b'\n_START_ARTICLE_\nVerdensbillede\n_START_SECTION_\nDet aristoteliske verdensbillede: geocentrisk\n_START_PARAGRAPH_\nI sin tid samlede, forbedrede og fremlagde Aristoteles sit Verdensbillede med inspiration fra flere forskellige forudg\xc3\xa5ende antagelser og ideer. _NEWLINE__NEWLINE_P\xc3\xa5 baggrund af den gr\xc3\xa6ske fysik opfandt han sit geocentriske verdensbillede, der var opbygget omkring forskellige materialers kvaliteter og bev\xc3\xa6gelser. _NEWLINE__NEWLINE_Han mente at alt stof var opbygget af fire elementer: jord, luft, ild og vand. Derudover mente Aristoteles, at hver af disse fire elementer havde hver sin naturlige bev\xc3\xa6gelse. _NEWLINE_Ild og luft vil stige til vejrs, mens jord og vand pga. deres h\xc3\xb8je densitet ville bev\xc3\xa6ge sig mod Universets centrum. Da man selvf\xc3\xb8lgelig ogs\xc3\xa5 dengang kunne observere jord og vand falde til jorden, blev Jorden udn\xc3\xa6vnt til Universets centrum, hvorfor verdensbilledet alts\xc3\xa5 var geocentrisk. _NEWLINE_Dette medf\xc3\xb8rte at resten af Universet m\xc3\xa5tte rotere omkring Jorden.  Samtidig sluttede Aristoteles at Universet m\xc3\xa5tte v\xc3\xa6re kugleformet, eftersom kuglen er den geometriske form, der er bedst til rotation. Derudover mente han bestemt, at Universet m\xc3\xa5tte v\xc3\xa6re endeligt. Dette begrundede han med, at alt i Universet m\xc3\xa5tte rotere en omgang omkring Jorden en gang i d\xc3\xb8gnet. Hvis Universet var uendeligt ville der dermed opst\xc3\xa5 uendeligt store hastigheder langt ude i det uendelige verdensrum. S\xc3\xa5danne uendelige hastigheder kunne Aristoteles ikke forestille sig og deducerede derp\xc3\xa5, at Universet var endeligt. _NEWLINE_Universet var alts\xc3\xa5 en afgr\xc3\xa6nset kugle. Aristoteles mente at hver planet havde sin egen sf\xc3\xa6re, hvori alt stoffet var placeret. Dette gav dog et nyt problem, da stoffet i de roterede planeter ville blande sig sammen. For at l\xc3\xb8se dette problem opfandt Aristoteles et femte element til lejligheden, den s\xc3\xa5kaldte \xc3\xa6ter, der havde den egenskab, at det kun bev\xc3\xa6gede sig i cirkler og hverken havde  tyngde eller var let. Nu var Aristoteles t\xc3\xa6t p\xc3\xa5 at afslutte sit verdensbillede; dog manglede en sidste ting: Disse sf\xc3\xa6rer rundt om planeterne roterede adskilt i forskellige hastigheder og uden gnidning, hvilket skabte det problem, at de m\xc3\xa5ske ville st\xc3\xb8de sammen. Som l\xc3\xb8sning p\xc3\xa5 dette problem bestemte Aristoteles, at hver enkelt planet besad en intelligent sj\xc3\xa6l, der bestemte rotationen.\n_START_SECTION_\nAristarchos fra Samos\n_START_PARAGRAPH_\nDen gr\xc3\xa6ske astronom Aristarchos (310\xe2\x80\x93230 f.v.t.) fra Samos foregreb Kopernikus \xe2\x80\x93 og kaldes derfor somme tider for "Den gr\xc3\xa6ske Kopernikus" \xe2\x80\x93 idet han sagde, at Jorden og planeterne drejede omkring Solen, og at Jorden drejer sig om sin akse p\xc3\xa5 24 timer. P\xc3\xa5 dette tidspunkt var der ikke stor tilslutning til denne teori, men da man senere accepterede Solen som centrum var der stor interesse for hans/Aristarchos teori._NEWLINE_Aristarchos fors\xc3\xb8gte at bestemme afstande i rummet. Han fik afstanden til Solen p\xc3\xa5 19 gange afstanden mellem Jorden og M\xc3\xa5nen. Da den rigtige v\xc3\xa6rdi er ca. 390 var det et noget upr\xc3\xa6cist resultat. Det upr\xc3\xa6cise resultat skyldes, at de dengang havde utilstr\xc3\xa6kkelige instrumenter. Aristarchos m\xc3\xa5lte nemlig vinklerne mellem hhv. jorden, solen og m\xc3\xa5nen for at komme frem til sit resultat. Det instrument, der blev anvendt var som tidligere n\xc3\xa6vnt ikke pr\xc3\xa6cist nok og f\xc3\xb8rte til et ukorrekt resultat. Metoden var dog aldeles korrekt._NEWLINE_Senere var der andre astronomer der kom frem til de samme resultater. Det medf\xc3\xb8rte at Aristarchos\xe2\x80\x99 resultater blev brugt langt frem i tiden. Det havde indflydelse p\xc3\xa5, hvordan man forestillede sig universets st\xc3\xb8rrelse.