b'\n_START_ARTICLE_\n6. \xc3\xb8kumeniske koncil\n_START_SECTION_\nBaggrund\n_START_PARAGRAPH_\nR\xc3\xa5det afviklede et s\xc3\xa6t af teologiske kontroverser, der g\xc3\xa5r tilbage til det sjette \xc3\xa5rhundrede, men havde intensiveret under kejseren Heraclius (610-641) og Konstans II (641-668). Heraclius havde sat sig for at genoprette meget af den del af hans imperium, der var tabt til perserne, og havde fors\xc3\xb8gt at bygge bro over kontroversen med monofysitisme, som var s\xc3\xa6rlig st\xc3\xa6rk i Syrien og Egypten, ved at foresl\xc3\xa5 en moderat teologisk position, der havde s\xc3\xa5 god st\xc3\xb8tte i traditionen som enhver anden. Resultatet var f\xc3\xb8rst monoenergisme, det vil sige at Kristus, selv om denne eksisterede i to naturer, havde en energi (guddommelig og menneskelig), den anden var monotelitisme, det vil sige at Kristus havde en vilje (med andre ord at der ikke var nogen mods\xc3\xa6tning i Kristus mellem hans menneskelige og guddommelige vilje). Denne doktrin blev accepteret i det meste af den byzantinske verden, men m\xc3\xb8dte modstand i Jerusalem og i Rom og indledte en kontrovers, der fortsatte selv efter tabet af de genoprettede provinser og Heraclius d\xc3\xb8d. Da Heraclius\' barnebarn Konstans II tog tronen, s\xc3\xa5 han kontroversen som truende imperiumets stabilitet og fors\xc3\xb8gte at nedd\xc3\xa6mpe diskussionen ved at forbyde tale enten for eller imod l\xc3\xa6ren. Pave Martin I og munken Maximus, de fremtr\xc3\xa6dende modstandere af monotelitisme (som de tolkede som at n\xc3\xa6gte en menneskelig vilje hos Kristus) holdt en synode i Rom i 649, der ford\xc3\xb8mte monoenergisme og monotelitisme. I Konstantinopel beskyldte nogle paven for at st\xc3\xb8tte revolutionen, dette blev betragtet som h\xc3\xb8jforr\xc3\xa6deri, og Martin og Maximus blev derfor arresteret, anklaget, d\xc3\xb8mt og sendt til eksil, hvor han snart d\xc3\xb8de.\n_START_SECTION_\nForberedelser\n_START_PARAGRAPH_\nEfter, at Konstans \'s\xc3\xb8n og efterf\xc3\xb8lger Konstantin IV havde overvundet den muslimske belejring af Konstantinopel i 678, gjorde han det straks til sit m\xc3\xa5l at genskabe f\xc3\xa6llesskabet med Rom: han skrev til pave Donus, der foreslog en konference om sagen. Da brevet n\xc3\xa5ede til Rom, var Donus d\xc3\xb8d, men hans efterf\xc3\xb8lger, pave Agatho, gik ind for kejsers forslag og beordrede et koncil holdt i hele Vesten, s\xc3\xa5ledes at legater kunne pr\xc3\xa6sentere den vestlige kirkes tradition. Der var en synode i Milano under \xc3\xa6rkebiskop Mausuetus; en anden synode blev afholdt i 680 i Heathfield, hvorover Theodore, \xc3\xa6rkebiskop af Canterbury pr\xc3\xa6siderede. Pave Agatho indkaldte derefter en synode i Rom i p\xc3\xa5sken 680 med repr\xc3\xa6sentanter fra de regionale synoder._NEWLINE_Derefter sendte han en delegation til m\xc3\xb8de de \xc3\xb8stlige repr\xc3\xa6sentanter i Konstantinopel. Delegaterne fremlagde to breve, et fra pave Agatho til kejseren, og et andet fra biskopperne i Rom-synoden til dem, der samledes i Konstantinopel._NEWLINE_I mellemtiden indkaldte Constantin patriarken George I af Konstantinopel og alle biskopperne fra hans jurisdiktion under Konstantinopel til et r\xc3\xa5d. Han indkaldte ogs\xc3\xa5 patriarken Macarius af Antioch, en byzantinsk repr\xc3\xa6sentant permanent bosiddende i Konstantinopel p\xc3\xa5 grund af den muslimske bes\xc3\xa6ttelse af hans omr\xc3\xa5de.