b"\n_START_ARTICLE_\nMaleri\n_START_SECTION_\nMalerkunstens udvikling\n_START_PARAGRAPH_\nMalerkunsten er vel s\xc3\xa5 gammel som menneskelig kultur overhovedet, ubetinget langt \xc3\xa6ldre end f.eks. skrivekunsten. Selv hos de mest primitive folk finder man rudimenter dertil. Blandt de \xc3\xa6ldste malerier \xe2\x80\x94 eller tegninger \xe2\x80\x94 kan n\xc3\xa6vnes den m\xc3\xa6rkelige hulekunst fra den s\xc3\xa5kaldte madeleinetid, med dens livfulde dyrebilleder. Hos de egentlige kulturfolk finder man fra den \xc3\xa6ldste tid hos \xc3\xa6gyptere og babyloniere malerier som omridstegninger udfyldt med unuancerede \xe2\x80\x9dhele\xe2\x80\x9d farver._NEWLINE_S\xc3\xa5ledes var det ogs\xc3\xa5 i Gr\xc3\xa6kenlands \xc3\xa6ldre periode, i det mindste til \xc3\xa5r 500 f. Kr. I det 5. \xc3\xa5rhundrede begynder man at arbejde med lys og skygge og n\xc3\xa5r i \xc3\xa5rhundredets l\xc3\xb8b til en virkelig rummelig fremstilling med et slags tiln\xc3\xa6rmelsesvis perspektiv. N\xc3\xa6rmere udtale sig om denne udvikling kan man ikke, da dens frembringelser alle er g\xc3\xa5et til grunde. Kun en afglans deraf har man i vasebillederne, som v\xc3\xa6sentlig er omridstegninger (sort- og r\xc3\xb8dfigurstil), og fra en senere tid i v\xc3\xa6gbillederne fra Herculaneum og Pompeji. Dog viser disse os kun en provinskunst, der sikkert har st\xc3\xa5et langt tilbage for det ypperste, som oldtidens malerkunst kunne yde.\n_START_SECTION_\nGr\xc3\xa6kenland\n_START_PARAGRAPH_\nDen gr\xc3\xa6ske malerkunstens historie begynder med sagn \xe2\x80\x94 om Kleanthes, der tegnede de f\xc3\xb8rste fuldst\xc3\xa6ndige omrids af menneskefigurer, om Ekfantes, der tidligere end nogen anden fyldte omridsene med en enkelt farve, om Etimaos, der f\xc3\xb8rst antydede forskellen mellem mand og kvinde ved at g\xc3\xb8re forskel p\xc3\xa5 deres hudfarve osv._NEWLINE_F\xc3\xb8rst i det 5. \xc3\xa5rhundrede f. Kr. h\xc3\xb8rer man af de skrevne kilder noget n\xc3\xa6rmere om, hvilke de mest ansete mestre var i gr\xc3\xa6sk malerkunst. S\xc3\xa5ledes arbejdede Polygnotos ved midten af 5. \xc3\xa5rhundrede i Athen og i Delfi; hans hovedv\xc3\xa6rk i Athen var kampscenerne i \xe2\x80\x9dStoa poikile\xe2\x80\x9d; i Delfi malede han i den s\xc3\xa5kaldte \xe2\x80\x9dLesche\xe2\x80\x9d billeder over emner fra de homeriske digte. Apollodoros n\xc3\xa6vnes som grundl\xc3\xa6gger af perspektivets teori samt som den f\xc3\xb8rste mester i fordelingen af lys og skygge, \xe2\x80\x9dskiagraphia\xe2\x80\x9d._NEWLINE_Sin egentlig blomstring fik den gr\xc3\xa6ske malerkunst efter den peloponnesiske krig i den ioniske skole, hvor man synes at have l\xc3\xa6rt at nuancere farverne mere i toner og at v\xc3\xa6re kommen ind p\xc3\xa5 en mere naturalistisk detaljeret malem\xc3\xa5de. Hovedmestrene var her Zeuxis og Parrhasios, af hvilke den f\xc3\xb8rstn\xc3\xa6vnte is\xc3\xa6r prises for sine kvindeskikkelsers ynde, medens Parrhasios navnlig vandt ry ved den kraft, hvormed han gav de menneskelige lidenskaber udtryk, og ved bevidst og sikker gennemf\xc3\xb8relse af en af ham selv konstrueret proportionsl\xc3\xa6re. Som sk\xc3\xb8nhedens