b'\n_START_ARTICLE_\nEdvard 1.s erobring af Wales\n_START_PARAGRAPH_\nEdvard 1.s erobring af Wales (den Edvardianske erobring af Wales) foregik mellem 1277 og 1283. Den resulterede i walisernes nederlag og Edvard 1., konge af Englands annektering af Wales\' fyrsted\xc3\xb8mmer og de \xc3\xb8vrige sidste frie fyrsted\xc3\xb8mmer. _NEWLINE_I 1200-tallet var Wales delt imellem de oprindelige walisiske fyrsted\xc3\xb8mmer og de omr\xc3\xa5der, som Anglonormannerne kontrollerede. Det st\xc3\xb8rste fyrsted\xc3\xb8mme var Gwynedd, hvis prinser havde f\xc3\xa5et kontrol over den st\xc3\xb8rste del af landet. Det gjorde de andre walisiske prinser til deres vasaller, og de tog titlen som prins af Wales. Selv om de engelske monarker havde gjort flere fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at f\xc3\xa5 kontrol over de walisiske omr\xc3\xa5der, var det f\xc3\xb8rst ved Edvards krig mod Llywelyn ap Gruffudd ("Llywelyn the Last") fra 1277 til 1283, at det lykkedes dem at f\xc3\xa5 fodf\xc3\xa6ste i Wales._NEWLINE_I felttogene i 1277 og 1282/1283 reducerede Edvard f\xc3\xb8rst de walisiske fyrsted\xc3\xb8mmer og l\xc3\xb8b dem herefter fuldst\xc3\xa6ndigt over ende. St\xc3\xb8rstedelen af de erobrede territorier blev et kongeligt len, der tilh\xc3\xb8rte den engelske tronarving med titlen Prins af Wales. Resten blev givet til Edvards st\xc3\xb8tter som hans nye Marcher lordships. Selv om territorierne ikke for alvor blev en del af Kongeriget England f\xc3\xb8r Laws in Wales Acts 1535\xe2\x80\x931542, markerede Edvards erobring afslutningen p\xc3\xa5 den walisiske uafh\xc3\xa6ngighed.\n_START_SECTION_\nBaggrund: Wales i h\xc3\xb8jmiddelalderen\n_START_PARAGRAPH_\nEfter en r\xc3\xa6kke invasioner kort efter den erobring af England i 1066, lykkedes det normannerne at overtage store dele af Wales og etablere semi-uafh\xc3\xa6ngige Marcher lordships, der var loyale mod den engelske krone. De walisiske fyrsted\xc3\xb8mmer som Gwynedd, Powys og Deheubarth overlevede, og fra slutningen af 1000-tallet begyndte waliserne at tr\xc3\xa6nge normannerne tilbage mod England. I det f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5rhundrede svingede omr\xc3\xa5det med walisisk styre og de engelske konger, s\xc3\xa6rligt Henrik 2., fors\xc3\xb8gte adskillige gange at etablere et overherred\xc3\xb8mme over de walisiske fyrsted\xc3\xb8mmer. S\xc3\xa5ledes var de walisiske marcher lordships reduceret til syd og syd\xc3\xb8stdelen af landet._NEWLINE_Fyrsted\xc3\xb8mmet Gwynedd var den dominerende magt i Wales i f\xc3\xb8rste halvdel af 1200-tallet og var sammen med Powys og Deheubarth de mest magtfulde omr\xc3\xa5der. Gwynedds prinser fik titlen som prins af Wales. Krige med England i 1241 og 1245, der blev efterfulgt af en disput i dynastiet om, hvem der skulle have tronen, sv\xc3\xa6kkede Gwynedd og tillod at Henrik 3. indtog Perfeddwlad (ogs\xc3\xa5 kendte som "Four Cantrefs", den \xc3\xb8stlige del af fyrsted\xc3\xb8mmet). Fra 1256 rejste Gwynedd sig atter under Llywelyn ap Gruffudd (som blev kendt som "Llywelyn den sidste"), hvor kampen mod Henrik 3. blev genoptaget, og Perfeddwlad blev generobret. Ved Montgomerytraktaten i 1267 blev freden genoprettet og mod at forpligte sig til at hylde den engelske konge, blev Llywelyn anerkendt som prins af Wales og hans generobring af Perfeddwlad blev accepteret af Henrik. Sporadisk krigsf\xc3\xb8rsel mellem Llywelyn og nogle af de forskellige Marcher Lords, som bl.a. Gilbert de Clare, Roger Mortimer og Humphrey de Bohun fortsatte.