b'\n_START_ARTICLE_\nFriedrich von Pechlin\n_START_SECTION_\nBaggrund\n_START_PARAGRAPH_\nHan var \xc3\xa6ldste s\xc3\xb8n af baron Nicolaus Otto von Pechlin (d\xc3\xb8d 1807) og Christiane Sophia Pollyxena Henriette f. von L\xc3\xb6wenstern (d\xc3\xb8d 1795). Han f\xc3\xb8dtes 1789, medens faderen var amtmand i Nordborg Amt, hvorved familien kom i n\xc3\xa6r forbindelse med det augustenborgske hus. Senere forflyttedes faderen til Segeberg Amt og blev administrator for grevskabet Rantzau, hvor s\xc3\xb8nnen voksede op med den yngre generation af det holstenske ridderskab. Efter at have g\xc3\xa5et i skole i Pl\xc3\xb6n blev han student fra gymnasiet i Altona, studerede i Heidelberg, tog eksamen ved overretten i Slesvig og tog derp\xc3\xa5 til K\xc3\xb8benhavn med anbefaling til kongen fra hertuginden og til Johan Sigismund von M\xc3\xb8sting fra hertugen af Augustenborg. Han blev kammerjunker, og M\xc3\xb8sting lovede ham ans\xc3\xa6ttelse i Tyske Kancelli som auskultant. Men da det viste sig, at "N\xc3\xb8jagtighed og Ordholdenhed vare fremmede for M\xc3\xb8stings Karakter", gik Pechlin til kongen og klagede over M\xc3\xb8sting. Kongen morede sig meget over denne dristighed, men det hjalp, han blev auskultant, og 1815 udn\xc3\xa6vntes han til legationssekret\xc3\xa6r i Frankfurt hos grev Friedrich von Eyben. Her viste han sig s\xc3\xa5 dygtig, at da ministerkonferencerne om schlussacten \xc3\xa5bnedes i Wien 1820, sendtes han som hj\xc3\xa6lpesekret\xc3\xa6r til grev Joachim Bernstorff. Medens han var i Frankfurt, forhandledes ogs\xc3\xa5 det dahlmannske andragende, der afvistes ved beslutningen 27. november 1823, ved hvilken lejlighed Preussen n\xc3\xa6gtede forbundets kompetence til at besk\xc3\xa6ftige sig med Slesvig. Men Pechlin havde nu f\xc3\xa5et nok af "at kopiere og dechiffrere" og opn\xc3\xa5ede ans\xc3\xa6ttelse som 5. deputeret i Tyske Kancelli, hvorhos han blev medlem af kommissionen til udf\xc3\xb8relsen af forbundsaktens art. 12 og 13 i Holsten. Da s\xc3\xa5 Eyben et par \xc3\xa5r efter d\xc3\xb8de, udn\xc3\xa6vntes han 19. november 1825 til forbundsdagsgesandt.\n_START_SECTION_\nDansk gesandt i Frankfurt\n_START_PARAGRAPH_\nI mere end 22 \xc3\xa5r repr\xc3\xa6senterede Pechlin Danmark i Frankfurt. Hans kendskab til alle tyske sager og hans dygtighed sikrede ham en betydelig stilling mellem hans kolleger, og han var stadig medlem af de vigtigere udvalg og valgtes ofte til referent. Han h\xc3\xb8rte n\xc3\xa6rmest til den \xc3\xb8strigske side, og fyrst Metternich satte stor pris p\xc3\xa5 ham. Derimod s\xc3\xa5 Preussen en fjende i ham, fordi han som referent i et sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l om Kurhessens tiltr\xc3\xa6delse til toldforeningen havde f\xc3\xa5et forsamlingen til at henvise sagen mod Preussens vilje til Austr\xc3\xa4gal-instansen. Det blev vel ved beslutningen, men i Berlin glemte man ham det ikke, og da i 1834 nye ministerkonferencer \xc3\xa5bnedes i Wien, og han af regeringen var udset til at tiltr\xc3\xa6de disse, protesterede Preussen mod dette valg, og grev Heinrich Anna Reventlow-Criminil sendtes da i stedet._NEWLINE_Med forst\xc3\xa5ende opm\xc3\xa6rksomhed havde han fulgt den stigende misforn\xc3\xb8jelse i Tyskland, og det skyldtes v\xc3\xa6sentlig hans personlige mod og aktive indgriben, at de 1833 i Frankfurt udbrudte uroligheder ikke antog farligere dimensioner. Allerede i oktober 1831 havde han til pr\xc3\xa6sidialgesandten indgivet en memoire om "forbundsdagens impotens". Da han senere traf sammen med Metternich i Carlsbad, forestillede han fyrsten, at det ikke kunne blive ved, som det gik, uden at det til sidst m\xc3\xa5tte ende med forskr\xc3\xa6kkelse, men han fik kun det overlegne svar, at "fra det rolige \xc3\x98strig s\xc3\xa5 forholdene ved Rhinen og Mainz slet ikke s\xc3\xa5 farlige ud, man skulle kun have t\xc3\xa5lmodighed". I den anledning skrev Pechlin hjem: "pour vouloir conserver et rien que conserver, on risque de perdre dans une journ\xc3\xa9e tout le fruit de ses labeurs". Med samme frimodighed udtalte han sig til Ernst August 1. af Hannover, til hvem han var sendt i 1838 for at lyk\xc3\xb8nske til tronbestigelsen. Da kongen nemlig spurgte ham om, hvad han mente om den bekendte forfatningsoph\xc3\xa6velse af 1. november 1837, svarede han, at han ans\xc3\xa5 den for uberettiget.