ypperste fortolker n\xc3\xa6vnes Alexander den Stores maler Apelles, navnkundig is\xc3\xa6r ved sine billeder af kongen og for sine gudebilleder, blandt hvilke en Afrodite Anadyomene ('den af havet opstigende') is\xc3\xa6r vandt ber\xc3\xb8mmelse. Malerne af den ioniske skole og Apelles, der stod denne n\xc3\xa6r, malede fortrinsvis staffelibilleder, eukaustik, medens Polygnotos og de andre \xc3\xa6ldre mestre dyrkede det monumentale v\xc3\xa6gmaleri al fresco. Filoxenos' hovedv\xc3\xa6rk var et pragtfuldt billede af en kamp mellem Dareios og Alexandros; muligvis efter dette er den ber\xc3\xb8mte pompejanske mosaik udf\xc3\xb8rt. En anelse om, hvad gr\xc3\xa6ske portr\xc3\xa6tmalere i en senere tid form\xc3\xa5ede, giver de bedste af de mange p\xc3\xa5 tr\xc3\xa6tavler med voksfarve malede portr\xc3\xa6tter, som er fundet i \xc3\xa6gyptiske grave ved Fayyum, og hvoraf pr\xc3\xb8ver haves i antiksamlingen og Glyptoteket i K\xc3\xb8benhavn.\n_START_SECTION_\nRomerriget\n_START_PARAGRAPH_\nDen romerske eller i det hele den olditalienske malerkunst er v\xc3\xa6sentlig en genklang af den gr\xc3\xa6ske, til dels kopier efter dennes frembringelser. Selvst\xc3\xa6ndigst udvikler sig dekorationsmaleriet, hvorp\xc3\xa5 der i Titus-badene i Rom er fundet pr\xc3\xb8ver, der allerede i 16. \xc3\xa5rhundrede studeredes ivrigt og blev af stor betydning for udviklingen af den nyere ornamentale kunst, Raffaels loggier i Vatikanet, de s\xc3\xa5kaldte grotesker, s\xc3\xa5ledes ben\xc3\xa6vnedes efter de i \xe2\x80\x9dgrotter\xe2\x80\x9d fundne oldtidsdekorationer. Mellem ruinerne p\xc3\xa5 Esquiliner-bjerget har man fundet landskaber med staffage efter motiver fra Odysseen; i det vatikanske bibliotek bevares Det aldobrandinske Bryllup._NEWLINE_St\xc3\xb8rst udbytte har dog unders\xc3\xb8gelserne i Herculaneum og Pompeji givet. Mange af husene er der rigt smykkede med freskobilleder, dels kompositioner fra mytologien eller sagnverdenen, dels landskabelige og arkitektoniske fremstillinger eller ornamentale arbejder. V\xc3\xa6ggenes grundfarve er ofte r\xc3\xb8d; billederne er malede p\xc3\xa5 stuk med livlige farver; hver v\xc3\xa6g har gerne en st\xc3\xb8rre komposition, indfattet i ornamentale lister. Udf\xc3\xb8relsen er ofte rent h\xc3\xa5ndv\xc3\xa6rksm\xc3\xa6ssig, men ofte ogs\xc3\xa5 sikker og elegant, gennemg\xc3\xa5ende flygtig og \xc3\xb8jensynlig anlagt p\xc3\xa5 v\xc3\xa6sentlig dekorativ virkning. Mange af kompositionerne viser hen p\xc3\xa5 forbilleder af meget h\xc3\xb8j rang.\n_START_SECTION_\nVesteuropa\n_START_PARAGRAPH_\nMen i Vesteuropa, f\xc3\xb8rst i Italien og de herfra n\xc3\xa6rmest p\xc3\xa5virkede lande (Frankrig og Sydvesttyskland) blev udviklingen ikke st\xc3\xa5ende inden for de af byzantinismen satte gr\xc3\xa6nser. Den fandt i Middelalderen (den romanske stil) for en del sted inden for h\xc3\xa5ndskrifternes udsmykning og illustration (miniaturer af minium: fransk for den r\xc3\xb8de m\xc3\xb8njefarve)._NEWLINE_I 7.