b'\n_START_ARTICLE_\nFolkeminde\n_START_SECTION_\nDefinition og afgr\xc3\xa6nsning\n_START_PARAGRAPH_\nFolkeminder, levninger af \xc3\xa6ldre tiders \xc3\xa5ndsfrembringelser og kultur, der er mundtlig overleverede fra sl\xc3\xa6gt til sl\xc3\xa6gt, is\xc3\xa6r inden for de ikke boglig dannede folkeslag eller folkeklasser. Hertil regnes f\xc3\xb8rst og fremmest folkedigtningen, endvidere folketro og gamle skikke; taget i videste betydning omfatter folkeminder tillige folkets livsvilkaar og folkets karakter og t\xc3\xa6nkem\xc3\xa5de s\xc3\xa5ledes, som de tr\xc3\xa6der frem i alle forhold. Af disse overleveringer findes der spredte, st\xc3\xb8rre eller mindre optegnelser fra tidligere tider, gjorte af \xc3\xa6stetiske eller historiske hensyn fx folkevisesamlinger, sagn i historiske skrifter, men den planm\xc3\xa6ssige Indsamling og frem for alt den videnskabelige bearbejdelse er f\xc3\xb8rst fremkommet i det 19. \xc3\xa5rhundrede. Som dens begyndelse regnes gerne Br\xc3\xb8drene Grimm\xe2\x80\x99s eventyrsamling fra 1812 og Jacob Grimms "Deutsche Mythologie" fra 1835. Dens udvikling er g\xc3\xa5et h\xc3\xa5nd i h\xc3\xa5nd med en r\xc3\xa6kke af andre historiske videnskaber, ofte st\xc3\xa6rkt p\xc3\xa5virket af dem. Folkemindeforskningen falder i to hovedretninger, en granskning af folkedigtningen, der h\xc3\xa6nger sammen med filologien og den almindelige litteraturhistorie, og en kulturhistorisk-religi\xc3\xb8s behandling, der skyldes indflydelse fra etnografi og antropologi._NEWLINE_Navnet for denne videnskab og dens emne er i en vis vaklen hos flere folkeslag. I England bruges ordet folklore (og folklorist i betydningen folkemindeforsker); det blev af sin opfinder, Mr Thoms i 1846, betegnet som "den oldforskning, der omfatter alt henh\xc3\xb8rende til gammel s\xc3\xa6d og skik, til almuens forestillinger, tro, overleveringer og overtro" \xe2\x80\x94 en definition, der ret ensidig dv\xc3\xa6ler ved kultursiden. En ulempe ved ordet er, at det b\xc3\xa5de betegner stoffet og videnskaben. I de romanske lande har det engelske ord f\xc3\xa5et en vis udbredelse ved siden af den hjemlige betegnelse som "folkeoverleveringer" (fransk: traditions populaires; les traditionistes i betydningen folkemindeforskerne). I tysk og nederlandsk overs\xc3\xa6ttes det ved volkskunde (j\xc3\xa6vnf\xc3\xb8r v\xc3\xb6lkerkunde = etnografi). I Norden er det af Svend Grundtvig dannede folkeminde det mest udbredte navn.\n_START_SECTION_\nFolkedigtning\n_START_PARAGRAPH_\nFolkedigtningen (herunder medregnet alle overleveringer i en fast mundtlig form) udg\xc3\xb8r en overvejende del af folkemindelitteraturen. Hvad man begrebsm\xc3\xa6ssig skal forst\xc3\xa5 ved folkedigtningen, er vanskeligt at afg\xc3\xb8re. Den \xc3\xa6ldste tids st\xc3\xa6rke sondring mellem "kunstdigt" som enkeltmandsv\xc3\xa6rk og "folkedigt" som ytring af den over hele folket spredte digteriske kraft lader sig ikke mere h\xc3\xa6vde s\xc3\xa5 st\xc3\xa6rkt. Sikkert er det dog, at en overordentlig stor m\xc3\xa6ngde folkedigtninger har f\xc3\xa5et deres skikkelse, ikke blot fremstilling, men ogs\xc3\xa5 komposition, idet sl\xc3\xa6gt p\xc3\xa5 sl\xc3\xa6gt har gjort sine \xc3\xa6ndringer; og fx for mange af de danske folkeviser kan det p\xc3\xa5vises, at selv indgribende omdannelser er blevne til lidt efter lidt, idet den ene sanger har f\xc3\xb8jet lidt til den andens nydigtning. P\xc3\xa5 den anden side kan det ikke n\xc3\xa6gtes, at mange andre viser (fx historiske) i alt v\xc3\xa6sentligt er en enkelt mands tankev\xc3\xa6rk, uden at vi derfor kan udslette dem af folkedigtningen._NEWLINE_Den mundtlige overlevering med stadig adgang til fornyelse af det sproglige udtryk er da det, der mest i\xc3\xb8jnefaldende adskiller den fra kunstpoesien. Visse digteriske egenheder er ogs\xc3\xa5, dog med ret stort spillerum for de forskellige folkestammer, kulturer og arter af overlevering, f\xc3\xa6lles for al folkedigtning; s\xc3\xa5ledes den objektive, s\xc3\xa6dvanlig korte beretning med fork\xc3\xa6rlighed for direkte tale, med gentagelser og med visse st\xc3\xa5ende vendinger. Reglerne for komposition har man i nyere tid betegnet som "folkedigtningens episke love".