b'\n_START_ARTICLE_\nWeimarrepublikken\n_START_SECTION_\nWeimarrepublikkens forfatning\n_START_PARAGRAPH_\nDet tyske riges forfatning af 11. august 1919 gav navn til republikken. Efter forfatningen udgjorde Tyskland en republik, hvis statsmagt udgik fra folket, og hvis ved Versaillesfreden af 1919 indskr\xc3\xa6nkede landomr\xc3\xa5de bestod af de tyske landes omr\xc3\xa5der, hvilke atter i det hele faldt sammen med de tidligere tyske enkeltstaters. Dog kunne disse \xc3\xa6ndres ved rigslov, og s\xc3\xa5dan \xc3\xa6ndring indtr\xc3\xa5dte delvis kort efter forfatningens vedtagelse, idet de 7 sm\xc3\xa5 lande Sachsen-Weimar-Eisenach, Sachsen-Meiningen, Reuss, Sachsen-Altenburg, Sachsen-Gotha \xe2\x80\x94 ikke derimod Sachsen-Coburg, der blev forenet med Bayern \xe2\x80\x94 Schwarzburg-Rudolstadt og Schwarzburg-Sondershausen fra 1. maj 1920 blev forenede til et nyt land, Th\xc3\xbcringen. I \xc3\xb8vrigt var landene de samme som de tidligere tyske enkeltstater, men deres stilling til riget blev en mere underordnet, hvorfor de heller ikke i rigsforfatningen ben\xc3\xa6vntes "stater", men kun "lande". Ikke alene var rigets kompetence blevet langt mere udvidet end f\xc3\xb8r, s\xc3\xa5 at landene havde mistet s\xc3\xa5vel enhver selvst\xc3\xa6ndig ret til at optr\xc3\xa6de udad til som ogs\xc3\xa5 enhver selvst\xc3\xa6ndig myndighed til at p\xc3\xa5l\xc3\xa6gge skatter, men det rigsorgan, hvor igennem de enkelte lande som s\xc3\xa5danne deltog i rigsstyrelsen, rigsr\xc3\xa5det, stod i betydning langt tilbage for det tidligere, de forbundne regeringer repr\xc3\xa6senterende forbundsr\xc3\xa5d, der retligt var at anse for rigets \xc3\xb8verste organ. Dern\xc3\xa6st var det nu ogs\xc3\xa5 rigsforfatningen, der bestemte, hvilken regeringsform de enkelte lande m\xc3\xa5tte have, idet det i artikel 17 udtaltes, at ethvert land skulle have en republikansk \xe2\x80\x94 "freistaatliche" \xe2\x80\x94 forfatning, at folkerepr\xc3\xa6sentationen skulle v\xc3\xa6re valgt ved almindelige lige, umiddelbare og hemmelige valg af alle rigstyske m\xc3\xa6nd og kvinder efter grunds\xc3\xa6tningerne for forholdstalsvalg, og at landsregeringerne skulle have repr\xc3\xa6sentationens tillid. De enkelte tyske lande kunne alts\xc3\xa5 ikke mere frit skifte regeringsform, alts\xc3\xa5 fx indf\xc3\xb8re diktatur eller genindf\xc3\xb8re monarkiet, uden at kr\xc3\xa6nke rigsforfatningen. Ikke desto mindre var de tyske "lande" vedblivende at anse for stater, der selv havde givet sig deres egne forfatninger og derfor ogs\xc3\xa5 inden for rigsforfatningens rammer selv kunne \xc3\xa6ndre dem igen. Men de var naturligvis nu i endnu h\xc3\xb8jere grad end f\xc3\xb8r ikke-suver\xc3\xa6ne stater \xe2\x80\x94 de tidligere enkelte st\xc3\xb8rre stater hjemlede reservatrettigheder var nu helt bortfaldne \xe2\x80\x94 og den \xc3\xb8verste statsmagt i den forbundsstat, som Tyskland vedblivende udgjorde, l\xc3\xa5 i endnu h\xc3\xb8jere grad end f\xc3\xb8r hos rigets organer._NEWLINE_Mens tidligere forbundsr\xc3\xa5det og kejseren som r\xc3\xa5dets chef var rigets \xc3\xb8verste organ, og rigsdagen kun spillede en mere underordnet rolle, var nu rigsdagen som repr\xc3\xa6sentant for hele det tyske folk i forfatningen stillet i spidsen som \xc3\xb8verste rigsorgan. Valgret havde alle 20-\xc3\xa5rige eller \xc3\xa6ldre m\xc3\xa6nd og kvinder, og valgene skete som forholdstalsvalg p\xc3\xa5 den m\xc3\xa5de, at hver partiliste fik en repr\xc3\xa6sentant for hver 60.000 stemmer, der var faldet p\xc3\xa5 listen. Antallet af rigsdagens medlemmer svingede alts\xc3\xa5 efter antallet af afgivne stemmer, i 1924 var det 459, i 1926 493. Valgene skete for 4 \xc3\xa5r, men rigspr\xc3\xa6sidenten kunne opl\xc3\xb8se rigsdagen inden valgperiodens udl\xc3\xb8b, dog kun \xc3\xa9n gang af samme grund. Rigsdagen bestemte selv, hvorn\xc3\xa5r dens samling skulle afsluttes, derimod pr\xc3\xb8vedes valgbrevene ikke af den selv men af en s\xc3\xa6rlig valgpr\xc3\xb8velsesdomstol. Foruden de almindelige udvalg nedsatte rigsdagen et st\xc3\xa5ende udvalg for udenrigske anliggender, der ogs\xc3\xa5 kunne fungere selv efter samlingens slutning og valgperiodens udl\xc3\xb8b og efter rigsdagens opl\xc3\xb8sning, og et lignende st\xc3\xa5ende udvalg nedsatte den til at varetage folkerepr\xc3\xa6sentationens rettigheder lige over for rigsregeringen i den tid, rigsdagen ikke var samlet.\n_START_SECTION_\nRigspr\xc3\xa6sidenten\n_START_PARAGRAPH_\nRigsdagen var dog ikke det eneste direkte af folket valgte rigsorgan. Tv\xc3\xa6rtimod havde rigsdagen i s\xc3\xa5 henseende til en vis grad en konkurrent i republikkens overhoved, rigspr\xc3\xa6sidenten. Mens den f\xc3\xb8rste forel\xc3\xb8bige rigspr\xc3\xa6sident \xe2\x80\x94 Friedrich Ebert \xe2\x80\x94 var blevet valgt af nationalforsamlingen, skulle nemlig efter rigsforfatningens artikel 41, der omsider ved Ebert\xe2\x80\x99s d\xc3\xb8d 1925 tr\xc3\xa5dte i kraft, den tyske rigspr\xc3\xa6sident lige som i USA, men modsat i Frankrig, v\xc3\xa6lges ikke af folkerepr\xc3\xa6sentationen men af det samlede tyske folk. Valget, der var umiddelbart og hemmeligt, skete for 7 \xc3\xa5r, og genvalg var uden indskr\xc3\xa6nkning tilladeligt. Inden denne frists udl\xc3\xb8b kunne han vel ekstraordin\xc3\xa6rt afs\xc3\xa6ttes ved en folkeafstemning efter forslag af rigsdagen, men til rigsdagens beslutning kr\xc3\xa6vedes 2/3 flertal, og hvis afs\xc3\xa6ttelsen forkastes ved folkeafstemningen, betragtes pr\xc3\xa6sidenten som genvalgt og rigsdagen som opl\xc3\xb8st. Rigspr\xc3\xa6sidenten repr\xc3\xa6senterede riget udad til og indgik forbund med fremmede stater. Til krigserkl\xc3\xa6ring og fredsslutning kr\xc3\xa6vedes dog rigslov, og til traktater, der angik rigslovgivningen, kr\xc3\xa6vedes rigsdagens samtykke. Han udn\xc3\xa6vnte og afskedigede rigsembedsm\xc3\xa6ndene, havde overbefaling over rigets samlede stridsmagt og kunne ved hj\xc3\xa6lp af den v\xc3\xa6bnede magt om forn\xc3\xb8dent tvinge et land til lydighed, der ikke ville opfylde sine pligter mod riget. Han havde desuden if\xc3\xb8lge den allerede oftere anvendte artikel 48 bef\xc3\xb8jelse til, n\xc3\xa5r den offentlige sikkerhed og orden i det tyske rige i v\xc3\xa6sentlig grad forstyrredes eller blot udsattes for fare, at tr\xc3\xa6ffe de til den offentlige sikkerheds og ordens genoprettelse n\xc3\xb8dvendige forholdsregler og til om forn\xc3\xb8dent at skride ind med hj\xc3\xa6lp fra den v\xc3\xa6bnede magt, ja, han kunne endog i det \xc3\xb8jemed s\xc3\xa6tte en hel r\xc3\xa6kke af de vigtigste i forfatningen hjemlede grundrettigheder helt eller delvis ud af kraft og eventuelt indf\xc3\xb8re milit\xc3\xa6rt diktatur. N\xc3\xa5r dertil kom, at han i henhold til artikel 25 altid kunne opl\xc3\xb8se rigsdagen, var det alts\xc3\xa5 en ret stor magt, der var tillagt ham. V\xc3\xa6rnet imod misbrug l\xc3\xa5 foruden i, at han selv kunne anklages for statsdomstolen i tilf\xc3\xa6lde af tilregnelig kr\xc3\xa6nkelse af rigsforfatningen eller af en rigslov, deri, at alle forf\xc3\xb8jninger af ham skulle medunderskrives af rigskansleren eller den vedkommende rigsminister, der b\xc3\xa5de var strafferetligt og parlamentarisk ansvarlige for regeringens f\xc3\xb8relse. Den ansvarlige rigsregering, rigskansleren og rigsministrene, udn\xc3\xa6vntes vel og afskedigedes af rigspr\xc3\xa6sidenten, men if\xc3\xb8lge artikel 54 skulle de til deres embedsf\xc3\xb8relse have rigsdagens tillid, og enhver af dem m\xc3\xa5tte derfor tr\xc3\xa6de tilbage, n\xc3\xa5r rigsdagen ved en udtrykkelig beslutning havde unddraget ham sin tillid. Den tyske rigsforfatning af 1919 var den f\xc3\xb8rste forfatning, der p\xc3\xa5 denne m\xc3\xa5de udtrykkeligt havde s\xc3\xb8gt at sl\xc3\xa5 parlamentarismen grundlovsm\xc3\xa6ssigt fast. Rigskansleren bestemte retningslinjerne i politikken, men i \xc3\xb8vrigt ledte enhver rigsminister under eget ansvar over for rigsdagen selvst\xc3\xa6ndigt sit ministerium.\n_START_SECTION_\nRigsr\xc3\xa5det\n_START_PARAGRAPH_\nSk\xc3\xb8nt rigsdagen kun udgjorde \xc3\xa9t kammer, var det dog kun tilsyneladende, at den tyske rigsforfatning hvilte p\xc3\xa5 etkammersystemet, thi ved siden af rigsdagen fandtes endnu et andet rigsorgan, der i virkeligheden delvis indtog et andet- eller f\xc3\xb8rstekammers stilling, nemlig rigsr\xc3\xa5det. Dette bestod af repr\xc3\xa6sentanter for de enkelte lande s\xc3\xa5ledes, at hvert land havde mindst \xc3\xa9n stemme og de st\xc3\xb8rre lande \xc3\xa9n stemme for hver 700.000 indbyggere, men intet land dog mere end 2/5 af alle stemmerne. I 1927 var stemmetallet s\xc3\xa5ledes 66, deraf havde Preussen 26, Bayern 10, Sachsen 7, W\xc3\xbcrttemberg 4, Baden 3, Th\xc3\xbcringen, Hessen og Hamburg hver 2 og de \xc3\xb8vrige stater hver 1. Efter forfatningens artikel 61 skulle ogs\xc3\xa5 Tysk-\xc3\x98strig efter dets tilslutning til riget deltage i rigsr\xc3\xa5det med et til dets befolkning svarende stemmetal og skulle indtil da have en r\xc3\xa5dgivende stemme, men denne bestemmelse forblev uvirksom, da Tyskland ved Versaillesfreden m\xc3\xa5tte anerkende \xc3\x98strig som en uafh\xc3\xa6ngig stat, hvis uafh\xc3\xa6ngighed ikke m\xc3\xa5tte \xc3\xa6ndres, medmindre Folkeforbundets r\xc3\xa5d gav sit samtykke dertil. Efter hver folket\xc3\xa6lling fastsattes stemmetallet p\xc3\xa5 ny af rigsr\xc3\xa5det selv. Landene var berettigede til at sende s\xc3\xa5 mange repr\xc3\xa6sentanter til rigsr\xc3\xa5det, som de f\xc3\xb8rte stemmer, men repr\xc3\xa6sentanterne skulle v\xc3\xa6re medlemmer af landenes regeringer bortset fra Preussen, for hvis vedkommende halvdelen besattes af de preussiske provinsforvaltninger. Rigsr\xc3\xa5det ud\xc3\xb8vede for det f\xc3\xb8rste medvirken ved rigslovenes udarbejdelse og vedtagelse, selv om det i sidste henseende kun skete i form af en s\xc3\xa5kaldt indsigelsesret, idet rigsr\xc3\xa5det vel havde et suspensivt veto over for alle rigslove, men dette dog regelm\xc3\xa6ssigt kunne v\xc3\xa6ltes ved gentagen vedtagelse med 2/3 flertal fra rigsdagens side. Dog kunne rigspr\xc3\xa6sidenten altid bestemme, at uenigheden mellem de to forsamlinger skulle afg\xc3\xb8res ved folkeafstemning. Dern\xc3\xa6st ud\xc3\xb8vede rigsr\xc3\xa5det den medvirkning ved det \xc3\xa5rlige rigsbudgets fasts\xc3\xa6ttelse, at rigsdagen ikke uden dets samtykke kunne forh\xc3\xb8je udgifter eller inds\xc3\xa6tte nye p\xc3\xa5 finanslovforslaget. Men endelig ud\xc3\xb8vede rigsr\xc3\xa5det ogs\xc3\xa5 en betydningsfuld medvirkning ved rigsforvaltningen.