\n_START_SECTION_\nUmiddelbare \xc3\xa5rsager til krig\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik 3. d\xc3\xb8de i 1272, og han blev efterfulgt af sin s\xc3\xb8n Edward 1. Mens Henriks ineffektivitet havde ledt til et kollaps af den kongelige autoritet i England under hans styre, s\xc3\xa5 var Edvard en st\xc3\xa6rk og energisk konge, der tilmed var en dygtig milit\xc3\xa6r leder._NEWLINE_I 1274 blev sp\xc3\xa6ndingerne mellem Llywelyn og Edvard st\xc3\xb8rre, da Gruffydd ap Gwenwynwyn fra Powys og Llywelyns yngre bror Dafydd ap Gruffydd sluttede sig til engl\xc3\xa6nderne og s\xc3\xb8gte beskyttelse af Edvard. Som f\xc3\xb8lge af den fortsatte konflikt med Marcher Lords og Edvards beskyttelse af afhopperne, s\xc3\xa5 n\xc3\xa6gtede Llywelyn at komme til Chester i 1275, hvor Edvard beordrede ham til at komme for at hylde den engelske konge. Edvard blev provokeret endnu engang, da Llywelyn planlagde at \xc3\xa6gte Eleanor, der var datter af Simon de Montfort, der havde ledet et opr\xc3\xb8r mod kronen, mens Edvards far var konge. I november 1276 erkl\xc3\xa6rede Edvard krig mod Llywelyn. Hans m\xc3\xa5l var dog nok n\xc3\xa6rmere at f\xc3\xa5 gjort en ende p\xc3\xa5 en genstridig vasal, end at p\xc3\xa5begynde en erobringskrig.\n_START_SECTION_\nInvasionen i 1277\n_START_PARAGRAPH_\nI begyndelsen af 1277, inden hoveddelen af den kongelige h\xc3\xa6r var samlet, sendte Edvard lejesoldater ind i Syd- og Midtwales. Nogle var Marcher Lords og andre riddere i det kongelige hushold. De oplevede betydelig succes, idet flere af de walisiske ledere overgav sig og sluttede sig til engl\xc3\xa6nderne, fordi de var utilfredse med Llywelyns styre. I juli 1277 sendte Edvard en ekspedition ind i North Wales sammen med sin egen h\xc3\xa6r p\xc3\xa5 15.500 mand - hvoraf 9.000 var walisere fra syd - der var samlet p\xc3\xa5 traditionel vis via det feudale system. Fra Chester marcherede h\xc3\xa6ren ind i Gwynedd og slog f\xc3\xb8rst lejr ved Flint og herefter ved Rhuddlan og Deganwy og for\xc3\xa5rsagede sandsynligvis stor skade i de omr\xc3\xa5der, som de kom igennem. En fl\xc3\xa5de fra Cinque ports gav st\xc3\xb8tte fra havet._NEWLINE_Llywelyn erkendte snart, at hans position var h\xc3\xa5bl\xc3\xb8s, og han overgav sig. Felttoget resulterede dog aldrig i et rigtigt stort slag. Edvard forhandlede sig til bos\xc3\xa6ttelser frem for at fors\xc3\xb8ge sig med en total erobring. Mangel p\xc3\xa5 m\xc3\xa6nd og forsyninger i november 1277 kan ogs\xc3\xa5 have v\xc3\xa6ret \xc3\xa5rsagen. Under alle omst\xc3\xa6ndigheder havde Llywelyns territorier ikke v\xc3\xa6ret hans m\xc3\xa5l.\n_START_SECTION_\nFreden ved Aberconwy\n_START_PARAGRAPH_\nVed Freden i november 1277 fik Llywelyn kun den vestlige del af Gwynedd, selvom han fik lov at beholde titlen som prins af Wales. Det \xc3\xb8stlige Gwynedd blev delt mellem Edvard og Llywelyns bror Dafydd, mens resten blev fordelt mellem de folk, som havde hjulpet Edvard med erobringen, selvom det i praksis blev Edvards land._NEWLINE_Som et resultat af begge de territoriale ekspropriationer og underkastelsen af de ledende familier blev Deheubarth, Powys og midt-Wales en blanding af kontrolleret kongeligt omr\xc3\xa5de og lydige engelske protektorater. Edvards sejr var omfattende og den repr\xc3\xa6senterede en st\xc3\xb8rre omfordeling af magt og territorier i Wales i Edvards fav\xc3\xb8r. Edvard kunne nu nyde at have en grad af direkte kontrol over de walisiske omr\xc3\xa5de, som ingen tidligere engelsk konge havde opn\xc3\xa5et.