\n_START_SECTION_\nHeltedigtning\n_START_PARAGRAPH_\nHeltedigtningen adskiller sig fra folkesagnet ved sin form, idet den kan v\xc3\xa6re i prosa eller i vers, og ved sin bygning, idet den omfatter talrigere optrin med fyldigere fort\xc3\xa6lling. Men den henter sit stof af den samme verden som folkesagnet (b\xc3\xa5de af den historiske og mytiske) og for en stor del ud af folkesagnene ved at sammenk\xc3\xa6de deres optrin til en l\xc3\xa6ngere fort\xc3\xa6lling. Endvidere har den tilknytning til menneskelivet, idet dens personer altid opfattes som de nulevende menneskers, is\xc3\xa6r h\xc3\xb8vdingsl\xc3\xa6gters forf\xc3\xa6dre; og helteoverleveringen omgiver sine personer og optrin med en m\xc3\xa6ngde af (oprindelige eller) nylavede stedsagn. Heltesagnet vokser derved sin ubevidste eller halvbevidste v\xc3\xa6kst; men ved siden deraf er der et st\xc3\xa6rkt personligt og tidshistorisk moment. Digterne tager fort\xc3\xa6llinger fat til ny fremstilling p\xc3\xa5 rigere og interessanterem\xc3\xa5de end deres forg\xc3\xa6ngere; den fri opfindelse af et stof eller det vilk\xc3\xa5rlige l\xc3\xa5n andensteds fra er til en vis grad tilladt. Digteren og hans tilh\xc3\xb8rere udg\xc3\xb8r ikke s\xc3\xa5 meget folkets brede lag som de h\xc3\xb8jb\xc3\xa5rne m\xc3\xa6nd og kvinder, der udtrykker deres tidsalders ejendommelighed; og stoffets mere omfattende og ubestemte karakter tillader, at det ved udskydning eller \xc3\xa6ndring bringes i en vis overensstemmelse med samtidens begreber om ret og sk\xc3\xb8nhed.  _NEWLINE_Dette forhold til kulturspidserne g\xc3\xb8r, at heltedigtningen ikke har kunnet leve ned til vore dage; den giver plads for skrevet litteratur med de mangfoldige kunstformer. S\xc3\xa5ledes som heltedigtningen foreligger hos forskellige folk, viser den ulige udviklingstrin. I finnernes kvad har vi det trin, hvor de besungne optrin kan f\xc3\xb8jes til hinanden: to, tre eller fire, efter som sangeren lyster, og de udmalende eller lyriske partier kan efter behag tilf\xc3\xb8jes eller udelades (f\xc3\xb8rst en videnskabsmand i det 19. \xc3\xa5rhundrede har sammenarbejdet dem til et epos "Kalevala"). Nordboernes Eddakvad og lignende digte danner derimod et begr\xc3\xa6nset og behersket hele, hvor dog flere kvad kan forts\xc3\xa6tte eet og samme heltelivsl\xc3\xb8b. Endelig opst\xc3\xa5r af den episodiske digtning de samlede, bredt fort\xc3\xa6llende episke digte med det bestemte indhold, f\xc3\xb8rst hos gr\xc3\xa6kerne (de homeriske digte), siden hos engl\xc3\xa6nderne (Beovulf) og i middelalderlig form hos franskm\xc3\xa6ndene (Karl den Stores sagnkreds) og tyskerne (Nibelungenlied, Kudrun). En ejendommelig nordeurop\xc3\xa6isk form er heltedigtning i prosa med enkelte optrin i vers, is\xc3\xa6r i de mere lyriske partier. Tidligst m\xc3\xb8der den i irernes digtning fra Cuchulinn- og Fingal-sagnkredsene, endvidere i de norsk-islandske heltesagaer om vikingetidens personer (Ragnar Lodbrog, Orvarodd med flere) og om de to konger Olaf og deres m\xc3\xa6nd, og endelig i en ejendommelig form i den islandske \xc3\xa6ttesaga, der til sidst f\xc3\xa6stnes som fuldt udviklet litteraturform. En Vladimir-visekreds dannedes om russernes f\xc3\xb8rste kristne konge; derimod blev det ved till\xc3\xb8bene dertil ved Cid, Valdemar den Store og Robin Hood.\n_START_SECTION_\nFolkeeventyr\n_START_PARAGRAPH_\nFolkeeventyret adskiller sig fra folkesagnet ved den l\xc3\xa6ngere (mere sammensatte og ofte mere udmalende) fort\xc3\xa6lling, rig p\xc3\xa5 usandsynlige begivenheder og uden fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at g\xc3\xb8re dem trov\xc3\xa6rdige ved stedf\xc3\xa6ste. Eventyret har en fork\xc3\xa6rlighed for de ganske dagligdags navne eller de blotte standsbetegnelser: enkes\xc3\xb8nnen (i skotsk og norsk), askebl\xc3\xa6seren, "der var engang en konge", en gammel soldat. Og hos de europ\xc3\xa6iske kulturfolk findes en bevidst sk\xc3\xa6mten med dets trov\xc3\xa6rdighed, n\xc3\xa5r fort\xc3\xa6lleren til slut giver en sp\xc3\xb8gende bem\xc3\xa6rkning om, at han selv var med ved konges\xc3\xb8nnens bryllup eller lignende. Hos lavere st\xc3\xa5ende folkeslag m\xc3\xb8der man dog ganske de samme digtninger som en art heltesagn._NEWLINE_Eventyrene viser en st\xc3\xb8rre udbredelse end nogen anden folkedigtning. Grundstammen af folkeeventyr er hos alle europ\xc3\xa6iske folk een og samme; enkelte digtninger kan f\xc3\xb8lges videre over store dele af