b'\n_START_ARTICLE_\nTerra Nova-ekspeditionen\n_START_PARAGRAPH_\nTerra Nova-ekspeditionen (1910\xe2\x80\x931913), officielt British Antarctic Expedition 1910, var en britisk ekspedition ledet af Robert Falcon Scott. If\xc3\xb8lge ham var hovedm\xc3\xa5let at n\xc3\xa5 Sydpolen for at sikre, at det britiske imperium fik \xc3\xa6ren for pr\xc3\xa6stationen. Scott og fire ledsagere n\xc3\xa5ede Sydpolen den 17. januar 1912, men opdagede, at en ekspedition ledet af Roald Amundsen havde v\xc3\xa6ret der 33 dage tidligere. P\xc3\xa5 rejsen tilbage til Cape Evans-basen omkom Scott og hans ledsagere. Deres dagb\xc3\xb8ger blev fundet under en efters\xc3\xb8gning efter sydpolsgruppen otte m\xc3\xa5neder senere, og dermed blev deltagernes historie kendt._NEWLINE_P\xc3\xa5 denne tid var Scott Storbritanniens mest erfarne leder af polarekspeditioner og havde ledet Discovery-ekspeditionen til Antarktis i 1901\xe2\x80\x9304. Terra Nova-ekspeditionen, opkaldt efter ekspeditionens forsyningsskib, var et privat initiativ finansieret med indsamlede midler og et mindre statsligt tilskud. Videre havde den st\xc3\xb8tte fra den britiske marine, som bidrog med erfarne s\xc3\xb8folk, samt fra Royal Geographical Society. Udover m\xc3\xa5ls\xc3\xa6tningen om at n\xc3\xa5 Sydpolen gennemf\xc3\xb8rte Scott ogs\xc3\xa5 et omfattende videnskabeligt program og udforskede Victoria Land og den Transantarktiske bjergk\xc3\xa6de. Et fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at komme i land for at udforske Kong Edward VII Land mislykkedes imidlertid. En gruppe rejste ogs\xc3\xa5 til Cape Crozier i juni og juli 1911 midt under den strenge antarktiske vinter._NEWLINE_Scotts heltestatus i Storbritannien var ubestridt i mange \xc3\xa5r efter hans d\xc3\xb8d, og der blev rejst f\xc3\xa5 sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l om \xc3\xa5rsagerne til ulykken. Den sidste fjerdedel af det 20. \xc3\xa5rhundrede blev ekspeditionen gransket n\xc3\xa6rmere, for eksempel har Scotts dagbog f\xc3\xa5et stor opm\xc3\xa6rksomhed, fordi den detaljerede fremstilling kaster lys over omst\xc3\xa6ndighederne omkring tragedien. Det er fremkommet flere kritiske synspunkter om \xc3\xa5rsagerne til udfaldet, og det diskuteres fortsat, i hvilken grad Scott havde ansvaret for det, som skete.\n_START_SECTION_\nBaggrund\n_START_PARAGRAPH_\nEfter Discovery-ekspeditionen genoptog Scott sin fl\xc3\xa5dekarriere. Men han havde fortsat ambitioner om at vende tilbage til Antarktis, og da med erobringen af Sydpolen som overordnet m\xc3\xa5l. Discovery-ekspeditionen skaffede mere viden om Antarktis, men man n\xc3\xa5ede ikke l\xc3\xa6ngere mod syd end til 82\xc2\xb0 17\' S og krydsede ikke Rossbarrieren. Discovery-ekspeditionens base l\xc3\xa5 i McMurdo-sundet, og Scott var overbevist om, at dette var hans "revir", som han alene havde ret til at bruge som udgangspunkt for nye ekspeditioner. I 1909 modtog han nyheden om, at en ekspedition ledet af Ernest Shackleton n\xc3\xa6sten var lykkedes med at n\xc3\xa5 Sydpolen. Med udgangspunkt i Scotts gamle base krydsede Shackleton Rossbarrieren, opdagede ruten over Beardmoregletsjeren til Antarktisplateauet og fortsatte mod Sydpolen. Han blev tvunget til at vende om p\xc3\xa5 88\xc2\xb0 23\' S, mindre end 180 km fra polpunktet. Scott var utilfreds med, at Shackleton havde brugt "hans" base, dette belastede forholdet mellem de to og \xc3\xb8gede Scotts motivation til at overg\xc3\xa5 Shackleton._NEWLINE_Under forberedelserne til den forest\xc3\xa5ende ekspedition var Scott klar over, at lignende ekspeditioner blev planlagt. En japansk ekspedition var under forberedelse; Den australasiatiske Antarktis-ekspedition under Douglas Mawson skulle p\xc3\xa5begyndes i 1911 men med udgangspunkt i en anden sektor af kontinentet. I mellemtiden havde Roald Amundsen, en anden potentiel rival, luftet planer om en arktisk rejse.