\n_START_SECTION_\nRigs\xc3\xb8konomir\xc3\xa5det\n_START_PARAGRAPH_\nEn ejendommelighed ved den nye tyske rigsforfatning var, at denne endog indeholdt et till\xc3\xb8b til et tredjekammer ved dens bestemmelse i artikel 165 om oprettelsen af et rigs\xc3\xb8konomir\xc3\xa5d (reichswirtschaftsrat). Dette bestod af repr\xc3\xa6sentanter for kredsarbejderr\xc3\xa5dene og rigsarbejderr\xc3\xa5det i forbindelse med repr\xc3\xa6sentanter for arbejdsgiverne og andre interesserede folkekredse og ud\xc3\xb8vede r\xc3\xa5dgivende medvirkning ved socialiseringslove og lignende love. Socialpolitiske love af grundl\xc3\xa6ggende betydning skulle nemlig af rigsregeringen f\xc3\xb8r deres indbringelse for rigsdagen forel\xc3\xa6gges r\xc3\xa5det til bet\xc3\xa6nkning. R\xc3\xa5det havde yderligere ret til selv at andrage om forel\xc3\xa6ggelse af s\xc3\xa5danne lovforslag, og hvis rigsregeringen ikke tiltr\xc3\xa5dte dem, s\xc3\xa5 skulle den alligevel indbringe dem for rigsdagen, hvor r\xc3\xa5det ogs\xc3\xa5 selv kunne give m\xc3\xb8de gennem et af sine medlemmer. R\xc3\xa5det tr\xc3\xa5dte som blot forel\xc3\xb8bigt ud i livet den 30. juni 1920 og talte i 1927 i alt 326 medlemmer.\n_START_SECTION_\nFolkets magt\n_START_PARAGRAPH_\nEndelig fremtr\xc3\xa5dte ogs\xc3\xa5 nu i visse tilf\xc3\xa6lde selve det tyske folk som umiddelbart \xc3\xb8verste rigsorgan og ikke som tidligere som blot middelbart valgorgan, idet folkeafstemning og folkeinitiativ nu blev indf\xc3\xb8rt. Ikke blot rigspr\xc3\xa6sidenten kunne altid lade en af rigsdagen vedtaget lov underkaste folkeafstemning, men s\xc3\xa5fremt 1/3 af rigsdagen forlangte en rigslovs forkyndelse udsat i to m\xc3\xa5neder, skulle den altid underkastes folkeafstemning, hvis 1/10 af samtlige v\xc3\xa6lgere forlangte det. Folkeafstemning kunne ligeledes af 1/10 af de stemmeberettigede forlanges over et af dem selv udarbejdet lovforslag, der dog f\xc3\xb8rst skulle forel\xc3\xa6gges rigsdagen. Til at s\xc3\xa6tte en af rigsdagen vedtaget beslutning ud af kraft m\xc3\xa5tte dog flertallet af de stemmeberettigede deltage i afstemningen. Ogs\xc3\xa5 ved \xc3\xa6ndringer af forfatningen, der kun kunne vedtages med kvalificeret flertal p\xc3\xa5 rigsdagen, kunne folkeafstemning anvendes, men skulle en forfatnings\xc3\xa6ndring vedtages efter folkeinitiativ, m\xc3\xa5tte flertallet af de stemmeberettigede stemme derfor. En s\xc3\xa5dan folkeafstemning \xe2\x80\x94 med negativt resultat \xe2\x80\x94 afholdtes f\xc3\xb8rste gang i 1926 ang\xc3\xa5ende erstatningen til de tyske fyrster. Derimod var folkeafstemning ikke n\xc3\xb8dvendig ved \xc3\xa6ndring af forfatningen, og selv forfatningens fuldst\xc3\xa6ndige oph\xc3\xa6velse ville derfor kunne ske uden, at folket direkte blev spurgt.\n_START_SECTION_\nDe tyske lande\n_START_PARAGRAPH_\nSom anf\xc3\xb8rt var rigets kompetence i forhold til de enkelte lande blevet meget udvidet. S\xc3\xa5ledes var det nu ikke blot riget alene, der kunne udsende gesandter og konsuler og p\xc3\xa5 egen h\xc3\xa5nd slutte traktater med udlandet \xe2\x80\x94 n\xc3\xa5r der alligevel var blevet oprettet et fransk gesandtskab i M\xc3\xbcnchen, var det alts\xc3\xa5 i strid med rigsforfatningen \xe2\x80\x94 men rigets forsvar var nu ogs\xc3\xa5 ikke blot til vands, men ogs\xc3\xa5 til lands \xe2\x80\x94 hvorved erindres, at v\xc3\xa6rnepligt var blevet afskaffet i henhold til Versaillestraktaten af 1919 \xe2\x80\x94 helt og holdent et rigsanliggende. Derimod ud\xc3\xb8vedes retsplejen i det hele i det tidligere omfang af rigsretten og landenes domstole. Dog var alle milit\xc3\xa6re retter bortfaldne, bortset fra krigstider og om bord p\xc3\xa5 krigsskibe og bortset ligeledes fra krigsretter og standretter i tilf\xc3\xa6lde af indf\xc3\xb8relse af belejringstilstand. En s\xc3\xa6rlig s\xc3\xa5kaldet statsdomstol til p\xc3\xa5d\xc3\xb8mmelse af anklager mod rigspr\xc3\xa6sidenten og rigsministrene samt af statsretlige tvistigheder mellem riget og landene eller de enkelte lande indbyrdes blev oprettet ved en rigslov af 9. juli 1921. Den bestod af rigsrettens pr\xc3\xa6sident som formand, et medlem valgt henholdsvis af den preussiske overforvaltningsret, den bayerske \xc3\xb8verste landsret og den hanseatiske overlandsret samt af 10 andre bisiddere, valgte i f\xc3\xa6llesskab af rigsdag og rigsr\xc3\xa5d. Endvidere oprettedes p\xc3\xa5 grund af mistillid til de retskyndige dommeres trofasthed over for republikken ved rigslov den 21. august 1922 en s\xc3\xa6rlig statsdomstol til beskyttelse af republikken. Den p\xc3\xa5d\xc3\xb8mte forbrydelser mod republikken eller imod medlemmer af den nuv\xc3\xa6rende eller tidligere republikanske regering i riget eller i landene med videre og bestod af 3 medlemmer af rigsretten samt af 6 andre medlemmer, der ikke beh\xc3\xb8vede at opfylde betingelserne for at bekl\xc3\xa6de dommerembede. Medlemmerne udn\xc3\xa6vntes for lovens varighed (5 \xc3\xa5r) af rigspr\xc3\xa6sidenten.\n_START_SECTION_\nBorgerrettigheder\n_START_PARAGRAPH_\nEndelig udm\xc3\xa6rkede den nye tyske rigsforfatning sig ved det us\xc3\xa6dvanligt store antal friheds- og grundrettigheder, som den anerkendte. Mange af de egentlige frihedsrettigheder kunne dog for ubestemt tid suspenderes ved et dekret af rigspr\xc3\xa6sidenten eller af regeringen i de enkelte lande i henhold til artikel 48, n\xc3\xa5r den offentlige sikkerhed og orden i riget eller i det p\xc3\xa5g\xc3\xa6ldende land udsattes for fare.\n_START_SECTION_\nRigsregeringen\n_START_PARAGRAPH_\nMed hensyn til rigsforvaltningen var rigsregeringen fordelt p\xc3\xa5 10 ministerier: udenrigs-, indenrigs-, rigs\xc3\xb8konomiministeriet (reichswirtschaftsministerium), arbejdsministeriet, ministeriet for n\xc3\xa6ring og landbrug, rigsforsvarsministeriet, justits-, finans- og postministeriet samt rigstrafikministeriet (reichsverkehrministerium). Foruden den \xc3\xb8verste civile og kriminelle rigsdomstol, rigsretten i Leipzig, der bestod af en pr\xc3\xa6sident, 7 senatspr\xc3\xa6sidenter og 80 andre dommere, og de forann\xc3\xa6vnte to nye statsdomstole fandtes der ogs\xc3\xa5 en regnskabsret i Potsdam.\n_START_SECTION_\nBef\xc3\xa6stningsv\xc3\xa6sen\n_START_PARAGRAPH_\nTysklands bef\xc3\xa6stningsv\xc3\xa6sen f\xc3\xb8r verdenskrigen var, i god overensstemmelse med h\xc3\xa6rledelsens krigsplaner, ordnet s\xc3\xa5ledes, at v\xc3\xa6gten hovedsagelig var lagt p\xc3\xa5 gr\xc3\xa6nsebef\xc3\xa6stningerne, kun i mindre grad p\xc3\xa5 f\xc3\xa6stninger inde i landet. Mod vest dannede Rhinlinjen en m\xc3\xa6gtig barriere, hvis forsvar yderligere var styrket ved en r\xc3\xa6kke f\xc3\xa6stninger: Wesel, Koblenz, K\xc3\xb6ln, Mainz, Germersheim, Strassburg og Neubreisach \xe2\x80\x94 det hele et system af rent defensiv karakter. Men foran denne linje l\xc3\xa5 den store plads mellem Mosel og Rhinen, opmarchrummet under en krig med Frankrig og beskyttet af en r\xc3\xa6kke fuldt moderne f\xc3\xa6stninger: Diedenhofen, Metz, "Feste Kaiser Wilhelm II" (20 km V. f. Strassburg), Kastenbrunnen, Dangelsheim \xe2\x80\x94 alt i alt en bef\xc3\xa6stet region af afgjort offensiv karakter._NEWLINE_Mod syd var gr\xc3\xa6nsen mod Schweiz ubeskyttet, men i Donaudalen l\xc3\xa5 f\xc3\xa6stningerne Ulm og Ingolstadt._NEWLINE_Mod syd\xc3\xb8st var gr\xc3\xa6nsen beskyttet af f\xc3\xa6stningerne Neisse, Glatz, K\xc3\xb6nigstein, Glogau og flere andre \xe2\x80\x94 for en stor del mindre moderne._NEWLINE_Gr\xc3\xa6nsen mod \xc3\xb8st var den mest truede, og p\xc3\xa5 grund af sin udstr\xc3\xa6kning og form var den vanskelig at forsvare. Her fandtes et stort antal st\xc3\xb8rre og mindre f\xc3\xa6stninger. I \xc3\x98stpreussen den store f\xc3\xa6stning K\xc3\xb6nigsberg, endvidere \xc2\xbbFeste Boyen\xc2\xab\xc2\xa0og en del mindre bef\xc3\xa6stningsanl\xc3\xa6g til forsvar af passagerne mellem de masuriske s\xc3\xb8er. Forsvaret af Weichsellinjen var styrket ved f\xc3\xa6stningerne Thorn, Kulm, Graudenz, Marienburg og Danzig. Ved gr\xc3\xa6nsen mod Polen l\xc3\xa5 Posen. L\xc3\xa6ngere tilbage Oderf\xc3\xa6stningerne Glogau og K\xc3\xbcstrin._NEWLINE_Af langt mindre betydning var f\xc3\xa6stningerne i landets mere centrale del; de var for st\xc3\xb8rstedelen for\xc3\xa6ldede._NEWLINE_Kystbef\xc3\xa6stningerne var talrige og st\xc3\xa6rke. Ved \xc3\x98sters\xc3\xb8en l\xc3\xa5 Memel, Pillau, Weichselm\xc3\xbcnde, Danzig og Swinem\xc3\xbcnde. Kielerkanalens mundinger var d\xc3\xa6kket af st\xc3\xa6rke bef\xc3\xa6stningsanl\xc3\xa6g. Wilhelmshafen var st\xc3\xa6rkt bef\xc3\xa6stet. Nords\xc3\xb8kystens flodmundinger var forsvarede af bef\xc3\xa6stningsanl\xc3\xa6g ved Cuxhafen, Geestem\xc3\xbcnde og Bochum. Endelig beskyttede det st\xc3\xa6rkt bef\xc3\xa6stede Helgoland farvandet mellem Kanalen og Nords\xc3\xb8ens flodmundinger._NEWLINE_Ingen af de tyske f\xc3\xa6stninger blev angrebet under 1. verdenskrig undtagen fra luften._NEWLINE_Efter Versaillesfredens bestemmelser skulle alle f\xc3\xa6stninger mellem Rhinen og en henved 50 km \xc3\xb8st derfor dragen linje desarmeres og sl\xc3\xb8jfes. F\xc3\xa6stningerne mod syd og \xc3\xb8st kunne bevares; en stor del af dem overgik ved fredsslutningen til Polen.\n_START_SECTION_\nS\xc3\xb8v\xc3\xa6rnet\n_START_PARAGRAPH_\nDen tyske s\xc3\xb8magt var ikke gammel, idet dens begyndelse m\xc3\xa5tte regnes fra midten af det 19. \xc3\xa5rhundrede. Kort efter, at den var skabt, overtoges den af Preussen, der f\xc3\xb8rte krigen mod Danmark 1864 og \xc3\x98strig 1866. 