Asien og Afrika. Forholdet til steder og personer binder dem aldrig. Forskel i sprog danner ganske vist en adskillende mur, men den kan p\xc3\xa5 mange m\xc3\xa5der overstiges: rejsende k\xc3\xb8bm\xc3\xa6nd og gr\xc3\xa6nseegnenes j\xc3\xa6gere har stadig bragt ny eventyr til hjemmet. Eventyrets religi\xc3\xb8se forestillinger er enten ubestemte eller lader sig lempe efter hvert folks myteverden; det eventyr, der i Norden fort\xc3\xa6lles om Odin, H\xc3\xb8ner og Loke, ligner p\xc3\xa5faldende et fra Kaukasus om 3 hj\xc3\xa6lpsomme dyr. Og selv om en given tids kultur spejler sig deri, kan dog i de fleste eventyr samfundsforhold og forestillinger \xc3\xa6ndres efter omgivelserne. Digtningen vandrer med stor lethed til nabofolk p\xc3\xa5 samme trin eller p\xc3\xa5 et lavere trin i udvikling (fra nordm\xc3\xa6ndene til lapperne, fra portugiserne til sydafrikanske negre)._NEWLINE_N\xc3\xa5r vi taler om, at de samme eventyr genfindes i flere lande eller verdensdele, s\xc3\xa5 mener vi dermed ikke blot, at visse tr\xc3\xa6k findes igen i de forskellige egne, thi dette kan bero p\xc3\xa5, at flere folk ejer levninger af samme primitive religi\xc3\xb8se eller etiske forestillinger, eller det kan bero p\xc3\xa5 et svagere l\xc3\xa5n i forbifarten, uden at eventyret derfor er det samme. Men vi kr\xc3\xa6ver, at en hel r\xc3\xa6kke af begivenheder skal v\xc3\xa6re f\xc3\xa6lles, og at disse optrin ikke skal fremg\xc3\xa5 som selvf\xc3\xb8lgelige ud fra et givet forhold mellem de optr\xc3\xa6dende personer. S\xc3\xa5ledes som digtningene foreligger i europ\xc3\xa6isk form, er de ofte sammensatte af h\xc3\xb8jst forskellige elementer, ikke sj\xc3\xa6lden af 2 historier, der er k\xc3\xa6dede i hinanden. S\xc3\xa5ledes beretter f\xc3\xb8rste del af "Hans med Guldh\xc3\xa5ret" om hans tjeneste hos trolden, anden del om, at han vinder kongedatteren. F\xc3\xb8rste del af "Vildering Konges\xc3\xb8n og Misseri M\xc3\xb8" fort\xc3\xa6ller om, hvorledes konges\xc3\xb8nnen ved den snilde og tryllekyndige piges hj\xc3\xa6lp kommer ud af troldeboligen, anden del om, at han trods sit l\xc3\xb8fte glemmer hende og m\xc3\xa5 vindes af hende p\xc3\xa5 ny. Man kan se, hvor fast denne forbindelse af de forskellige afsnit har v\xc3\xa6ret for de folkelige eventyrfort\xc3\xa6llere: over s\xc3\xa5 godt som hele Europa optr\xc3\xa6der "Vildering Konges\xc3\xb8n og Misseri M\xc3\xb8" med disse 2 afsnit; uden for Europa m\xc3\xb8der vi derimod kun det f\xc3\xb8rste, Flugten for Trolden. Heraf kan sluttes, at dette eventyr p\xc3\xa5 et eller andet sted i Europa har f\xc3\xa5et den nu g\xc3\xa6ngse form. I det hele kan vi sige, at denne mangfoldighed i handling og skiften af skueplads udm\xc3\xa6rker en stor del at den europ\xc3\xa6iske eventyrform, men i langt ringere grad kr\xc3\xa6ves af lapper eller negre._NEWLINE_Til de egentlige eventyr h\xc3\xb8rer som regel den overnaturlige verden: kamp med trolde for at befri kongedatteren eller list for at bringe sig selv ud af deres magt; overnaturlige hj\xc3\xa6lpere (dyr, afd\xc3\xb8de, guder); elskovsforhold mellem et menneske og et overnaturligt v\xc3\xa6sen; eller forl\xc3\xb8sning af dyreham. Men ogs\xc3\xa5 en del fort\xc3\xa6llinger uden disse tr\xc3\xa6k m\xc3\xa5 efter deres hele art h\xc3\xb8re med blandt eventyrene: om pige eller karl af ringe stand, der bliver gift med konges\xc3\xb8n eller prinsesse, eller om kamp mod den een gang bestemte sk\xc3\xa6bne. Til et andet og yngre lag h\xc3\xb8rer de mere novelleagtige: k\xc3\xa6rlighedshistorier og sk\xc3\xa6mtende historier._NEWLINE_Stoffet i eventyrene (\xc9\x94: de enkelte tr\xc3\xa6k, hvoraf de er opbyggede) synes ved f\xc3\xb8rste \xc3\xb8jekast at v\xc3\xa6re udslag af en t\xc3\xb8jlesl\xc3\xb8s fantasi. Men den, der sysler n\xc3\xa6rmere med folkedigtning, vil let opdage, hvor sn\xc3\xa6ver plads der er til enkeltmands opfindelser. Og om de eventyrlige tr\xc3\xa6k ved vi, at de i mange tilf\xc3\xa6lde ogs\xc3\xa5 lever i samtidens tro; og om en uhyre stor m\xc3\xa6ngde af deres s\xc3\xa6lsomheder, m\xc3\xa5ske om dem alle, kan vi sige, at de virkelig har plads i en del af menneskehedens religi\xc3\xb8se forestillinger eller naturopfattelse. N\xc3\xa5r fx i et eventyr en moder d\xc3\xb8r, men genf\xc3\xb8des som en kalv, der er datterens ven og, da kalven