\n_START_SECTION_\nMandskab\n_START_PARAGRAPH_\n65 m\xc3\xa6nd (inkl. reserver) dannede mandskabet i Terra Nova-ekspeditionen. De blev udvalgt blandt 8.000 kandidater, og rummede seks tidligere deltagere fra Discovery-ekspeditionen sammen med fem, som havde v\xc3\xa6ret med Shackleton p\xc3\xa5 Nimrod-ekspeditionen 1907\xe2\x80\x9309. L\xc3\xb8jtnant Edward Evans, som havde v\xc3\xa6ret navigationsofficer p\xc3\xa5 "Morning" under Discoverys st\xc3\xb8tteoperation i 1904, blev udn\xc3\xa6vnt til Scotts n\xc3\xa6stkommanderende. Han havde skrinlagt planerne om sin egen ekspedition og overf\xc3\xb8rte de \xc3\xb8konomiske midler, han havde afsat til denne, til st\xc3\xb8tte til Scott._NEWLINE_Blandt personellet fra den britiske marine var l\xc3\xb8jtnant Harry Pennell, som skulle v\xc3\xa6re navigat\xc3\xb8r og tage kommandoen p\xc3\xa5 skibet, n\xc3\xa5r Scotts mandskab var g\xc3\xa5et i land, samt de to sanitetsl\xc3\xb8jtnanter George Murray Levick og Edward L. Atkinson. Den tidligere marineofficer Victor Campbell, kendt som "The Wicked Mate", var en af f\xc3\xa5 deltagere med skif\xc3\xa6rdigheder, og han blev valgt til at lede gruppen, som skulle unders\xc3\xb8ge Kong Edward VII Land. I mods\xc3\xa6tning til Discovery-ekspeditionen var marinens bidrag prim\xc3\xa6rt mandskab uden officersgrad, herunder Antarktis-veteranerne Edgar Evans, Tom Crean og William Lashly. To officerer uden for Royal Navy blev udvalgt: Henry Bowers, kendt som "Birdie", en l\xc3\xb8jtnant fra den indiske marine, og Lawrence Oates, kendt som "Titus", en kaptajn fra 6. kavaleriregiment. Den velhavende Oates tilb\xc3\xb8d sine tjenester gratis og donerede ogs\xc3\xa5 \xc2\xa3 1.000 (2009 v\xc3\xa6rdi: ca \xc2\xa3 75.000) til ekspeditionen._NEWLINE_Som leder af det videnskabelige program udn\xc3\xa6vnte Scott Edward Wilson som chefforsker. Wilson var Scotts n\xc3\xa6rmeste fortrolige i teamet; under Discovery-ekspeditionen havde han fulgt Scott til ekspeditionens sydligste punkt. Han var ikke bare en fremragende zoolog, men ogs\xc3\xa5 en talentfuld illustrator. Den gruppe af videnskabsm\xc3\xa6nd, han ledede, var \xe2\x80\x93 if\xc3\xb8lge Scotts biograf David Crane \xe2\x80\x93 "den mest imponerende gruppe forskere, som havde v\xc3\xa6ret p\xc3\xa5 en polarekspedition" \xe2\x80\x93 og rummede flere, som senere skulle h\xc3\xb8ste stor anerkendelse som forskere: meteorologen George Simpson, den canadiske fysiker Charles Wright, og geologerne Frank Debenham og Raymond Priestley. Den ledende geolog Thomas Griffith Taylor, biologen Edward W. Nelson og assisterende zoolog Apsley Cherry-Garrard fuldendte teamet._NEWLINE_Cherry-Garrard havde ingen videnskabelig erfaring, men var Wilsons proteg\xc3\xa9. Han havde, som Oates, bidraget med \xc2\xa3 1.000 til finansieringen af ekspeditionen. Selv om han f\xc3\xb8rst blev afvist af Scott, opretholdt han sit bidrag, hvilket imponerede Scott tilstr\xc3\xa6kkeligt til, at han \xc3\xa6ndrede sin beslutning. Scotts biograf David Crane beskriver Cherry-Garrard som "ekspeditionens fremtidige fortolker, historiker og samvittighed." Herbert Ponting var fotograf, og hans billeder kom til at give afg\xc3\xb8rende information om ekspeditionen og dens tragiske udfald. Efter r\xc3\xa5d fra Fridtjof Nansen rekrutterede Scott ogs\xc3\xa5 den unge norske skiekspert Tryggve Gran.\n_START_SECTION_\nTransportmidler\n_START_PARAGRAPH_\nScott bestemte sig for en opdelt transportstrategi, hvor man brugte s\xc3\xa5vel hundespand som motordrevne sl\xc3\xa6der og ponyer. Han udn\xc3\xa6vnte Cecil Meares til at overtage ansvaret for hundespandene og rekrutterede Shackletons motorspecialist, Bernard Day, til at f\xc3\xb8re motorsl\xc3\xa6derne. Oates skulle have ansvaret for ponyerne, men da han ikke kunne slutte sig til ekspeditionen f\xc3\xb8r i maj 1910, satte Scott Meares til at anskaffe dem. Meares havde imidlertid ingen erfaring med heste, hvilket resulterede i ponyer, der var d\xc3\xa5rligt egnede til opgaven._NEWLINE_Shackletons ekspedition 1907\xe2\x80\x9309 var den f\xc3\xb8rste, som anvendte motorkraft og ponyer i Antarktis. Scott mente, at ponyerne havde v\xc3\xa6ret til god nytte for Shackleton, og var imponeret over motorsl\xc3\xa6dernes potentiale. Alligevel baserede Scott sig p\xc3\xa5, at ekspeditionsdeltagerne skulle tr\xc3\xa6kke udstyret efter, at motorsl\xc3\xa6derne og ponyerne havde trukket sl\xc3\xa6derne over Rossbarrieren og dermed sparet m\xc3\xa6ndenes kr\xc3\xa6fter til de senere etaper op over Beardmoregletsjeren og over Antarktisplateauet. I praksis fik de kun kortvarig gl\xc3\xa6de af motorsl\xc3\xa6derne, og ponyernes alder og d\xc3\xa5rlige forfatning gjorde, at heller ikke de var til s\xc3\xa6rlig nytte. Scotts erfaringer fra Discovery-ekspeditionen havde gjort ham skeptisk overfor hundespandenes p\xc3\xa5lidelighed, men han skrev, at han inds\xc3\xa5, at de var meget effektive i de rette h\xc3\xa6nder. Efterh\xc3\xa5nden, som ekspeditionen skred frem, blev han stadig mere imponeret over deres egenskaber.