1864 bestod fl\xc3\xa5den af 5 dampkorvetter, 20 dampkanonb\xc3\xa5de og 2 hjuldampere samt nogle sejlskibe og var den danske s\xc3\xa5 underlegen, at Danmark uhindret kunne blokere hele den preussiske kyst. Efter 1864, da Kiel erhvervedes og straks gjordes til krigshavn, arbejdedes der p\xc3\xa5 fl\xc3\xa5dens for\xc3\xb8gelse, i begyndelsen langsomt, da de andre tyske s\xc3\xb8magter var \xc3\xa6ngstelige for Preussens herred\xc3\xb8mme p\xc3\xa5 s\xc3\xb8en, senere ved dannelsen af det Nordtyske Forbunds s\xc3\xb8v\xc3\xa6rn 1867 med st\xc3\xb8rre energi. Den tyske fl\xc3\xa5de var dog den franske langt underlegen i krigen 1870 og bestod da kun af 3 panserfregatter, 2 panserkanonb\xc3\xa5de, 11 krydsere og avisoer og 22 kanonb\xc3\xa5de. Efter den sejrrige krig og Kejserriget Tysklands dannelse steg Tysklands magt og velstand med m\xc3\xa6gtig hast. Tysklands voksende handel og industri med markeder over alle egne af jorden, og oprettelsen af kolonier bidrog til en forceret udvikling af s\xc3\xb8v\xc3\xa6rnet. Kielerkanalen byggedes og udvidedes, efter som krigsskibenes dybgang tiltog, og Helgoland erhvervedes fra England, begge dele af stor s\xc3\xb8strategisk betydning. Under admiral von Tirpitz\xe2\x80\x99 ledelse og med kejser Wilhelm 2.s kraftige st\xc3\xb8tte tog den maritime udvikling en s\xc3\xa5dan fart, at Tyskland ved verdenskrigens udbrud var i f\xc3\xa6rd med at komme op p\xc3\xa5 siden af verdens st\xc3\xb8rste dav\xc3\xa6rende s\xc3\xb8magt, England. Under krigen tilkom 6 kampskibe \xc3\xa0 26.000 t, 3 kampkrydsere \xc3\xa0 27.000 t, 12 lette krydsere, et stort antal jagere og undervandsb\xc3\xa5de foruden 83 luftskibe._NEWLINE__NEWLINE_Tabene i krigen var ikke store for kampskibenes vedkommende, nemlig 1 \xc3\xa6ldre slagskib, 1 ny kampkrydser samt 5 panserkrydsere, men derimod for de mindre, af hvilke mistedes: 19 lette krydsere, 5 kanonb\xc3\xa5de, 96 torpedob\xc3\xa5de samt 178 undervandsbaade, n\xc3\xa6sten samtlige luftskibe og en m\xc3\xa6ngde mineskibe, hj\xc3\xa6lpekrydsere og forpostskibe med mere. Efter den tabte krig blev Tysklands fl\xc3\xa5de reduceret til: 6 slagskibe p\xc3\xa5 ikke over 10.000 t, 6 krydsere p\xc3\xa5 ikke over 6.000 t samt 12 torpedob\xc3\xa5de og ingen luftskibe eller undervandsb\xc3\xa5de. Bes\xc3\xa6tningen m\xc3\xa5tte kun udg\xc3\xb8re 1.500 officerer og 15.000 mand.\n_START_SECTION_\nDen tyske borgerkrig november 1918-august 1919\n_START_PARAGRAPH_\nPerioden fra f\xc3\xb8rste verdenskrigs afslutning 11. november 1918 til vedtagelsen af Weimar-forfatningen august 1919 var pr\xc3\xa6get af store interne stridigheder og regul\xc3\xa6r krig mellem socialistiske militsgrupper og h\xc3\xb8jrenationale frikorps. De fors\xc3\xb8gte i mangel p\xc3\xa5 en egentlig tysk sikkerhedsstyrke at bev\xc3\xa6ge det tyske rige i hver sin retning.\n_START_SECTION_\nFredsbestr\xc3\xa6belser\n_START_PARAGRAPH_\nDen 9. februar 1918 sluttedes en fred med Ukraine, der d\xc3\xb8btes med det forh\xc3\xa5bningsfulde navn "br\xc3\xb8dfreden", fordi man mente, at den skulle \xc3\xa5bne Tyskland adgang til et velforsynet kornkammer. Men dette h\xc3\xa5b slog i den grad fejl, at br\xc3\xb8drationerne tv\xc3\xa6rtimod m\xc3\xa5tte neds\xc3\xa6ttes. Freden med Rusland i Brest-Litovsk i marts m\xc3\xa5ned blev ved de store afst\xc3\xa5elser, som blev dikteret Sovjetunionen, en udpr\xc3\xa6get anneksionsfred, som de, der holdt p\xc3\xa5 forsoningsfreden, ikke skjulte deres misforn\xc3\xb8jelse med. S\xc3\xa5 fulgte i for\xc3\xa5ret og sommeren 1918 de sidste store offensiver p\xc3\xa5 vestfronten, som snart afl\xc3\xb8stes af den ententeoffensiv, der f\xc3\xb8rte til de tyske h\xc3\xa6res endelige tilbagetog. \xc3\x85nden i den tyske h\xc3\xa6r var ikke mere den gamle. P\xc3\xa5 Balkan br\xc3\xb8d Bulgarien nu sammen, og 29. september stillede den \xc3\xb8verste h\xc3\xa6rledelse krav om en regering, der var villig til at skaffe v\xc3\xa5benstilstand. Hertling tr\xc3\xa5dte da tilbage, og prins Max af Baden dannede 3. oktober 1918 som tysk rigskansler og preussisk ministerpr\xc3\xa6sident Tysklands f\xc3\xb8rste virkelige parlamentariske regering._NEWLINE_Efter prins Max\xe2\x80\x99 opfordring indtr\xc3\xa5dte de to socialdemokrater Philipp Scheidemann og Gustav Bauer i hans regering efter f\xc3\xb8rst at have kr\xc3\xa6vet og f\xc3\xa5et l\xc3\xb8fte om vidtr\xc3\xa6kkende indre reformer, Belgiens og andre besatte omr\xc3\xa5ders r\xc3\xb8mning, opgivelse af traktaterne i Brest-Litovsk og Bukarest med Rum\xc3\xa6nien. Kun flertalssocialisterne blev p\xc3\xa5 denne m\xc3\xa5de deltagere i regeringen, de uafh\xc3\xa6ngige socialister, der forkastede ethvert samarbejde med borgerlige partier og fordrede \xc3\xb8jeblikkelig fredsslutning, stod uden for. I \xc3\xb8vrigt bestod den nye regering af liberale og demokratiske politikere, der iblandt Matthias Erzberger (Zentrum), og dens program, som prins Max fremsatte den 5. oktober, gik ud p\xc3\xa5 forfatningens demokratisering og i udenrigspolitisk henseende p\xc3\xa5 respekt for folkenes selvbestemmelsesret. Samme dag rettedes henvendelse til USAs pr\xc3\xa6sident, Woodrow Wilson, om at m\xc3\xa6gle fred, ved hvilken henvendelse man efterkom de \xc3\xb8nsker, der indtr\xc3\xa6ngende var blevet fremsat af det milit\xc3\xa6re hovedkvarter. Den demokratiske b\xc3\xb8lge var st\xc3\xa6rkt stigende i den n\xc3\xa6rmest f\xc3\xb8lgende tid og havde en stor styrke ved, at man ikke uden grund fortolkede pr\xc3\xa6sident Wilsons noter s\xc3\xa5ledes, at der ville blive budt Tyskland gunstigere fredsbetingelser, hvis det antog en demokratisk regeringsform, end hvis det vedblev at v\xc3\xa6re "autokratisk". I en note af 23. oktober udtalte Wilson s\xc3\xa5ledes, at "verdens nationer ikke kunne have nogen tillid til de m\xc3\xa6nds ord, der hidtil havde behersket den tyske politik". Kravet om Hohenzollernes afs\xc3\xa6ttelse m\xc3\xa5 betragtes som rejst af den sejrende entente f\xc3\xb8rend af det tyske folk. For prins Max\xe2\x80\x99 tanker var det fra f\xc3\xb8rst af ganske fremmed at g\xc3\xa5 s\xc3\xa5 vidt. Den 28. oktober, da Tysklands forbundsf\xc3\xa6ller allerede havde svigtet, gjorde regeringen skridt til en r\xc3\xa6kke lovforanstaltninger, der skulle demokratisere forfatningen inden for det konstitutionelle monarkis ramme ved at overflytte de grundl\xc3\xa6ggende rettigheder fra kejseren til folket.\n_START_SECTION_\nDen kommunistiske opstand\n_START_PARAGRAPH_\nMens socialdemokraterne (SPD) \xc3\xb8nskede et parlamentarisk demokrati, agiterede kommunisterne (KPD) for en socialistisk revolution i Tyskland, inspireret af den russiske oktoberrevolution 1917. I konkurrence med KPD lykkedes det dog SPD at f\xc3\xa5 Berlins arbejder- og soldaterr\xc3\xa5d til at godkende en revolutionsregering med deltagelse af socialdemokraterne under Friedrich Eberts ledelse. S\xc3\xa5ledes kunne Ebert pr\xc3\xa6sidere over den nye overgangsregering, Rat der Volksbeauftragten, som b\xc3\xa5de rigskansler og folkekommiss\xc3\xa6r, indtil man kunne gennemf\xc3\xb8re et valg til en forfatningsgivende nationalforsamling  ._NEWLINE_Det tyske rige var nu p\xc3\xa5virket af den revolution\xc3\xa6re \xc3\xa5nd, der ikke lod sig n\xc3\xb8je med sm\xc3\xa5 indr\xc3\xb8mmelser. Den 31. oktober gjorde mandskabet p\xc3\xa5 Kieler-fl\xc3\xa5den mytteri og ville ikke efterkomme en ordre om at sejle fl\xc3\xa5den ud i rum s\xc3\xb8, idet det med grund blev fortalt og troet, at der hermed ikke tilsigtedes man\xc3\xb8vrer, men et afg\xc3\xb8rende sammenst\xc3\xb8d med den engelske fl\xc3\xa5de. F\xc3\xb8rerne for mytteriet blev arresteret, men dette f\xc3\xb8rte blot til et virkeligt opr\xc3\xb8r i fl\xc3\xa5den, idet mandskabet den 5. november l\xc3\xb8srev sig helt fra officerernes kommando og dannede et matrosr\xc3\xa5d. Meget hurtigt bredte opr\xc3\xb8rsbev\xc3\xa6gelsen sig nu over Nordvesttyskland, hvor der rundt om i byerne dannedes arbejder- og soldaterr\xc3\xa5d, og til hele det \xc3\xb8vrige Tyskland. Det hjalp ikke, at kejseren den 2. november havde erkl\xc3\xa6ret sig for "folkets tjener". Den 4. november besluttede flertalssocialisterne at arbejde for indf\xc3\xb8relsen af en republik, og den 7. november kr\xc3\xa6vede de under indtryk af opr\xc3\xb8ret kejserens og kronprinsens \xc3\xb8jeblikkelige tronfrasigelse. Den f\xc3\xb8rste trone, der faldt for opr\xc3\xb8ret, var den brunsvigske, som bekl\xc3\xa6dtes af kejserens svigers\xc3\xb8n. Det skete allerede den 8. november, og samme dag blev det bayerske konged\xc3\xb8mme styrtet af en yderligg\xc3\xa5ende bev\xc3\xa6gelse under ledelse af Kurt Eisner, der ogs\xc3\xa5 fremsatte krav om kejserens tronfrasigelse. Den 9. november, da arbejderne i Berlin begyndte p\xc3\xa5 en generalstrejke, stillede s\xc3\xa5 prins Max foresp\xc3\xb8rgsel til kejseren, der opholdt sig i Spa, om, hvad han ville bestemme sig til. Kejseren kunne imidlertid ikke tage nogen bestemmelse, kunne og turde ikke f\xc3\xb8re h\xc3\xa6ren mod den opr\xc3\xb8rske hovedstad, men besad heller ikke mod til at se virkeligheden i \xc3\xb8jnene. Rigskansleren handlede da straks p\xc3\xa5 egen h\xc3\xa5nd, og uden nogen formel bemyndigelse offentliggjorde han en erkl\xc3\xa6ring om, at hans majest\xc3\xa6t havde nedlagt regeringen, og at kronprinsen havde opgivet sin arveret til tronen. Prins Max tr\xc3\xa5dte der efter selv tilbage og overlod sit embede til socialdemokraten Ebert. Om eftermiddagen den 9. november udr\xc3\xa5bte Scheidemann republikken fra rigsdagsbygningen, inden aften befandt kejseren sig p\xc3\xa5 en lidet tappert udseende flugt til Holland, hvortil han ankom 10. november. Den sk\xc3\xa6bne at blive afsat ramte i disse novemberdage samtlige andre tyske fyrster, og republikken indf\xc3\xb8rtes ikke blot i riget, men i alle enkeltstater._NEWLINE_I Berlin opn\xc3\xa5ede flertalssocialisterne magten den 9. november, men de var n\xc3\xb8dt til at tage et hensyn til de "uafh\xc3\xa6ngige" socialdemokrater. Den egentlige regering blev et "folkekommiss\xc3\xa6rernes r\xc3\xa5d", best\xc3\xa5ende af 3 mand fra hver af de socialdemokratiske fl\xc3\xb8je, nemlig flertalssocialisterne Ebert, Scheidemann og Landsberg, de "uafh\xc3\xa6ngige" Haase, Dittmann og Barth. Erzberger beholdt dog ledelsen af de udenrigspolitiske sager, og underhandlingerne, som under hans ledelse var begyndt med Frankrig f\xc3\xb8r revolutionen, sluttedes den 11. november med en v\xc3\xa5benstilstand, der ved sine h\xc3\xa5rde bestemmelser gav de yderligtg\xc3\xa5ende vind i sejlene. Under ledelse af Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg rejstes en voldsom bev\xc3\xa6gelse for indf\xc3\xb8relse af et sovjetstyre. Derimod holdt flertalssocialisterne bestemt p\xc3\xa5 et parlamentarisk styre og gennemf\xc3\xb8rte p\xc3\xa5 en kongres af de tyske arbejder- og soldaterr\xc3\xa5d den 16.