\n_START_SECTION_\nRolle i det slesvigske sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l\n_START_PARAGRAPH_\nDa han 1840 var til stede ved kroningen, forlangte Christian VIII hans bet\xc3\xa6nkning om oprettelsen af st\xc3\xa6nderkomiteer og om et statsr\xc3\xa5d efter preussisk m\xc3\xb8nster. I en memoire af november samme \xc3\xa5r frar\xc3\xa5dede han de f\xc3\xb8rste, men anbefalede det sidste. I 1846 kaldtes han til K\xc3\xb8benhavn for at indtr\xc3\xa6de i kommissionen om arvef\xc3\xb8lgen. Med stor styrke h\xc3\xa6vdede han i denne, at Slesvig 1721 var inkorporeret i kronen under Kongelovens arvef\xc3\xb8lge, ligesom han ogs\xc3\xa5 tilr\xc3\xa5dede udstedelsen af det \xc3\xa5bne brev. Det kom i denne anledning s\xc3\xa5 vidt imellem ham og udenrigsministeren, at denne 2 gange tilr\xc3\xa5dede kongen at overdrage udenrigsportef\xc3\xb8ljen til Pechlin. Derimod fandt denne ingen bet\xc3\xa6nkelighed ved, at forbindelsen mellem hertugd\xc3\xb8mmerne bevaredes som historisk berettiget og af praktiske grunde. martsbegivenhederne vare et h\xc3\xa5rdt slag for ham. Han br\xc3\xb8d vel uden bet\xc3\xa6nkning al forbindelse med Augustenborg og sine slesvig-holstenske venner, men han misbilligede, at Slesvig skiltes fra Holsten, og at det skulle konstitutionelt forbindes med kongeriget. Han udtalte sin misbilligelse uforbeholdent til regeringen, og hans erkl\xc3\xa6ring i Forbundsdagen 2. april 1848 bar pr\xc3\xa6g deraf; en passus deri kunde endog synes at bestyrke, at kongen ikke havde v\xc3\xa6ret fri i sine beslutninger, hvad der p\xc3\xa5drog ham en skarp tilrettevisning hjemmefra, og som han derfor m\xc3\xa5tte rette ved en skrivelse til pr\xc3\xa6sidialgesandten af 28. april. 12. april udtr\xc3\xa5dte han af forbundsforsamlingen og sendtes derefter til London for at bist\xc3\xa5 gesandten grev Frederik Ditlev Reventlow, og hjemkommen i juni til K\xc3\xb8benhavn stilledes han til udenrigsministerens disposition efter at have afsl\xc3\xa5et overtagelsen af Ministeriet for Holsten. I de f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5r brugtes han til ekstraordin\xc3\xa6re missioner. S\xc3\xa5ledes sendtes han i marts 1849 til \xc3\x98strig, efter undertegningen af pr\xc3\xa6limin\xc3\xa6rartiklerne af 10. juli installerede han som dansk kommiss\xc3\xa6r lokalforvaltningen i Flensborg, og i august afrejste han til Berlin for at forhandle om freden. Med sin s\xc3\xa6dvanlige dygtighed bragte han det mest mulige ud af situationen, og hans medkommiss\xc3\xa6r A.W. Scheel skriver om ham: "Pechlin er aktiv og paapassende, taler vor Sag med Varme og V\xc3\xa6rdighed, og da han forud allerede nyder megen Anseelse, gj\xc3\xb8re hans Forestillinger Indtryk." Efter fredens undertegning 2. juli 1850 tilb\xc3\xb8des ham anden gang det holstenske ministerium, som han atter afslog. Under sit ophold i Berlin havde han overbevist sig om, at arvestorhertug Peter af Oldenburg, der af Rusland var bragt i forslag til tronf\xc3\xb8lgen i det danske monarki, n\xc3\xa6rede afgjort slesvig-holstenske anskuelser, og da han samme efter\xc3\xa5r i Teplitz traf sammen med grev Karl Robert von Nesselrode, fik han denne til at g\xc3\xa5 ind p\xc3\xa5, at den russiske regering skulle overf\xc3\xb8re p\xc3\xa5 prins Christian af Gl\xc3\xbccksborg det l\xc3\xb8fte, der var givet om, at Rusland ville afst\xc3\xa5 fra sine eventuelle fordringer p\xc3\xa5 visse dele af Holsten, n\xc3\xa5r hertugen besteg den danske trone. I april 1851 sendtes Pechlin derp\xc3\xa5 til Sankt Petersborg og fik kejserens samtykke til denne substitution, der definitivt blev fastsl\xc3\xa5et ved Warschauer-protokollen 5. juni 1851.