\n_START_SECTION_\nFinansiering\n_START_PARAGRAPH_\nI mods\xc3\xa6tning til Discovery-ekspeditionen, hvor finansiering blev sikret i f\xc3\xa6llesskab af Royal Society og Royal Geographical Society, blev Terra Nova-ekspeditionen organiseret som et privat initiativ uden st\xc3\xb8rre institutionel st\xc3\xb8tte. Scott beregnede de totale omkostninger til \xc2\xa3 40.000 (\xc2\xa3 3 millioner efter 2009-kurs), hvoraf halvdelen efterh\xc3\xa5nden blev d\xc3\xa6kket af et statsligt tilskud. Resten blev skaffet ved private donationer og l\xc3\xa5n. Ekspeditionen blev yderligere st\xc3\xb8ttet gennem gratis materiel og hj\xc3\xa6lpemidler fra kommercielle firmaer. Pengeindsamlingen blev i hovedsagen organiseret af Scott, hvilket han fortsatte med i Sydafrika, Australien og New Zealand efter, at "Terra Nova" var afsejlet fra britisk farvand, og det optog en betydelig del af hans tid og energi._NEWLINE_Den i s\xc3\xa6rklasse st\xc3\xb8rste omkostning var k\xc3\xb8bet af skibet "Terra Nova" for \xc2\xa3 12.500. Skibet havde v\xc3\xa6ret i Antarktis tidligere som st\xc3\xb8ttefart\xc3\xb8j for Discovery-ekspeditionen. Scott \xc3\xb8nskede at sejle hende som et marinefart\xc3\xb8j under White Ensign, og for at sikre dette havde han skaffet sig medlemskab i Royal Yacht Squadron. Han var s\xc3\xa5ledes i stand til at h\xc3\xa5ndh\xc3\xa6ve milit\xc3\xa6r disciplin p\xc3\xa5 ekspeditionen, og da det var registreret som eskadreyacht, var "Terra Nova" ikke forpligtet til at f\xc3\xb8lge forskrifterne i Board of Trade, hvilket ellers kunne have givet hende sejlforbud.\n_START_SECTION_\nUdrejse\n_START_PARAGRAPH_\n"Terra Nova" sejlede fra Cardiff 15. juni 1910. Arbejdet med finansieringen gjorde, at Scott blev opholdt, og han sluttede sig f\xc3\xb8rst til ekspeditionen i Sydafrika. Han forlod skibet i Melbourne for at forts\xc3\xa6tte pengeindsamlingen, mens "Terra Nova" fortsatte til New Zealand. I Melbourne ventede et telegram fra Roald Amundsen, hvor han informerede Scott om, at nordm\xc3\xa6ndene "forts\xc3\xa6tter mod syd"; telegrammet var den f\xc3\xb8rste indikation, som Scott fik om, at han var med i et kapl\xc3\xb8b. P\xc3\xa5 sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l fra pressen om hans reaktion, svarede Scott, at hans planer stod fast, og at han ikke ville ofre ekspeditionens videnskabelige m\xc3\xa5l for at vinde kapl\xc3\xb8bet til polen. I sin dagbog skrev han, at Amundsen havde en god mulighed for at lykkes og m\xc3\xa5ske fortjente at vinde, hvis han havde heldet med sig._NEWLINE_Scott gik igen ombord p\xc3\xa5 "Terra Nova" p\xc3\xa5 New Zealand, hvor yderligere forsyninger blev taget ombord, inklusive 34 hunde, 19 sibiriske ponyer og tre motordrevne sl\xc3\xa6der. "Terra Nova" forlod Port Chalmers med stor overv\xc3\xa6gt den 29. november 1910. I l\xc3\xb8bet af de f\xc3\xb8rste dage af december blev skibet udsat for en kraftig storm. P\xc3\xa5 et tidspunkt, hvor skibet k\xc3\xa6mpede mod h\xc3\xa5rd s\xc3\xb8, og pumperne ikke fungerede, m\xc3\xa5tte mandskabet l\xc3\xa6nse hende med spande. Stormen f\xc3\xb8rte til, at de mistede to ponyer, en hund, ti ton kul og 65 liter benzin. Den 10. december m\xc3\xb8dte de den sydlige pakis og sad fast i 20 dage, f\xc3\xb8r de form\xc3\xa5ede at bryde igennem og forts\xc3\xa6tte sydover. Forsinkelsen, som Scott beskrev som "ren og sk\xc3\xa6r uheld", kostede dem 61 ton kul.\n_START_SECTION_\nCape Evans-basen\n_START_PARAGRAPH_\nVed ankomst ud for Ross-\xc3\xb8en den 4. januar 1911 spejdede mandskabet efter mulige steder, hvor det kunne g\xc3\xa5 i land ved Cape Crozier p\xc3\xa5 den \xc3\xb8stlige del af \xc3\xb8en, f\xc3\xb8r de sejlede videre til McMurdo-sundet i vest, hvor b\xc3\xa5de "Discovery" og "Nimrod" tidligere havde lagt til. Efter Scott havde vurderet flere overvintringssteder, valgte han et n\xc3\xa6s, som han fra Discovery-ekspeditionen huskede som "Skuary", omkring 15 km nord for basen fra 1902 p\xc3\xa5 Hut Point. Scott h\xc3\xa5bede, at dette sted, som han omd\xc3\xb8bte til Cape Evans efter sin n\xc3\xa6stkommanderende, ville give en sikker ankerplads, og efterh\xc3\xa5nden, som havet syd for pladsen fr\xc3\xb8s til, ville g\xc3\xb8re det muligt at passere over isen til Hut Point og Rossbarrieren. Mandskabet blev sendt i land med ponyer, hunde, de tre motoriserede sl\xc3\xa6der (hvoraf \xc3\xa9n gik tabt under losning), og det meste af forsyningerne. Scott udtrykte forbavselse over ponyernes styrke, da han s\xc3\xa5 dem fragte forsyninger og materiel fra skib til land. En pr\xc3\xa6fabrikeret hytte, som m\xc3\xa5lte 50\xc3\x9725 m, blev rejst og gjort beboelig fra den 18. januar.