\n_START_SECTION_\nFelttoget 1282\xe2\x80\x9383\n_START_PARAGRAPH_\nI 1282 udbr\xc3\xb8d der atter krig, som resultatet af et opr\xc3\xb8r, som Llywelyns Dafydd begyndte, fordi han var utilfreds med det, han havde f\xc3\xa5et ud af at st\xc3\xb8tte Edvard i 1277. Dafydd startede en serie angreb, der blev koordineret med de walisiske ledere i Deheubarth og North Powys, som havde v\xc3\xa6ret Llywelyns vasaller indtil 1277 og som nu var Edvards vasaller. Llywelyn og de andre walisiske ledere med dem i syd tilsluttede sig snart efter, og det blev et noget andet felttog end i 1277. Det blev en national kamp, der fik bred st\xc3\xb8tte blandt waliserne, der i var provokeret af Edvards fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at indf\xc3\xb8re engelsk lov over waliserne. Edvard begyndte dog snart at se det som en decideret erobringskrig frem for blot en strafekspedition for at sl\xc3\xa5 opr\xc3\xb8ret ned._NEWLINE_Engl\xc3\xa6nderne indledte et tre-delt angreb, hvor Edvard ledte sin h\xc3\xa6r ind i North Wales stort set samme vej som i 1277, Roger Mortimer tog sig af Midtwales og jarlen af Gloucester avancerede med en betydelig h\xc3\xa6r i syd. Til at begynde med var waliserne succesfulde. I juni 1282 blev Gloucester besejret under slaget ved Llandeilo Fawr. Edvard erstattede ham med William de Valence, jarl af Pembroke som plyndrede i syd s\xc3\xa5 langt som til Aberystwyth, men han havde ingen opg\xc3\xb8r med den walisiske h\xc3\xa6r. Edvard oplevede hefter et tilbageslag i Midtwales, da hans kommand\xc3\xb8r her, Roger Mortimer, d\xc3\xb8de i oktober. Den 6. november, mens \xc3\xa6rkebiskoppen af Canterbury, John Peckham, var i gang med fredsforhandlinger, besluttede Edvards kommand\xc3\xb8r i Anglesey, Luke de Tany, at udf\xc3\xb8re et overraskelsesangreb. Kort efter at Tany og hans m\xc3\xa6nd havde krydset en pontonbro, som de havde bygget, blev de overfaldet af waliserne og led store tab under slaget ved Moel-y-don._NEWLINE_Krigen vendte til Edvards fordel, da Llywelyn pludselig marcherede ud af North Wales mod Builth i Midtwales. Han blev lokket i en f\xc3\xa6lde og dr\xc3\xa6bt under slaget ved Orewin Bridge den. 11. december 1282. Edvard drog fordel af disse tilf\xc3\xa6ldige begivenheder og samlede en ny h\xc3\xa6r, der marcherede ind i Snowdonia i januar 1283, hvor de erobrede Dolwyddelan Castle i hjertet af den walisiske modstand. P\xc3\xa5 samme tid avancerede de Valence i syd fra Cardigan ind i Meirionnydd. Kombinationen af de Valence\' pres fra syd og kongens avancement i nord var for meget for de walisiske tropper. Erobringen af Gwynedd var komplet med tilfangetagelsen af Dafydd i juni 1283. Dafydd havde fulgt sin bror som prins i december \xc3\xa5ret f\xc3\xb8r, og han blev f\xc3\xb8rt til Shrewsbury, hvor han blev henrettet som forr\xc3\xa6der n\xc3\xa6ste efter\xc3\xa5r.\n_START_SECTION_\nTerritorielle bos\xc3\xa6ttelser\n_START_PARAGRAPH_\nEdvard delte de walisiske fyrsted\xc3\xb8mmers territorier mellem sig selv (under direkte kongelig kontrol) og sine st\xc3\xb8tter via tildeling af landomr\xc3\xa5der. De blev i praksis nye Marcher lordships. Disse adelstitler blev hovedsageligt skabt til anglonormannere som jarl af Lincoln som modtog titlen som lordship of Denbigh. Derudover fik Edvards walisiske allierede deres eget land tilbage, men ikke p\xc3\xa5 feudal basis; Owain ap Gruffydd ap Gwenwynwyn, fra prinsesl\xc3\xa6gten Powys Wenwynwyn, fik sin forf\xc3\xa6dres jord som lordship of Powys og blev kendt som Owen de la Pole (eller "Poole")._NEWLINE_Det land, der blev holdt under direkte