b'\n_START_ARTICLE_\n\xc3\x98stnordiske sprog\n_START_SECTION_\nMonoftongering\n_START_PARAGRAPH_\nDe f\xc3\xb8rste monoftongeringer skete omkring \xc3\xa5r 1000 e.Kr. i sprogomr\xc3\xa5det, som dengang omfattede Danmark og Sverige. Sproget i Danmark fra denne tid (800-1100) kaldes almindeligvis olddansk, men sproget var stadig f\xc3\xa6llesnordisk, og det var f\xc3\xb8rst herfra, at sprogene begyndte at spalte sig._NEWLINE_I dag er monoftongeringerne ogs\xc3\xa5 ret udbredte i Norge, men norsk s\xc3\xa6ttes stadig i den vestnordiske kategori med blandt andre f\xc3\xa6r\xc3\xb8sk og islandsk. Denne monoftongering af de nordiske diftonger i \xc3\xb8stnordisk har medf\xc3\xb8rt, at man p\xc3\xa5 islandsk har austur og heyra, medens svensk og dansk har monoftongeret disse diftonger: dansk \xc3\xb8st og h\xc3\xb8jre. De \xc3\xb8stnordiske monoftongeringer ramte tre af de nordiske diftonger au, ei og \xc3\xb8y.\n_START_SECTION_\nMonoftongering af oldnordisk -au-\n_START_PARAGRAPH_\nDen f\xc3\xb8rstn\xc3\xa6vnte germanske/urnordiske diftong au blev til \xc3\xb8 i \xc3\xb8stnordisk, hvilket kan ses i ord som oldnordisk rau\xc3\xb0ur, som alts\xc3\xa5 har byttet au ud med \xc3\xb8 i \xc3\xb8stnordisk: svensk r\xc3\xb6d og dansk r\xc3\xb8d.\n_START_SECTION_\nMonoftongering af oldnordisk -ei-\n_START_PARAGRAPH_\nei var oprindeligt ai i germansk og urnordisk. Oldnordisk fik imidlertid ei og \xc3\xb8stnordisk udviklede derfra et langt e, eksempelvis urnordisk stainaz \xe2\x86\x92 oldnordisk steinn \xe2\x86\x92 \xc3\xb8stnordisk sten.\n_START_SECTION_\nMonoftongering af oldnordisk -\xc3\xb8y-\n_START_PARAGRAPH_\n\xc3\xb8y er en omlydt diftong, da den oprindelig var au p\xc3\xa5 urnordisk, men pga. i-omlyden \xc3\xa6ndrede den karakter._NEWLINE_L\xc3\xa5neord og nydannelser har ikke underg\xc3\xa5et den \xc3\xb8stnordiske monoftongering, hvilket bevirker, at der er en lang r\xc3\xa6kke undtagelser i dansk.'