\n_START_SECTION_\nAmundsens ankomst\n_START_PARAGRAPH_\nI Scotts planer indgik at en gruppe under ledelse af Victor Campbell skulle sejle "Terra Nova" \xc3\xb8stover til halv\xc3\xb8en King Edward VII Land, \xc3\xb8st for Rossbarrieren, eller som et alternativ til Victoria Land i nordvest. Der skulle de overvintre og senere udf\xc3\xb8re rekognosceringer og videnskabelige unders\xc3\xb8gelser. Udover Campbell bestod gruppen af Priestley, Levick, Abbot, Dickason og Browning._NEWLINE_Campbell og mandskab kastede los og sejlede \xc3\xb8stover den 26. januar 1911. Da de ikke fandt en egnet landingsplads p\xc3\xa5 King Edward VII Land, besluttede Campbell at sejle til Victoria Land. P\xc3\xa5 returrejsen vestover st\xc3\xb8dte "Terra Nova" p\xc3\xa5 Amundsens ekspedition i Hvalbukta, en vig i Rossbarrieren. Amundsen var h\xc3\xb8flig og g\xc3\xa6stfri, riggede til for Campbell i n\xc3\xa6rheden af lejren og tilb\xc3\xb8d ham ogs\xc3\xa5 hj\xc3\xa6lp med hundene. Campbell afviste h\xc3\xb8fligt tilbuddet og rejste tilbage med sit mandskab til Cape Evans for at afl\xc3\xa6gge rapport om udviklingen._NEWLINE_Scott fik nyheden den 22. februar under ekspeditionens f\xc3\xb8rste depotl\xc3\xa6gning. If\xc3\xb8lge Cherry-Garrard var den f\xc3\xb8rste tanke hos Scott og hans m\xc3\xa6nd at storme over til Hvalbukta og tage et opg\xc3\xb8r med Amundsen. Imidlertid registrerede Scott roligt h\xc3\xa6ndelsen i sin dagbog: "\xc3\x89n eneste tanke f\xc3\xa6ster sig i mit hoved. Den anst\xc3\xa6ndigste, s\xc3\xa5vel som den klogeste, l\xc3\xb8sning for os er at forts\xc3\xa6tte akkurat som om, dette ikke var sket. At g\xc3\xa5 videre og g\xc3\xb8re s\xc3\xa5 godt vi kan til \xc3\xa6re for vort land, uden frygt eller panik."\n_START_SECTION_\nDepotudl\xc3\xa6gning, 1911\n_START_PARAGRAPH_\nRejsen mod polpunktet skulle p\xc3\xa5begyndes det kommende for\xc3\xa5r, og den f\xc3\xb8rste s\xc3\xa6son var m\xc3\xa5let at udl\xc3\xa6gge en r\xc3\xa6kke depoter p\xc3\xa5 Rossbarrieren fra barrierekanten (Safety Camp) og sydover til 80\xc2\xb0S med "Et-tons-depotet" som det sydligste og st\xc3\xb8rste. Arbejdet blev udf\xc3\xb8rt af 12 m\xc3\xa6nd, de otte bedst egnede ponyer og to hundespand. Isforholdene forhindrede brug af motorsl\xc3\xa6der._NEWLINE_If\xc3\xb8lge Cherry-Garrard foregik afrejsen den 27. januar "i al hast p\xc3\xa5 gr\xc3\xa6nsen til panik". Fremdriften var langsommere end forventet, blandt andet fordi ponyerne gik med reduceret tr\xc3\xa6kevne efter at sneskoene, de havde brug for over Rossbarrieren, var blevet efterladt p\xc3\xa5 Cape Evans, fordi Oates var imod brugen af sneskoene. Den 4. februar etablerede gruppen Corner Camp, 64 km fra Hut Point, hvor en snestorm opholdt dem i tre d\xc3\xb8gn. Et par dage senere, efter at marchen var genoptaget, sendte Scott de tre svageste ponyer tilbage (hvoraf to omkom p\xc3\xa5 vejen). Da de kom n\xc3\xa6rmere den planlagte breddegrad, blev Scott bekymret for, om de tilbagev\xc3\xa6rende ponyer kunne klare sig, med mindre gruppen umiddelbart vendte om. Mod Oates\' r\xc3\xa5d \xe2\x80\x93 han \xc3\xb8nskede at g\xc3\xa5 videre og bruge ponyk\xc3\xb8det, efterh\xc3\xa5nden som ponyerne faldt fra \xe2\x80\x93 bestemte Scott at l\xc3\xa6gge Et-tons-depotet ved 79\xc2\xb0 29\' S, ca. 50 km nord for den tilt\xc3\xa6nkte placering._NEWLINE_Scott drog tilbage til Safety Camp med hundespand efter at have risikeret sit eget liv for at redde et hundespand, som var faldet i en gletsjerspr\xc3\xa6kke. Scott blev stadig mere imponeret over hundespandenes pr\xc3\xa6stationer. Da de langsommere ponyer returnerede, var et af dyrene i s\xc3\xa5 d\xc3\xa5rlig forfatning, at det d\xc3\xb8de kort tid efter. Senere gik de overlevende heste gennem havisen n\xc3\xa6r Hut Point. Til trods for et energisk redningsfors\xc3\xb8g omkom yderligere tre ponyer. Af de otte heste, som rejste ud med forsyninger til depoterne, var nu kun to tilbage.