b'\n_START_ARTICLE_\nP\xc3\xa5 sporet af den tabte tid\n_START_PARAGRAPH_\nP\xc3\xa5 sporet af den tabte tid er en roman af Marcel Proust. F\xc3\xb8rste del kom i 1913. Efter forfatterens d\xc3\xb8d i 1922 foretog familien en redigering af resten, s\xc3\xa5 romanen kunne fremtr\xc3\xa6de som f\xc3\xa6rdiggjort. Proust havde planlagt store afsnit, som han ikke n\xc3\xa5ede at skrive. I sin overordnede komposition er romanen dog f\xc3\xa6rdig, idet sidste bind var f\xc3\xa6rdigt ret tidligt.\n_START_SECTION_\nHandlingen\n_START_PARAGRAPH_\nL\xc3\xa6seren v\xc3\xa5gner op med fort\xc3\xa6lleren, en dreng med f\xc3\xb8lsomhed og kl\xc3\xb8gt. Vi f\xc3\xb8res rundt i huset, g\xc3\xb8r bekendtskab med familien og f\xc3\xa5r at vide, at drengen ikke blot elsker og beh\xc3\xb8ver sin moder, men ogs\xc3\xa5 har visse lystbetonede aktiviteter i et af husets tomme v\xc3\xa6relser. En dag st\xc3\xa5r denne dreng overfor en meget k\xc3\xb8n og selvsikker pige, senere bliver han vidne til andres ukontrollerede k\xc3\xa6rlighed til adelen, og han erfarer om seksuelle aktiviteter mellem mennesker af samme k\xc3\xb8n. Han forelsker sig i den selvsikre pige, og det bliver begyndelsen til hans egentlige k\xc3\xa6rlighedsliv, hvori jalousien kommer til at spille en altdominerende rolle. To forskellige klanagtige kredse bliver betydningsfulde for drengen: dels de adelige fra Faubourg St. Germain, dels de homoseksuelle. Disse kredse krydses i baron de Charlus, som er en facetteret, farverig og forf\xc3\xa6rdelig personlighed. Charles Swann er en mere tiltr\xc3\xa6kkende person, som fort\xc3\xa6lleren sammenligner sig selv med. Skikkelsen Swann var inspireret af Charles Haas, som Proust m\xc3\xb8dte i 122 boulevard Haussmann, hjemme hos madame Straus; hun var enke efter Georges Bizet og mor til Prousts n\xc3\xa6re ven Jacques Bizet.  _NEWLINE_Swann er verdensmand og kender begge kredse, men han bliver f\xc3\xb8rst involveret i livet, da han bliver forelsket, gifter sig og f\xc3\xa5r et barn. Det f\xc3\xb8rer ikke til lykke, men til ansvar, komplikationer og mange smertefulde \xc3\xb8jeblikke. Da fort\xc3\xa6lleren er blevet voksen, bliver hans samliv med elskerinden Albertine til en psykologisk gyser. Hans jalousi er s\xc3\xa5 voldsom, at han hverken kan gifte sig eller skille sig af med hende. F\xc3\xb8rst da han er blevet s\xc3\xa5 gammel, at seksualiteten er nedd\xc3\xa6mpet, kan han udfylde sin rolle i livet. M\xc3\xa6rkelige og mystiske oplevelser hj\xc3\xa6lper ham til at forst\xc3\xa5, hvad denne rolle best\xc3\xa5r i.\n_START_SECTION_\nKulturhistorisk sammenh\xc3\xa6ng\n_START_PARAGRAPH_\nRomanen indskriver sig i r\xc3\xa6kken af epokeg\xc3\xb8rende sk\xc3\xb8nlitter\xc3\xa6re v\xc3\xa6rker. I omfang er den sammenlignelig med Balzacs La com\xc3\xa9die humaine, men den ligger ikke direkte i forl\xc3\xa6ngelse af en romantradition. Impressionisterne har derimod p\xc3\xa5virket Proust som Debussys opera Pelleas et M\xc3\xa9lisande og Henri Bergson og Richard Wagner . Romanens univers kan ses i lyset af den kamp mellem ateisme og spiritualisme, som pr\xc3\xa6gede fransk kultur under den _NEWLINE_tredje republik. I samklang med traditionel, fransk antiklerikalisme havde Auguste Comte udgivet en