\n_START_SECTION_\nClaudius Ptolem\xc3\xa6us\n_START_PARAGRAPH_\nGeografen og astronomen Ptolem\xc3\xa6us (latinsk form for gr\xc3\xa6sk Ptolemaios, ca. 100\xe2\x80\x93170 e.kr.) skrev bogen Almagest. Den indeholdt bl.a. en tabel med n\xc3\xb8jagtige positioner for de tusind klareste stjerner. Han bestemte afstanden til M\xc3\xa5nen til at v\xc3\xa6re 29,5 jorddiametre; vi ved i dag at den n\xc3\xb8jagtige v\xc3\xa6rdi er p\xc3\xa5 30,2. Han sk\xc3\xb8d dog en hel del forbi, da han fastsatte jordens afstand til Solen til 1/20 af den rigtige v\xc3\xa6rdi._NEWLINE_Hans beskrivelse af solsystemet var baseret p\xc3\xa5 flere hundrede \xc3\xa5rs optegnelser over planeterne og han bestemte st\xc3\xb8rrelsen og rotationshastigheden af de epicykler som korrigerede de perfekte cirkelbev\xc3\xa6gelser som planeterne skulle f\xc3\xb8lge. Forudsigelserne var s\xc3\xa5 n\xc3\xb8jagtige, at de kunne bruges i over 1000 \xc3\xa5r, men p\xc3\xa5 dette tidspunkt blev de fejl som gemte sig i teksten ogs\xc3\xa5 s\xc3\xa5 store, at man m\xc3\xa5tte justere systemet betydeligt for at f\xc3\xa5 det til at stemme. Det blev alt for kompliceret og \xc3\xa6stetisk utiltalende. _NEWLINE_I det ptolem\xc3\xa6iske verdensbillede gik alle bev\xc3\xa6gelige himmellegemer i kredsl\xc3\xb8b om Jorden. Solen og M\xc3\xa5nen blev ogs\xc3\xa5 regnet som planeter. Dette geocentriske verdensbillede ved vi i dag er forkert, men fordi Ptolem\xc3\xa6us\xe2\x80\x99 beregninger var s\xc3\xa5 pr\xc3\xa6cise, blev det accepteret i mere end 1000 \xc3\xa5r.\n_START_SECTION_\nKopernikus\n_START_PARAGRAPH_\nKopernikus (1473\xe2\x80\x931543) fremsatte i 1543  det f\xc3\xb8rste egentlige heliocentriske verdensbillede. Indtil da havde alle verdensbillederne haft Jorden som centrum, og alts\xc3\xa5 ment at Jorden var det vigtigste i universet.  _NEWLINE__NEWLINE_Kopernicus blev ansat af paven til at observere himmellegemer med henblik p\xc3\xa5 at fastl\xc3\xa6gge p\xc3\xa5sken. Under hans mange observationer opdagede han en masse problemer og un\xc3\xb8jagtigheder omkring Ptolem\xc3\xa6us\xe2\x80\x99 verdensbillede, som var alment accepteret helt frem til den tid. Han opdagede ogs\xc3\xa5 at disse problemer kunne l\xc3\xb8ses, hvis Jorden blev sidestillet med de andre planeter og anbragt i sin egen cirkelbane omkring Solen.  _NEWLINE_Kopernikus\xe2\x80\x99 heliocentriske verdensbillede var et kvantespring for astronomien, men blev dog senere hen forbedret, bl.a. fordi Kopernicus stadig beskrev planeternes baner som perfekte cirkler. _NEWLINE__NEWLINE_Ironisk nok ville den selv samme kirke som ansatte ham, ikke acceptere hans teori, og ydede stor modstand omkring denne, da det heliocentriske verdensbillede gjorde op med ideen om, at Jorden og mennesket var det vigtigste i Universet.\n_START_SECTION_\nBrahe og Kepler\n_START_PARAGRAPH_\nTycho Brahe (1546\xe2\x80\x931601) brugte samme metode som gr\xc3\xa6kerne til at observere stjerner og andre himmellegemer. Han kunne dog effektivisere observationerne, da han havde mange medhj\xc3\xa6lpere. Det var disse observationer, som hjalp b\xc3\xa5de Kepler og Newton med deres teorier. Grundl\xc3\xa6ggende vedstod Brahe med sit tychoniske system, at planeterne kredsede om solen, men Jorden var stadig universets centrum. P\xc3\xa5 den m\xc3\xa5de im\xc3\xb8dekom han b\xc3\xa5de Kopernicus\' fysik og Aristoteles\', uden at det stred direkte imod den kristne teologi._NEWLINE_Johannes