\n_START_SECTION_\nVinteren 1911\n_START_PARAGRAPH_\nDen 23. april 1911 forsvandt solen for resten af vinterm\xc3\xa5nederne, og ekspeditionsdeltagerne slog sig ned i hytten p\xc3\xa5 Cape Evans. Under Scotts s\xc3\xb8milit\xc3\xa6re regime blev hytten delt af en mur best\xc3\xa5ende af transportkasser s\xc3\xa5ledes, at officerer levede stort set adskilt fra de \xc3\xb8vrige deltagere; forskerne blev regnet som officerer i denne sammenh\xc3\xa6ng. Alle blev holdt i virksomhed: det videnskabelige arbejde fortsatte, observationer og m\xc3\xa5linger blev gjort, udstyr blev istandsat og tilpasset for fremtidige rejser. De overlevende ponyer havde behov for daglig motion, og hundene kr\xc3\xa6vede j\xc3\xa6vnligt tilsyn. Scott brugte megen tid p\xc3\xa5 at beregne l\xc3\xa6sningen af sl\xc3\xa6derne for den kommende tur mod polen._NEWLINE_I rutinen indgik ogs\xc3\xa5 j\xc3\xa6vnlige forel\xc3\xa6sninger fra et bredt spekter af emner: Ponting om Japan, Wilson om tegning, Oates om hestehold, og geolog Frank Debenham om vulkaner. For at sikre, at den fysiske form blev opretholdt, blev der ofte spillet fodbold i halvm\xc3\xb8rket udenfor hytten. Scott noterede, at "Atkinson er langt den bedste spiller, men Hooper, PO Evans og Crean er ogs\xc3\xa5 ganske gode." Avisen South Polar Times, som var blevet produceret af Shackleton under Discovery-ekspeditionen, genopstod under Cherry-Garrards redaktion. Den 6. juni blev der arrangeret en fest for at markere Scotts 43-\xc3\xa5rsdag, en anden fest den 21. juni markerede vintersolhverv.\n_START_SECTION_\nNorthern Party\n_START_PARAGRAPH_\nEfter at have formidlet nyheden om Amundsens ankomst sejlede Campbells hold, som nu var omd\xc3\xb8bt til Northern Party, nordover fra Cape Evans den 9. februar 1911 og ankom til Robertson Bay i n\xc3\xa6rheden af Kap Adare 17. februar. Der byggede de en hytte i n\xc3\xa6rheden af den norske opdagelsesrejsende Carsten Borchgrevinks gamle hovedkvarter._NEWLINE_Gruppen tilbragte vinteren 1911 i hytten. De sl\xc3\xa6deture, som var planlagt for sommeren 1912, kunne ikke gennemf\xc3\xb8res fuldt ud p\xc3\xa5 grund af tilstanden p\xc3\xa5 havisen, og fordi det ikke lykkedes dem at finde en alternativ rute. "Terra Nova" kom tilbage fra New Zealand den 4. januar 1912 og transporterede gruppen til et sted i n\xc3\xa6rheden af Evans Coves, en placering omtrent 400 km syd for Kap Adare og 400 km nordvest for Cape Evans. Planen var, at de skulle samles op den 18. februar efter at have gjort sig f\xc3\xa6rdige med yderligere geologiske unders\xc3\xb8gelser, men p\xc3\xa5 grund af tung pakis var fart\xc3\xb8jet ikke i stand til at n\xc3\xa5 ind til dem. Gruppen, med beskedne rationer som de m\xc3\xa5tte supplere med fisk og s\xc3\xa6lk\xc3\xb8d, tilbragte vinteren i 1912 i en snehule, som de gravede ud p\xc3\xa5 Inexpressible Island. Her blev de udsat for store belastninger \xe2\x80\x93 frostskader, sult, dysenteri, ekstrem vind, lave temperaturer og ubehaget med at m\xc3\xa5tte bruge en sp\xc3\xa6kovn i et trangt rum._NEWLINE_I begyndelsen af april 1912 pr\xc3\xb8vede Edward Atkinson, som havde kommandoen p\xc3\xa5 Cape Evans i Scotts frav\xc3\xa6r, at sende fire mand op langs kysten af Victoria Land for at komme Campbell og hans m\xc3\xa6nd til unds\xc3\xa6tning. Atkinsons gruppe startede den 17. april, men fors\xc3\xb8get mislykkedes p\xc3\xa5 grund af d\xc3\xa5rligt vejr. Northern Party satte kursen mod Cape Evans den 30. september 1912, en rejse som indebar krydsning af den farefulde Drygalski Tunge. Browning var meget syg, og Dickason n\xc3\xa6sten udslidt af dysenteri, men det lykkedes for hele gruppen at n\xc3\xa5 Cape Evans den 7. november efter en farefuld rejse. Geologiske pr\xc3\xb8ver og andet materiale, som blev samlet ind af Northern Party, blev hentet fra Cape Adare og Evans Coves af "Terra Nova" i januar 1913.\n_START_SECTION_\nF\xc3\xb8rste geologiske ekspedition, januar \xe2\x80\x93 marts 1911\n_START_PARAGRAPH_\nForm\xc3\xa5let med denne rejse var geologisk udforskning af kystomr\xc3\xa5det vest for McMurdo-sundet, i et omr\xc3\xa5de mellem McMurdo Dry Valleys og Kittlitz Br\xc3\xa6en. Dette arbejde blev gennemf\xc3\xb8rt af en gruppe best\xc3\xa5ende af Griffith Taylor, Debenham, Wright og PO Evans. De gik i land fra "Terra Nova" den 26. januar p\xc3\xa5 Butter Point, p\xc3\xa5 kysten af Victoria Land, tv\xc3\xa6rs over McMurdo-sundet for Cape Evans. Den 30. januar etablerede holdet sit hoveddepot ved Ferrari Br\xc3\xa6en. De gennemf\xc3\xb8rte unders\xc3\xb8gelser i McMurdo Dry Valleys og ved Taylorbr\xc3\xa6en, f\xc3\xb8r de bev\xc3\xa6gede sig sydover til Kittlitz Br\xc3\xa6en. Efter yderligere arbejde der p\xc3\xa5begyndte de tilbageturen den 2. marts og tog en sydlig rute til Hut Point, hvortil de ankom den 14. marts.