaalsust moraalikogukonnale olemuslikuna, kritiseerib Oldenquist inimese ja \xc3\xbchiskonna suhte individualistlikke k\xc3\xa4situsi. Arusaam, et \xc3\xbchiskond on moraalikogukond, mille liikmeid seob \xc3\xbchine mitteinstrumentaalne h\xc3\xbcve, on vastuolus klassikalise individualismiga. Kui moraalikogukonna \xc3\xbchine h\xc3\xbcve on t\xc3\xa4iesti enesestm\xc3\xb5istetav, siis pole seda tarvis \xc3\xb5igustada. Kui siis sekkub v\xc3\xb5\xc3\xb5ras tehniline kultuur, mis neist kultuurilistest p\xc3\xb5hiv\xc3\xa4\xc3\xa4rtustest ei hooli, on tagaj\xc3\xa4rjeks tavaliselt v\xc3\xb5\xc3\xb5randumine ja kultuuri lagunemine. Moodne inimene, kes kuulub mitmesse h\xc3\xb5imu korraga, on samuti s\xc3\xbc\xc3\xbctuse kaotanud. Me tajume oma perekonda, naabruskonda v\xc3\xb5i linna tahes-tahtmata \xc3\xbchena paljudest, mis on enam-v\xc3\xa4hem \xc3\xbchesugused. "Kloonimine" ajab lojaalsuse segadusse. Lojaalsuse objektil peavad olema olulised eristavad tunnused. Me ei saa v\xc3\xa4ltida v\xc3\xb5\xc3\xb5randumist, kui me ei saa enda omaks peetud \xc3\xbchiskondlike entiteete individueerida avalikul moel. Mitmekesisus peab olema linnaplaneerimise t\xc3\xb5sine printsiip. V\xc3\xb5imatu on armastada pelka partikulaari ja sama v\xc3\xb5imatu on armastada midagi, mis ei ole partikulaar. See on individualismi viimne alus, ja samuti kollektivismi see aspekt, mille moodustavad meie grupilojaalsused.\n_START_SECTION_\nMitteenesetapjalik \xc3\xbchiskond\n_START_PARAGRAPH_\nRaamatus "Non-Suicidal Society" (1986) n\xc3\xa4itab Oldenquist, et USA \xc3\xbchiskond on oma \xc3\xb5ppeasutustega, t\xc3\xb6\xc3\xb6kohtadega, \xc3\xb5iguss\xc3\xbcsteemiga ja linnaeluga noored inimesed v\xc3\xb5\xc3\xb5randanud ja \xc3\xbcksi j\xc3\xa4tnud. Noored on m\xc3\xb5tete ja tunnetega ega hooli kogukondadest, mille liikmed nad peaksid olema. P\xc3\xb5hjuseks on relativism ja v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusneutraalsus m\xc3\xb5nedel kutsealadel, m\xc3\xb5ned kahtlased filosoofilised eeldused inimloomuse kohta ja s\xc3\xbc\xc3\xbctunne rassismi p\xc3\xa4rast riigi ajaloos. Sellised praktikad nagu "v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuste selgitamine" moraalikasvatuse asemel, "demoraliseerimine" noorukite \xc3\xb5igusem\xc3\xb5istmispoliitikas, naabruskondade "kloonimine" linnaehituses l\xc3\xb5huvad kogukonnatunnet. K\xc3\xb5ik see on inimloomuse vastane. Niiviisi k\xc3\xa4ituv \xc3\xbchiskond on enesetapjalik. Inimesed kaotavad grupilojaalsuse. Kontraktualism ei v\xc3\xb5imalda inimloomust m\xc3\xb5ista. Loodusseisundi kirjeldus ei saa olla t\xc3\xb5elise moraalikriitika alus. Inimloomus on h\xc3\xb5imuline. Inimesed on loomad, kellel on geneetiline eelsoodumus elada \xc3\xbchiskonnas. Me vajame grupile orienteeritud isiklikku identiteeti, muidu me kannatame isolatsiooni all. Liiga kaugele l\xc3\xa4inud individualism v\xc3\xb5\xc3\xb5randab l\xc3\xb5puks inimesed. Radikaalselt v\xc3\xb5\xc3\xb5randununa v\xc3\xb5ivad nad \xc3\xbchiskonna vihaselt h\xc3\xbcljata. Kui inimloomuse kollektivistlikku k\xc3\xbclge ignoreeritakse, j\xc3\xa4\xc3\xa4b inimene ebat\xc3\xa4ielikuks ning v\xc3\xb5ib reageerida m\xc3\xb5rtsukaliku raevu ja frustratsiooniga._NEWLINE_USA \xc3\xbchiskonnas ilmneb hariduse halvenemine, noorsoo kuritegevus, juhusliku kuritegevuse kasv (v\xc3\xb5\xc3\xb5raste k\xc3\xa4itumise ennustamise kindluse kaotus), s\xc3\xbcvenev k\xc3\xbcnism. \xc3\x9chiskonna eksistentsi tagamisel on politseist ja maksudest olulisem \xc3\xbchiskondliku moraali internaliseerimine. T\xc3\xa4iskasvanud peavad n\xc3\xb5udma lastelt distsipliini ja standardite j\xc3\xa4rgimist ega tohi toita nende kalduvust otsida kohest naudingut. Kui \xc3\xb5petajad (v\xc3\xb5i vanemad v\xc3\xb5i noorte \xc3\xb5igusem\xc3\xb5istmise ametnikud) n\xc3\xb6rdiksid h\xc3\xa4bematu vale v\xc3\xb5i j\xc3\xa4meda ja valusa eba\xc3\xb5iglase teo peale, karjuksid ja v\xc3\xa4riseksid vihast ning \xc3\xbctleksid, milles on p\xc3\xb5hjus, oleks see parem moraalikasvatuse vahend kui tuhat rahuliku h\xc3\xa4\xc3\xa4lega moraalset neutraalset dilemmade arutelu, kus "jah"-il ja "ei"-l on v\xc3\xb5rdsed \xc3\xb5igused. Oldenquist soovitab v\xc3\xa4ikesemastaabilist vabaturu kollektivismi, mis aitab kogukonda s\xc3\xa4ilitada ja v\xc3\xb5\xc3\xb5randumist v\xc3\xa4hendada.