\xe2\x80\x9419. december kravet om indkaldelse af en nationalforsamling. De \xc2\xbbuafh\xc3\xa6ngige\xc2\xab\xc2\xa0udtr\xc3\xa5dte derefter af regeringen den 29. december, og Liebknecht\xe2\x80\x99s og Rosa Luxemburg\xe2\x80\x99s s\xc3\xa6rlige tilh\xc3\xa6ngere, "spartakisterne", der allerede den 24. december havde fors\xc3\xb8gt en v\xc3\xa6bnet opstand, organiserede sig 1. januar 1919 som Tysklands kommunistparti og gjorde et nyt voldsomt fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 opr\xc3\xb8r den 5.\xe2\x80\x9413. januar, et fors\xc3\xb8g, der imidlertid f\xc3\xb8rte til mange d\xc3\xb8dsfald under de voldsomme kampe i Berlin og andre steder. Der dannedes med den flertalssocialistiske ledelses viden og godkendelse frikorps - s\xc3\xa5ledes blev Berlin besat af et korps p\xc3\xa5 40.000 mand. Under kampene i hovedstaden og andetsteds blev b\xc3\xa5de Liebknecht og Rosa Luxemburg myrdet af dette frikorps. Det var socialdemokraten Noske, der i disse dage som forsvarsminister optr\xc3\xa5dte til samfundets beskyttelse, og som koldblodigt s\xc3\xa5 sin opgave som den at v\xc3\xa6re "blodhund".\n_START_SECTION_\nValget i januar 1919\n_START_PARAGRAPH_\nEfter revolutionen omorganiserede de tyske partier sig i ny skikkelse og med nye navne. De konservative forvandlede sig til det tysknationale parti, en stor del af de nationalliberale dannede det tyske folkeparti, og af de lag, der tidligere havde givet de frisindede deres tilh\xc3\xa6ngere, udgik nu det tyske demokratiske parti. Centrum kaldte sig f\xc3\xb8rst "det kristne demokratiske folkeparti", men genoptog snart sit gamle navn. Den 19. januar holdtes valgene til nationalforsamlingen. Flertalssocialisterne fik 163 mandater, de \xc2\xbbuafh\xc3\xa6ngige\xc2\xab\xc2\xa022, de tysk-nationale 44, det tyske folkeparti 14, centrum 91, demokraterne sammen med et Rondeforbund 81. Kommunisterne holdt sig borte fra afstemningen. Ved valgene til de enkelte staters konstituerende forsamlinger blev resultatet i Preussen nogenlunde det samme som i riget, mens det i Sachsen var socialisterne, i Bayern katolikkerne (der her havde skilt sig ud fra centrum som et s\xc3\xa6rlig bayersk folkeparti), der vandt flertallet.  Nationalforsamlingen \xc3\xa5bnedes i Weimar den 6. februar. De "uafh\xc3\xa6ngige" ville ikke deltage i regeringen sammen med de borgerlige, og en regeringsdannelse fandt da sted p\xc3\xa5 grundlag af flertalssocialister, centrum og demokrater. Scheidemann blev rigskansler, mens Ebert valgtes til rigspr\xc3\xa6sident. I marts udbr\xc3\xb8d atter en revolution\xc3\xa6r bev\xc3\xa6gelse, som imidlertid ikke havde bedre held end den forrige. S\xc3\xa6rlig ondartet var den i Bayern, hvor Kurt Eisner var blevet myrdet den 21. februar, og hvor der der efter var blevet oprettet et sovjetstyre i M\xc3\xbcnchen, som imidlertid ved rigsregeringens hj\xc3\xa6lp blev tilbageerobret af det borgerlige Tyskland i begyndelsen af maj.\n_START_SECTION_\nF\xc3\xb8rste krise\xc3\xa5r 1919-1923\n_START_PARAGRAPH_\nDen 7. maj 1919 fik Tysklands delegerede p\xc3\xa5 fredskongressen i Paris fredsbetingelserne overleveret. Scheidemann ville ikke tage ansvaret for Tysklands samtykke og gik af den 20. juni. Socialdemokraten Bauer dannede en ny regering med Erzberger som finansminister, og i det hele kun best\xc3\xa5ende af flertalssocialister og centrumsfolk, de to retninger, der alene tog det ansvar p\xc3\xa5 sig at underskrive fredstraktaten, som 9. juli ratificeredes med 208 stemmer mod 115. Det, der ramte Tyskland h\xc3\xa5rdest ved hele denne fredsslutning, var ikke de landafst\xc3\xa5elser, som efterh\xc3\xa5nden med eller uden tilh\xc3\xb8rende folkeafstemning blev f\xc3\xb8rt ud i Livet: Alsace-Lorraine til Frankrig, Posen, Vestpreussen og \xc3\x98vreschlesien til Polen, Nordslesvig til Danmark, Eupen og Malm\xc3\xa9dy til Belgien, Hultschien til Tjekkoslovakiet, kolonierne, der alle tabtes, formelt delvis til Folkeforbundet, Danzig, der erkl\xc3\xa6redes for uafh\xc3\xa6ngig, men det var frem for alt de tunge erstatningsbyrder, som Tyskland fra nu af skulle b\xc3\xa6re. Versailles-traktaten udtalte, at Tyskland egentlig burde give fuld erstatning, men erkendte, at dets hj\xc3\xa6lpekilder ikke strakte til. Hovedsummen blev ikke fastsat, men traktaten n\xc3\xb8jedes med at opregne forskellige kategorier af skade, hvoraf de vigtigste var \xc3\xb8del\xc3\xa6ggelserne i Nordfrankrig og Belgien, de \xc3\xb8delagte skibe, Belgiens h\xc3\xa6rudgifter, de ulige landes pensioner for faldnes efterladte og invalider. Foruden penge skulle der ydes en m\xc3\xa6ngde naturalpr\xc3\xa6stationer, og erstatningens endelige st\xc3\xb8rrelse skulle fasts\xc3\xa6ttes senest 1. maj 1921 af en s\xc3\xa6rlig erstatningskommission, som p\xc3\xa5 grundlag af Tysklands betalingsevne havde at udarbejde en plan for g\xc3\xa6ldens afvikling. Undlod Tyskland med fors\xc3\xa6t at opfylde sine forpligtelser, fik de allierede regeringer ret til at foretage "sanktioner" ved alle de midler, omst\xc3\xa6ndighederne kr\xc3\xa6vede. Tyskland skulle imidlertid straks begynde at betale. Den 11. august vedtog nationalforsamlingen en ny forfatning, der omend mere partikularistisk end oprindelig foresl\xc3\xa5et dog bet\xc3\xb8d et skridt hen imod rigets st\xc3\xb8rre enhed, sammenlignet med kejserd\xc3\xb8mmets forfatning. S\xc3\xa6rlig omfattende sociale reformer blev ikke gennemf\xc3\xb8rt, og nogle vage fors\xc3\xb8g med \xc2\xbbbedriftsr\xc3\xa5d\xc2\xab\xc2\xa0var et mindre v\xc3\xa6sentligt skridt i retning af den meget dr\xc3\xb8ftede socialisering end de "krigsskatter", der gennemf\xc3\xb8rtes af Erzberger, og som lagde tunge byrder p\xc3\xa5 den velhavende del af befolkningen. Stillet over for de voldsomme erstatningskrav, oven i k\xc3\xb8bet med formindsket landomr\xc3\xa5de, var det bydende n\xc3\xb8dvendigt for Tyskland at skaffe sig nye indt\xc3\xa6gter. _NEWLINE_Den 10. januar 1920 forkyndte pr\xc3\xa6sident Ebert: "Vi skal \xc3\xa6rligt fors\xc3\xb8ge at opfylde vore forpligtelser over for Ententen i overensstemmelse med fredstraktaten, men hvis der er bestemmelser, som viser sig at v\xc3\xa6re uigennemf\xc3\xb8rlige, m\xc3\xa5 vi h\xc3\xa5be, at Ententen vil forst\xc3\xa5 dette og v\xc3\xa6re i stand til at im\xc3\xb8dekomme os i vore vanskeligheder". Den konservative-nationalistiske agitation anslog andre strenge, og misforn\xc3\xb8jelsen og skuffelsen over de allieredes h\xc3\xa5rdhed gav den vind i sejlene. Man kunne med en vis virkning henvise til, at det var ikke England og Amerika, der havde gennemtvunget disse bestemmelser, men Frankrig, og at f\xc3\xb8lgelig den store fejl fra Tysklands side havde v\xc3\xa6ret dets selvopgivelse over for de franske h\xc3\xa6re. Den 13. marts 1920 foretog den h\xc3\xb8jtst\xc3\xa5ende embedsmand Kapp et statskupfors\xc3\xb8g, Kappkuppet, der et par dage gjorde ham til herre i rigshovedstaden, hvorfra regeringen flygtede, men som hurtigt blev bragt til at strande ved en generalstrejke.\n_START_SECTION_\nValget i juni 1920\n_START_PARAGRAPH_\nDen 6. juni 1920 blev der afholdt det f\xc3\xb8rste valg til rigsdagen efter den nye forfatning. Ved valget blev der fremgang for de yderligg\xc3\xa5ende i national og social henseende: uafh\xc3\xa6ngige socialister gik frem til 81, tyske folkeparti til 62, tysk nationale til 66, men demokraterne tilbage til 45, flertalssocialisterne til 112, centrum til 70. En mere konservativ regering var nu naturlig, og Konstantin Fehrenbach dannede et ministerium af Zentrum og demokrater med Joseph Wirth som finansminister og Walter Simons som udenrigsminister. Ogs\xc3\xa5 denne regering m\xc3\xa5tte efterkomme det krav fra verdenskrigens sejrherrer, at Tyskland skulle afrustes og beholde blot et rigsv\xc3\xa6rn til at opretholde den indre orden. Hvor megen magt, der l\xc3\xa5 p\xc3\xa5 dette rigsv\xc3\xa6rns hensigtsm\xc3\xa6ssigste indretning, havde Kappkuppet vist. Den 30. juli 1920 antoges en rigsv\xc3\xa6rnslov for den nye h\xc3\xa6r, i hvilken den almindelige v\xc3\xa6rnepligt blev oph\xc3\xa6vet, og den 5. august vedtoges en lov om civilbefolkningens afv\xc3\xa6bning. Senere, i maj 1921, blev den bayerske ministerpr\xc3\xa6sident von Kahr tvunget til under trussel fra de allierede om bes\xc3\xa6ttelse af Ruhr at afv\xc3\xa6bne et i Bayern dannet "einwohnerwehr".\n_START_SECTION_\nSp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5let om krigserstatninger\n_START_PARAGRAPH_\nErstatningernes samlede bel\xc3\xb8b blev fastsat forel\xc3\xb8big p\xc3\xa5 en konference i Paris den 24.-29. januar 1921. Tyskland skulle i alt betale 226 milliarder guldmark (til 1932 \xc3\xa5rlige betalinger stigende fra 2 til 5 milliarder, derp\xc3\xa5 til 1963 6 \xc3\xa5rlige milliarder), desuden i tiden 1921\xe2\x80\x941963 et bel\xc3\xb8b svarende til 12\xc2\xa0% af den tyske eksports v\xc3\xa6rdi. Ved en konference i London den 1.