\n_START_SECTION_\nAnden geologiske ekspedition, november 1911 \xe2\x80\x93 februar 1912\n_START_PARAGRAPH_\nDette var en videref\xc3\xb8relse af arbejdet udf\xc3\xb8rt i l\xc3\xb8bet af den forrige ekspedition, denne gang med fokus p\xc3\xa5 omr\xc3\xa5det Granite Harbour ca. 80 km nord for Butter Point. Taylors ledsagere denne gang var Debenham, Gran og Forde. Hovedturen begyndte den 14. november og indebar, at de m\xc3\xa5tte krydse et vanskelig havisparti til Granite Harbour, hvortil de ankom den 26. november. Hovedkvarteret blev etableret p\xc3\xa5 et omr\xc3\xa5de, de kaldte Geology Point, og en stenhytte blev bygget. I de f\xc3\xb8lgende uger udforskede og kortlagde de Mackay Br\xc3\xa6en, og en r\xc3\xa6kke formationer p\xc3\xa5 nordsiden af br\xc3\xa6en blev identificeret og navngivet. M\xc3\xa6ndene forventede at blive samlet op af "Terra Nova" den 15. januar 1912, men skibet kunne ikke n\xc3\xa5 frem til dem. De ventede til den 5. februar, f\xc3\xb8r de bestemte sig til at drage sydover, og de blev reddet fra isen, da de endelig blev opdaget fra skibet den 18. februar. "Terra Nova" blev i januar 1913 sendt ud for at hente geologiske pr\xc3\xb8ver fra begge ekspeditioner.\n_START_SECTION_\nVinterekspeditionen til Cape Crozier\n_START_PARAGRAPH_\nDenne rejse var Edward Adrian Wilsons id\xc3\xa9. Han havde foresl\xc3\xa5et en s\xc3\xa5dan ekspedition i zoologidelen af Discovery-ekspeditionens videnskabelige rapport og var ivrig efter at f\xc3\xb8lge op p\xc3\xa5 tidligere forskning. Rejsens videnskabelige form\xc3\xa5l var at sikre sig \xc3\xa6g fra kejserpingvinerne fra ynglepladserne ved Cape Crozier p\xc3\xa5 et tidligt fosterstadium s\xc3\xa5ledes, at "v\xc3\xa6sentlige punkter i udviklingen af fuglen kunne dokumenteres". Dette kr\xc3\xa6vede en rejse midt p\xc3\xa5 vinteren for at samle \xc3\xa6g kort tid efter befrugtningen. Et sekund\xc3\xa6rt m\xc3\xa5l var at eksperimentere med madrationer og udstyr forud for n\xc3\xa6ste sommers polrejse. Scott godkendte dette, og et team best\xc3\xa5ende af Wilson, Bowers og Cherry-Garrard drog afsted den 27. juni 1911._NEWLINE_Ekspeditioner i den antarktiske vinter var ikke tidligere blevet fors\xc3\xb8gt. Scott skrev, at "det var et dristig vovestykke, men de rette m\xc3\xa6nd bestemte sig for at pr\xc3\xb8ve det." Cherry-Garrard beskrev senere anstrengelserne i de 19 dage, det tog at rejse de 100 km til Cape Crozier. Udstyr, kl\xc3\xa6der og soveposer var konstant belagt med is; den 5. juli faldt temperaturen til under -60\xc2\xa0\xc2\xb0C "109 kuldegrader [F] \xe2\x80\x93 koldere end nogen kunne forestille sig at holde ud i m\xc3\xb8rket og i frosne kl\xc3\xa6der", skrev Cherry-Garrard. Ofte var den daglige etape blot et par kilometer._NEWLINE_P\xc3\xa5 Cape Crozier klarede de tre m\xc3\xa6nd trods store vanskeligheder at f\xc3\xa5 bygget en hytte af sten, sneblokke og et stykke tr\xc3\xa6, de brugte til taget. De var da i stand til at bes\xc3\xb8ge pingvinkolonien og samle flere \xc3\xa6g fra kejserpingvinerne. Igloen blev n\xc3\xa6sten \xc3\xb8delagt i en kraftig snestorm. Stormen tog ogs\xc3\xa5 teltet med sig, som de var afh\xc3\xa6ngige af for at overleve hjemrejsen, men heldigvis fandt de dette igen en halv kilometer borte. Gruppen indledte turen tilbage til Cape Evans og kom frem 1. august. De tre \xc3\xa6g, som overlevede rejsen, gik f\xc3\xb8rst til Natural History Museum i South Kensington, og derefter blev de grundlaget for en rapport fra Dr. Cossar Stewart p\xc3\xa5 University of Edinburgh. \xc3\x86ggene kunne imidlertid ikke bidrage til at bevise Wilsons teorier._NEWLINE_Cherry-Garrard beskrev senere dette som "verdens v\xc3\xa6rste rejse", og brugte det som titel p\xc3\xa5 bogen, som han skrev i 1922 som en optegnelse af hele Terra Nova-ekspeditionen. Scott kaldte denne vinterlige rejse for "en fantastisk pr\xc3\xa6station" og var meget tilfreds med afpr\xc3\xb8vningen af rationer og udstyr: "Vi er s\xc3\xa5 n\xc3\xa6r det perfekte som erfaring kan bringe os."