kongelig kontrol, blev organiseret under Statute of Rhuddlan i 1284, der erkl\xc3\xa6rede, at det var "annekteret og forenet" under den engelske krone, selvom de ikke blev en del af Kongeriget England. De blev kongens personlige len, og i 1301 blev de videregivet til Edvards s\xc3\xb8n, Edvard af Caernarfon (den fremtidige kong Edvard 2.), med titlen "Prins af Wales" og derefter blev omr\xc3\xa5derne og titlen tildelt alle tronarvinger._NEWLINE_Statute of Rhuddlan delte omr\xc3\xa5derne under kongelig kontrol op i seks shire counties efter den engelske model, der blev administreret af kongelige embedsm\xc3\xa6nd. Statute h\xc3\xa5ndh\xc3\xa6vede ogs\xc3\xa5 English common law i Wales, dog med nogle lokale variationer. Walisisk lov fortsatte med at blive brugt i visse civile sager, s\xc3\xa5som arv af jord, dog med \xc3\xa6ndringer, for eksempel kunne u\xc3\xa6gte s\xc3\xb8nner ikke l\xc3\xa6ngere kr\xc3\xa6ve en del af arven, hvilket walisisk lov hidtil havde tilladt._NEWLINE_Resten af Wales fortsatte med at blive dannet som March of Wales under lederskab af de forskellige Marcher lords ligesom f\xc3\xb8r, og fra 1290\'erne begyndte Edvard at blande sig i disse aff\xc3\xa6rer i st\xc3\xb8rre grad.\n_START_SECTION_\nKolonisering og borgbyggeri\n_START_PARAGRAPH_\nFra 1277 og s\xc3\xa6rligt efter 1283 begyndte Edvard en politik med engelsk kolonisering og bos\xc3\xa6ttelse i Wales, og han skabte byer som Flint, Aberystwyth og Rhuddlan. Uden for byerne blev de walisiske b\xc3\xb8nder smidt v\xc3\xa6k fra vigtige omr\xc3\xa5der, s\xc3\xa5 de kunne blive overtaget af engelske b\xc3\xb8nder i stedet. Eksempelvis var der i Lordship of Denbigh overtaget 10.000 acre af engelske b\xc3\xb8nder i 1334._NEWLINE_Edvard st\xc3\xb8rste bekymring efter sin sejr var at s\xc3\xb8rge for milit\xc3\xa6r sikkerhed i de nye territorier, og han opf\xc3\xb8rte derfor borge af sten. Under James of Saint George vejledning opf\xc3\xb8rte Edvards bygmeste en serie af store borge ved brug af et karakteristisk design og de mest avancerede forsvarsfunktioner, der var kendt, for at danne en "ring af sten" rundt om North Wales. Blandt de vigtigste bygninger var borgene Beaumaris, Caernarfon, Conwy og Harlech.\n_START_SECTION_\nYderligere opr\xc3\xb8r\n_START_PARAGRAPH_\nDer fortsatte med at v\xc3\xa6re sporadiske opr\xc3\xb8r i Wales b\xc3\xa5de 1287-88 og et mere seri\xc3\xb8st i 1294 under Madog ap Llywelyn, der var en fjern sl\xc3\xa6gtning til Llywelyn ap Gruffudd samt i 1316\xe2\x80\x931318 af Llywelyn Bren, Lord of Senghenydd. I 1370\'erne planlagde Owain Lawgoch, der var den sidste overlevende repr\xc3\xa6sentant for huset Gwynedd, to invasioner af Wales med st\xc3\xb8tte fra Frankrig. I 1400 ledte den walisiske adelsmand Owain Glyndwr (eller Owen Glendower) det mest alvorlige opr\xc3\xb8r mod det engelsk styre. Ingen af disse opr\xc3\xb8r var succesfulde, og ved Laws in Wales Acts 1535\xe2\x80\x931542 blev Wales formelt inkorporeret i Kongeriget England.\n_START_SECTION_\nKonsekvenser for England\n_START_PARAGRAPH_\nErobringen af Wales havde en uforudset forfatningsm\xc3\xa6ssig betydning for England. Prisen p\xc3\xa5 erobringen var meget stor. Med opf\xc3\xb8rslen af de nye slotte brugte Edvard omkring \xc2\xa3173.000. _NEWLINE_Derudover m\xc3\xa5tte statskassen betale den milit\xc3\xa6re aktion i Wales herunder vedligeholdelse af slottene. Kongens finansielle behov bidrog til udvidelse af engelske parlaments rolle, da det blev n\xc3\xb8dvendigt at opkr\xc3\xa6ve skatter for at d\xc3\xa6kke udgifterne.'