\xe2\x80\x947. marts, hvor Tyskland havde repr\xc3\xa6sentanter, afvistes tilbud, som disse gjorde om at betale noget mindre bel\xc3\xb8b, og der truedes med okkupation, hvis ikke Pariserbeslutningen opfyldtes. Da tyskerne v\xc3\xa6grede sig, besattes Duisburg, Ruhrort og D\xc3\xbcsseldorf den 8. marts. Pariserkongressens beslutninger var udarbejdet uden hensyn til eksperterne, og de blev opgivet, da erstatningskommissionen den 27. april fastslog Tysklands forpligtelser til 132 milliarder. I tilslutning hertil udarbejdedes en betalingsplan, efter hvilken der \xc3\xa5rligt skulle betales 2 milliarder, og desuden et \xc3\xa5rligt bel\xc3\xb8b svarende til 26\xc2\xa0% af den tyske eksports v\xc3\xa6rdi til forrentning og afdrag. Den fremsattes den 5. maj i Londonerultimatumet med en frist p\xc3\xa5 6 dage. I tilf\xc3\xa6lde af v\xc3\xa6gring truedes med okkupation af Ruhrdistriktet. Efter forg\xc3\xa6ves fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at f\xc3\xa5 amerikansk m\xc3\xa6gling tr\xc3\xa5dte Fehrenbach tilbage, og Wirth dannede den 10. maj en regering af centrum, flertalssocialister og demokrater med opfyldelsespolitikken som program og med Rathenau som genrejsningsminister. Som offer for dette fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at im\xc3\xb8dekomme de tidligere fjender myrdedes Erzberger den 25. august af en patriotisk fanatiker.\n_START_SECTION_\nDen \xc3\xb8konomiske krise\n_START_PARAGRAPH_\nDer r\xc3\xa5dede i folket megen bitterhed over det tryk, der gennem erstatningerne skulle l\xc3\xa6gges p\xc3\xa5 det tyske folk under forhold, der var vanskelige nok i forvejen og herigennem m\xc3\xa5tte yderligere forv\xc3\xa6rres. Der var 2 millioner arbejdsl\xc3\xb8se og 4 millioner, der kun arbejdede den halve tid. Valutakursen, der havde v\xc3\xa6ret under pari siden krigen, faldt i l\xc3\xb8bet af 1921 med for\xc3\xb8get fart, idet regeringen s\xc3\xa5 som den eneste redning i den \xc3\xb8konomiske situation, hvori den befandt sig, at trykke stadig flere nye sedler. Valutafaldet, inflationen, m\xc3\xa5tte f\xc3\xb8les s\xc3\xa6rlig h\xc3\xa5rdt af alle fast l\xc3\xb8nnede, men gav p\xc3\xa5 den anden side mange frie virksomheder en betydelig chance. Ganske s\xc3\xa6rligt kom der h\xc3\xb8jkonjunktur for industrien i Westfalen, og mellem dem, der her tjente sig op til uanet rigdom, var Hugo Stinnes. V\xc3\xa6ldige formuer samledes p\xc3\xa5 enkelte h\xc3\xa6nder, mens store dele af nationen led bitter n\xc3\xb8d. Under disse forhold samlede de uafh\xc3\xa6ngige socialister sig med kommunisterne i Tysklands forenede kommunistparti, der sluttede sig til 3. internationale, mens flertalssocialisterne indordnede sig under 2. internationale. Den nationale reaktion fik vind i sejlene ikke blot ved harmen over opfyldelsespolitikken over for de allieredes fordringer, men ogs\xc3\xa5 ved l\xc3\xb8sningen af det \xc3\xb8vreschlesiske sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l. Den 20. marts havde der i \xc3\x98vreschlesien fundet et plebiscit (en folkeafstemning) sted, hvorved der blev afgivet 717.122 stemmer for Tyskland, 483.514 for Polen, men Folkeforbundet traf dog i oktober den afg\xc3\xb8relse, at det vigtigste tyske industridistrikt skulle tilfalde Polen. Wirth m\xc3\xa5tte nu omdanne sit ministerium, hvori demokraterne ikke mere ville deltage som parti (dog var Rathenau og forsvarsministeren, Gessler, n\xc3\xa6rmest demokrater).\n_START_SECTION_\nRapallotraktaten\n_START_PARAGRAPH_\nI \xc3\xa5ret 1922 blev underskuddet p\xc3\xa5 finansbudgettet s\xc3\xa5 voldsomt, at man blev n\xc3\xb8dt til at bede de allierede om moratorier og til at give erstatningskommissionen ret til tilsyn med Tysklands finansielle foranstaltninger. I januar overtog Rathenau udenrigsministeriet, og han f\xc3\xb8rte med den franske minister Loucheur ret frugtbare forhandlinger om lempelser i Tysklands vilk\xc3\xa5r, men vanskeliggjorde sikkert stillingen ud ad til ved den 16. april med Rusland at slutte traktaten i Rapallo, hvorved Tyskland og Rusland indbyrdes opgav alle krav p\xc3\xa5 krigsskadeserstatning og gav hinanden l\xc3\xb8fte om \xc3\xb8konomiske begunstigelser. Traktaten rummede i virkeligheden ingen hemmelig politisk aftale, men som en tiln\xc3\xa6rmelse mellem Tyskland og Sovjetunionen blev der fra de allieredes side set p\xc3\xa5 den med mishag og mist\xc3\xa6nksomhed. Den 24. juni myrdedes Rathenau af to nationalister. Den 24. september dannedes en st\xc3\xa6rkere socialdemokratisk front ved ny sammenslutning af flertalssocialister og uafh\xc3\xa6ngige. I november afgik Wirth, og den storindustrielle Kuno dannede et ministerium, hvori ogs\xc3\xa5 det tyske folkeparti indtr\xc3\xa5dte. Under alt dette var opfyldelsespolitikken blevet stadig vanskeligere. Ved en konference i Cannes var der tilst\xc3\xa5et Tyskland flere lempelser, men alle tyske fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 opfyldelse blev gjort til intet ved de voldsomme markfald, der fulgte efter Rathenau\xe2\x80\x99s mord. Tyskland bad p\xc3\xa5 ny om moratoria, men p\xc3\xa5 en konference i London den 8.\xe2\x80\x9414. august s\xc3\xb8gte Raymond Poincar\xc3\xa9 p\xc3\xa5 Frankrigs vegne forg\xc3\xa6ves at vinde den engelske regering for at tage \xc2\xbbproduktive panter\xc2\xab\xc2\xa0som betingelse for at tilst\xc3\xa5 henstand. P\xc3\xa5 en ny konference i London den 9.\xe2\x80\x9411. december foreslog Bonar Law, der i oktober havde afl\xc3\xb8st Lloyd George som engelsk f\xc3\xb8rsteminister, over for det franske forslag om at tage Ruhrdistriktet som pant et fler\xc3\xa5rigt moratorium for at lette Tysklands valutastabilisering og dermed dets evne til at betale erstatningerne.\n_START_SECTION_\nBonar Laws afpresningspolitik og bes\xc3\xa6ttelsen af Ruhr-distriktet\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 konferencen i Paris den 4. januar 1923 udformede Bonar Law sin plan n\xc3\xa6rmere og s\xc3\xb8gte at modarbejde Poincar\xc3\xa9\xe2\x80\x99s planer om "sanktioner", dels fordi han frygtede for, at den franske bes\xc3\xa6ttelse skulle blive led i planerne om at sikre den franske \xc3\xb8stgr\xc3\xa6nse mod invasion, og dels fordi han mente, at s\xc3\xa5danne forholdsregler ville f\xc3\xa5 \xc3\xb8del\xc3\xa6ggende f\xc3\xb8lger for Europas \xc3\xb8konomiske stilling. Efter at erstatningskommissionen den 26. december 1921 og 9. januar 1923 havde erkl\xc3\xa6ret \xe2\x80\x94 med afvigende votum fra det britiske medlem \xe2\x80\x94 at Tyskland "med vilje" havde svigtet sine forpligtelser, besatte franske og belgiske tropper den 11. januar Ruhromr\xc3\xa5det med det form\xc3\xa5l, at der gennem en kommission af ingeni\xc3\xb8rer skulle afpresses dette den erstatning, som tyskerne ikke frivillig ville betale. Ruhrs befolkning satte imod denne udnyttelse en "passiv modstand", som underst\xc3\xb8ttedes af den tyske regering med um\xc3\xa5delige summer. I 8 m\xc3\xa5neder blev den landsdel, der hidtil havde udgjort en v\xc3\xa6sentlig kilde til indkomst for finanserne, en trykkende byrde for disse. De vanskeligheder, der forvoldtes herved, f\xc3\xb8rte til ubegr\xc3\xa6nset inflation, som yderligere forv\xc3\xa6rredes ved rigsbankens slette styrelse. I juni var markens kurs i forhold til dollaren 150.000, den 30. juli 1 milliard, den 20. november 4,2 billioner \xe2\x80\x94 det vil sige, at den var sunket til fuldst\xc3\xa6ndig v\xc3\xa6rdil\xc3\xb8shed. Sult og elendighed p\xc3\xa5 h\xc3\xb8jde med de lidelser, der havde ramt \xc3\x98strig, syntes nu at true Tyskland.\n_START_SECTION_\n\xc3\x98lstuekuppet\n_START_PARAGRAPH_\nUnder disse forhold dannedes en stor regeringskoalition af socialister, demokrater, centrum og det tyske folkeparti, under ledelse af det sidste, idet Gustav Stresemann blev rigskansler og udenrigsminister. Den vanskelige post som finansminister overtoges af socialisten Hilferding. Denne regering, udn\xc3\xa6vnt den 14. august, opgav den passive modstand i Ruhr og indf\xc3\xb8rte belejringstilstand over hele riget for at modarbejde den uro, g\xc3\xa6ring og opl\xc3\xb8sning, som rundt omkring var i stigen. Bayern, i hvis sydlige del den gamle modstand mod Preussen var meget levende, havde allerede i sommeren 1922 n\xc3\xa6gtet at anerkende rigets lovgivning og domstole, og under ledelse af den tidligere generalstabschef Erich Ludendorff og arbejderen Adolf Hitler organiseredes i M\xc3\xbcnchen en "nationalsocialistisk bev\xc3\xa6gelse", hvis f\xc3\xb8rste m\xc3\xa5l var monarkiets gennemf\xc3\xb8relse, for hvilken der hele tiden i Bayern havde v\xc3\xa6ret en st\xc3\xa6rk stemning. I september 1923 fik den tidligere minister von Kahr overdraget diktatorisk myndighed over Bayern, og et fors\xc3\xb8g, som nationalsocialisterne i november gjorde p\xc3\xa5 at vinde magten, l\xc3\xb8b ud i sandet s\xc3\xa5ledes, at videre foranstaltninger fra regeringens side blev overfl\xc3\xb8dige. _NEWLINE_Imidlertid var det ogs\xc3\xa5 i Sachsen kommet til revolution, men i modsat retning. Her havde de yderligtg\xc3\xa5ende socialister magten, og uden at ministerpr\xc3\xa6sidenten Zeigner tog afstand, havde finansministeren Bottcher holdt en tale, hvori han kaldte proletariatet frem til v\xc3\xa6bnet kamp mod den best\xc3\xa5ende statsordning.  Den 22. oktober rykkede rigsv\xc3\xa6rnet ind i Sachsen, tvang Zeigner til afgang og genoprettede den borgerlige orden i landet. Ogs\xc3\xa5 i Th\xc3\xbcringen rykkede rigsv\xc3\xa6rnet ind og afv\xc3\xa6bnede en "r\xc3\xb8d" h\xc3\xa6r, som var blevet herskende her. I Rhinlandet ytrede der sig en separatistisk, for rigsenheden farlig bev\xc3\xa6gelse, og en uafh\xc3\xa6ngig Rhinlands-republik blev proklameret i Aachen og andre byer. Denne bev\xc3\xa6gelse begunstigedes af franskm\xc3\xa6ndene, men d\xc3\xb8de dog hen i l\xc3\xb8bet af f\xc3\xa5 m\xc3\xa5neder.