slagtes, vokser op som tr\xc3\xa6 p\xc3\xa5 dens gravsted og giver pigen (Askepot) gaver, \xe2\x80\x94 s\xc3\xa5 er det levninger af en meget udbredt sj\xc3\xa6letro. Blandingen af for\xc3\xa6ldet og endnu g\xc3\xa6ngs overtro giver eventurene en egen verden, h\xc3\xa6vet over den daglige, og hvor livet g\xc3\xa5r efter det overnaturliges egne \xe2\x80\x94 poetiske \xe2\x80\x94 naturlove. Men ikke blot dets enkeltheder er l\xc3\xa5nte; b\xc3\xa5de folkesagn og heltedigt afgiver deres episke stof, ja kan udg\xc3\xb8re det egentlige t\xc3\xb8mmerv\xc3\xa6rk i en eventyrdigtning. Det europ\xc3\xa6iske eventyr om "Fostbr\xc3\xb8drene" er s\xc3\xa5ledes det gr\xc3\xa6ske heltesagn om Perseus, Andromedas befrier og Gorgos drabsmand, tilsat med andre eventyrmotiver (tvillingbr\xc3\xb8drene og livstegnene). Ogs\xc3\xa5 et andet eventyr er opst\xc3\xa5et af Andromeda-befrielsen, idet "Ridder-R\xc3\xb8d"-skikkelsen blev v\xc3\xa6vet ind i handlingen._NEWLINE_De \xc3\xa6ldste eventyroptegnelser er \xc3\xa6gyptiske papyrushaandskrifter fra f\xc3\xb8r 2000 og fra det 14. \xc3\xa5rhundrede f.Kr. Fra den gr\xc3\xa6ske oldtid har vi \xe2\x80\x94 foruden talrige besl\xc3\xa6gtede behandlinger inden for heltedigtningen \xe2\x80\x94 Psyke-eventyret og enkelte andre. I Indien sammenarbejdedes af buddhistiske p\xc3\xa6dagoger eventyr til en r\xc3\xa6kke i hinanden k\xc3\xa6dede fort\xc3\xa6llinger med moraliserende tendens; den m\xc3\xa6rkeligste er "Fembogen" eller \xc2\xbbPantsjatantra\xc2\xab, hvis oprindelige affattelse ligger mellem 200 \xc3\xa5r f\xc3\xb8r og 600 \xc3\xa5r e.Kr. Af \xc3\x98sterlandenes mere poetisk-novellistiske Samlinger er "Tusind og en Nat" den ber\xc3\xb8mteste. I Europas middelalder indvirker eventyrene st\xc3\xa6rkt p\xc3\xa5 littaturen: den franske romantiske digtning er et stort gemmested for s\xc3\xa5danne tr\xc3\xa6k; den irske, islandske og danske heltedigtning har meget af samme art (Saxos "Sigrid og \xc3\x98der" er en forfinet omdannelse af Psyke-eventyret i en s\xc3\xa6rlig form, "Det nedbr\xc3\xa6ndte Lys"). Af sk\xc3\xa6mtende fort\xc3\xa6llinger blev en del optagne i latinske morskabsb\xc3\xb8ger. Egentlige eventyropskrifter forekommer f\xc3\xb8rst i nyere tid; og f\xc3\xb8rst lidt efter lidt overvinder samlerne lysten til at lave egne noveller ud af eventyrene: Straparolas samling fra 1550, Basiles "Pentamerone" (1637), Perraults "G\xc3\xa5semor-historier" (1697) og Mus\xc3\xa6us\xe2\x80\x99 "Volksm\xc3\xa4rchen" (1782) er en r\xc3\xa6kke udviklingstrin, indtil Br\xc3\xb8drene Grimm i 1812 optog selve almuens fort\xc3\xa6llinger og derved skabte en bog, der overgik alle de tidligere ("Kinder- und Hausm\xc3\xa4rchen"). Den efterfulgtes af lignende samlinger i andre lande og nu over hele verden.\n_START_SECTION_\nFolkeviser\n_START_PARAGRAPH_\nFolkesange omfatter alle de digtninger, der foredrages i sang: de st\xc3\xb8rre heltedigte, de mindre fort\xc3\xa6llende digte (viser) og de lyriske enkeltstrofer eller sm\xc3\xa5sange, ogs\xc3\xa5 vekselsange, endvidere hvad der kan samles under et f\xc3\xa6lles navn, sm\xc3\xa5digtningen: b\xc3\xb8rnerim, sanglege, hyrdemelodier og lignende. I daglig tale bruges folkesange tillige om de digte, der er skrevne med folkets lavere klasser for \xc3\xb8je og tilegnede af dem (almueviser), og overhovedet om ethvert digt, der har f\xc3\xa5et en s\xc3\xa6rlig stor udbredelse. Af disse er folkevisen (romancen, balladen) hos de fleste europ\xc3\xa6iske folk den mest udviklede digtform og har haft en middelalderlig glanstid, med en vis grad af forbindelse mellem de forskellige folkeslags visesang. Folkeviseforskningen, der blev grundlagt af Svend Grundtvig og fortsat af amerikaneren Child og andre, har for en m\xc3\xa6ngde enkelte viser p\xc3\xa5vist udbredelsen og omdannelserne i tidens l\xc3\xb8b, undertiden tillige hjemsted; s\xc3\xa5ledes "Elverskud"-visen, der fra et hjemsted i det nordlige Frankrig har bredt sig over den romanske s\xc3\xa5vel som over den engelsk-nordiske verden. Visen om "Kong Valdemars S\xc3\xb8ster", der blev danset eller pisket til d\xc3\xb8de, som har udbredt sig fra Norden dels til England, dels til Tyskland og de vestligste slaver, og s\xc3\xa5 videre. Derimod foreligger der ikke afg\xc3\xb8rende resultater om visedigtningens grundl\xc3\xa6ggelse og stil i hvert