-9. \xc3\xa5rhundrede udvikledes p\xc3\xa5 dette omr\xc3\xa5de i de irske klostre en ejendommelig stil, som ogs\xc3\xa5 fik en vis indflydelse p\xc3\xa5 fastlandet, hvor dog byzantinismen p\xc3\xa5 dette felt holdt sig ret l\xc3\xa6nge. I den egentlig malerkunst arbejdede man i Italien ogs\xc3\xa5 i tilslutning til de oldkristelige overleveringer. kirkerummenes store v\xc3\xa6gflader fyldtes med malerier (menigmands bibel), og kalk- og freskofarve fortr\xc3\xa6ngte den kostbare mosaik. Billederne er rene fladebilleder, kolorerede omridstegninger med ringe angivelse af skygger, og baggrunden ensfarvet eller m\xc3\xb8nstret. V\xc3\xa6gten l\xc3\xa6gges p\xc3\xa5 anskuelig fort\xc3\xa6lling. Til denne romanske stil h\xc3\xb8rer ogs\xc3\xa5 en del af de kalkmalerier, som er i danske kirker, Skibby Kirke, J\xc3\xb8rlunde Kirke, Fjenneslev Kirke._NEWLINE_Den st\xc3\xa6rkere fart i udviklingen (gotikken) kommer i det 13. \xc3\xa5rhundrede, ansporet ved Bernhard af Clairvaux og Frans af Assisis l\xc3\xa6re om, at naturen ikke er dj\xc3\xa6velens v\xc3\xa6rk, men ogs\xc3\xa5 skabt af Gud. Interessen for naturen bryder da ogs\xc3\xa5 frem med en v\xc3\xa6ldig kraft, som efterh\xc3\xa5nden frier kunsten helt ud af traditionernes b\xc3\xa5nd. Overgangsmestre var i Italien Duccio di Buoninsegna i Siena, Giovanni Cimabue i Firenze og Assisi (desv\xc3\xa6rre er hans v\xc3\xa6rker der i allerh\xc3\xb8jeste grad \xc3\xb8delagte) og Pietro Cavallini i Rom. Gennembrudsmester blev Giotto di Bondone fra Firenze. Med ham fornyes interessen for kompositionen, den plastiske form, rumvirkningen og den naturlige udtryksfuldhed. Hans elever er Giottino, Bernardo Bellotto og Taddeo Gaddi. I det 14. \xc3\x85rhundrede er de f\xc3\xb8rende mestre i Firenze Orcagna og hans broder Nardo di Cione. Af Orcagnas ber\xc3\xb8mte fresko D\xc3\xb8dens Triumf blev 1911 et brudstykke fremdraget i Santa Croce i Firenze. Den blev med nogen \xc3\xa6ndring efterlignet p\xc3\xa5 Campo Santo i Pisa, vistnok af Francesco Traini. I Siena virkede br\xc3\xb8drene Lorenzetti og Simone Martini, i Norditalien naturalisterne Altichiero, Avanzo (?) og i begyndelse af 15. \xc3\xa5rhundrede Pisanello. Ved siden af v\xc3\xa6gbillederne blev staffelibilleder i tempera hyppigere som ofte store altertavler, j\xc3\xa6vnlig best\xc3\xa5ende af et midtbillede med to fl\xc3\xb8je (Triptychon) eller med endnu flere inddelinger (Polyptichon eller Ancona). Mellem hovedbillede og alterbordet er ofte en r\xc3\xa6kke sm\xc3\xa5billeder (Predella).\n_START_SECTION_\nForren\xc3\xa6ssancen\n_START_PARAGRAPH_\nI det 15. \xc3\xa5rhundredes Italien, Forren\xc3\xa6ssancen, var kunstens tyngdepunkter i Firenze, i enkelte umbriske byer, i Padova og Venedig. I Firenze betegner Fiesole endnu en klosterlig konservatisme; det banebrydende geni var Masaccio, af hvis arbejder i Santa Maria del Carmine endnu nogle fejlagtig till\xc3\xa6gges den noget mere gammeldags Masolino da Panicale. Masaccios fremskridt best\xc3\xa5r navnlig i den fuldere forst\xc3\xa5else af den plastiske og monumentale form og figurernes fri forhold til rummet. Han l\xc3\xb8ser billedet definitivt fra dets afh\xc3\xa6ngighed af fladen. Ogs\xc3\xa5 i den maleriske behandling, i lufttonerne, i illusionskraften betyder han et afg\xc3\xb8rende skridt