b"\n_START_ARTICLE_\nGottfried Hermann\n_START_PARAGRAPH_\nJohann Gottfried Jakob Hermann (f\xc3\xb8dt 28. november 1772 i Leipzig, d\xc3\xb8d 31. december 1848 sammesteds) var en tysk klassisk filolog._NEWLINE_Hermann blev ekstraordin\xc3\xa6r professor i filosofi i sin f\xc3\xb8deby 1798 og ordentlig professor sammesteds 1803. Han studerede f\xc3\xb8rst jura, men kastede sig snart over klassisk filologi, som hans l\xc3\xa6rer, Ilgen, havde vakt hans interesse for. Hans l\xc3\xa6rer ved universitetet var Leipzig-professoren Reiz. Kants filosofi gjorde st\xc3\xa6rkt indtryk p\xc3\xa5 ham, hvad der p\xc3\xa5 en mindre heldig m\xc3\xa5de m\xc3\xa6rkes i hans ungdomsarbejder. Disse drejer sig mest om gr\xc3\xa6sk grammatik og metrik; n\xc3\xa6vnes kan anm\xc3\xa6rkninger til Vigers bog De gr\xc3\xa6c\xc3\xa6 dictionis idiotismis liber (1802, 4. oplag 1834) og De particula \xe1\xbc\x82\xce\xbd libri IV (1826\xe2\x80\x9427), et af hans mindst vellykkede v\xc3\xa6rker. Metrikken behandlede han i Elementa doctrin\xc3\xa6 metric\xc3\xa6 (1816) og Epitome doctrin\xc3\xa6 metric\xc3\xa6 (1818). Hans modneste arbejder g\xc3\xa6lder de gr\xc3\xa6ske digteres, is\xc3\xa6r tragikernes, kritik og fortolkning. Han udgav en r\xc3\xa6kke tragedier af Euripides til forel\xc3\xa6sningsbrug og p\xc3\xa5begyndte en st\xc3\xb8rre udgave af samtlige tragedier, hvoraf lidt over 2 bind udkom (1831\xe2\x80\x9441); han fortsatte Erfurdts mindre udgave af Sofokles (7 bind, 1811\xe2\x80\x9425); efter hans d\xc3\xb8d udkom en stor udgave af Aischylos (2 bind, 1852; 2. udgave 1859). Allerede 1799 havde han udgivet Aischylos' Eumenider; senere foranledigede Karl Otfried M\xc3\xbcllers udgave af samme drama (1833) ham til en skarp kritik, der udviklede sig til en polemik om den klassiske oldtidsvidenskabs grundproblemer. Med Homer har Hermann besk\xc3\xa6ftiget sig i afhandlingen De interpolationibus Homeri (1832) og De iteratis apud Homerum (1840); han opfattede de homeriske digte som successive udvidelser af en oprindelig kerne \xe2\x80\x94 en opfattelse, der er blandt de herskende den dag i dag. Til Pindar skrev han De metris Pindari (i Heynes udgave 1798), De dialecto Pindari og Not\xc3\xa6 ad Pindarum (i Heynes udgave 1817), samt flere mindre afhandlinger; en af disse (De officio interpretis) fremkaldte et svar fra B\xc3\xb6ckh. Han udgav endvidere de orphiske digte (1805) og et par bukolikere, samt af latinske digtere to komedier af Plautus. Af reale siscipliner har han kun indg\xc3\xa5ende besk\xc3\xa6ftiget sig med den gr\xc3\xa6ske mytologi (Dissertatio de Mythologia Gr\xc3\xa6corum antiquissima, 1817; Briefe \xc3\xbcber Homer und Hesiodus etc., von Gottfried Hermann und Friedrich Creuzer, 1818; De histori\xc3\xa6 Gr\xc3\xa6c\xc3\xa6 primordiis, 1818; Wesen und Behandlung der Mythologie, 1819). Hermann polemiserer mod Creuzers opfattelse af den gr\xc3\xa6ske mytologi som en ikl\xc3\xa6dning for en dyb og hemmelighedsfuld religi\xc3\xb8s viden, uden dog selv at gennemf\xc3\xb8re en helt rationel opfattelst. Talrige andre omr\xc3\xa5der af oldtidsvidenskaben har Hermann lejlighedsvis ber\xc3\xb8rt; hans mindre afhandlinger, ogs\xc3\xa5 de fleste ovenfor citerede, findes samlede i hans Opuscula (8 bind; I\xe2\x80\x94VII, Leipzig 1827\xe2\x80\x9439, VIII 1877)._NEWLINE_Hermann st\xc3\xa5r sammen med B\xc3\xb6ckh som begrunder af 19. \xc3\xa5rhundredes klassiske filologi. Medens B\xc3\xb6ckhs interesse var rettet mod den reale side af oldtidslivet, er Hermann v\xc3\xa6sentlig optaget af formen. Han lagde hovedv\xc3\xa6gten p\xc3\xa5 den sproglige forst\xc3\xa5else af det enkelte sted som udgangspunkt for erkendelse af oldtiden, og havde mindre sans for totalopfattelsen. Hans styrke var fortolkningen, hvilende p\xc3\xa5 umiddelbar, genial forst\xc3\xa5else; hans forel\xc3\xa6sninger over gr\xc3\xa6ske digtere var kunstv\xc3\xa6rker, der begejstrede og henrev hans tilh\xc3\xb8rere; i hans afhnalinger er det is\xc3\xa6r de geniale enkeltheder, der imponerer. Han kom derfor, uden selv at g\xc3\xb8re sig det helt klart, til at st\xc3\xa5 som repr\xc3\xa6sentant for den klassiske filologi, drevet som kunst, over for B\xc3\xb6ckhs og hans disciples opfattelse af den som historisk videnskab, omfattende erkendelsen af hele oldtidslivet. Striden herom f\xc3\xb8rtes til tider med stor heftighed, men er endt med en fuldst\xc3\xa6ndig forsoning; nutildags er begge mods\xc3\xa6tningers berettigelse almindelig anerkendt. Hermanns svaghed l\xc3\xa5 i det systematiske, og det vidste han ikke selv; p\xc3\xa5virket af Kant, som han var, s\xc3\xb8ger han ofte at systematisere og kommer d\xc3\xa5rlig derfra; hans omfangsrigere arbejder, som metrikken, er som helhed mislykkede, og hans grammatiske teorier er for l\xc3\xa6ngst opgivne, medens enkeltiagttagelserne ofte er glimrende."