enkelt land, og i hvilket omfang der her er p\xc3\xa5virkning fra det ene folk til det andet. Viserne vandrer dels umiddelbart fra mand til mand blandt dem, der taler samme eller n\xc3\xa6rbesl\xc3\xa6gtede sprog, dels overs\xc3\xa6ttes eller omarbejdes de fra et fremmed sprog med st\xc3\xb8rre eller mindre tilpasning efter folkets s\xc3\xa6dvanlige digtning. Det f\xc3\xb8rste er naturligvis det letteste; derfor har enstalende folk i det hele og store samme viseforr\xc3\xa5d: s\xc3\xa5ledes alle de nordiske folk indbyrdes, de fleste romanske folk indbyrdes, og andre._NEWLINE_Den nordiske folkevise omfatter 5 folkeomr\xc3\xa5der: rigest findes den i Danmark; n\xc3\xa6r hertil slutter sig Sverige, der i \xc3\xa6ldre tider n\xc3\xa6rmest er modtagende over for dansk visesang, men i tidens l\xc3\xb8b f\xc3\xa5r en udviklet almueoverlevering og en lidt mere lyrisk stil; videre i Norge, der foruden det viseforr\xc3\xa5d, det har f\xc3\xa6lles med Danmark, skaber en ejendommelig digtning om k\xc3\xa6mper og trolde. N\xc3\xa6r til Norge slutter sig F\xc3\xa6r\xc3\xb8erne, men med st\xc3\xa6rkere indflydelse fra sagalitteraturen. Endelig er Island v\xc3\xa6sentlig et gemmested for danske viser, idet folkets egne frembringelser n\xc3\xa6rmest er kunstpoesi (R\xc3\xadmur). Som eksempel p\xc3\xa5 hvor stort f\xc3\xa6llesskabet er, kan anf\xc3\xb8res, at den st\xc3\xb8rste svenske visesamling indeholder 86 gamle viser, der p\xc3\xa5 een n\xc3\xa6r alle genfindes i "Danmarks gamle Folkeviser". Ejendommeligt for den nordiske visedigtning er, at det lange fort\xc3\xa6llende digt tjener som dansevise, s\xc3\xa5ledes som det endnu g\xc3\xb8r p\xc3\xa5 F\xc3\xa6r\xc3\xb8erne, indtil det 18. \xc3\xa5rhundrede endnu gjorde p\xc3\xa5 Island og enkelte steder i Danmark, som det ofte antydes i selve viserne. Den poetiske behandlingsm\xc3\xa5de st\xc3\xa5r de engelske folkeviser n\xc3\xa6rmest; den tyske visesang har afgivet en stor del stof til Norden, men lidet af sin stil; derimod spores der gennem engelsk indflydelse fra de korte franske elskovsviser i det 12. \xc3\xa5rhundrede. _NEWLINE_Nordens folkeviser udm\xc3\xa6rker sig ved rigdom \xe2\x80\x94 alene i Danmark er over 500 middelaldersviser bevarede, \xe2\x80\x94 en stor del af dem, vistnok flertallet, er originale, og de fleste omarbejdelser tilf\xc3\xb8rte ny m\xc3\xa6rkelige tr\xc3\xa6k. Her findes en m\xc3\xa6rkelig r\xc3\xa6kke k\xc3\xa6mpeviser, en forbavsende mangfoldighed af trylleviser og en enest\xc3\xa5ende samling af gamle historiske viser, is\xc3\xa6r fra Danmark for tiden 1150\xe2\x80\x941370. Den nordiske visedigtning skabes og b\xc3\xa6res oppe, ikke af nogen spillemandsklasse eller af almuen, men (i Danmark) af en talrig jordejende og jorddyrkende adel, hvorfra den let fandt vej ud i bondestanden; i Norge og dets udlande vistnok helt af bonde- og borgerstanden. Adelens fork\xc3\xa6rlighed for denne digtning varede indtil det 17. \xc3\xa5rhundrede Dette er en af grundene til, at den er blevet opbevaret fuldst\xc3\xa6ndigere end noget andet lands: i talrige danske adelsviseb\xc3\xb8ger fra det 16. og 17. \xc3\xa5rhundrede og et mindre antal af svenske, i udgaver af Anders Vedel: "100 Viser" (1591) og "Tragica" (1657) og Peder Syv: "200 Viser" (1695), i h\xc3\xa5ndskrifter af islandske pr\xc3\xa6ster i det 17. \xc3\xa5rhundrede, samt talrige indsamlinger fra det 19. \xc3\xa5rhundredes begyndelse indtil mellemkrigstiden.  _NEWLINE_De engelske og skotske folkeviser slutter sig i meget til de nordiske: den samme krigerske og selvr\xc3\xa5dige adel m\xc3\xb8der i begge, personer og naturforhold giver den britiske digtning et endnu vildere pr\xc3\xa6g end i nordisk. Viseformen er den samme to- eller firelinies strofe, undertiden med omkv\xc3\xa6d bevaret; og i den \xc3\xa6ldste gruppe af viser (i tolinies strofer) er st\xc3\xb8rstedelen af stoffet f\xc3\xa6lles med Norden; dette g\xc3\xa6lder derimod kun langt svagere for den yngre engelske visedigtning. Den nordiske og engelske folkevise m\xc3\xa5 have en f\xc3\xa6lles oprindelse, og fra f\xc3\xb8rst af har vel ogs\xc3\xa5 denne v\xc3\xa6ret dansevise. De \xc3\xa6ldste opskrifter findes i et stort h\xc3\xa5ndskrift fra det 17. \xc3\xa5rhundrede, der danner grundlaget for Percy\xe2\x80\x99s Reliques of ancient poetry (1763), der vakte interesse