\n_START_SECTION_\nEfterfyldning af Et-tons-depotet\n_START_PARAGRAPH_\nUmiddelbart f\xc3\xb8r afrejsen mod polpunktet gav Scott instruktioner til Meares og gentog dem til Simpson, at der skulle bringes nye forsyninger til Et-tons-depotet. Disse ordrer specificerede transport af "fem XS rationer, eller om det var ikke var muligt, i det mindste tre ... og s\xc3\xa5 meget hundemad som mulig, depotet skal v\xc3\xa6re p\xc3\xa5 plads inden 10. januar 1912". Da Atkinson vendte tilbage til Cape Evans den 28. januar, opdagede han, at en minimumsm\xc3\xa6ngde p\xc3\xa5 tre rationer var lagt i depotet, men ikke hundemad. Han besluttede at tage de to manglende rationer med sig til Et-tons-depotet selv, men tog tilsyneladende ikke hensyn til manglen p\xc3\xa5 hundemad. Mankoen p\xc3\xa5 hundemaden gjorde, at det blev n\xc3\xa6sten umuligt for Atkinson at udf\xc3\xb8re Scotts ordre om at "tage hundene med sydover"._NEWLINE_N\xc3\xb8dsituationen, som opstod, da l\xc3\xb8jtnant Evans blev reddet fra Rossbarrieren, forandrede Atkinsons planer, og opgaven med at forsyne Et-tons-depotet gik til Cherry-Garrard, som den eneste tilbagev\xc3\xa6rende "officer". Med ham var var den dygtige hundek\xc3\xb8rer Dimitri Gerov. Atkinson var endnu ikke bekymret for polfarernes sikkerhed, eftersom Scott ikke var forsinket, og gruppen havde haft planm\xc3\xa6ssig fremdrift, da Evans sidst s\xc3\xa5 dem p\xc3\xa5 Antarktisplateauet. Atkinsons mundtlige ordre til Cherry-Garrard s\xc3\xa5ledes, som de blev husket og nedskrevet senere, var "at rejse til Et-tons-depotet s\xc3\xa5 hurtigt som muligt og levere maden der. Hvis Scott ikke var kommet f\xc3\xb8r mig, m\xc3\xa5tte jeg selv finde ud af hvad, jeg skulle g\xc3\xb8re", og "husk at Scott ikke var afh\xc3\xa6ngig af hundene for at returnere, og at hundene ikke m\xc3\xa5tte risikeres". Scott havde tidligere gjort det klart, at han ville spare hundene til videnskabeligt arbejde i den tredje s\xc3\xa6son._NEWLINE_Cherry-Garrard forlod Hut Point med Gerov og to hundespand den 26. februar og kom frem til Et-tons-depotet den 4. marts. Scott var der ikke, s\xc3\xa5 de medbragte rationer blev lagt i depotet. Forsyningerne for Cherry-Garrards gruppe holdt til 24 dage, nok til at de kunne vente i omkring otte dage, f\xc3\xb8r de m\xc3\xa5tte returnere til Hut Point. Alternativet var at forts\xc3\xa6tte sydover, men da ville det blive n\xc3\xb8dvendigt at bryde Scotts ordre (men ikke Atkinsons instruks om at "selv finde ud af hvad du skal g\xc3\xb8re") fordi manglen p\xc3\xa5 hundemad gjorde, at hunde m\xc3\xa5tte ofres undervejs. Cherry-Garrard besluttede at vente p\xc3\xa5 Scott, men efter seks dages venten, den 10. marts, blev vejret d\xc3\xa5rligere. Med f\xc3\xa6rre forsyninger, og selvf\xc3\xb8lgelig uden at Cherry-Garrard kendte til, at polfarerne k\xc3\xa6mpede for deres liv blot 100 km borte, indledte de tilbageturen. Senere skrev Atkinson, at "jeg er sikker p\xc3\xa5, at ingen anden officer i ekspeditionen kunne have gjort det bedre", men Cherry-Garrard var resten af livet plaget af tanken om, at de vejrbundne kammerater kunne v\xc3\xa6re blevet bjerget, hvis han havde truffet andre beslutninger.\n_START_SECTION_\nSidste redningsfors\xc3\xb8g\n_START_PARAGRAPH_\nEfter at Cherry-Garrard vendte hjem fra Et-tons-depotet uden nyheder om Scott, steg bekymringen langsomt. Atkinson besluttede at g\xc3\xb8re et yderligere fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at finde sydpolgruppen, og den 26. marts drog han ud med Keohane, tr\xc3\xa6kkende en sl\xc3\xa6de med rationer til 18 d\xc3\xb8gn. I meget lave temperaturer (-40\xc2\xa0\xc2\xb0C) n\xc3\xa5ede de Corner Camp den 30. marts, men if\xc3\xb8lge Atkinson gjorde \xc3\xa5rstiden og det kolde vejr det umuligt at bev\xc3\xa6ge sig yderligere sydover. Atkinson rapporterede: "I mit sind var jeg moralsk sikker p\xc3\xa5, at gruppen var omkommet".\n_START_SECTION_\nEfters\xc3\xb8gning\n_START_PARAGRAPH_\nDe tilbagev\xc3\xa6rende ekspeditionsmedlemmer (med undtagelse af Campbells team, som stadig ikke var dukket op) ventede p\xc3\xa5 Cape Evans gennem vinteren og fortsatte sit videnskabelige arbejde. I for\xc3\xa5ret m\xc3\xa5tte Atkinson, nu leder af ekspeditionen, vurdere, om man skulle koncentrere sig om redning af Campbells gruppe eller pr\xc3\xb8ve at finde ud af polfarernes sk\xc3\xa6bne. Efter et m\xc3\xb8de med hele gruppen besluttede de, at de f\xc3\xb8rst skulle s\xc3\xb8ge efter spor af Scott. Et efters\xc3\xb8gningshold satte afsted den 29. oktober ledsaget af muldyr, som var kommet fra "Terra Nova" under hendes forsyningstur forrige sommer._NEWLINE_Den 12. november fandt de teltet, som indeholdt de frosne lig af Scott, Wilson og Bowers. Atkinson l\xc3\xa6ste relevante dele af Scotts dagb\xc3\xb8ger, og katastrofens omfang blev kendt. Efter at dagb\xc3\xb8ger, personlige effekter og notater var samlet ind, blev teltet lagt over ligene og en varde af sne rejst, p\xc3\xa5 toppen et kors lavet af Tryggve Grans ski. Teamet s\xc3\xb8gte ogs\xc3\xa5 efter Oates l\xc3\xa6ngere mod syd, men fandt kun hans sovepose. Den 15. november rejste de en varde i n\xc3\xa6rheden af det sted, hvor de troede, at han var omkommet._NEWLINE_Ved hjemkomsten til Hut Point den 25. november fik de rede p\xc3\xa5, at Campbells team p\xc3\xa5 egen h\xc3\xa5nd havde reddet sig trygt tilbage til basen den 5. november.