\n_START_SECTION_\nIndf\xc3\xb8relse af rentemarken\n_START_PARAGRAPH_\nSocialisten Hilferding var udtr\xc3\xa5dt af regeringen i oktober. Endnu en stor opgave l\xc3\xb8stes af ministeriet som helhed inden dets afgang, idet det den 15. november 1923 til afl\xc3\xb8sning af den \xc3\xb8delagte rigsmark gav Tyskland en ny m\xc3\xb8ntenhed: rentemarken. Rentemarken blev ligestillet med den efter dollaren beregnede guldmark og sat i det faste forhold til 1 dollar af 1:4. Da dollarkursen f\xc3\xa5 dage efter blev fastsat til 4,2 billioner, blev ogs\xc3\xa5 guldmark og rentemark for bestandig sat hg med 1 billion. Man s\xc3\xb8gte at sikre en uforanderlig kurs for rentemarken ved en begr\xc3\xa6nset udstedelse af pengesedler og navnlig ved at l\xc3\xa6gge en 4\xc2\xa0% guld-grundskyld p\xc3\xa5 hele det tyske n\xc3\xa6ringsliv. _NEWLINE_Da rigsdagen tr\xc3\xa5dte sammen p\xc3\xa5 ny den 20. november, blev dens forhandlinger straks forstyrret af kommunistiske opt\xc3\xb8jer. Efter, at rigskansler Gustav Stresemann havde talt den 22. november, stillede b\xc3\xa5de tysk-nationale og socialdemokrater mistillidsvota. De blev forkastet med forskellige flertal, men rigskansleren erkl\xc3\xa6rede, at regeringen ikke havde til hensigt at forts\xc3\xa6tte sine forretninger p\xc3\xa5 grundlag af en parlamentarisk aritmetik og forlangte en klar og utvetydig afg\xc3\xb8relse. Da s\xc3\xa5 et af de fire regeringspartier stillet tillidsvotum var forkastet, m\xc3\xa5tte regeringen betragtes som styrtet. Den 1. december dannede der efter centrumsmanden Marx en regering af mellempartierne med Stresemann som udenrigsminister og Hans Luther som finansminister. I de \xc3\xb8konomiske sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l m\xc3\xa5tte denne regering finde sin vigtigste opgave. Om den forf\xc3\xa6rdelige n\xc3\xb8dstilstand i Tyskland p\xc3\xa5 dette tidspunkt vidnede den ny rigskansler i en tale, som blev rundkastet ved juletid 1923: "Vi er s\xc3\xa5 forarmede, at hundredetusinder i det tyske folk vil v\xc3\xa6re glade, hvis de i juledagene gennem de talrige velg\xc3\xb8renhedsinstitutioner i ind- og udland for en enkelt gangs skyld vil blive i stand til at spise sig m\xc3\xa6tte". Omtrent samtidig betegnede udenrigsminister Stresemann Tyskland som et sygt lem p\xc3\xa5 det europ\xc3\xa6iske legeme og genstand for alle europ\xc3\xa6iske kulturfolks bekymring.\n_START_SECTION_\nRelativ stabilitet 1924-1929\n_START_PARAGRAPH_\n1924 bragte en lindring i de indre \xc3\xb8konomiske forhold og en forbedring af rigets stilling udadtil. Regeringen gennemf\xc3\xb8rte i tilslutning til det foreg\xc3\xa5ende \xc3\xa5rs valutareform flere betydningsfulde finansielle og \xc3\xb8konomiske reformer. Der faldt nu igen mere ro over befolkningen, og der kunne indf\xc3\xb8res et mere normalt styre b\xc3\xa5de i Bayern, Sachsen og Th\xc3\xbcringen. Udadtil blev der bedre vilk\xc3\xa5r for forhandlinger med Frankrig og England. I januar afl\xc3\xb8ste i England ministeriet Mac Donald ministeriet Bonar Law, og i maj afl\xc3\xb8ste Herriot i Frankrig som ministerpr\xc3\xa6sident Poincar\xc3\xa9. Nu aftaltes p\xc3\xa5 en konference i London Dawes-planen, der ikke fastslog erstatningssummens totalsum eller tidsfristen for dens betaling, men en betalingsplan for de f\xc3\xb8rste 10 \xc3\xa5r, hvorp\xc3\xa5 der skulle forhandles om en ny overenskomst. For de f\xc3\xb8rste 4 \xc3\xa5r var raterne henholdsvis 1000, 1200, 1200 og 1250 mio. guldmark, derp\xc3\xa5 1928\xe2\x80\x9429 2500 mio. og s\xc3\xa5dan videre de f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5r. Summerne skulle tilvejebringes med \xc3\xa5rlige bel\xc3\xb8b fra jernbanerne p\xc3\xa5 650 mio., fra industrien p\xc3\xa5 250 mio., gennem en transportskat p\xc3\xa5 290 mio. og i \xc3\xb8vrigt fra rigets budget. Fra 1930 t\xc3\xa6nkte man sig muligheden af en for\xc3\xb8gelse i betalingerne, hvis en \xc2\xbbvelstandsindex\xc2\xab\xc2\xa0p\xc3\xa5 grundlag af jernbanetrafik, folketal, udenrigshandel, tobak- og kulforbrug viste opgang i Tysklands betalingsevne. Organisationen af erstatningsydelserne skete ved, at de tyske statsbaner indtil 1964 skulle forpagtes til et "Deutsche Reichsbahn-Gesellschaft", der skulle udstede obligationer og aktier, hvoraf et bel\xc3\xb8b p\xc3\xa5 13 milliarder \xc3\xa5rligt skulle forrentes med 650 mio., der skulle tilflyde de allierede. Den tyske industri fik p\xc3\xa5lagt en hypotekg\xc3\xa6ld p\xc3\xa5 5 milliarder, for hvilke der skulle udstedes obligationer af en "Bank f\xc3\xbcr deutsche Industrieobligationen" til forrentning og afdrag med 6\xc2\xa0% pro anno. De obligationer, der skulle overdrages de allierede, skulle bestyres af en s\xc3\xa6rlig dertil nedsat kommission. For at Tyskland kunne v\xc3\xa6re i stand til at pr\xc3\xa6stere disse ydelser, m\xc3\xa5tte dets finanser og \xc3\xb8konomi genrejses. Derfor fastslog Dawes-planen en omorganisation af Deutsche Bank til en af regeringen uafh\xc3\xa6ngig seddelbank med privilegium p\xc3\xa5 seddeludstedelse og under tilsyn af kommissi\xc3\xa6rer for de allierede lande. Et l\xc3\xa5n p\xc3\xa5 800 mio. guldmark optoges i oktober 1924. Foruden om Dawes-planen enedes man i London om r\xc3\xb8mningen af Ruhr inden et \xc3\xa5rs forl\xc3\xb8b, og i den n\xc3\xa6rmest f\xc3\xb8lgende tid skete store lempelser i bes\xc3\xa6ttelsen. Toldgr\xc3\xa6nsen mellem det besatte omr\xc3\xa5de og det \xc3\xb8vrige Tyskland oph\xc3\xa6vedes, og besatte gruber og virksomheder r\xc3\xb8mmedes. Den 1. september 1924 tr\xc3\xa5dte Dawes-planen i kraft, og siden betalte Tyskland regelm\xc3\xa6ssigt sine ydelser, som gennem en generalagent for erstatningerne, der udgjorde erstatningskommissionens repr\xc3\xa6sentant, leveredes til de allierede.\n_START_SECTION_\nValget i maj 1924\n_START_PARAGRAPH_\nValgene i maj 1924 stod om Dawes-planen. I en valgtale frar\xc3\xa5dede rigskansler Marx det tyske folk at g\xc3\xa5 imod Versaillestraktatens bestemmelser. De tysk-nationale udsendte et opr\xc3\xa5b, hvori de kr\xc3\xa6vede: et folk, et rige, en kejser. Valgresultatet blev til gunst for de yderligtg\xc3\xa5ende nationalister og kommunisterne. Der valgtes 100 socialdemokrater, 96 tysk-nationale, 65 af centrum, 62 kommunister, 44 af det tyske folkeparti, 32 s\xc3\xa5kaldte tysk \xc2\xbbv\xc3\xb6lkische\xc2\xab\xc2\xa0(Ludendorff\xe2\x80\x99s tilh\xc3\xa6ngere), 28 demokrater og 44 af forskellige mindre partier. Der var dog flertal i den nye rigsdag for regeringens \xc2\xbbopfyldelsespolitik\xc2\xab\xc2\xa0med hensyn til erstatningsbestemmelserne, og ministeriet Marx fik et tillidsvotum med 247 stemmer mod 183. Marx og Stresemann kunne som Tysklands repr\xc3\xa6sentanter rejse til London for at tr\xc3\xa6ffe de endelige aftaler. Planen godkendtes af rigsdagen, idet de love, der var n\xc3\xb8dvendige for at sikre dens gennemf\xc3\xb8relse i Tyskland, vedtoges den 29. august. Den 7. oktober opfordrede det tyske folkepartis rigsdagsgruppe kabinettet Marx til at demissionere og opl\xc3\xb8se rigsdagen. Efter en r\xc3\xa6kke strandede forhandlinger om en bredere basis for regeringen fandt opl\xc3\xb8sningen sted. Deutsche Volkspartei gik s\xc3\xa5vel som Deutschnationale Volkspartei til valg p\xc3\xa5 et program, der vedkendte sig monarkiets genoprettelse som m\xc3\xa5l. Der valgtes ved disse valg 131 socialdemokrater, 102 Deutschnationale, 68 af Zentrum, 50 af Deutsche Volkspartei, 44 kommunister, 32 demokrater, 14 tysk-"v\xc3\xb6lkische", 48 af andre partier \xe2\x80\x94 en forskydning fra yderpartierne til mellempartierne, mens de samtidig \xe2\x80\x94 i december \xe2\x80\x94 afholdte landdagsvalg i Preussen viste en forskydning til h\xc3\xb8jre. Allerede den 10. december besluttede ministeriet Marx at tr\xc3\xa6de tilbage.\n_START_SECTION_\nLuther rigskansler\n_START_PARAGRAPH_\nDen 15. januar 1925 blev Hans Luther af Deutsche Volkspartei (Det tyske folkeparti) udn\xc3\xa6vnt til rigskansler, den 18. januar var ministerlisten f\xc3\xa6rdig, og det m\xc3\xa6rkeligste ved denne regeringsdannelse var de tysk-nationales deltagelse. For f\xc3\xb8rste gang havde dette parti repr\xc3\xa6sentanter i den tyske regering, mens socialdemokraterne var holdt helt uden for og ligeledes demokraterne som parti, idet forsvarsministeren, Gessier, der oprindelig var demokrat, ikke mere kunne betragtes som sit partis repr\xc3\xa6sentant. Stresemann var ogs\xc3\xa5 i dette ministerium udenrigsminister, og han og Luther m\xc3\xa5tte betragtes som de f\xc3\xb8rende ministre. Af socialdemokratiet blev regeringen imidlertid betragtet som en udpr\xc3\xa6get h\xc3\xb8jreregering, "Vorw\xc3\xa4rts" truede den endog med generalstrejke, og socialdemokraten Breitscheid betegnede den i rigsdagen som en etape p\xc3\xa5 vejen til genoprettelse af monarkiet. Imidlertid erkl\xc3\xa6rede regeringen selv i sin programudtalelse, at den ville betragte ethvert fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at omstyrte republikken som h\xc3\xb8jforr\xc3\xa6deri. Der var nu en mods\xc3\xa6tning mellem rigets styre og styret i Preussen, der stadig var socialdemokratisk, men et fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at g\xc3\xb8re rigskansler Marx til afl\xc3\xb8ser af den preussiske ministerpr\xc3\xa6sident Braun mislykkedes. Fra konservativ side dreves en p\xc3\xa5g\xc3\xa5ende agitation mod ledende socialdemokrater, der imellem selve rigspr\xc3\xa6sident Ebert. Den 28. februar 1925 afgik denne ved d\xc3\xb8den, og det store sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l om hans efterf\xc3\xb8lger afgjordes den 26. april s\xc3\xa5ledes, at Tysklands ledende feltherre under verdenskrigen, Hindenburg, valgtes med 14.639.000 stemmer, mens 13.740.000 faldt p\xc3\xa5 Marx som kandidat for de mere demokratiske partier og 4.900.000 p\xc3\xa5 kommunisternes kandidat, den tidligere mesterbokser Thaelmann. Dette pr\xc3\xa6sidentvalg vakte frygt i udlandet og f\xc3\xb8ltes som en triumf af de tyske monarkister. Hindenburg m\xc3\xa5tte imidlertid for at overtage sit embede afl\xc3\xa6gge ed p\xc3\xa5 den republikanske forfatning, og ingen kunne betvivle, at han ville v\xc3\xa6re tro mod det l\xc3\xb8fte, han s\xc3\xa5ledes aflagde. I virkeligheden blev hans valg snarere en styrkelse end en sv\xc3\xa6kkelse for republikken.