r\xc3\xa6kke b\xc3\xb8ger om menneskehedens udvikling i tre etaper, hvoraf den sidste, den positive, angiveligt skulle udg\xc3\xb8re h\xc3\xb8jdepunktet og enden p\xc3\xa5 al religi\xc3\xb8sitet. Mod denne bastante ateisme, som Comte i \xc3\xb8vrigt selv forlod, kom den nye spiritualistiske b\xc3\xb8lge, hvori forfatteren til Pell\xc3\xa9as et M\xc3\xa9lisande, Maeterlinck var den franske topfigur. Som filosof deltog Bergson i debatten og gjorde intuition til et n\xc3\xb8glebegreb for en forst\xc3\xa5else af instinktets forhold til intelligensen. _NEWLINE_Den franske Proust-debat diskuterer Bergsons betydning for Proust. Et synspunkt er, at Prousts v\xc3\xa6rk absolut ikke m\xc3\xa5 anskues som en forts\xc3\xa6ttelse af Bergsons. Et andet er, at Bergson med sit originale sprog og tankegang havde p\xc3\xa5virket hele den samtidige intelligentsia til at s\xc3\xa6tte begreberne intuition og instinkt p\xc3\xa5 dagsordenen.\n_START_SECTION_\nBudskabet\n_START_PARAGRAPH_\nProust opfattes som narcissist i brede kredse. De venstreorienterede opfatter P\xc3\xa5 sporet.. som en n\xc3\xb8gleroman og en sentimental selvbiografi.  Men Proust har overbevisende i breve, noter og avisinterview formuleret et sammenh\xc3\xa6ngende program for sine \xc3\xa6stetiske anskuelser, som er alt andet end sentimentale. Desuden kan romanen l\xc3\xa6ses som samfundskritik, men det er kun \xc3\xa9t lag i strukturen \xe2\x80\x93 og ikke det dybeste. _NEWLINE_Det dybeste lag vedr\xc3\xb8rer hovedpersonens udvikling til at erkende sit kald og sin dybeste natur (moi profond. S\xc3\xa5ledes udtrykt af Francoise Leriche i Marcel Proust Lettres, p.\xc2\xa0430. Plon 2004.) Lidt anderledes skriver overs\xc3\xa6tteren Ren\xc3\xa9 de Ceccaty: "Meningen med Proust\'s lange roman ligger ikke i den realistiske beskrivelse af et milj\xc3\xb8 og menneskelige forbindelser, men i en metafysisk refleksion over tiden og i kunstnerens desperate kamp for at afv\xc3\xa6rge sin fortabelse."  Hermed hentydes til den pligt til at v\xc3\xa6re nyttig i samfundet, og til at hj\xc3\xa6lpe sine medmennesker, der var et af positivismens kendetegn. Med fortabelse t\xc3\xa6nkes der alts\xc3\xa5 ikke blot p\xc3\xa5 et religi\xc3\xb8st begreb, men ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5 den domf\xc3\xa6ldelse, der afsiges af kritikerne, publikum og - af tiden.  _NEWLINE_Ideologisk set skulle romanen hverken v\xc3\xa6re ateistisk eller religi\xc3\xb8s. De tanker om intuition og instinkt, som Bergson havde spredt i debatten, rydder P\xc3\xa5 sporet af den tabte tid op i ved at rette s\xc3\xb8gelyset mod de ukontrollerede dele af vor hukommelse, som p\xc3\xa5 ganske ukaldet vis pludselig genskaber en virkelighed, vi har oplevet tidligere. Et s\xc3\xa5dant erindringsglimt (madeleinekagerne og lindeteen er det ber\xc3\xb8mteste eksempel) kan give anledning til en s\xc3\xa6regen lykkef\xc3\xb8lelse. Prousts bog er en opfordring til at lytte til disse ukaldede signaler fra vor hukommelses skatkiste.\n_START_SECTION_\nSejren over tidens gang\n_START_PARAGRAPH_\nProusts v\xc3\xa6rk er en bog om tiden og livets forg\xc3\xa6ngelighed: fra barndommens Combray, hvor alt var orden og meningsfyldt i kontrast til den voksne Prousts m\xc3\xb8de med virkeligheden. Omtrent halvvejs i v\xc3\xa6rkets sidste bind, Den genfundne tid, kommer hovedpersonen efter mange skuffelser til klarhed over, hvad han skal skabe og hvordan. 