for folkeviser i Europa, og i sit hjemland fremkaldte en ivrig indsamling af mundtlig overlevering, is\xc3\xa6r i Skotland. Senere udgivne i et ypperligt v\xc3\xa6rk af F.J. Child, (English and scottish popular ballads, Boston 1882\xe2\x80\x9498) med Svend Grundtvigs udgivelse til forbillede, oversat af Svend Grundtvig: "Engelske og skotske Folkeviser" (1864)._NEWLINE_De tyske folkeviser er gennemg\xc3\xa5ende korte og mere lyriske. De er v\xc3\xa6sentlig yngre end engelske og nordiske; deres tilblivelse falder mest i det 14. og is\xc3\xa6r 15. \xc3\xa5rhundrede; og de tilh\xc3\xb8rer v\xc3\xa6sentlig folkets lavere klasser; mange af dem n\xc3\xa6vner sig som stammende fra ryttere, landskn\xc3\xa6gte og h\xc3\xa5ndv\xc3\xa6rkssvende. De \xc3\xa6ldre lag af visestof mangler n\xc3\xa6sten; en stor r\xc3\xa6kke af k\xc3\xa6mpeviser har v\xc3\xa6ret til, i alt fald som "spillemands"-overlevering. Trylleviserne er f\xc3\xa5 i tal og n\xc3\xa6rmest at betragte som en afl\xc3\xa6gger af slavisk folkesang; den historiske digtning er sen og af ringe v\xc3\xa6rdi. Men mangelen p\xc3\xa5 \xc3\xa6ldre kultur opvejes vel af dens almueagtige friskhed med en lyrisk inderlighed, ikke sj\xc3\xa6lden g\xc3\xa5ende over i sentimentalitet. Digtningens form er strofisk, men mere mangfoldig end den nordiske og engelske vises (indflydelse fra kunstpoesi, minnesangerne). Vort kendskab til den tyske folkesang hviler v\xc3\xa6sentlig p\xc3\xa5 optegnelser fra de sidste 100 \xc3\xa5r, men mange melodier er opskrevne og bearbejdede i Reformationen. P\xc3\xa5 Norden (Danmark og Sverige) har den nordtyske og nederlandske visesang indvirket i middelalderens slutning, og i det 16. og 17. \xc3\xa5rhundrede har den udgjort hele dens tilf\xc3\xb8rsel. _NEWLINE_Den franske eller rettere romanske folkevise omfatter fire sprog: nordfransk, sydfransk, norditaliensk og nordspansk (catalansk); den begr\xc3\xa6nses mod syd\xc3\xb8st af italienerne, der har en i Europa enest\xc3\xa5ende mangel p\xc3\xa5 viser (men en rig folkelyrik), mod sydvest af Spanien med en egen folkedigtning, og mod nordvest af bretagnerne, der har stort stoff\xc3\xa6llesskab med franskm\xc3\xa6ndene, men en ejendommelig, snart udf\xc3\xb8rlig, snart springende fort\xc3\xa6llem\xc3\xa5de. Den romanske folkevise er overleveret hos almuen og f\xc3\xb8rst opskrevet i slutningen af 1800-tallet og begyndelsen af 1900-tallet. Tiden for dens oprindelse (middelalderens glanstid eller dens slutning) er omstridt. Dens stil er kortfattet, springende ind i sit emne, og den har fork\xc3\xa6rlighed for st\xc3\xa6rke og blodige optrin. Af nordisk digtning har bondestandens overlevering modtaget st\xc3\xb8rre bidrag fra romansk digtning, adelsoverleveringen langt sparsommere. Et lille antal \xc3\xa6ldre franske viser er bevarede i middelalderens h\xc3\xa5ndskrifter, is\xc3\xa6r af erotisk indhold, korte og med et overvejende lyrisk element._NEWLINE_Spaniens folkevise er rigere udviklet med en heltedigtning (Cid) og historisk digtning fra maurerkampene, med vandrende sangeres besyngelse af den karolingiske (franske) sagnkreds og med en egen, ofte religi\xc3\xb8s og mirakul\xc3\xb8s, omdannelse af det romanske visestof. Den ligner Danmarks i den fremtr\xc3\xa6dende rolle, som folkevisen spiller i folkets middelalderslitteratur, og i, at de er blevne bevarede gennem trykte samlinger. _NEWLINE_Den slaviske folkevisedigtning er den rigeste eller i alt fald den alsidigste i Europa, sk\xc3\xb8nt kun bevaret i folkemunde, indtil den optegnedes i det 19. \xc3\xa5rhundrede. Den omfatter en hel gruppe af folkeslag, hvis viseforr\xc3\xa5d og visestil r\xc3\xb8ber den gensidige p\xc3\xa5virkning og har n\xc3\xa5et sit toppunkt hos russere og is\xc3\xa6r hos serberne. Russerne har en heltesagnkreds omkring Vladimir, deres f\xc3\xb8rste kristne konge, og knyttet til den gamle hovedstad Kijev; den har f\xc3\xa5et sin skikkelse i det 13. \xc3\xa5rhundrede, men er nu kun bevaret af de russiske b\xc3\xb8nder i Onega-egnen. Serberne fik, senere end noget andet europ\xc3\xa6isk folk, emne til en r\xc3\xa6kke glimrende heltesange i deres kampe med tyrkerne i det 14. \xc3\xa5rhundredes sidste halvdel, knyttede til den landflygtige konges\xc3\xb8n Marko, bevarede til vore dage af r\xc3\xb8verhorderne, til dels ogs\xc3\xa5 af vandrende