\n_START_SECTION_\nOsade ja tervikute eetika\n_START_PARAGRAPH_\nArtiklis "The Ethics of Parts and Wholes" (1993) alustab Oldenquist George Fletcheri v\xc3\xa4itest raamatus "Loyalty: An Essay on the Morality of Relationships" (1993), et utilitarism ei paku r\xc3\xbcvetamise ja avaliku k\xc3\xb5lvatuse keelustamiseks muid argumente peale selle, et see solvab, ent juhtudel, kui solvajad midagi "v\xc3\xa4ljendavad", t\xc3\xb5kestab selle s\xc3\xb5navabadus, kommunitarism aga pakub teistsuguseid argumente. Oldenquist uurib selle v\xc3\xa4ite kommunitarismi puudutavat poolt._NEWLINE_Lojaalsusele ja \xc3\xbcksteisele heidavad valgust muu hulgas uhkus, h\xc3\xa4bi, eneseaustus, egoism, v\xc3\xb5\xc3\xb5randumine, kogukonnatunne, omanditunne ja sotsiaalne identiteet. Ainult juhul, kui ma pean oma \xc3\xbchiskonda enda omaks ega ole sellest v\xc3\xb5\xc3\xb5randunud, saan ma selle \xc3\xbcle uhkust tunda v\xc3\xb5i selle p\xc3\xa4rast h\xc3\xa4bi tunda, sest need on minast s\xc3\xb5ltuvad m\xc3\xb5isted. Ainukesed asjad, mille \xc3\xbcle ma saan uhke olla ja mida ma saan h\xc3\xa4beneda, on minu asjad, kusjuures "minu" on m\xc3\xb5eldud juriidilisele omandile eelnevas m\xc3\xb5ttes. Miks me peame midagi enda omaks? Oldenquist arvab, et selle m\xc3\xb5iste k\xc3\xb5ige varasem kuju on ei ole seotud mitte niiv\xc3\xb5rd omandiga kui p\xc3\xb5hivajadustega: minu pere, minu sugukond, minu turvaline ja tuttav kodupind. Need "omandid" aitasid mul k\xc3\xa4sitada ennast \xc3\xbchiskondlikes kategooriates pojana, osana, pereliikmena ja sugukonna liikmena, kui k\xc3\xa4situs minast oli piisavalt v\xc3\xa4lja kujunenud. Lojaalsustunded ja lojaalsuse m\xc3\xb5iste tekkisid reaktsioonina suhetele minu ja selle vahel, mida ma vajasin ning mis mind vajas ja mulle n\xc3\xb5udmisi esitas. Lojaalsus ei ole egoism, sest ma armastan nagu iseennast, mis v\xc3\xb5ib n\xc3\xb5uda minult enese ohverdamist. Nagu uhkus ja h\xc3\xa4bigi, n\xc3\xb5uab lojaalsus peale omanditunde (\xc3\xb5igemini sotsiaalse identiteedi tunde) ka asjade korratavaid tunnuseid. Uhkusega me osutame oma linna imetlusv\xc3\xa4\xc3\xa4rsetele omadustele ja h\xc3\xa4beneme selle vastikuid omadusi. Esimesed kasvatavad, teised kahandavad minu lojaalsust. V\xc3\xb5\xc3\xb5randumine on lojaalsuse vastand; see on oma perekonnaga, t\xc3\xb6\xc3\xb6kohaga, linnaga v\xc3\xb5i rahvaga samastumise tunde blokeeritud normaalne areng v\xc3\xb5i hilisem kaotus. Lojaalsus on l\xc3\xa4hedane armastusele ja toob kaasa hoolimise; v\xc3\xb5\xc3\xb5randumine ilmneb \xc3\xbcksk\xc3\xb5iksuse v\xc3\xb5i vaenulikkusega. Lojaalsust kasvatavad ja kahandavad omadused ei pruugi olla moraalsed ega isegi mitte imetlusv\xc3\xa4\xc3\xa4rsed. P\xc3\xb5hjuste l\xc3\xb5plik seletus peab Oldenquisti arvates olema antropoloogiline ja evolutsiooniline. Paljud neist on kultuuride piire \xc3\xbcletavad ning t\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt p\xc3\xa4\xc3\xa4stavad valla kaasas\xc3\xbcndinud eelsoodumused. \xc3\x9chiskonna liikmed jagavad teatud v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusi, praktikaid ja tavaliselt kohta. Kui ma pean seda enda omaks, siis ma tean, et ma kuulun gruppi, mis peab end meie omaks: omanditundest saab kogukonnatunne ning luuakse kogukonnatunne, mis saab minu minatunde osaks. Mul tekib v\xc3\xb5ime oma kogukonna ees h\xc3\xa4bi tunda. H\xc3\xa4bi ei ole lihtsalt valu ootuste mittet\xc3\xa4itumise p\xc3\xa4rast; h\xc3\xa4bi tundvad inimesed langetavad pilgu ning peidavad ennast v\xc3\xb5i oma n\xc3\xa4gu. Seda \xc3\xbclemaailmset sotsiaalset tunnet ajendab nende halvakspanu, kellega jagatakse sotsiaalset identiteeti. H\xc3\xa4bitunne on peamine kuriteo eest heidutaja politsei k\xc3\xb5rval. Kui polnud politseid, oli see teisel kohal ostrakismi ja pagenduse hirmu j\xc3\xa4rel ning oli nendega tihedalt seotud. Sellep\xc3\xa4rast tehaksegi h\xc3\xa4biv\xc3\xa4\xc3\xa4rseid asju v\xc3\xb5\xc3\xb5ras linnas ning v\xc3\xb5\xc3\xb5randunud inimesi, kellel puudub samasustunne (mittekuritegeliku) kogukonnaga, raske rehabiliteerida. Kui kodanikel puudub grupilojaalsus ja ebasoosingu hirm, siis ei j\xc3\xa4\xc3\xa4 nende kogukond t\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt piisavalt ligit\xc3\xb5mbavaks ja kuriteovabaks kohaks, kus tahetaks elada. John Stuart Milli j\xc3\xa4rgi on moraalse ja mittekuritegeliku k\xc3\xa4itumise peamine tagaja "seesmine sanktsioon" ehk s\xc3\xbcdametunnistus, nagu peavalu tingrefleks, mida keegi v\xc3\xb5iks pidada m\xc3\xb5istusp\xc3\xa4raseks ravida ps\xc3\xbchhiaatriliselt v\xc3\xb5i kordamise teel n\xc3\xbcristada. H\xc3\xa4bitunnet on aga raskem n\xc3\xbcristada, sest h\xc3\xa4bistavad teised.       _NEWLINE_Fletcheri j\xc3\xa4rgi s\xc3\xb5ltuvad lojaalsused "ajaloolisest minast". Moraalse subjektina ei ole mina pelk omaduste kogum, vaid partikulaar, mis on seotud p\xc3\xa4rilikkuse, geograafia ja kasvatusega ning armastusega teatud inimeste vastu. Fletcheri j\xc3\xa4rgi on lojaalsuskohustused konfliktis erapooletu moraaliga. Lojaalsus perekonnale, kogukonnale ja riigile on nagu korraldatud abielu: abikaasat ei valita, kuid tema vastu on sellegipoolest erilised kohustused. Siin p\xc3\xb5rkub orgaaniline \xc3\xbchiskonnak\xc3\xa4situs liberaalse individualismiga, mille j\xc3\xa4rgi kohustus tekib kas vabatahtlikest kokkulepetest (lubadused, \xc3\xbchiskondlik leping, muud lepingud) v\xc3\xb5i kannatuse n\xc3\xa4gemisest. _NEWLINE_Lojaalsuskohustused on taandumatult minale viitavad. Kui "minu" k\xc3\xb5rvaldada, siis kohustus v\xc3\xb5ib-olla j\xc3\xa4\xc3\xa4b, aga see ei tule enam lojaalsusest. Inimesed tavaliselt teavad, kas kohustus tuleb erapooletust moraalist, lojaalsusest v\xc3\xb5i m\xc3\xb5lemast. Lojaalsuskohustused ilmnevad tavaliselt olukorras, kus nad on konfliktis erapooletu moraaliga. Erapooletu moraal on h\xc3\xb5imusisene: h\xc3\xb5imu sees peab kohtlema v\xc3\xb5rdseid v\xc3\xb5rdselt. Et inimestel on \xc3\xbcksteise sees olevad ja osaliselt kattuvad lojaalsused, kehtib sama ka erapooletu moraali valdade kohta. Lojaalsuste konfliktiga kaasneb erapooletute printsiipide konflikt. Kas minu kohustus tuleb lojaalsusest v\xc3\xb5i erapooletust moraalist, see oleneb vaatepunktist. Utilitaristid ja kontraktualistid on p\xc3\xbc\xc3\xbcdnud lojaalsuskohustused ehk "erilised kohustused" taandada erapooletule moraalile. M\xc3\xb5nikord v\xc3\xa4idetakse tsirkulaarselt, et kohustused, mida ei saa taandada erapooletutele, ei ole ehtsad kohustused. M\xc3\xb5nikord v\xc3\xa4idetakse, et lojaalsuskohustused on erapooletud, sest kui ma pean olema lojaalne n\xc3\xa4iteks oma lapsele, siis iga\xc3\xbcks peaks olema lojaalne oma lastele; see aga \xc3\xbctleb ainult, et iga\xc3\xbcks peaks olema erapoolik; see ei ole universaalne erapooletu moraal.  _NEWLINE_Lojaalsuse taandamatus erapooletule moraalile on aluseks Fletcheri dilemmale, et utilitaristid ei saa \xc3\xb5igustada avalikku k\xc3\xb5lvatuse ja lipu r\xc3\xbcvetamise kriminaliseerimist. \xc3\x9chest k\xc3\xbcljest, nende jaoks on m\xc3\xb5ttetu v\xc3\xa4ita, et r\xc3\xbcvetamine ja r\xc3\xb5vedus on v\xc3\xa4\xc3\xa4rad iseenesest; teisest k\xc3\xbcljest, kui nad tahavad viidata sellele, et need teod solvavad teisi, aga neid saab m\xc3\xb5ista s\xc3\xb5mboolset sisu omavatena, siis s\xc3\xb5navabaduse t\xc3\xb5ttu ei saa neid keelata. Paljud tunnevad, et utilitaristide p\xc3\xb5hjendid ei ole t\xc3\xa4iesti moraalsed, sest need on liiga ilmsed ja liiga t\xc3\xb5estatavad, moraal on aga k\xc3\xb5rgem m\xc3\xbcsteerium. R\xc3\xbcvetamise ja teotamise m\xc3\xb5iste asendamine grupi solvamise m\xc3\xb5istega t\xc3\xa4hendab nendelt tegudelt pahelisuse ja s\xc3\xbcgava m\xc3\xb5tte \xc3\xa4rav\xc3\xb5tmist, tehes nende v\xc3\xa4\xc3\xa4ruse pelgaks kahjuks, mida saab viimase avaliku arvamuse k\xc3\xbcsitlusega tagasi p\xc3\xb6\xc3\xb6rata. Asja iva on selles, et on tohutu vahe, kas \xc3\xb5petada lastele, et miski on v\xc3\xa4\xc3\xa4r, v\xc3\xb5i et tuleb k\xc3\xb5igepealt kontrollida, kas see v\xc3\xb5ib kedagi solvata. Sarnane positsioon oli Patrick Devlinil artiklis "The Enforcement of Morals". K\xc3\xbcsides, kuidas kuritegu ja patt peaksid suhestuma, kaitses Devlin enamuse \xc3\xb5igust kriminaliseerida seda, mis teda solvab. Ta pidas silmas avalikku k\xc3\xb5lvatust, homoseksuaalsust, prostitutsiooni ja teisi "ohvriteta kuritegusid". Ta kritiseeris Wolfendeni aruannet, Fletcher kritiseerib t\xc3\xa4nap\xc3\xa4eva utilitariste. Devlin \xc3\xbctleb: "...seadus eksisteerib \xc3\xbchiskonna kaitseks. Ta ei t\xc3\xa4ida oma \xc3\xbclesannet, kaitstes indiviidi \xc3\xbclekohtu, t\xc3\xbclitamise, korruptsiooni ja ekspluateerimise eest; seadus peab kaitsma ka institutsioone ning poliitiliste ja moraalsete ideede \xc3\xbchisust, milleta inimesed ei saa koos elada. \xc3\x9chiskond ei saa ignoreerida indiviidi moraali, nagu ta ei saa ignoreerida ka indiviidi lojaalsust; ta \xc3\xb5itseb t\xc3\xa4nu m\xc3\xb5lemale ja \xc3\xbche puudumisel ta sureb." Ka Fletcher r\xc3\xa4\xc3\xa4gib kahjust "mitte indiviididele, vaid kollektiivsele arusaamale minimaalselt k\xc3\xb5lblast k\xc3\xa4itumisest, mis on grupi elu s\xc3\xa4ilitsmiseks h\xc3\xa4davajalik." Nii Fletcher kui ka Devlin pidid kujundama idee kollektiivsusest suurema t\xc3\xa4helepanuga \xc3\xbcksikasjadele, kuidas see kahju n\xc3\xb5riseb indiviidideni, ning v\xc3\xa4iksema r\xc3\xb5huga moraalselt n\xc3\xb6rdinud avalikkusele. On olnud aegu, kui juutide vabalt ringi k\xc3\xb5ndimine tekitas inimestes moraalset n\xc3\xb6rdimust. S\xc3\xb5nad, mis hiljuti t\xc3\xa4histasid teatud kuritegusid, on muutunud arhaismideks. Paistab, et Devlin m\xc3\xb5tleb solvangutest moraali vastu m\xc3\xb5nikord kui sellest, mis haavab inimeste moraalitundeid, ja see ei erine kuigi palju utilitaristide "solvamise" m\xc3\xb5istest, ja m\xc3\xb5nikord ta peab silmas \xc3\xbcleastumisi moraalsest t\xc3\xb5est. Niiv\xc3\xb5rd kui Fletcher taunib ebalojaalsust, sest see haavab inimeste moraalset tundlikkust, ei erine tema positsioon kuigi palju utilitaristid omast. Sest kui puudub \xc3\xbcksikasjalik p\xc3\xb5hjendus, miks lipu r\xc3\xbcvetamine v\xc3\xb5i avalik k\xc3\xb5lvatus on v\xc3\xa4\xc3\xa4r, ei erine \xc3\xbctlus, et neid tuntakse olevat iseenesest v\xc3\xa4\xc3\xa4rad, kuigi palju \xc3\xbctlusest, et nad solvavad teisi. Utilitaristid kirjeldavadki seda, kuidas solvatav solvamist kogeb, tunnete haavamisena; see on muidugi utilitarismi patroniseeriv k\xc3\xbclg: teiste moraalne n\xc3\xb6rdimus on lihtsalt negatiivne nauding. Fletcheri k\xc3\xa4situse eelis Devlini k\xc3\xa4situse ees on see, et kui Devlin r\xc3\xa4\xc3\xa4gib vajadusest kaitsta enam-v\xc3\xa4hem ebam\xc3\xb5istuslikku absoluutset moraali, mida n\xc3\xa4eb ette religioon, siis Fletcher r\xc3\xa4\xc3\xa4gib kogukonna vajadusest rituaalide ja turvaliste kohtade j\xc3\xa4rele. Oldenquist oleks tahtnud, et ta rohkemgi r\xc3\xb5hutaks. M\xc3\xb5nikord kirjutab Fletcher, just nagu apelleerimine lojaalsustele, mitte solvamisele, viiks meid tagasi m\xc3\xb5tte juurde, et lipu teotamine ja abielurikkumine on iseenesest v\xc3\xa4\xc3\xa4rad. Ent need asjad pole kunagi olnud iseenesest v\xc3\xa4\xc3\xa4rad s\xc3\xb5ltumatult sellest, et inimesed on nii tundnud. Fletcher hoidub sellise moraali v\xc3\xa4ljapakkumisest, mis on nii l\xc3\xa4binisti ilmalik ja dem\xc3\xbcstifitseeritud kui utilitarism. Oldenquist usub aga, et see on v\xc3\xb5imalik. Ta tahab kuulda just seda, kuidas avalik k\xc3\xb5lvatus kahjustab kogukonda, ja mis k\xc3\xb5ige t\xc3\xa4htsan, kuidas see kahju on lahutatav kahjuks indiviididele. Oldenquist peab end k\xc3\xbcll kommunitaristiks selles m\xc3\xb5ttes, et indiviidid ei saa \xc3\xb5itseda ilma sotsiaalsete identiteetide ja elutervete kogukondadeta, kuid ta ei pea silmas, ega saa aru sellest, et miski saaks kahjustada kogukonda, ilma et ta kahjustaks selle liikmeid. Fletcher kardab v\xc3\xb5ib-olla, et tee sillutamine kogukonna kahjult indiviidi kahjule viib tagasi utilitarismi juurde. See on t\xc3\xb5si k\xc3\xbcll, aga ta ei vii individualismi juurde, mis on lojaalsuse tegelik vaenlane. Mitte utilitarism, vaid individualism h\xc3\xbclgab l\xc3\xa4hedase s\xc3\xb5ltuvuse indiviidide ja \xc3\xbchiskonna vahel, mida on tarvis, et moodustada kausaalsed ahelad, mis viivad \xc3\xbchiskonna kahjult indiviidi kahjuni. Ent orgaaniline \xc3\xbchiskonnateooria Jean-Jacques Rousseaust kuni Georg Friedrich Wilhelm Hegelini v\xc3\xa4idab, et indiviidid saavad \xc3\xb5itseda ainult kultuuri raames ja kultuurilisi identiteete omades. Individualistid v\xc3\xb5ivad vastu v\xc3\xa4ita, et orgaanilises v\xc3\xb5i kommunitaarses \xc3\xbchiskonnas on indiviid sekundaarne ja teda v\xc3\xb5ib \xc3\xbchiskonna nimel ohverdada. Jah, eeldatakse, et s\xc3\xb5durid riskivad oma riigi nimel surmaga. Aga utilitarism on sama kurikuulus valmisoleku poolest ohverdada indiviide \xc3\xbcldise h\xc3\xbcve nimel. Fletcher n\xc3\xb5rgendab oma lojaalsuse kaitset sellega, et ta ei h\xc3\xbclga t\xc3\xa4ielikult m\xc3\xb5tet, et lipu teotamine, abielurikkumine ja teised ebalojaalsuse aktid on iseeneses v\xc3\xa4\xc3\xa4rad. V\xc3\xb5ib-olla v\xc3\xa4heste asjade, n\xc3\xa4iteks piinamise kohta v\xc3\xb5ib \xc3\xb6elda, et ta on iseeneses v\xc3\xa4\xc3\xa4r, kui m\xc3\xb5elda sellega, et meie j\xc3\xa4lestus piinamise vastu ei s\xc3\xb5ltu j\xc3\xa4lestusest millegi muu vastu. Ent inimesed v\xc3\xb5ivad tunda igasuguste asjade suhtes, et need on iseenesest v\xc3\xa4\xc3\xa4rad, ilma et nad seda mingis arusaadavas m\xc3\xb5ttes oleks. Filosoofid peavad seletama, miks need asjad on v\xc3\xa4\xc3\xa4rad. Saab tuua argumente reetmise, r\xc3\xbcvetamise, grafiti ja avaliku k\xc3\xb5lvatuse kriminaliseerimise kasuks, kuid need on nii keerulised, et esmapilgul nad ei tundu utilitaristlikena. Sellise argumendi v\xc3\xb5ib