frem. Paolo Uccello dyrker det videnskabelige perspektivstudium, og Andrea del Castagno en mandig og skarp naturalisme. I det rent maleriske n\xc3\xa5r ingen af disse Masaccio p\xc3\xa5 siden. I det lidt yngre sl\xc3\xa6gtled er hovedmestrene Fra Filippo Lippi og Benozzo Gozzoli, som udvikler fort\xc3\xa6llingen og den \xc3\xa6stetiske f\xc3\xb8lelse. Portr\xc3\xa6ttet dyrkes i stigende grad. I \xc3\xa5rhundredets anden halvdel er de f\xc3\xb8rende naturalisterne Antonio del Pollaiolo og Andrea del Verrocchio, blandt kredsen om denne sidste is\xc3\xa6r Sandro Botticelli, Filippino Lippi, Piero di Cosimo og Domenico Ghirlandaio. Men alle disse er st\xc3\xa6rkt p\xc3\xa5virkede af den j\xc3\xa6vnaldrende Leonardo da Vinci, som skulle f\xc3\xb8re kunsten over i til h\xc3\xb8jren\xc3\xa6ssancen._NEWLINE_I Umbrien virkede Piero della Francesca, som i navnlig arbejder med de maleriske lysnuanceringer og hans elev Melozzo da Forli, som n\xc3\xa5r en stor og bred monumentalitet. Strengere, af en barsk og mandig v\xc3\xa6lde er Luca Signorelli. Den s\xc3\xa6rlig umbriske sans for blid f\xc3\xb8lelsesfylde, farverigdom og landskabssk\xc3\xb8nhed n\xc3\xa5r sit h\xc3\xb8jdepunkt hos Pinturicchio og Pietro Perugino. I Norditalien er hovedmesteren Andrea Mantegna, fra hvem p\xc3\xa5virkning g\xc3\xa5r til Milano: Vincenzo Foppa, Bernardino Butinone og Bernardo Zenale, til Ferrara: Cosimo Tura, Francesco del Cossa, Ercole Roberti, Lorenzo Costa, til Bologna: Francia og til Venedig, hvor f\xc3\xb8rst Vivarini'erne l\xc3\xa6rer noget af ham og dern\xc3\xa6st br\xc3\xb8drene Bellini, skaberne af det s\xc3\xa6rlig maleriske i veneziansk kunst, og l\xc3\xa6rere for en stor skare af yngre kunstnere, blandt hvilke Giorgione og Tizian.\n_START_SECTION_\nH\xc3\xb8jren\xc3\xa6ssancen\n_START_PARAGRAPH_\nH\xc3\xb8jren\xc3\xa6ssancen i Italien n\xc3\xa5ede i f\xc3\xb8rste halvdel af 16. \xc3\xa5rhundrede til fuldmodenhed ved Leonardo da Vinci, Michelangelo og Raffael, i Norditalien ved Giorgione, Tizian og Correggio. I \xc3\xa5rhundredets anden halvdel taber kunsten sig i Mellemitalien; Andrea del Sarto og Sodoma kan langtfra holde m\xc3\xa5l med de store mestre. I Venedig kommer dog endnu en blomstring ved en r\xc3\xa6kke yngre mestre, Jacopo Palma, Tintoretto, Paolo Veronese; p\xc3\xa5 det venezianske fastland Lorenzo Lotto, Moretto da Brescia og Giovanni Battista Moroni.\n_START_SECTION_\nNord for alperne\n_START_PARAGRAPH_\nI landene nord for Alperne havde gotikken ikke bragt nogen s\xc3\xa6rlig ny udvikling i malerkunsten, interessen samlede sig v\xc3\xa6sentlig om skulptur og arkitektur. Men i det 14. \xc3\xa5rhundredes anden halvdel begyndte en ny gr\xc3\xb8de med hoveds\xc3\xa6de i \xc3\x98stfrankrig og de burgundiske Nederlande, i dette \xc3\xa5rhundrede endnu v\xc3\xa6sentlig i h\xc3\xa5ndskriftbillederne. Under Charles V og hans broder Jean de Berry flokkes i Paris og Bourges en r\xc3\xa6kke ypperlige bogkunstnere. Den egentlige fornyelse kom dog omkring 1500 fra Flandern, vistnok med hoveds\xc3\xa6de i Gent, med stormestre som Pol fra Limburg og br\xc3\xb8drene Hubert og Jan van Eyck. I det sydlige