1. verdenskrig er forbi, og Marcel vender nedtrykt tilbage til Paris. En dag f\xc3\xa5r han en invitation til en musikalsk soir\xc3\xa9e hos prinsen og prinsessen af Guermante p\xc3\xa5 Avenue du Bois. Her snubler han over nogle brosten p\xc3\xa5 fortovet uden for Guermantes hus. Det v\xc3\xa6kker et minde om den gang, han snublede over to sten i Markuskirken i Venedig. Flere minder kaldes spontant til live, og Marcel bringes ud over \xc3\xb8jeblikket. Uden for tiden oplever han tingenes essens. For Proust er tiden den store \xc3\xb8del\xc3\xa6gger; en destruktiv kraft, som nedbryder og g\xc3\xb8r os til slave af den. Vi lever under forvandlingens lov tynget af manglen p\xc3\xa5 noget konstant. Marcel er derfor lykkelig over disse pludselige erindringsglimt, der st\xc3\xa5r i skarp kontrast til alle tings flygtighed. Vores frivillige hukommelse kan naturligvis huske situationer og steder; men den favner ikke det liv, der fyldte \xc3\xb8jeblikket. Derimod bringer den ufrivillige hukommelse liv i fortiden, der genopst\xc3\xa5r, som vi den gang oplevede den. Disse spontane erindringer overbeviser Proust om, at der findes en enhed i hans personlighed og en faktisk kontinuitet mellem fortid og nutid; en erkendelse, der kan kaldes selve grundtanken i hans v\xc3\xa6rk. P\xc3\xa5 den m\xc3\xa5de er det afsluttende bind en optimistisk kontrast til den livslede, der pr\xc3\xa6ger store dele af romanserien. I Den genfundne tid triumferer kunsten ved at oph\xc3\xa6ve tidens ub\xc3\xb8nh\xc3\xb8rlige h\xc3\xa6rgen med vore liv. Samtidig stiller Proust sig kritisk til realisternes litteratursyn. Hans kritik indledte et markant vendepunkt i romankunsten, hvor interessen for den ydre handling reduseres - mens fokus rettes mod den menneskelige bevidsthed, som man ser det i Hamsuns tidlige b\xc3\xb8ger.\n_START_SECTION_\nFormen\n_START_PARAGRAPH_\nProust er fjern fra Bergsons spekulative metoder og tilh\xc3\xa6nger af poesiens metode til ny forst\xc3\xa5else. Men han var skeptisk med hensyn til den suggestive prosa, som Arthur Rimbaud og St\xc3\xa9phane Mallarm\xc3\xa9 repr\xc3\xa6senterede. Proust \xc3\xb8nskede klarhed med hensyn til s\xc3\xa6tningernes mening og fort\xc3\xa6llingens forl\xc3\xb8b. Wagner og Debussy er operakomponister, som Proust \xc3\xb8nskede at overf\xc3\xb8re rent stemningsm\xc3\xa6ssigt til litteraturen. _NEWLINE_Hvordan overf\xc3\xb8re Tristan og Pelleas til en moderne bindst\xc3\xa6rk udviklingsroman? Kun i sine allertidligste noveller fors\xc3\xb8gte Proust sig med et mytisk eller historisk univers. Med romanfragmentet (p\xc3\xa5 1000 sider!) Jean Santeuil er vi definitivt i den nutid, forfatteren selv har levet i. Den mytiske aura som Tristan og Siegfried bader i, bliver P\xc3\xa5 sporet af den tabte tid ogs\xc3\xa5 belyst af, takket v\xc3\xa6re sproget og fort\xc3\xa6llerens placering med hensyn til alder \xe2\x80\x93 med hensyn til det kronologiske. Sk\xc3\xb8nt romanen aldrig forlader det realistiske, f\xc3\xa5r l\xc3\xa6seren indtryk af hovedpersonen som et aldersm\xc3\xa6ssigt hybridprodukt. Til