visandada j\xc3\xa4rgmiselt. Inimesed on \xc3\xbchiskondlikud loomad, kellele evolutsioon on andnud emotsioonid, mis v\xc3\xb5imaldavad sotsialiseerumist kultuuridesse, millest nende f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline elluj\xc3\xa4\xc3\xa4mine t\xc3\xa4ielikult s\xc3\xb5ltub. F\xc3\xbc\xc3\xbcsilise h\xc3\xa4vitamise j\xc3\xa4rel ohustab kultuuri k\xc3\xb5ige rohkem inimeste v\xc3\xb5\xc3\xb5randumine selle ideaalidest, v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustest ja elulaadist. Teod, mis \xc3\xa4hvardavad l\xc3\xb5hkuda kultuuri terviklikkust, madaldades kultuuri selle liikmete silmis, \xc3\xa4hvardavad l\xc3\xb5hkuda kultuuri liikmeid. Lipu teotamine, grafiti ja avalik k\xc3\xb5lvatus ei ole v\xc3\xa4\xc3\xa4rad iseeneses ega v\xc3\xa4\xc3\xa4rad sellep\xc3\xa4rast, et nad solvavad, vaid on v\xc3\xa4\xc3\xa4rad ja m\xc3\xb5nikord \xc3\xb5igustatult kriminaalsed sellep\xc3\xa4rast, et nad k\xc3\xa4ivad kultuuri au pihta ja v\xc3\xa4hendavad selle eneseaustust; sest nad ohustavad inimeste tunnet, et neil on p\xc3\xb5hjust oma kultuuri \xc3\xbcle uhke olla ja pidada seda turvaliseks kohaks; ja sellep\xc3\xa4rast, et kui kultuur end ei kaitse, tunnevad selle liikmed, et see on arg ja poolsurnud, ja see ohustab nende sotsiaalset identiteeti. Kui Iisrael oleks Adolf Eichmannile andeks andnud, sest tegu oli kahjutu vanamehega, oleks enamik iisraellasi tundnud oma riigi ja iseenda kui iisraellaste p\xc3\xa4rast h\xc3\xa4bi. Metroo grafiti sallimine oli New Yorgist arg, nagu keegi laseks oma v\xc3\xa4limusel ka enesedistsipliinil alla k\xc3\xa4ia, ning j\xc3\xa4ttis newyorklastele \xc3\xbcldise korratuse ja ebaturvalisuse tunde. Isegi kui need teod enam ei solvaks, v\xc3\xb5ivad nad ikkagi v\xc3\xa4hendada turvatunnet, grupilojaalsust ja sotsiaalset identiteeti. Avalik hooramine usurpeerib ruumi, mille minu h\xc3\xb5im pakub vabana ohust, \xc5\xa1okist ja korratusest; asi pole ainult sissetungis avalikku ruumi: selle sallimine n\xc3\xa4itab, et minu \xc3\xbchiskonnal puudub raskesti nimetatav kvaliteet, millest oleneb eneseaustus. On hoope kultuuri hinge ja s\xc3\xbcmbolite pihta, mida mitteenesetapjalikul \xc3\xbchiskonnal on m\xc3\xb5istlik kriminaliseerida. Kui neid tegusid sallida, siis nad kahjustavad indiviide esiteks sellep\xc3\xa4rast, et nad v\xc3\xa4ljendavad vastamata p\xc3\xb5lgust kultuuri v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuste, avaliku ruumi ja institutsioonide vastu, ning tekitavad ebaturvalisust, h\xc3\xa4bi ja v\xc3\xb5\xc3\xb5randumist ja halvendavad teadlikkust sellest, kes ollakse. See on kaudne kahju indiviididle. Argument on ikkagi utilitaristlik. Ent selle argumendi aktsepteerimine n\xc3\xb5uab teatud poolehoidu orgaanilisele \xc3\xbchiskonnak\xc3\xa4situsele ning n\xc3\xb5uab, et me v\xc3\xb5taksime t\xc3\xb5siselt oma s\xc3\xb5ltuvust oma kultuuri k\xc3\xa4ek\xc3\xa4igust. Mary Midgley on \xc3\xb6elnud, et inimesed s\xc3\xbcnnivad poolikutena, n\xc3\xb5udes kultuuri, mis nad l\xc3\xb5pule viib. Kontraktualistid ja radikaalsed individualistid v\xc3\xb5ivad leida, et selliseid kaudseid kahjusid indiviididele on v\xc3\xb5imatu aktsepteerida, sest nad ei aktsepteeri seost \xc3\xbchiskonna hinge seisundi ja indiviidi hinge seisundi vahel, sest nad ei usu, et \xc3\xbchiskonnal on hing. Nad arvavad, et indiviidi suhe \xc3\xbchiskonnaga on puhtkommertslik.  _NEWLINE_Mitte igasugune ebalojaalsus ei ole v\xc3\xa4\xc3\xa4r, n\xc3\xa4iteks rassidevaheline suguline l\xc3\xa4bik\xc3\xa4imine. Oldenquist arvab ka, et tehnoloogia koos inimloomuse tundmisega v\xc3\xb5ib \xc3\xbcmber p\xc3\xb6\xc3\xb6rata ema ja lapse lojaalsuse surrogaatemaduse puhul. Oldenquist ei m\xc3\xb5ista, miks Fletcher on nii v\xc3\xa4ga surrogaatemaduse vastu, sest emalojaalsus ei tauni seda, kui hoolitsetakse selle eest, et ema lapsesse ei kiinduks. Fletcher h\xc3\xbclgab lepingud, mis n\xc3\xb5uavad tuleviku vabaduse ohverdamist ning v\xc3\xb5rdleb neid lepingutega kuradiga. Ent k\xc3\xb5ik lepingud n\xc3\xb5uavad tuleviku vabaduse ohverdamist. Oldenquist ei arva, et lapse \xc3\xa4raandmine oleks reetmine._NEWLINE_Lojaalsuste moraalil on kaks raskust. Esiteks, jagatud moraal, mis loob kogukonna ja sotsiaalse identiteedi, on m\xc3\xb5nikord faktiliselt ebausutav v\xc3\xb5i ksenofoobne ja repressiivne. Teiseks, lojaalsuste moraal ei saa v\xc3\xa4ltida relativismi ning sellega kaasnevat mittet\xc3\xa4ieliku moraalsuse varjundid. Relativismini j\xc3\xb5uab kas lojaalsustele v\xc3\xa4ljastpoolt vaadates v\xc3\xb5i range loogikaga, mis teeb lojaalsused vastuoluliseks, kui nad pole relativiseeritud. Kui n\xc3\xa4iteks minu riik on teise riigiga s\xc3\xb5jas, kusjuures teine riik ei ole laiema moraali seisukohast paheline, siis ma pean n\xc3\xb5ustuma, et teise riigi kodanik peab aitama oma riigil v\xc3\xb5ita, mis implitseerib, et teine riik peab v\xc3\xb5itma. Vastuolust p\xc3\xa4\xc3\xa4seb ainult sellega, kui \xc3\xb6elda, et minu seisukohast peab minu riik v\xc3\xb5itma, tema seisukohast peab tema riik v\xc3\xb5itma. Fletcher neid raskusi ei k\xc3\xa4sitle.