Belgien virkede Rogier van der Weyden og den s\xc3\xa5kaldte mester fra Fl\xc3\xa9malle, Robert Campin. Til n\xc3\xa6ste generation h\xc3\xb8rer Hugo van der Goes, i Holland Albert van Ouwater, Geertgen tot Sint Jans, og Dirk Bouts, som v\xc3\xa6sentlig dog virkede i Sydbelgien. Hans Memling kom fra de tyske Rhinegne til Brugge. Ved overgangen til det 16. \xc3\xa5rhundrede virker Gerard David i Brugge og Quentin Matsys i Antwerpen, samt den ukendte mester for det pragtfulde Breviarium Grimani (Marcusbiblioteket i Venedig). I Frankrig virker i egnen om Valenciennes i 15. \xc3\xa5rhundrede Simon Marmion, i Tours Charles VII's og Louis XI's maler Jean Fouquet, i Provence Enguerrand Quarton og kong Ren\xc3\xa9s hofmaler Nicolas Froment. For hertugen af Bourbon arbejder den s\xc3\xa5kaldte mester fra Moulins i slutningen af \xc3\xa5rhundredet; m\xc3\xa5ske er han identisk med den i Paris meget ansete Jean Perr\xc3\xa9al, af hvem ellers intet arbejde kendes.\n_START_SECTION_\nTyskland\n_START_PARAGRAPH_\nI Tyskland var K\xc3\xb6ln et hoveds\xc3\xa6de for malerkunsten, Wilhelm fra Herle er endnu helt middelalderlig. Omkring midten af 15. \xc3\xa5rhundrede er Stefan Lochner st\xc3\xa6rkt p\xc3\xa5virket fra Nederlandene og Frankrig. Blandt hans efterf\xc3\xb8lgere kommer det s\xc3\xa6rlig tyske naturel st\xc3\xa6rkere frem hos en r\xc3\xa6kke mestre, hvis navne ikke kendes, men som efter deres hovedv\xc3\xa6rker kaldes mestrene for Marias Liv, for Lyversbergs Passion, for S. Severin, for Thomasaltret, for Bartholom\xc3\xa6usaltret osv. I Schweiz er Conrad Witz p\xc3\xa5virket af fransk-burgundisk kunst. I Alsace er Martin Schongauer foregangsmand is\xc3\xa6r som kobberstikker._NEWLINE_I det 16. \xc3\xa5rhundrede kom indflydelsen fra Italien op over Alperne. I Tyskland blev den dog ikke st\xc3\xa6rk, sk\xc3\xb8nt de kunstneriske centrer l\xc3\xa5 i de sydvestlige egne. Hoveds\xc3\xa6de blev N\xc3\xbcrnberg med mestre som Albrecht D\xc3\xbcrer, Hans Sebald Beham, Bernhard Strigel og Albrecht Altdorfer. I Alsace virkede Hans Baldung og Matthias Gr\xc3\xbcnewald. I Augsburg-Basel arbejder den \xc3\xa6ldre Holbein og s\xc3\xb8nnen Hans Holbein, som siden gik til England. I M\xc3\xbcnchen lever Christoph Schwarz, i Sachsen Lucas Cranach den \xc3\x86ldre._NEWLINE_I Belgien og Holland betegner 16. \xc3\xa5rhundrede en nedgangsperiode. Jan Mabuse, Jan Van Cleef den \xc3\xa6ldre, Bernard van Orley, Pierre Pr\xc3\xa9vost, Adriaen Isenbrandt n\xc3\xa5r langtfra i h\xc3\xb8jde med de \xc3\xa6ldre sl\xc3\xa6gtled. Desuden opkommer den mode at efterligne Raffael og Michelangelo, st\xc3\xb8ttet af den dannede overklasse, men det bliver kun en karikatur af de store forbilleder. Disse manierister, som Abraham Bloemaert, Hendrik Goltzius, Maarten van Heemskerck, Frans Floris, Jan van Scorel er dog ved siden af ypperlige portr\xc3\xa6tmalere og nogle af dem tillige dygtige kobberstikkere. kun i landskabsmaleriet virker den italienske indflydelse til en ny blomstring ved Jan Hackaert, Jan Dirksz Both, Herman van Swanevelt og andre. Uafh\xc3\xa6ngigt af denne klassicisme grundl\xc3\xa6gges folkelivsskildringen af Lucas van Leyden, Hieronimus Bosch og Pieter Brueghel den \xc3\xa6ldre, som tillige er banebryder for det moderne naturalistiske landskabsmaleri.