\n_START_SECTION_\nLocarno-pagten\n_START_PARAGRAPH_\nTyskland havde allerede i begyndelsen af \xc3\xa5ret optaget samarbejde med de allierede om fuldst\xc3\xa6ndig at gennemf\xc3\xb8re fredstraktatens bestemmelser om den tyske afv\xc3\xa6bning. Den 4. oktober optog Tyskland p\xc3\xa5 en konference i Locarno i Schweiz forhandling med en r\xc3\xa6kke andre europ\xc3\xa6iske lande om en "sikkerhedspagt" til betryggelse af freden i Europa. Efter forskellige vanskeligheder underskreves udkastet til en s\xc3\xa5dan pagt samt udkast til voldgiftstraktater mellem Tyskland og Frankrig og Tyskland og Belgien. Idet Frankrig og Tyskland i Locarno garanterede hinandens gr\xc3\xa6nser, var det afg\xc3\xb8rende, der skete fra tysk side, i virkeligheden et afkald for bestandig p\xc3\xa5 Alsace-Lorraine \xe2\x80\x94 hvad der hos de tyske nationalister vakte uhyre forbitrelse. Den tysk-nationale partibestyrelse erkl\xc3\xa6rede aftalerne i Locarno for uantagelige ud fra hensynet til de tyske "livsn\xc3\xb8dvendigheder" og besluttede 25. oktober at tr\xc3\xa6kke repr\xc3\xa6sentanter tilbage fra regeringen. De rester, der blev tilbage af denne, besluttede imidlertid at forts\xc3\xa6tte p\xc3\xa5 den i Locarno begyndte vej, og den 1. december underskreves Locarno-pagten i London af alle de interesserede magter. Samme dag begyndte de engelske tropper at r\xc3\xb8mme K\xc3\xb6ln, og samme dag tr\xc3\xa5dte kabinettet Luther tilbage.\n_START_SECTION_\nIndtr\xc3\xa6delse i Folkeforbundet\n_START_PARAGRAPH_\nEfter fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at danne en ny stor regeringskoalition, der n\xc3\xa5ede fra folkepartiet til socialisterne, blev resultatet af den langvarige ministerkrise, at Luther den 20. januar 1926 dannede en regering med st\xc3\xb8tte fra demokraterne, centrum, det tyske og det bayerske folkeparti, et "neutralt midtkabinet", der skulle v\xc3\xa6re uafh\xc3\xa6ngigt over for b\xc3\xa5de det yderste h\xc3\xb8jre og yderste venstre. Dets stilling var vanskelig, dets program ret vidtsv\xc3\xa6vende, men dog med et l\xc3\xb8fte om overholdelse af Locarno-traktaterne. I rigsdagen vedtoges et tillidsvotum med 160 stemmer mod 150, idet andre 150 undlod at stemme. Rigsdagens udenrigspolitiske udvalg vedtog den 3. februar med 18 stemmer mod 8 at give regeringen fuldmagt til at indmelde det tyske rige i Folkeforbundet, og regeringen vedtog der efter enstemmigt at foretage denne indmeldelse. Efter forskellige vanskeligheder indstillede Folkeforbundsr\xc3\xa5det enstemmigt at indr\xc3\xb8mme Tyskland en permanent plads i r\xc3\xa5det, og den 8. september optoges da Tyskland enstemmigt som medlem af Folkeforbundet. Den tyske delegation indtog den 10. september sit s\xc3\xa6de ved et Folkeforbundsm\xc3\xb8de i Gen\xc3\xa8ve. Udenrigsminister Stresemann holdt en udpr\xc3\xa6get fredstale, og Frankrigs udenrigsminister Aristide Briand holdt en lige s\xc3\xa5 fredsvenlig velkomsttale. I samme m\xc3\xa5ned m\xc3\xb8dtes Stresemann og Briand til venskabelige forhandlinger i Thoiry.\n_START_SECTION_\nMarx rigskansler\n_START_PARAGRAPH_\nImidlertid var Luther allerede i maj g\xc3\xa5et af, og anledningen hertil havde v\xc3\xa6ret, at han havde kontrasigneret en forordning af rigspr\xc3\xa6sident Hindenburg, hvor efter det gamle tyske kejserflag med de sort-hvid-r\xc3\xb8de farver genindf\xc3\xb8rtes. Han faldt da i rigsdagen for et mistillidsvotum, stillet af demokraterne, og Marx blev den 17. maj rigskansler i en regering med omtrent de samme medlemmer som Luther\xe2\x80\x99s, men beredt til at indtage en mere selvst\xc3\xa6ndig holdning over for nationalisterne, som Luther i virkeligheden havde st\xc3\xb8ttet sig til. En vanskelig sag, der ved denne tid tr\xc3\xa6ngte sig p\xc3\xa5, var fyrsteaffindelserne. Mens der i flere af de enkelte lande, fx Bayern, var n\xc3\xa5et en mindelig l\xc3\xb8sning af sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5let om, hvilke kapitaler og ejendele der skulle tildeles de afsatte fyrstehuse som deres retm\xc3\xa6ssige private formue, stilledes der i andre lande, navnlig Preussen og de th\xc3\xbcringske stater, fordringer fra fyrstehusene, som syntes overdrevne og urimelige og alt for trykkende for folket. Harmen herover strakte sig langt ud over de socialistiske kredse, der simpelt hen kr\xc3\xa6vede fyrsternes formuer konfiskeret, men for mange vejede dog ejendomsprincippet s\xc3\xa5 tungt til, at de alene af den grund mente, at fyrsternes krav m\xc3\xa5tte im\xc3\xb8dekommes. Ved en folkeafstemning, som regeringen lod afholde den 20. juni, afgaves der for en konfiskation af fyrsteformuerne kun 14\xe2\x80\x9415 mio. stemmer, mens der skulle have v\xc3\xa6ret omtrent 20 mio. for at gennemf\xc3\xb8re forslaget. De konservative afholdt sig gennemg\xc3\xa5ende fra at stemme. Sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5let kunne der efter afg\xc3\xb8res ud fra en anerkendelse af fyrsternes ejendomsret, men i oktober undertegnedes en overenskomst med Hohenzollerne om affindelsen, hvorefter disse skulle give afkald p\xc3\xa5 en del slotte og arealer og n\xc3\xb8jes med 15 mio. mark i rede penge. Af socialdemokraterne blev ministeriet Marx h\xc3\xa5rdt angrebet, fordi disse ville have en plads i regeringen. De vendte s\xc3\xa6rligt deres angreb mod rigsv\xc3\xa6rnets leder, Gessler, som beskyldtes for at begunstige reaktion\xc3\xa6re tendenser. En herved opst\xc3\xa5et rigsdagsdebat endte med et mistillidsvotum, stillet af socialdemokraterne og st\xc3\xb8ttet af de tysk-nationale, og som vedtoges med 249 stemmer mod 179, hvor efter ministeriet tr\xc3\xa5dte tilbage._NEWLINE_I slutningen af januar 1927 dannede Marx en ny regering p\xc3\xa5 en ny basis, nemlig med st\xc3\xb8tte af de tysk-nationale, der for at f\xc3\xa5 repr\xc3\xa6sentanter i regeringen m\xc3\xa5tte finde sig i at antage centrums retningslinjer i afg\xc3\xb8rende sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l, s\xc3\xa5ledes \xc2\xbbretsgyldigheden af den i Weimar grundlagte republikanske statsform\xc2\xab\xc2\xa0og det synspunkt, at "denne forfatning i sin helhed lige som de forfatningsm\xc3\xa6ssige rigsfarver" skulle beskyttes "mod alle neds\xc3\xa6ttende h\xc3\xa5nsord og retsstridige angreb". De tysk-nationale havde hermed gjort et stort spring over i et anerkendende forhold til de best\xc3\xa5ende statsforhold og dermed ogs\xc3\xa5 til Tysklands ved Locarno-traktaterne bestemte stilling over for udlandet, som de ikke havde vovet at godkende i efter\xc3\xa5ret 1925. Gessler vedblev at v\xc3\xa6re forsvarsminister uden for partierne. Centrum blev det absolut ledende parti, og til det h\xc3\xb8rte ogs\xc3\xa5 finansministeren, den dygtige badenser Heinrich K\xc3\xb6ller. En st\xc3\xa6rk kritik rettedes mod indenrigsministeren von Keudell, s\xc3\xb8n af en af Bismarck\xe2\x80\x99s n\xc3\xa6re medarbejdere, fordi han havde v\xc3\xa6ret deltager i Kappkuppet. Men en debat herom endte med et tillidsvotum til regeringen, vedtaget med 234 stemmer mod 174. Imod stemte socialister, kommunister, demokrater, flertallet af de tysk-v\xc3\xb6lkische og endelig den tidligere rigskansler Wirth, der allerede havde stillet sig i opposition til ministeriet Luther. I februar forenede de bayerske katolikker sig atter politisk med centrum, og denne \xc3\xa6ndring i partiforholdene m\xc3\xa5tte lige som den allerede 1922 tidligere stedfundne sammenslutning af de to socialistfl\xc3\xb8je opfattes som et tegn p\xc3\xa5, at det politiske liv var ved at komme ind i en roligere bane. Et tegn p\xc3\xa5 st\xc3\xb8rre politisk ro var det ligeledes, n\xc3\xa5r det i maj 1927 kunne vedtages med den n\xc3\xb8dvendige to tredjedels majoritet at forny en lov til beskyttelse af republikken, som var blevet vedtaget efter Rathenau\xe2\x80\x99s mord 1922, og som blandt andet rummede en paragraf om, at det skal ligge i regeringens h\xc3\xa5nd at afg\xc3\xb8re, hvorvidt den afsatte kejser skal have lov til at vende tilbage til Tyskland eller ej.\n_START_SECTION_\nBegyndelsen til enden 1929-1933\n_START_PARAGRAPH_\nVed valg til rigsdagen i maj 1928 gik socialdemokraterne frem fra 131 til 152 mandater, kommunisterne fra 45 til 54, de tysk-nationale gik st\xc3\xa6rkt tilbage, i juni afgik kabinettet Marx, og socialdemokraten Hermann M\xc3\xbcller dannede et nyt kabinet p\xc3\xa5 grundlag af en koalition mellem socialdemokrater, centrum, tysk folkeparti, demokrati og bayersk folkeparti. Stresemann fortsatte som udenrigsminister, efter hans d\xc3\xb8d udn\xc3\xa6vntes Julius Curtius til denne post. Regeringen modsatte sig bestemt de tysk-nationales af Hugenberg ledede yderligg\xc3\xa5ende politik, og b\xc3\xa5de af Rigsdagen og ved en Folkeafstemning forkastedes 1929 det tysk-nationale forslag om Opsigelse af fredstraktatens bestemmelser ("Frihedsloven"). F\xc3\xa5 dage efter Gustav Stresemanns d\xc3\xb8d indtr\xc3\xa5dte Wall Street-krakket, der indledte en verdensomsp\xc3\xa6ndende depression, som ramte den skr\xc3\xb8belige tyske \xc3\xb8konomi s\xc3\xa6rlig h\xc3\xa5rdt og medf\xc3\xb8rte en voldsom stigning i arbejdsl\xc3\xb8sheden. I december 1929 vedtog rigsdagen med 222 stemmer med 158 efter en bev\xc3\xa6get finansdebat et tillidsvotum til regeringen, en del af folkepartiet stemte imod. Den 12. marts 1930 vedtog rigsdagen Young-planen med 270 stemmer mod 192. Den 27. marts opl\xc3\xb8stes regeringskoalitionen p\xc3\xa5 sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5let om statens tilskud til arbejdsl\xc3\xb8shedsforsikringen. Ministeriet Hermann M\xc3\xbcller tr\xc3\xa5dte nu tilbage, og den 30. marts dannede centrumsf\xc3\xb8reren Bruning den nye, rent "borgerlige" regering, hvori Curtius (af det tyske Folkeparti) fortsatte som Udenrigsminister, mens Moldenhauer (af det samme Parti) blev finansminister, Wirth, Stegerwald, Guerard (alle af Centrum) henholdsvis indenrigsminister, arbejdsminister og trafikminister, Sch\xc3\xa4ttel (af Det bayerske Folkeparti) postminister, demokraten Dietrich \xc3\xb8konomiminister, den tysk-nationale Schiele landbrugsminister, Bredt (af det s\xc3\xa5kaldte "Wirtschaftspartei") justitsminister, Groener og Trevianus henholdsvis forsvarsminister og minister for de besatte omr\xc3\xa5der. Det sidstn\xc3\xa6vnte begreb oph\xc3\xb8rte at eksistere, da i juli 1930 de sidste franske soldater blev trukket tilbage fra Rhinlandet. Dermed r\xc3\xa5dede det tyske folk atter helt p\xc3\xa5 sit eget omr\xc3\xa5de; ogs\xc3\xa5 i kraft af den \xc3\xb8konomiske tilstand i landet, omend nok s\xc3\xa5 m\xc3\xb8jsommeligt vundet ved ofre og n\xc3\xb8jsomhed, kunne det nu med en vis berettiget optimisme se fremtiden i m\xc3\xb8de trods bestandige finansielle vanskeligheder.