\n_START_SECTION_\nEtnilisus ja suver\xc3\xa4\xc3\xa4nsus\n_START_PARAGRAPH_\nArtiklis "Ethnicity and Sovereignty" (2002) m\xc3\xa4rgib Oldenquist, et 20. sajandi teisel poolel peeti rahvuslust s\xc3\xb5ja allikaks, enesem\xc3\xa4\xc3\xa4ramist aga sajandi suurema osa jooksul toetati. Ent eriti p\xc3\xa4rast k\xc3\xbclma s\xc3\xb5ja l\xc3\xb5ppu on etnilist enesem\xc3\xa4\xc3\xa4ramist eriliselt kritiseeritud, pidades seda tribalistlikuks ja atavistlikuks, rassismisarnaseks ning genotsiidile \xc3\xbcles kutsuvaks. Eriti vasakpoolsete meelest ei ole "rahvuslikud vabastumisliikumised" p\xc3\xa4rast k\xc3\xbclma s\xc3\xb5da enam ideoloogilised, vaid avalikult etnilised. Oldenquist uurib, miks rahvuslus \xc3\xa4ratab poolehoidu, ning uurib v\xc3\xa4idet, et etnilisel enamusel on eriline \xc3\xb5igus suver\xc3\xa4\xc3\xa4nsusele oma ajaloolisel territooriumil ja s\xc3\xa4ilitada poliitiline kontroll selle \xc3\xbcle, ja v\xc3\xb5rdleb rahvuslikku identiteeti rahvusriikides, paljurahvuselistes riikides ja immigratsiooniriikides._NEWLINE_Siin on probleeme. Rahvustel, kes on oma emamaal v\xc3\xb5i impeeriumis rahvusv\xc3\xa4hemused, on sageli oma ajaloolisel territooriumil oma rahvusv\xc3\xa4hemused. Kuidas saaks ilma vastuoluta aktsepteerida rahvuse \xc3\xb5igust suver\xc3\xa4\xc3\xa4nsusele oma ajaloolisel territooriumil ning pidada legitiimseks nende enda rahvusv\xc3\xa4hemuste r\xc3\xb5humist? Kui aga ka neil on \xc3\xb5igus suver\xc3\xa4\xc3\xa4nsusele territooriumil, kus nad elavad, siis maailm fragmenteeruks lugematuteks mikroriikideks. Ja rahvuslusel on mitu liiki, mida harva adekvaatselt eristatakse: separatistlik rahvuslus (Iirimaa), \xc3\xbchendav rahvuslus (Saksamaa ja Itaalia) ning riikide j\xc3\xa4tkuv rahvuslus, mis on m\xc3\xb5nikord agressiivne, aga enamasti lihtsalt patriootlik. Sageli \xc3\xb6eldakse, et rahvuslus kui niisugune on hiljutine n\xc3\xa4htus, linnastumise ja kapitalismi saadus, mida enne Napoleoni ajastut ei tuntud; sellep\xc3\xa4rast saavad rahvusluse kriitikud v\xc3\xa4ita, et see on poliitikas m\xc3\xb6\xc3\xb6duv n\xc3\xa4htus. Ent rahvuslus kui niisugune on abstraktsioon. \xc3\x9chendav rahvuslus (Saksamaa, Itaalia) on t\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt hiline, aga seda tuleb eristada imperialistlikust ekspansionismist (Venemaa). Separatistlik rahvuslus on aga sama vana kui impeeriumid ja soov nende alt vabaneda. Ka rahvusluse pooldajad r\xc3\xa4\xc3\xa4givad separatismist, rahvusest ja rahvusteadvusest, need aga, kelle meelest rahvuslikud liikumised on ohtlikumad kui nende mahasurumine, nimetavad neid hea meelega rahvusluseks (natsionalismiks). Hiljuti iseseisvunud maade rahvad ja iseseisvust taotlevad rahvad peavad end \xc3\xb5igusega rahvuslasteks. Ei ole v\xc3\xb5imalik t\xc3\xb5estada, kas etnilised separatistid v\xc3\xb5itlevad \xc3\xb5ige asja eest. K\xc3\xbcll aga saab ennustada, mis kallutab m\xc3\xb5tlevaid inimesi uskuma, et separatistidel on \xc3\xb5igus, v\xc3\xb5i neid pooldama. Oldenquisti arvates on need j\xc3\xa4rgmised kaalutlused: 1. Neil on eraldi nimetus (ja keel) ja territoorium. 2. Neil on oma territooriumil pikk ajalugu ning pole v\xc3\xb5istlevat pretendenti, kes oleks seal varem olnud v\xc3\xb5i on seal enamuses. 3. Neil on separatistlikud rahvuslikud ideaalid, mille eest nad on valmis end ohverdama, mitte lihtsalt majanduslikud huvid. 4. Nad on eba\xc3\xb5iglaselt kannatanud (Iisrael) v\xc3\xb5i neil pole kaua \xc3\xb5nnestunud saavutada suver\xc3\xa4\xc3\xa4nsust oma ajaloolisel kodumaal. V\xc3\xb5ib-olla m\xc3\xb5eldakse, et s\xc3\xb5ltumatu rahvusliku kodumaa saamine on v\xc3\xa4\xc3\xa4rkoheldud rahvale kompensatsiooniks ja parandab selle sotsiaalset identiteeti. Kuid see peab olema nende ajalooline kodumaa. 5. Nad tahavad v\xc3\xa4ga iseseisvust. Kui seda on v\xc3\xb5imalik ilma s\xc3\xb5jata saavutada, siis enamik inimesi arvab, et nad peaksid selle saama, kui teiste \xc3\xb5igusi ei rikuta (isegi kui nad arvavad, et see pole neile majanduslikult v\xc3\xb5i poliitiliselt hea): see tuleneb demokraatia alusp\xc3\xb5him\xc3\xb5ttest. 