\n_START_SECTION_\nRokoko\n_START_PARAGRAPH_\nVed udgangen af det 17. \xc3\xa5rhundrede tabte nederlandsk kunst i betydning, og i det 18. \xc3\xa5rhundrede spillede den s\xc3\xa5 at sige ingen rolle. I det 18. \xc3\xa5rhundrede (rokokotiden) var Frankrig afgjort det ledende land, som efterlignedes af alle de andre. Sit \xc3\xa5ndrigeste udtryk fandt malerkunsten hos Antoine Watteau, sit reneste overklassepr\xc3\xa6g hos Fran\xc3\xa7ois Boucher og Jean-Honor\xc3\xa9 Fragonard. Georges de La Tour var en ypperlig portr\xc3\xa6tmaler, et fag, som i det hele havde mange talentfulde dyrkere. Det borgerlige liv skildres, under nogen nederlandsk p\xc3\xa5virkning, af den ypperlige Jean-Baptiste-Sim\xc3\xa9on Chardin. I slutningen af \xc3\xa5rhundredet f\xc3\xa5r tids\xc3\xa5ndens g\xc3\xa6ring et noget sentimentalt udslag hos Jean-Baptiste Greuze, og hos Jacques-Louis David v\xc3\xa6kker den en bevidst antikisering b\xc3\xa5ret af det mest gennemf\xc3\xb8rte og energiske naturstudium, ved hvilket han fik en afg\xc3\xb8rende indflydelse p\xc3\xa5 kunsten i begyndelsen af det 19. \xc3\xa5rhundrede I Italien fik det monumentale freskomaleri en ny opblomstring ved Tiepolo, medens Antonio Canale, Bernardo Bellotto og Francesco Guardi forbereder den moderne naturalistiske kunst ved deres skildringer af det maleriske i byerne._NEWLINE_I England v\xc3\xa5gner den nationale kunst med William Hogarth og kulminerer, under ivrigt studium af italiensk og hollandsk kunst, med Joshua Reynolds, Thomas Gainsborough, George Romney og andre. Overgang til det 19. \xc3\xa5rhundrede danner den virtuose Thomas Lawrence. I Spanien er Goya forl\xc3\xb8ber for romantikkens st\xc3\xa6rke temperament og farvegl\xc3\xa6de. I Tyskland repr\xc3\xa6senterer Anton Raphael Mengs, Heinrich F\xc3\xbcger og Johann Heinrich Wilhelm Tischbein klassicismen. I Sverige er den franske p\xc3\xa5virkning st\xc3\xa6rk; Alexander Roslin, Adolf Ulrik Wertm\xc3\xbcller, Carl Gustaf Pilo er virtuose portr\xc3\xa6tmalere. I Danmark h\xc3\xb8rer Hendrik Krock og Peder Als endnu til rokokoen, Jens Juel st\xc3\xa5r p\xc3\xa5 overgangen, Nicolai Abildgaard og Asmus Jacob Carstens repr\xc3\xa6senterer den klart bevidste klassicisme.\n_START_SECTION_\n1800-tallet\n_START_PARAGRAPH_\nI det 19. \xc3\xa5rhundrede l\xc3\xb8ber en m\xc3\xa6ngde str\xc3\xb8mninger j\xc3\xa6vnsides, ofte krydser de hverandre, og efterh\xc3\xa5nden breder de sig alle over hele Europa. f\xc3\xa6lles for dem alle er en ivrig s\xc3\xb8gen efter nyt og en h\xc3\xa6vden af kunstnerens egen personlighed p\xc3\xa5 en m\xc3\xa5de, som tidligere tider ikke kendte. Kunsten l\xc3\xb8snes definitivt fra h\xc3\xa5ndv\xc3\xa6rket, uddannelsen foreg\xc3\xa5r ved akademier, og kunstnerstanden er optagen af sin sociale anseelse. Davids skole l\xc3\xa6gger en overordentlig og sund v\xc3\xa6gt p\xc3\xa5 naturstudiet, portr\xc3\xa6tkunsten udvikles. Men klassicismen taber hurtigt i kraft (Fran\xc3\xa7ois G\xc3\xa9rard, Pierre-Paul Prud'hon, Jean Auguste