sangere, der hos de slaviske folk udg\xc3\xb8r et eget lav med fast overlevering. Ved siden deraf trives en uhyre rig digtning af sm\xc3\xa5viser, ofte i en mellemform af folkevise og ren lyrik. _NEWLINE_Ogs\xc3\xa5 de andre europ\xc3\xa6iske folk har deres folkevisedigtning: gr\xc3\xa6kerne, hvor lyrikken (d\xc3\xb8dsklagerne) er mest fremtr\xc3\xa6dende; kelterne med uklare levninger af heltedigt; finnerne, hos hvem heltedigtet og tryllesangene er de m\xc3\xa6rkeligste frembringelser og s\xc3\xa5 videre. _NEWLINE_Ligesom eventyret st\xc3\xa5r over folkesagnet i bevidst digterisk tilrettel\xc3\xa6gning, st\xc3\xa5r visen atter over begge disse digtarter. Enten visen er enkeltmands v\xc3\xa6rk eller forarbejdet af mange sl\xc3\xa6gtled og af flere folkef\xc3\xa6rd, henh\xc3\xb8rer den dog v\xc3\xa6sentlig under det bevidste liv, skildrer begivenheder, som sangerne kender dem, og optager overnaturlige forestillinger, som sangeren selv tror p\xc3\xa5. I mods\xc3\xa6tning hertil har sm\xc3\xa5digtningen (b\xc3\xb8rnelegen, sanglegen og hyrdesangen) ofte et indhold, der kun halvt forst\xc3\xa5et tilegnes af hvert sl\xc3\xa6gtled og derfor ofte gemmer p\xc3\xa5 en svunden tidsalders minder, som vor tids forskere i nogle tilf\xc3\xa6lde har fremledt: b\xc3\xb8rnene leger "Bro brille" uden at kende myten om den troldebyggede bro, hvor et menneske skal gives i offer; hyrden kalder (i Bohuslen) p\xc3\xa5 Sokke-Tor (Oku-Thor), der skal holde j\xc3\xa6tterne borte fra hans k\xc3\xb8er og s\xc3\xa5 videre. Hertil h\xc3\xb8rer ogs\xc3\xa5 trylleremser og alle gamle digtstumper, der kan bruges til trolddom. _NEWLINE_Ogs\xc3\xa5 g\xc3\xa5derne h\xc3\xb8rer i flere henseender hertil ved en slags simpelt metrisk form og ved at v\xc3\xa6re opbevarere af de \xc3\xa6ldre sl\xc3\xa6gters blik p\xc3\xa5 naturen. ordsprog og talem\xc3\xa5der st\xc3\xa5r p\xc3\xa5 overgang mellem folkedigtning (rytmisk form) og blotte sprogdannelser.\n_START_SECTION_\nFolketro og Folkeskik\n_START_PARAGRAPH_\nFolketroen omfatter hele almuens forestilling om h\xc3\xb8jere magter og deres forhold til menneskelivet, herunder medregnet ofre til dem, maning af dem og s\xc3\xa5 videre. Folkeskikken omfatter alle handlinger, der g\xc3\xb8res (uden at man egentlig kan se deres hensigtsm\xc3\xa6ssighed), fordi man har set de \xc3\xa6ldre g\xc3\xb8re s\xc3\xa5ledes, og fordi det tros ikke at v\xc3\xa6re godt at g\xc3\xb8re anderledes. Men alle nyere unders\xc3\xb8gelser viser, at disse hundreder af handlinger, der s\xc3\xa5ledes foretages af vane, n\xc3\xa6sten altid bunder i folketro, som er udd\xc3\xb8d p\xc3\xa5 den enkelte egn, men genfindes levende og forst\xc3\xa5elig andensteds. Den jyske bonde nedgraver en hugorm eller kat ved sin t\xc3\xa6rskel til v\xc3\xa6rn mod troldt\xc3\xb8j, uden at han t\xc3\xa6nker p\xc3\xa5 den gamle opfattelse, at den s\xc3\xa5ledes bundne dyresj\xc3\xa6l bliver til en fylgje eller "vare", der holder alle fjender fra stedet. Almuesmanden g\xc3\xb8r sine forf\xc3\xa6dres gerninger efter, halvt forst\xc3\xa5ede eller slet ikke forst\xc3\xa5ede, men med st\xc3\xa6rk vedh\xc3\xa6ngen ved alt, hvad der f\xc3\xb8les som h\xc3\xb8rende ind under forholdet til h\xc3\xb8jere magter. Det klassiske eksempel er en skik i \xc3\x98rsted Kirke p\xc3\xa5 Sj\xc3\xa6lland: alle, der havde v\xc3\xa6ret ved alteret og ofret, b\xc3\xb8jede hovedet p\xc3\xa5 et bestemt sted, men ingen vidste hvorfor; s\xc3\xa5 blev kirken engang istandsat, kalken banket af, og der viste sig et Mariabillede: det var for det, man havde b\xc3\xb8jet sig, og man var vedblevet i \xc3\xa5rhundreder, efter at billedet var forsvundet.  _NEWLINE_Dengang Jakob Grimm i det 19. \xc3\xa5rhundredes begyndelse fremdrog almuens tro og skik, var det n\xc3\xa6rmest som surrogat for de egentlige mytologiske kildeskrifter, og den forklaredes derfor ud fra disse; men i tidens l\xc3\xb8b \xc3\xa6ndredes denne opfattelse. Navnlig omkring det 19. \xc3\xa5rhundredes midte tr\xc3\xa6ngte den tanke frem (Schwartz: "Die heutige Volksglaube" [1850]), at folketroen indeholdt en simplere og oprindeligere skikkelse af de samme forestillinger, der m\xc3\xb8dte i de skrevne mindesm\xc3\xa6rker i en pr\xc3\xa6stelig eller poetisk mere udviklet tilstand \xe2\x80\x94 en tanke, der da gav anledning til mange umodne forklaringer