Kepler (1571\xe2\x80\x931630) opstillede forskellige love. Hans f\xc3\xb8rste lov siger, at planeterne i vores solsystem bev\xc3\xa6ger sig i ellipser med Solen i det ene br\xc3\xa6ndpunkt. Dette gjorde op med Kopernicus\' teori om at planeterne bev\xc3\xa6ger sig i et indviklet system af cirkelbev\xc3\xa6gelser. Keplers teori har vist sig at v\xc3\xa6re den korrekte. Den tredje af Keplers love siger, at br\xc3\xb8ken  g\xc3\xa6lder for alle planeterne i solsystemet, hvor T er oml\xc3\xb8bstid om Solen og a er ellipsens halve storakse._NEWLINE_Kepler var i begyndelsen af sine studier st\xc3\xa6rkt inspireret af  Tycho Brahes verdensbillede, hvor Jorden stadig var i centrum. Senere konkluderede han dog, at Jorden m\xc3\xa5 kredse om Solen, og gik dermed over til det heliocentriske verdensbillede.\n_START_SECTION_\nGalilei\n_START_PARAGRAPH_\nDen italienske fysiker, astronom og filosof Galileo Galilei (1564\xe2\x80\x931642) byggede i 1609 sin egen kikkert, hvor efter han begyndte at observere nattehimlen. Han opdagede, at der er kratere p\xc3\xa5 M\xc3\xa5nen, og at man kunne se mange flere stjerner med en kikkert end med det blotte \xc3\xb8je og at himmellegemet ikke var kugleformet. Han s\xc3\xa5 ogs\xc3\xa5 at planeten Jupiter har m\xc3\xa5ner. _NEWLINE_I 1610 flyttede han til Firenze. Galileis opdagelser var vigtige, dels fordi de gik p\xc3\xa5 tv\xc3\xa6rs af den aristoteliske astronomi og dels fordi de underst\xc3\xb8ttede Kopernikus heliocentriske system._NEWLINE_Galilei opdagede ogs\xc3\xa5 solpletterne og Venus\' faser. _NEWLINE__NEWLINE_I 1632 udgav han en bog som dialogisk satte argumenterne for de to verdensbilleder mod hinanden: Aristoteles\' geocentriske og Kopernikus\xe2\x80\x99 heliocentriske verdensbillede. _NEWLINE__NEWLINE_P\xc3\xa5 grund af sin teori der modsagde det geocentriske verdensbillede blev Galilei f\xc3\xa6ngslet, fordi den katolske kirke havde stor indflydelse i Europa den gang og de delte samme opfattelse af verdensbillede som Ptolem\xc3\xa6us._NEWLINE_Ud over sine astronomiske opdagelser opdagede Galilei ogs\xc3\xa5 lovene for det frie fald. Disse opdagelser dannede grundlag for Newtons videre arbejde. Galilei anvendte eksperimentet som metode, eksempelvis da han i forbindelse med sine studier af faldet lod kugler trille ned ad slisker, skr\xc3\xa5planer, for bedre at kunne m\xc3\xa5le faldtiden. Noget tyder p\xc3\xa5, at Galilei fik id\xc3\xa9en til den f\xc3\xb8rste pr\xc3\xa6cise tidsm\xc3\xa5ler, penduluret, som skulle f\xc3\xa5 s\xc3\xa5 stor betydning for astronomien.\n_START_SECTION_\nIsaac Newton\n_START_PARAGRAPH_\nIsaac Newton (1642\xe2\x80\x931727) var en engelsk matematiker, fysiker og astronom; I 1687 opstillede han sin ber\xc3\xb8mte gravitationslov. Denne gravitationslov, som han byggede p\xc3\xa5 viden om Keplers love om planetbaner, gav en endelig forklaring p\xc3\xa5 himmellegemernes bev\xc3\xa6gelse, da han beskrev, at alle legemer p\xc3\xa5virkes af en tyngdekraft. N\xc3\xa6rmere bestemt at to massedele tiltr\xc3\xa6kker hinanden med en kraft, der er omvendt proportional med kvadratet p\xc3\xa5 afstanden mellem dem og proportional med produktet af deres masser. _NEWLINE__NEWLINE_Alts\xc3\xa5 opdagede han, at denne tiltr\xc3\xa6kningskr\xc3\xa6ft er afh\xc3\xa6ngig af legemets st\xc3\xb8rrelse. Han beviste ligeledes at forholdene for M\xc3\xa5nens bev\xc3\xa6gelse om Jorden og planeternes bev\xc3\xa6gelse omkring Solen passede med hans matematiske beregninger, ud fra hvilke man kan beregne alle legemers bev\xc3\xa6gelse i rummet. _NEWLINE_Dermed p\xc3\xa5viste han, at man pr\xc3\xa6cist kunne beregne kometers bane i verdensrummet, hvilket indtil da havde v\xc3\xa6ret helt udelukket.'