\n_START_SECTION_\nEfterspil\n_START_PARAGRAPH_\nDa Campbell nu var ekspeditionens \xc3\xb8verste fl\xc3\xa5deofficer, overtog han kommandoen frem til "Terra Nova"s ankomst den 18. januar 1913. F\xc3\xb8r den endelige afrejse blev et stort tr\xc3\xa6kors rejst ved Observation Hill, p\xc3\xa5 et sted med udsigt over Hut Point. Korset blev p\xc3\xa5f\xc3\xb8rt navnene p\xc3\xa5 de fem d\xc3\xb8de, samt et citat fra Alfred Lord Tennysons digt "Ulysses": "To strive, to seek, to find, and not to yield"._NEWLINE_Tabet af Scott og hans m\xc3\xa6nd overskyggede alt andet i nyhedsbilledet, tilmed Amundsens bedrift. I mange \xc3\xa5r var billedet af Scott som en tragisk helt uangribeligt, for selv om der var uenighed mellem nogen af dem, som havde haft n\xc3\xa6r tilknytning ekspeditionen, herunder sl\xc3\xa6gtninge til de omkomne, blev denne uenighed aldrig offentligt kendt. Den offentlige opfattelse forblev s\xc3\xa5 godt som u\xc3\xa6ndret helt frem til 1970\'erne, da n\xc3\xa6sten alle med direkte ber\xc3\xb8ring med ekspeditionen var d\xc3\xb8de._NEWLINE_Kontroverserne blussede op med udgivelsen af Roland Huntfords bog Scott og Amundsen (1979, genudgivet og sendt som fjernsynsserie i 1985 under navnet The Last Place On Earth). Huntford var kritisk overfor Scotts angiveligt autorit\xc3\xa6re lederstil og hans d\xc3\xa5rlige personvurderinger og anklagede ham for en r\xc3\xa6kke organisatoriske fejl, som samlet f\xc3\xb8rte til sydpolgruppens triste sk\xc3\xa6bne. Scotts personlige anseelse blev sv\xc3\xa6kket af disse angreb, men Ranulph Fiennes, Susan Solomon og David Kraner fors\xc3\xb8gte p\xc3\xa5 hver sin m\xc3\xa5de at redde Scotts rygte. Kraner gjorde if\xc3\xb8lge historikeren Stephanie Barczewski "et enormt arbejde med at genoprette [billedet af] Scott som et helst\xc3\xb8bt menneske."_NEWLINE_De fleste polarhistorikere er enige om, at Amundsens f\xc3\xa6rdigheder med ski og hunde og hans lange erfaring med sne og is gav ham betydelige fordele i kapl\xc3\xb8bet mod Sydpolen. I Scotts vurderinger af ekspeditionen, som han skrev, mens han under ekstreme forhold l\xc3\xa5 og ventede p\xc3\xa5 d\xc3\xb8den, peger han p\xc3\xa5 en lang r\xc3\xa6kke uheld, og ikke p\xc3\xa5 organisatoriske fejlvurderinger som \xc3\xa5rsag til den ulykkelige situation, de var kommet i. De, som i lighed med Huntford klandrer Scott for ulykken, afviser dette som et fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at retf\xc3\xa6rdigg\xc3\xb8re sig selv, mens Cherry-Garrard bem\xc3\xa6rkede: "hele aff\xc3\xa6ren er bare en m\xc3\xa6ngde hvis\'er\xc2\xbb; en ophobning af beslutninger og omst\xc3\xa6ndigheder som kunne v\xc3\xa6re faldet anderledes ud, men som til sidst f\xc3\xb8rte dem i d\xc3\xb8den. Men "vi var s\xc3\xa5 kloge som det var muligt f\xc3\xb8r ekspeditionen." Diana Prestons dom efter at have opsummeret alle omst\xc3\xa6ndigheder omkring rejsen mod syd er: "Pointen er ikke, at det gik galt til sidst, men at de var s\xc3\xa5 n\xc3\xa6r ved at lykkes."_NEWLINE_Med tanke p\xc3\xa5, at den sandsynlige \xc3\xa5rsag til polfarernes d\xc3\xb8d var sult og/eller sk\xc3\xb8rbug, er sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5let om indholdet i madrationerne interessant. Ekspeditionen baserede sig p\xc3\xa5 den ern\xc3\xa6ringsvidenskabelige viden i 1910, det vil sige f\xc3\xb8r man kendte til C-vitaminet og \xc3\xa5rsagerne til sk\xc3\xb8rbug. Man lagde v\xc3\xa6gt p\xc3\xa5, at et h\xc3\xb8jt proteinindhold var n\xc3\xb8dvendigt for at erstatte de kalorier, som kroppen forbrugte under det tunge arbejde med at tr\xc3\xa6kke sl\xc3\xa6derne. Kaloriev\xc3\xa6rdierne i rationerne, som blev sat op, var kraftigt overvurderede, hvilket ikke blev klart f\xc3\xb8r l\xc3\xa6nge efter. Dagsrationen per mand var fastsat til 450 g kiks, 340 g pemmikan, 85 g sukker, 57 g sm\xc3\xb8r, 20 g te og 16 g kakao. Ponyk\xc3\xb8d kunne supplere denne di\xc3\xa6t, efter at ponyerne havde gjort deres tr\xc3\xa6karbejde, men s\xc3\xa5danne tilskud ville ikke have bragt balance i kalorieunderskuddet for l\xc3\xa6ngere perioder.'