tider tror han, at det er en otte\xc3\xa5rig dreng, der g\xc3\xa5r til mond\xc3\xa6ne soir\xc3\xa9er og p\xc3\xa5 bordel, p\xc3\xa5 andre sider f\xc3\xa5r hun snarere indtryk af, at det er en fyrre\xc3\xa5rig mand, der f\xc3\xa5r l\xc3\xa6st h\xc3\xb8jt af sin moder, f\xc3\xb8r han skal sove. En anden ejendommelighed ved formen er, at personerne s\xc3\xa5 godt som aldrig skildres i deres ydre, og n\xc3\xa5r det sker, er det i form af andres kommentarer og alts\xc3\xa5 subjektivt. Det er en af vanskelighederne ved l\xc3\xa6sningen, fordi vi er vant til at visualisere romanpersoner. I P\xc3\xa5 sporet karakteriseres personerne prim\xc3\xa6rt gennem deres indbyrdes kontakt.\n_START_SECTION_\nSproget\n_START_PARAGRAPH_\nSprogets ejendommelighed er anvendelsen af et slags talesprog med mange lange s\xc3\xa6tninger og mange metaforer. Det proustske ordforr\xc3\xa5d er forbl\xc3\xb8ffende dagligdags \xe2\x80\x93 i forhold til romanens ry som vanskelig at l\xc3\xa6se. Det er tankegangen, der er vanskelig, fordi den enkelte s\xc3\xa6tning hyppigt forl\xc3\xa6nges i stadig nye opdelinger og nuancer. Hver enkelt side kr\xc3\xa6ver derfor tid, mens hele romanen til geng\xc3\xa6ld fordrer at blive l\xc3\xa6st p\xc3\xa5 rimelig kort tid, s\xc3\xa5 dens opbygning og mening forst\xc3\xa5s.\n_START_SECTION_\nTilblivelse\n_START_PARAGRAPH_\nProust skrev romanen fra 1909 til 1922, han arbejdede ikke lige frem efter den lagte plan, men skrev l\xc3\xb8bende indskud. De kunne udvikle sig til hele kapitler og bind. Derved blev det egentlige manuskript til et kludet\xc3\xa6ppe med stadig flere sammenfoldede ark indsat i det oprindelige kladdeh\xc3\xa6fte. Det er et studium at l\xc3\xa6se, hvad forfatteren overdrog til en h\xc3\xb8jtl\xc3\xa6ser og en maskinskriverske. Efter det udskrevne skrev Proust nye indskud og flyttede om p\xc3\xa5 mange dele. Han sammenligner selv sin arbejdsmetode med syningen af en kompliceret og kunstf\xc3\xa6rdig kjole, hvor inspirationen hele tiden orienteres ud fra det \xc3\xb8jeblikkelige stadium. F\xc3\xb8rste Verdenskrig og personen Albertine er to v\xc3\xa6sentlige handlingselementer, der begribeligvis ikke var planlagt fra begyndelsen.\n_START_SECTION_\nUdgivelseshistorie\n_START_PARAGRAPH_\nUdgivelsen af f\xc3\xb8rste udgave str\xc3\xa6kker sig fra 1913 til 1927, men langt senere er der kommet udgaver med  upublicerede fragmenter. F\xc3\xb8rste bind blev afvist af tre forlag, f\xc3\xb8r Proust besluttede sig til at tilbyde Grasset en kontrakt, som gav forlaget del i indt\xc3\xa6gterne ved salget, sk\xc3\xb8nt Proust betalte alle udgifter. Mod forventning var b\xc3\xa5de kritikken og l\xc3\xa6serne positive, s\xc3\xa5 allerede bind 2 fandt et bedre forlag i form af NRF \xe2\x80\x93 Gallimard, der ellers var blandt dem, der havde afvist f\xc3\xb8rste bind. Siden er romanen blevet udgivet talrige gange b\xc3\xa5de som pocketbook og i den smukke Pl\xc3\xa9iade-serie. Pl\xc3\xa9iade-udgaven f\xc3\xb8rst i tre bind og nu i fire yder b\xc3\xa5de hj\xc3\xa6lp til amat\xc3\xb8rl\xc3\xa6seren og  forskeren, der vil have et stort noteapparat for at kende de mindste afvigelser fra originalmanuskriptet. Romanen er blevet genstand for en kult, der minder lidt om Joyce- og Wagner-kulten.'