\n_START_SECTION_\nForl\xc3\xb8b\n_START_PARAGRAPH_\nDen 7. november 680 samledes blot 37 biskopper og en r\xc3\xa6kke presbytere i det kejserlige palads, i den kuplede hal kaldet Trullus. Patriarkerne af Konstantinopel og Antioch deltog personligt, mens patriarkaterne i Alexandria og Jerusalem var repr\xc3\xa6senterede af byzantinske udn\xc3\xa6vnte (p\xc3\xa5 grund af den saracensk-muslimske erobring var der p\xc3\xa5 denne dato ingen patriark i nogen af disse omr\xc3\xa5deer). Paven og et r\xc3\xa5d, han havde holdt i Rom, var repr\xc3\xa6senteret af nogle f\xc3\xa5 pr\xc3\xa6ster og biskopper (som det var normalt ved \xc3\xb8stlige \xc3\xb8kumeniske r\xc3\xa5d). I sin \xc3\xa5bningsperiode overtog r\xc3\xa5det et \xc3\xb8kumenisk r\xc3\xa5ds myndighed. Kejseren deltog og pr\xc3\xa6siderede de f\xc3\xb8rste elleve sessioner, deltog i diskussionerne og vendte tilbage til afslutningsperioden den 16. september 681, deltog af 151 biskopper._NEWLINE_Under r\xc3\xa5det blev der l\xc3\xa6st et brev af pave Agatho, som h\xc3\xa6vdede, at Kirken havde traditionel tro p\xc3\xa5, at Kristus var af to vilje, guddommelige og menneskelige. De fleste af biskopperne til stede accepterede brevet og proklamerede, at Sankt Peter talte gennem Agatho, men ironisk nok proklamerede dette r\xc3\xa5d ogs\xc3\xa5 en anden historisk pave som anathema. Antiochias makarius forsvarede monotelisme, men blev ford\xc3\xb8mt og afsat sammen med sine st\xc3\xb8tter. R\xc3\xa5det fastslog i overensstemmelse med Agathos brev, at Jesus Kristus havde to energier og to viljer, men at den menneskelige vilje var \'underkastet sin guddommelige og alm\xc3\xa6gtige vilje\'. R\xc3\xa5det undgik omhyggeligt enhver omtale af Maximus Bekenderen, som stadig blev betragtet med mistanke. Det ford\xc3\xb8mte b\xc3\xa5de monoenergisme og monotelisme som k\xc3\xa6ttersk og omfattede dem, der havde st\xc3\xb8ttet dette k\xc3\xa6tteri, herunder pave Honorius I og fire tidligere patriarker i Konstantinopel. Da R\xc3\xa5det havde n\xc3\xa5etr sit resultat, blev dekreterne sendt til Rom, hvor de blev accepteret af Agathos efterf\xc3\xb8lger, pave Leo II.\n_START_SECTION_\nQuinisextum\n_START_PARAGRAPH_\nQuinisextum, det 2. trullanske koncil, der var ment som et supplement til det 5. og 6. \xc3\xb8kumeniske koncil, vedr\xc3\xb8rte udelukkende kirkens forfatning, kult og disciplin. Men som f\xc3\xb8lge af de beslutninger, som blev truffet i denne sammenh\xc3\xa6ng, blev skabt grundlaget for det endelige brud mellem den romerske og den gr\xc3\xa6ske kyrke. Gr\xc3\xa6kerne, som ikke br\xc3\xb8d sig om den dominerende rolle, Rom havde haft under det f\xc3\xb8rste koncil, fik her vedtaget 6 kanoniske bestemmelser, som var i direkte mods\xc3\xa6tning til romerkirkens anskuelser. S\xc3\xa5ledes blev n\xc3\xa6sten alle latinske koncilers beslutninger og pavelige dekreter forkastede, til geng\xc3\xa6ld blev samtlige 85 apostolske "canones" (regler) af hvilke mange var \xc3\xa6ldre bestemmelser fra \xc3\x98stens kirke, anerkendte, sk\xc3\xb8nt Rom kun havde anerkendt 50 som gyldige. Endvidere blev den romersk-katolske skik at tvinge presbytere (pr\xc3\xa6ster) og diakoner til at leve i c\xc3\xb8libat forkastet, faste om l\xc3\xb8rdagen blev ford\xc3\xb8mt, patriarkerne i Rom og Konstantinopel blev erkl\xc3\xa6ret for ligev\xc3\xa6rdige i overensstemmelse med beslutningen p\xc3\xa5 koncilet i Chalkedon og s\xc3\xa5ledes videre. Ganske vist underskrev pavens udsendinge koncilets beslutninger, men pave Sergius I n\xc3\xa6gtede at anerkende koncilet og forb\xc3\xb8d offentligg\xc3\xb8relse af koncilets beslutninger i de vestlige kirker. I realiteten blev det andet trullanske koncil derfor ikke noget \xc3\xb8kumenisk koncilium, men kun et orientalsk.'