og fantasterier. Alt imedens fortsattes og udvidedes den flittige sammenstilling af skikke og trosforestillinger (ligesom af eventyr og viser); typisk for denne retning er belgieren Felix Liebrecht med sit samlerv\xc3\xa6rk "Zur Volkskunde". Det var et sl\xc3\xa6gtled af bibliotekarer, der str\xc3\xa6bte at bogf\xc3\xb8re det uhyre stof, der efterh\xc3\xa5nden blev tilg\xc3\xa6ngeligt fra europ\xc3\xa6iske, fra asiatiske og fra vilde folkeslag. Den klarende og ordnende tanke kom udefra, fra de etnografiske og antropologiske studier, der groede m\xc3\xa6gtig op med Darwins udviklingsteori til rygst\xc3\xb8d. Engl\xc3\xa6nderen Tylor blev den, der fremsatte teorien klart udformet (Primitive Culture [1871]): alle disse forestillinger, der hos nutidens almue er urimelighed og overtro, h\xc3\xb8rer hos folkeslag, der st\xc3\xa5r p\xc3\xa5 lave kulturtrin, med til deres m\xc3\xa5de at opfatte naturen p\xc3\xa5: i forestillingen om besj\xc3\xa6ling af alt, hvad der r\xc3\xb8rer sig, og i sj\xc3\xa6lenes liv efter d\xc3\xb8den og deres indflydelse p\xc3\xa5 de efterlevende har man f\xc3\xa6lles hovedpunkter i alle folkeslags tro. Selv tryllekunster har engang v\xc3\xa6ret naturlige, passende med den hele naturbetragtning; at visse dyrs k\xc3\xb8d gav styrke og vildhed, andres derimod svaghed, er naturlig tanke for visse kulturtrin, og at mishandling af et menneskes billede indvirker p\xc3\xa5 mennesket selv, er en analogislutning af den slags, som vilde folk gerne tillader sig. Alt dette \xe2\x80\x94 slutter man da \xe2\x80\x94 er de f\xc3\xa6lles levninger fra hele menneskehedens \xc3\xa6ldste tid; men de genfindes i spredte tr\xc3\xa6k under en h\xc3\xb8jere civilisation, snart i folketro, snart i skikke, i gudemyter, i eventyr, i b\xc3\xb8rnelege og s\xc3\xa5 videre. Af andre forskere, f\xc3\xb8rst og fremmest af Andrew Lang, er denne opfattelse udformet n\xc3\xa6rmere: alt, hvad der i eventyr, i myter strider mod naturkundskab eller retf\xc3\xb8lelse p\xc3\xa5 fort\xc3\xa6llerens tid \xe2\x80\x94 det "irrationelle moment" \xe2\x80\x94 er "levn" (survival) af en \xc3\xa6ldre kultur. Tanken f\xc3\xb8res videre, s\xc3\xa5 at hele folkedigtningen opfattes som fors\xc3\xb8g p\xc3\xa5 at forklare disse \xc3\xa6ldgamle, nedarvede forestillinger, og s\xc3\xa5ledes, at man af hvert enkelt lands eventyr og skikke s\xc3\xb8ger at fremstille dets familieliv, retsforhold, religion i en forhistorisk tid \xe2\x80\x94 sikkert dog med miskendelse af folketroens vandringer og af alle kulturtr\xc3\xa6ks evne til at udbrede sig ved l\xc3\xa5n eller efterligning. Men trods disse svagheder har denne retning haft en uhyre betydning for mytologi og folketro. Det f\xc3\xb8rste st\xc3\xb8rre v\xc3\xa6rk, der behandler tysk og nordisk folketro ud fra den engelske skoles opfattelse, er Mannhardt: "Baumkultus der Germanen" (1875).\n_START_SECTION_\nHistorie\n_START_PARAGRAPH_\nFolkemindeforskningen udvikledes i 1800-tallet dels som f\xc3\xb8lge af tidens politiske begivenheder (tabet af rigsf\xc3\xa6llesskabet med Norge i 1814 og med Slesvig, Holsten og Lauenborg i 1864), dels som f\xc3\xb8lge af tidens teknologiske fornyelser (industrialiseringen), hvor de folkelige, h\xc3\xa5ndv\xc3\xa6rks- og husflidstraditioner blev afl\xc3\xb8st af industrielt fremstillede og standardiserede redskaber, kl\xc3\xa6der og bohave. Folkemindeforskningen kan opfattes som et led i bestr\xc3\xa6belserne p\xc3\xa5 at finde en ny selvforst\xc3\xa5else og samtidig som en indsamling af oplysninger om levem\xc3\xa5der, som man erkendte ville forsvinde i en forudsigelig (n\xc3\xa6r) fremtid.\n_START_SECTION_\nEmner\n_START_PARAGRAPH_\nFolkemindeforskningen omfatter blandt andet ordsprog, mundheld, sagn, g\xc3\xa5der, erindringer, dagb\xc3\xb8ger, fort\xc3\xa6llinger, folketro eller overtro, levevis, nordisk mytologi, eventyr, trolddom, fabler, legender, remser, folkedanse, folkeviser, sange, ballader, vitser, viser, skillingsviser, folkesange, folkedigtning eller besv\xc3\xa6rgelser._NEWLINE_Folkeminder rummer folkets traditioner.\n_START_SECTION_\nFolkemindeforskningen i Danmark\n_START_PARAGRAPH_\nI Danmark var Svend Grundtvig den f\xc3\xb8rste, der brugte begrebet folkeminde, inspireret af det svenske folkminne. Axel Olrik var med til at grundl\xc3\xa6gge Dansk Folkemindesamling i 1904.'