Dominique Ingres); i sidste halvdel af \xc3\xa5rhundrede f\xc3\xa5r den en efterblomstring ved Pierre Puvis de Chavannes._NEWLINE_I Tyskland havde den (Peter von Cornelius, Johann Friedrich Overbeck) en vis goldhed og umaleriskhed, som den f\xc3\xb8rst overvandt ved en forbindelse med den s\xc3\xa6regne tyske litter\xc3\xa6re romantik (Moritz von Schwind, Alfred Rethel, Julius Schnorr von Carolsfeld). I Frankrig derimod var romantikken revolutionens barn; den s\xc3\xb8gte den st\xc3\xa6rke bev\xc3\xa6gelse, de heftige f\xc3\xb8lelser, de kraftige farver. Man studerede Rubens, rejste til Orienten, s\xc3\xb8gte bev\xc3\xa6gede optrin af historien (Th\xc3\xa9odore G\xc3\xa9ricault, Eug\xc3\xa8ne Delacroix, Horace Vernet). _NEWLINE_Romantikkens forts\xc3\xa6ttelse i \xc3\xa5rhundredets midte og anden halvdel danner slagmalerne med Meissonnier i spidsen. Under bes\xc3\xb8g i Italien studerede man ikke mere s\xc3\xa5 meget den gamle kunst som selve landet og folket. Her f\xc3\xb8dtes ved de tilrejsende kunstnere det moderne folkelivsbillede, som siden omplantedes til de andre lande. I Frankrig af Leopold Robert, Jules Breton og Jean-Fran\xc3\xa7ois Millet. _NEWLINE_I Tyskland fik det et eget pr\xc3\xa6g af romantisk borgerlighed (Adrian Ludwig Richter, Ludwig Knaus, Benjamin Vautier, Franz Defregger). _NEWLINE_I Danmark f\xc3\xa5r folkelivsmaleri stor betydning lige fra Eckersbergs tid. I Tyskland f\xc3\xa5r den n\xc3\xb8gterne naturalisme sin stormester i Adolph Menzel._NEWLINE_Ved \xc3\xa5rhundredes midte tager kunstretningernes mangfoldighed til. I Frankrig fornyes naturalismen af Gustave Courbet og Jules Bastien-Lepage, og impressionismen begynder med \xc3\x89douard Manet. I Tyskland kommer en slags romantisk nyklassicisme ved Anselm Feuerbach, Arnold B\xc3\xb6cklin og Hans von Mar\xc3\xa9es._NEWLINE_I England arbejder landskabsmalerne Richard Parkes Bonington og John Constable p\xc3\xa5 grundlag af traditionerne fra den hollandske kunsts store tid, medens J.M.W. Turner bliver en selvst\xc3\xa6ndig forl\xc3\xb8ber for impressionismen. En reaktion kommer i England ved \xc3\xa5rhundredes midte ved pr\xc3\xa6rafaelitterne, som vil l\xc3\xa6re af gammel flamsk kunst og den italienske forren\xc3\xa6ssance; f\xc3\xb8rende er Dante Gabriel Rossetti, John Everett Millais, George Frederic Watts, i n\xc3\xa6ste sl\xc3\xa6gtled Edward Burne-Jones og Frederic Leighton; retningen degenererer hos Aubrey Beardsley, men afs\xc3\xa6tter samtidig en frodig dekorativ stil hos Walter Crane og William Morris. En til pr\xc3\xa6rafaelismen delvis svarende retning kom i Nederlandene og Tyskland ved Hendrik Leys, de Vriendt (?) og Eduard von Gebhardt. I slutningen af \xc3\xa5rhundredet kommer en nerv\xc3\xb8s eksperimenteren med stadig skiftende programmer og partinavne: pointillisme, syntetisme, kubisme, ekspressionisme osv. De betegner en st\xc3\xa6rk g\xc3\xa6ring, som svarer til tidens almindelige opl\xc3\xb8sning. Af enhver g\xc3\xa6ring plejer at vokse nyt liv, men hvorledes dette n\xc3\xa6rmere vil forme sig i malerkunsten, derom er det endnu for tidligt at d\xc3\xb8mme med blot nogenlunde sikkerhed."