6. Neil on selge kultuuriline identiteet. N\xc3\xa4iteks Ohio elanikel ei ole, on ainult territoorium; Ohio separatiste ei peetaks rahvuslasteks, vaid oportunistideks. _NEWLINE_USA ja Kanada olid ka enne rahvaks saamist maad, kuid nad pole kunagi olnud etnilised rahvad. Rahvusteadvuse s\xc3\xbcnnitasid Iseseisvusdeklaratsioon, Iseseisvuss\xc3\xb5da ja hilisem \xc3\xbchine ajalugu. Selline rahvusteadvus v\xc3\xb5iks p\xc3\xb5him\xc3\xb5tteliselt ka Ohios p\xc3\xa4rast iseseisvumist tekkida, ainult et maailma avalikkus toetaks Ohiot ainult eeldausel, et see on neil juba varem olemas. Aga kuidas siis Ameerika \xc3\x9chendriigid maailma poolehoiu v\xc3\xb5itsid? Sellep\xc3\xa4rast, et neid lahutas emamaast ookean. Euroopas oli iga riik (v\xc3\xa4lja arvatud \xc5\xa0veits ja Belgia) juba enne rahvas (kas rahvusv\xc3\xa4hemus v\xc3\xb5i etniliselt ja keeleliselt l\xc3\xa4hedaste r\xc3\xbchmade kogum). USA juhtum on l\xc3\xa4hedasem Indoneesia ja India juhtumile, kus on paljurahvuselised riigid paljude rahvuslike kodumaadega. Sukarno l\xc3\xb5i rahva poliitiliselt \xc3\xbchendava keele ja \xc3\xbchise koloniaalajaloo abiga; tema loodud rahvuslik identiteet lisandus olemasolevatele etnilistele identiteetidele, mitte ei asendanud neid. Ent Kanada ja USA on immigrantide maad, kus on segarahvastik ilma ajalooliste etniliste kodumaadeta (kui mitte arvestada Qu\xc3\xa9beci, Puerto Ricot ja indiaanlaste kodumaasid). Ameerikas ei olnud territoriaalseid lojaalsusi, millele uus rahvuslik identiteet oleks pidanud lisanduma. _NEWLINE_Oldenquist ei m\xc3\xb5tle etnilisuse all mitte s\xc3\xbcnnip\xc3\xa4ra, vaid kasvatust ja keelt. _NEWLINE_Rahvusvaheline toetus separatistidele s\xc3\xb5ltub sellest, kas nad moodustavad rahva, rahvuse. Osalt sellep\xc3\xa4rast, et rahvus tekitab patriotismi, mida austatakse rohkem kui majanduslikke soovi. Teiseks leitakse, et kultuur v\xc3\xb5i etniline r\xc3\xbchm on analoogne liigiga: see on ainulaadne, keerukas, asendamatu, m\xc3\xb5nikord ohustatud, kordumatute tingimuste tulemus. Indiaanlaste kohta on kaks seisukohta. Integratsionismi j\xc3\xa4rgi on parem, kui nad reservaatidest lahkuksid: utilitarismi ja kontraktualismi j\xc3\xa4rgi ei ole h\xc3\xb5imul muud v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust peale kasu, mille see h\xc3\xb5imu liikmetele annab. Preservatsionismi j\xc3\xa4rgi on h\xc3\xb5imul v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus, mis ei taandu selle liikmete v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusele. M\xc3\xb5ned preservatsionistid k\xc3\xbcll arvavad, et h\xc3\xb5imukultuur on selle liikmetele parim, teised toetavad traditsioonilise h\xc3\xb5imuelu s\xc3\xa4ilitamist sellep\xc3\xa4rast, et h\xc3\xb5imuliikmed nende arvates tahavad seda. Tegu on ideaalide v\xc3\xb5itlusega, kuid nende kaitsjad peavad arvestama demokraatliku ideaalidega, mille j\xc3\xa4rgi tuleb toetada enamiku h\xc3\xb5imuliikmete soovi. Loodetakse, et nad tahavad v\xc3\xb5i neid saab veenda tahtma seda, mis vastab minu ideaalile. Oldenquist arvab, et toetatakse rohkem preservatsionismi. L\xc3\xa4tlased ja t\xc5\xa1et\xc5\xa1eenid on samasugused nagu navahod ja Amatsoonia h\xc3\xb5imud, kas me ei peaks v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustama neid samamoodi? Me nimetame h\xc3\xb5ime rahvusteks, kui nad on Euroopas v\xc3\xb5i on kaubanduse v\xc3\xb5i vallutuse abil suureks saanud, kuigi paljud h\xc3\xb5imud, n\xc3\xa4iteks ibod ja tviid, on suuremad kui flaamid, soomlased, slovakid ja baskid. Selline m\xc3\xb5tteviis suurendab poolehoidu iseseisvusliikumisele, sest iseseisvust peetakse kultuuri \xc3\xb5itsengu tagajaks ja tagaj\xc3\xa4rjeks. Paljud kultuurid peavad k\xc3\xbcll vastu v\xc3\xa4hemustena. Kas neil peab olema iseseisvus? Muidugi mitte, kui nad seda ei n\xc3\xb5ua jne, aga enamik r\xc3\xbchmi ei n\xc3\xb5ua. Enamik etnilisi r\xc3\xbchmi ei l\xc3\xb6\xc3\xb6ks lahku, isegi kui see oleks poliitiliselt v\xc3\xb5imalik, isegi kui suurriigid ja \xc3\x9cRO enesem\xc3\xa4\xc3\xa4ramist rohkem toetaksid. J\xc3\xa4rgmistes olukordades me ei peaks ootama olulist setsessionistlikku liikumist: 1. R\xc3\xbchmad on naabrid ja keeleliselt sarnased, mis tugevdab nende identiteeditunnet \xc3\xbchendava riigiga (n\xc3\xa4iteks Saksamaa liidumaad). 2. Nad ei tunne, et nad oleksid eriti r\xc3\xb5hutud, ja v\xc3\xb5ib-olla pole kindlad, kas nad tuleksid omaette majanduslikult toime (n\xc3\xa4iteks k\xc3\xb5mrid, batakid, [[sundalased]). 