\n_START_SECTION_\nSidste \xc3\xa5r og sindssygdom\n_START_PARAGRAPH_\nDa det bluhmeske ministerium dannedes i januar 1852, tilb\xc3\xb8des Pechlin Ministeriet for Slesvig, som han erkl\xc3\xa6rede sig villig til at modtage, men desuagtet blev grev Carl Moltke ham foretrukken. Han s\xc3\xb8gte da guvern\xc3\xb8rposten i Lauenburg og udn\xc3\xa6vntes dertil 18. marts 1852. I denne stilling forblev han i 4 \xc3\xa5r og modtog kongen, da denne i 1855, ledsaget af Grevinde Danner, bes\xc3\xb8gte Lauenburg. Ved denne lejlighed ville kongen give Pechlin Elefantordenen. Men ved dineren udbragte Pechlin alene kongens sk\xc3\xa5l, og da kongen lod ham vide, at han havde at udbringe grevindens, gjorde Pechlin det med de ord: "efter hs. Maj.s Ordre har jeg den \xc3\x86re" osv., hvorefter det ikke blev til noget med Elefanten. I 1856 beg\xc3\xa6rede Pechlin afsked, fordi minister L.N. Scheele ikke st\xc3\xb8ttede ham lige over for de lokale embedsm\xc3\xa6nd, med hvem han l\xc3\xa5 i strid. Allerede i 1851 havde der vist sig bet\xc3\xa6nkelige tegn til sindslidelse og dyb melankoli hos ham, og i for\xc3\xa5ret 1857 m\xc3\xa5tte han underkaste sig behandling p\xc3\xa5 en sindssygeanstalt n\xc3\xa6r Aachen. Senere opholdt han sig i l\xc3\xa6ngere tid hos en pr\xc3\xa6st i n\xc3\xa6rheden af N\xc3\xbcrnberg, lidende af religi\xc3\xb8s eksaltation og hallucinationer. Til sidst bosatte han sig i Pl\xc3\xb6n, men d\xc3\xb8de 28. oktober 1863 p\xc3\xa5 et bes\xc3\xb8g p\xc3\xa5 Dragsholm hos sin s\xc3\xb8sters\xc3\xb8n baron Georg Frederik Otto Zytphen-Adeler.\n_START_SECTION_\nVurdering\n_START_PARAGRAPH_\nPechlin var en mand med betydelige evner og mange, ogs\xc3\xa5 litter\xc3\xa6re, interesser; han vandt s\xc3\xa5ledes ikke ringe anseelse i Tyskland som digter. Men tidsomst\xc3\xa6ndighederne og hans personlige egenskaber stillede ham i konflikter, som han ikke magtede. Hans loyalitet tillod ham ikke at g\xc3\xa5 p\xc3\xa5 akkord med slesvig-holstenske planer og preussiske kombinationer, men han m\xc3\xa5tte f\xc3\xb8le sig fremmed i Danmark, thi ved oprindelse, opdragelse, forbindelser og \xc3\xa5ndsretning var han tysker, og hans rette f\xc3\xa6dreland var Tyskland. Som de fleste dannede tyskere p\xc3\xa5 den tid var han konstitutionel, men de danske demokratiske institutioner og udviklingen i Danmark st\xc3\xb8dte hans aristokratiske principper og tilb\xc3\xb8jeligheder; s\xc3\xa5ledes kunne han, der var en ivrig j\xc3\xa6ger, fx aldrig tilgive Rigsdagen, at endog p\xc3\xa5 den kongelige vildtbane fik grundejerne adgang til at erhverve jagtret p\xc3\xa5 deres jorder. Han var meget religi\xc3\xb8s, men i stedet for at finde ro i religionen fordybede han sig i spekulationer, han ikke kunne f\xc3\xb8re til ende, og hans levende fantasi udfyldte, hvad han ikke kunne fatte. Han havde endelig fuld bevidsthed om sin dygtighed som diplomat og satte pris p\xc3\xa5, at hans tjenester anerkendtes; og vel var han tidlig blevet b\xc3\xa5de gehejmekonferensr\xc3\xa5d og ekscellence (1841) og storkors (1834), men at han ikke blev minister og fik Elefanten, var ham vistnok en bitter skuffelse. Alle disse omst\xc3\xa6ndigheder bidrog hver for sig til, at et liv, der var begyndt s\xc3\xa5 lyst, i de sidste 15 \xc3\xa5r stadig blev m\xc3\xb8rkere, og at hans tidligere s\xc3\xa5 virksomme og klare \xc3\xa5nd sank ned i en melankoli, som selv hans lykkelige \xc3\xa6gteskab ikke kunne sprede._NEWLINE_Hans hustru, Adelheid Henriette Louise Caroline f. komtesse von Eyben (1808-1882), der var datter af hans tidligere chef, og hvem han \xc3\xa6gtede 1827, overlevede ham og d\xc3\xb8de i K\xc3\xb8benhavn i 1882 efter at have fungeret som hofmesterinde hos arveprinsesse Caroline 1875-81. De havde ingen b\xc3\xb8rn.'