\n_START_SECTION_\nValget i september 1930\n_START_PARAGRAPH_\nValgene til rigsdagen den 15. september 1930 skabte en omv\xc3\xa6ltning i de parlamentariske partiforhold. Socialdemokraterne fik 143 mandater, nationalsocialisterne 107, kommunisterne 76, Zentrum 68, tysk-nationale 47, folkepartiet 29, det \xc3\xb8konomiske parti (wirtschaftspartei) 23, statspartiet (de nationalliberale) 20, bayersk folkeparti 19, andre 48. Det karakteristiske tr\xc3\xa6k ved dette resultat, der m\xc3\xa5tte synes temmelig betydningsfuldt for de fredelige forhold i Tyskland og hele Europa, var den store fremgang for de mest yderligg\xc3\xa5ende partier og ganske s\xc3\xa6rlig nationalsocialisterne. Ministeriet Br\xc3\xbcning mistede sit parlamentariske flertal og blev afh\xc3\xa6ngig af socialdemokratisk st\xc3\xb8tte._NEWLINE_Med truslen fra nazister og kommunister, som over en tredjedel af befolkningen stemte p\xc3\xa5, besluttede rigskansler Heinrich Br\xc3\xbcning fra det kristelig-demokratiske midterparti Zentrum at regere via n\xc3\xb8dforordninger, noget Weimarrepublikkens forfatning gav mulighed for. Dermed var der pr\xc3\xa6cedens for at regere uden om parlamentet.\n_START_SECTION_\nValget i juli 1932\n_START_PARAGRAPH_\nI slutningen af 1932 spidsede situationen yderligere til, da den gamle krigshelt pr\xc3\xa6sident Paul von Hindenburg ikke l\xc3\xa6ngere ville st\xc3\xb8tte Br\xc3\xbcnings provisoriske styre, fordi kansleren ikke var i stand til at l\xc3\xb8se landets problemer. Valget i juli 1932 blev til en dramatisk sejr for NSDAP med Adolf Hitler i spidsen der med 37,3\xc2\xa0% af stemmerne blev Tysklands klart st\xc3\xb8rste parti. Hindenburg kunne nu ikke komme uden om ham, og mange af de mere moderate h\xc3\xb8jrefl\xc3\xb8jspolitikere var villige til at lade Hitler komme til magten. De troede, at de bedre kunne styre ham i en regering end uden for. Mange ans\xc3\xa5 Hitler for kun at kunne gejle en folkemasse op, ikke til at kunne styre et land. Pr\xc3\xa6sident Hindenburg udpegede Franz von Papen til at sammens\xc3\xa6tte en regering, der kunne m\xc3\xb8nstre et flertal. Papen tilb\xc3\xb8d Hitler en plads i regeringen, men til h\xc3\xb8jrepolitikernes store overraskelse afslog Hitler og kr\xc3\xa6vede posten som kansler. Det ville ingen p\xc3\xa5 h\xc3\xb8jrefl\xc3\xb8jen g\xc3\xa5 med til, og et nyt valg blev udskrevet.\n_START_SECTION_\nValget i november 1932\n_START_PARAGRAPH_\nVed valget i november 1932 gik NSDAP fire procentpoint tilbage til 33,1%, men de var stadig det st\xc3\xb8rste parti i landet. Hindenburgs nyudn\xc3\xa6vnte kansler von Schleicher fors\xc3\xb8gte at regere med st\xc3\xb8tte fra venstredrejede nationalsocialister, midterpartiet Zentrum og socialdemokraterne. Men i januar 1933 lykkedes det von Papen, der nu var blevet ven med Hitler, at presse Hindenburg til at acceptere en koalition mellem h\xc3\xb8jrefl\xc3\xb8jspartierne og NSDAP. Hindenburg gjorde det modstr\xc3\xa6bende, men troede p\xc3\xa5 von Papens forsikringer om, at Hitler ikke ville holde l\xc3\xa6nge.\n_START_SECTION_\nAdolf Hitler bliver kansler og afskaffer Weimarrepublikken\n_START_PARAGRAPH_\nDen 30. januar 1933 blev Hitler udn\xc3\xa6vnt til kansler for Weimarrepublikken. Straks efter gik han i gang med at s\xc3\xa6tte loyale folk p\xc3\xa5 vigtige poster, og ved hj\xc3\xa6lp af n\xc3\xb8dforordninger satte han praktisk talt parlamentet ud af funktion. Rigsdagsbranden i februar benyttede han til at forbyde kommunistpartiet, hvis medlemmer nu blev anholdt over hele landet. Ved rigsdagsvalget i marts 1933 opn\xc3\xa5ede NSDAP sit hidtil bedste resultat med 43,9\xc2\xa0% af stemmerne. Med st\xc3\xb8tte fra det ligesindede bayerske tyske folkepartis otte procent kunne Adolf Hitler opl\xc3\xb8se parlamentet med den berygtede Erm\xc3\xa4chtigungsgesetz. Weimarrepublikken havde f\xc3\xa5et d\xc3\xb8dsst\xc3\xb8det.\n_START_SECTION_\nTysk kulturs storhedstid og stigende antisemitisme\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 trods af de tyske j\xc3\xb8ders andel i befolkningen \xe2\x80\x93 kun omkring en procent \xe2\x80\x93 havde de mange af samfundets vigtige poster. Is\xc3\xa6r universitets- og bankverdenen var pr\xc3\xa6get af tyske j\xc3\xb8der. En stor del af bankverdenen var p\xc3\xa5 j\xc3\xb8diske h\xc3\xa6nder, og den tyske videnskab ville ikke v\xc3\xa6re det samme uden j\xc3\xb8dernes indflydelse. Albert Einstein er et eksempel. _NEWLINE_Tysk kunst blomstrede: malerne John Heartfield, Otto Dix og Georg Grosz, arkitekten Walter Grobius (Bauhaus), forfatterne Kurt Tucholsky, Erich K\xc3\xa4stner, Erich Maria Remarque, Bertolt Brecht, Lion Feuchtwanger, Arnold og Stefan Zweig, Thomas Mann med flere. Flere af dem havde j\xc3\xb8disk baggrund. Is\xc3\xa6r ekspressionismen n\xc3\xb8d godt af denne blomstring._NEWLINE_Mange j\xc3\xb8der var blevet assimileret for at undg\xc3\xa5 diskrimination, men lige f\xc3\xb8r f\xc3\xb8rste verdenskrig blev det klart, at antisemitismen havde \xc3\xa6ndret sig markant: F\xc3\xb8r kunne en j\xc3\xb8de ogs\xc3\xa5 risikere h\xc3\xa5n, fornedrelse og lovlig diskrimination, men det skyldtes udelukkende det religi\xc3\xb8se aspekt. En j\xc3\xb8de kunne \xc3\xa6ndre det ved at konvertere til kristendommen, hvilket mange j\xc3\xb8der gjorde. Omkring \xc3\xa5rhundredeskiftet begyndte antisemitismen og ekstrem popul\xc3\xa6rvidenskab at basere sig p\xc3\xa5 racisme. Nu kunne en j\xc3\xb8de ikke slippe for antisemitismen ved at lade sig d\xc3\xb8be. Det bet\xc3\xb8d blandt andet, at de h\xc3\xb8jreorienterede studenterklubber Burschenschaften i begyndelsen af tyverne kunne ekskludere kristne j\xc3\xb8der.\n_START_SECTION_\nH\xc3\xb8jreekstremisme\n_START_PARAGRAPH_\nDer var i tyvernes Tyskland frem til nationalsocialismen tale om to slags h\xc3\xb8jreekstreme bev\xc3\xa6gelser, som i h\xc3\xb8j grad var tegn p\xc3\xa5 generationsskel.\n_START_SECTION_\nDe nye h\xc3\xb8jreekstreme \xe2\x80\x93 de unge\n_START_PARAGRAPH_\nR\xc3\xb8dderne til tyvernes nye tyske h\xc3\xb8jreekstremisme skal findes i f\xc3\xb8rkrigstilstandene for den opvoksende generation. Det var frem for alt generationen f\xc3\xb8dt umiddelbart efter \xc3\xa5rhundredeskiftet, der kom til at danne grunden i den ny-h\xc3\xb8jreekstremistiske b\xc3\xb8lge der terroriserede tyverne, og som senere skulle blive Hitlers proto-nazister. I starten af 19-tallet blev disse unge pr\xc3\xa6get af vitalismen og senere ogs\xc3\xa5 af elementer af futurismen. Nietzsche var ogs\xc3\xa5 en inspirator. Ideer som idealiserede kraften, ungdommen og fremskridtet var centrale i deres livsopfattelser. Sammen med en mytisk dyrkelse af naturen og dyrkelsen af det kraftfulde og de st\xc3\xa6rkes forret skabte dette en meget voldsom fremadstormende ungdom, der afskyede det borgerlige dekadente (j\xc3\xb8diske) samfund. Det borgerlige, liberale og demokratiske samfund var for dem et svagt og egoistisk samfund, der undertrykte dem, der egentlig burde styre._NEWLINE_De unge mennesker var ogs\xc3\xa5 gennem ungdomsbev\xc3\xa6gelserne Wanderv\xc3\xb6gel blevet pr\xc3\xa6get af ideen om et f\xc3\xa6llesskab med \xc3\xa9n leder. De nye h\xc3\xb8jreekstreme kunne \xc3\xb8nske at overf\xc3\xb8re dette f\xc3\xa6llesskab til en samfundsmodel, hvor alle arbejdede sammen under en leder til f\xc3\xa6lles bedste. Det er en mulighed, for de meget unge h\xc3\xb8jreekstreme havde sv\xc3\xa6rt ved at forklare deres ideologiske baggrund._NEWLINE_En ting er dog sikkert, nationen forst\xc3\xa5et som folket spillede en uhyre vigtig rolle: Det tyske folk var en ul\xc3\xb8selig enhed. Og i tyvernes turbulente tid s\xc3\xa5 de sig som det tyske folks redningsm\xc3\xa6nd._NEWLINE_En stor del af de unge h\xc3\xb8jreradikale frikorpsm\xc3\xa6nd blev centrale personer i NSDAP, og en del blev SS-officerer. Af markante freikorpspersonligheder, der senere gjorde karriere i Tyskland er Ernst R\xc3\xb6hm og Heinrich Himmler, og det var meget almindeligt at st\xc3\xb8de p\xc3\xa5 tidligere frikorpsmedlemmer i de h\xc3\xb8jere cirkler i SS og SA.\n_START_SECTION_\nDe gamle nationalkonservative\n_START_PARAGRAPH_\nDe nationalkonservative var som de unge h\xc3\xb8jreekstreme utilfredse med den liberale, demokratiske tanke. Men de var som borgere ikke direkte imod det borgerlige samfund. I mods\xc3\xa6tning til de unge h\xc3\xb8jreekstreme var de betydeligt mere klare og pragmatiske, og de kunne meget bedre g\xc3\xb8re rede for, hvad de ville. Det bet\xc3\xb8d, at de allerede fra republikkens start organiserede sig i partier og fors\xc3\xb8gte at \xc3\xb8ve indflydelse. De fleste stemmer fik partiet fra den preussiske elite, godsejerne \xe2\x80\x93 ogs\xc3\xa5 kaldtes junkerne._NEWLINE_Deres m\xc3\xa5l var en genoprettelse af et autorit\xc3\xa6rt kejserrige. De blev ogs\xc3\xa5 kaldt monarkister. De opn\xc3\xa5ede som politisk parti aldrig stor indflydelse, da de som overklasse ikke br\xc3\xb8d sig om massebev\xc3\xa6gelser, og da kejserriget havde sat sin trov\xc3\xa6rdighed over styr._NEWLINE_Rigspr\xc3\xa6sidenten den tidligere krigshelt Paul von Hindenburg var en typisk nationalkonservativ.'