3. Kuigi nad tunnevad end r\xc3\xb5hutuna, soovivad nad geograafilise ja majandusliku olukorra t\xc3\xb5ttu ainult suuremat autonoomiat (komid, indiaanlased). 4. Nad on v\xc3\xa4ikesed, isoleeritud, ilma tehnoloogiata, ja v\xc3\xb5ib-olla peavadki end juba iseseisvaks (Uus-Guinea sisemaa h\xc3\xb5imud). 5. Nad on oma olukorraga rahul (prantsuse, itaalia ja saksa keele k\xc3\xb5nelejad \xc5\xa0veitsis, praegu puertoriikolased). 6. Nad on lojaalsed nii oma h\xc3\xb5imule kui ka riigile (enamik rahvaid Venemaal, Indias ja Indoneesias). _NEWLINE_Rahvusriikides usub enamik inimesi, et neil on etniline \xc3\xb5igus suver\xc3\xa4\xc3\xa4nsusele teatud territooriumile. Peamine vastuv\xc3\xa4ide sellele pretensioonile on, et etnilist \xc3\xb5igust suver\xc3\xa4\xc3\xa4nsusele saab kasutada sallimatuse ja etnilise puhastuse \xc3\xb5igustamiseks; enesem\xc3\xa4\xc3\xa4ramis\xc3\xb5igus k\xc3\xa4ib territooriumi elanike kohta. Ent etniline identiteet on oluline enesem\xc3\xa4\xc3\xa4ramise ajal ja hiljem immigratsioonipoliitika kujundamisel. Kuigi n\xc3\xa4iteks itaallased ja horvaadid on k\xc3\xbcll Sloveenia riigi v\xc3\xb5rd\xc3\xb5iguslikud kodanikud, on Sloveenia iseseisvaks saanud ainult sloveenide t\xc3\xb5ttu. Kui aktsepteerida etnilise r\xc3\xbchma \xc3\xb5igust iseseisvusele ajaloolisel kodumaal, tuleb m\xc3\xb6\xc3\xb6nda ka nende \xc3\xb5igust poliitilise kontrolli s\xc3\xa4ilitamisele immigratsiooni kitsendamise abil. Iisrael on selle ilmseim n\xc3\xa4ide, kuid see juhtum v\xc3\xb5ib tunduda ainulaadsena. Saksamaa on lasknud palju immigrante sisse, kuid kodakondsuspoliitika t\xc3\xb5ttu on immigrantide Saksamaal s\xc3\xbcndinud j\xc3\xa4reltulijatel on raskem saada kodakondsust kui volgasakslastel. Oldenquisti arvates tuleb probleem sellest, et rahvuse kaitsest oleks pidanud l\xc3\xa4htuma immigratsioonipoliitikas. Immigrantide vastuv\xc3\xb5tmine on nagu laste adopteerimine: ei ole kohustust kedagi vastu v\xc3\xb5tta, aga kui ta on vastu v\xc3\xb5etud, peaksid tal olema v\xc3\xb5rdsed \xc3\xb5igused. L\xc3\xa4ti ja Eesti on teistsuguses olukorras, sest immigratsioon ei ole s\xc3\xb5ltunud l\xc3\xa4tlaste ja eestlaste tahtest. _NEWLINE_USA ja India pidid poliitiliselt looma rahvustunde, mis rahvusriikidel oli enam-v\xc3\xa4hem kohe v\xc3\xb5tta. P\xc3\xa4rast riigi loomist kujuneb rahvusteadvus jagatud ajaloo kaudu. See ei ole etniline rahvusteadvus, kuigi ka see v\xc3\xb5iks \xc3\xbchise kultuuri ja keele t\xc3\xb5ttu aja jooksul tekkida. Ameerika \xc3\x9chendriikides ega Indias ei ole sellist rahvast, mille puhul v\xc3\xb5iks tulla m\xc3\xb5te eri\xc3\xb5igusest suver\xc3\xa4\xc3\xa4nsusele ja poliitilisele kontrollile. Kanada ega USA ei oleks rahvusriikide kombel \xc3\xb5igustatud etnilisele diskrimineerimisele immigratsioonipoliitikas.   _NEWLINE_Ka rahvusriikides on peale etnilise rahvusteadvuse ka poliitiline rahvusteadvus, mis tuleneb \xc3\xbchisest ajaloost. Rahvusriikides lisandub see etnilisele identiteedile, kuid ei asenda seda. Paljurahvuselistes riikides lisandub see piirkondlikele identiteetidele ja \xc3\xbchendab neid. Immigrantide riikides asendab see etnilist identiteeti. _NEWLINE_Me kardame \xc3\xb5igusega neid, kes teevad etnilise v\xc3\xb5i rahvusliku lojaalsuse \xc3\xbclimaks. Need, kelle jaoks \xc3\xbcks lojaalsus kaalub \xc3\xbcles k\xc3\xb5ik teised kaalutlused, on fanaatikud. Kuid peaaegu k\xc3\xb5igil inimestel on m\xc3\xb5ni etniline v\xc3\xb5i rahvuslik lojaalsus ning ainult v\xc3\xa4ike osa neist on fanaatikud. T\xc3\xb5siasi, et k\xc3\xb5ik NSV Liidu ja Jugoslaavia j\xc3\xa4rglasriigid on rahvusriigid ja enamik neist on demokraatiad (kuigi v\xc3\xb5ib-olla haprad), n\xc3\xa4itab, et rahvuslusel kui enesem\xc3\xa4\xc3\xa4ramise alusel on v\xc3\xa4he sarnasust Natsi-Saksamaa ja fa\xc5\xa1istliku Itaalia ekspansionistlikul rahvuslusel. Illusoorne on arvata, et etnilisus kaotaks etten\xc3\xa4htavas tulevikus t\xc3\xa4htsuse. USA-s kaotavad rass ja etnilisus riigi loomuse t\xc3\xb5ttu v\xc3\xa4hehaaval t\xc3\xa4htsust, kuid sellel on mujal maailmas toimuvaga v\xc3\xa4he pistmist. Rahvuslus on \xc3\xbchiskondliku elu t\xc3\xa4htis pikaajaline tunnusjoon ja esmane vahend rahvaste vabanemiseks v\xc3\xb5\xc3\xb5rv\xc3\xb5imu alt. Kui on valida, kas suruda rahvuslus j\xc3\xa4\xc3\xa4davalt maha v\xc3\xb5i muuta riigipiire rahvuslikul alusel, siis tundub, et viimane on demokraatia vaimuga paremini koosk\xc3\xb5las ning on parem alus pikaajalisele rahule.'