b"\n_START_ARTICLE_\nAntinomi\n_START_SECTION_\nAntinomi om tid\n_START_PARAGRAPH_\nTese: Verden har en begyndelse i tid._NEWLINE_Antitese: Verden har ingen begyndelse i tid. Tiden er alts\xc3\xa5 uendelig._NEWLINE_Bevis til tesen: Hvis tidsr\xc3\xa6kken ikke har en begyndelse og er uendelig, da m\xc3\xa5tte den have gennemg\xc3\xa5et et uendeligt antal \xc3\xb8jeblikke i tidsr\xc3\xa6kken, hvis 'nu' skulle v\xc3\xa6re n\xc3\xa5et. Der er alts\xc3\xa5 op til ethvert tidspunkt forl\xc3\xb8bet en evighed, og en uendelig r\xc3\xa6kke af \xc3\xb8jeblikke har fulgt efter hinanden. Da det er umuligt at gennemg\xc3\xa5 en uendelighed, ville dette 'nu' aldrig kunne v\xc3\xa6re blevet n\xc3\xa5et, hvis tidsr\xc3\xa6kken er uendelig. En endelig tidsr\xc3\xa6kke er simpelthen en foruds\xc3\xa6tning for nuets eksistens. Og vi ved, at dette nu eksisterer (da vi er i det), s\xc3\xa5 derfor er der n\xc3\xb8dt til at have v\xc3\xa6ret en endelig r\xc3\xa6kke af \xc3\xb8jeblikke f\xc3\xb8r dette nu._NEWLINE_Bevis til antitesen: Hvis verden har en begyndelse, m\xc3\xa5 tiden engang have v\xc3\xa6ret begyndt. Det vil sige, at der f\xc3\xb8r tiden begyndte, m\xc3\xa5 have eksisteret noget der har skabt tiden. Men dette er ikke muligt, da en tings opst\xc3\xa5en ikke er mulig, hvis tid ikke forekommer. Hvis der ingen tid forekommer, kan heller ikke tiden selv skabes, og derfor er det umuligt, at tidsr\xc3\xa6kken er endelig. Tiden er n\xc3\xb8dt til at v\xc3\xa6re uendelig.\n_START_SECTION_\nAntinomi om substans\n_START_PARAGRAPH_\nTese: Enhver sammensat substans i verden best\xc3\xa5r af usammensatte dele, og der eksisterer ikke andet end det usammensatte (simple dele) og det der er sammensat heraf._NEWLINE_Antitese: Ingen sammensat ting i verden best\xc3\xa5r af det usammensatte, og der eksisterer ikke noget usammensat i verden._NEWLINE_Bevis til tesen: Antag, at der i verden fandtes en sammensat substans der ikke bestod af noget usammensat. Hvis man nu oph\xc3\xa6ver disse substanser i tanken, vil der slet ikke v\xc3\xa6re nogen substans tilbage, og heller ikke nogen usammensatte dele, da de jo ikke findes. Hvis ingen substans best\xc3\xa5r af noget usammensat smuldrer den s\xc3\xa5 at sige mellem fingrene p\xc3\xa5 os i tanken. Der forekommer to muligheder \xe2\x80\x93 enten er det ikke muligt i tanken at oph\xc3\xa6ve enhver sammens\xc3\xa6tning, eller ogs\xc3\xa5 m\xc3\xa5 der eksistere noget usammensat, som det sammensatte er sammensat af. Hvis det dog er sandt, som i den f\xc3\xb8rste mulighed, at det ikke er muligt for tanken at oph\xc3\xa6ve enhver sammens\xc3\xa6tning, ville det sammensatte ikke engang best\xc3\xa5 af substanser (for ved substanser er sammens\xc3\xa6tningen en helt tilf\xc3\xa6ldig relation, og uden denne relation m\xc3\xa5 substanser stadig best\xc3\xa5 som i sig uforanderlige v\xc3\xa6sner). Dette modsiger dog hvad vi har foresagt, hvorfor der kun er den mulighed tilbage, at der m\xc3\xa5 eksistere noget usammensat. Man kan derved drage den konklusion, at sammens\xc3\xa6tningen kun er substansens ydre tilstand, og ligeledes drage den slutning, at fornuften m\xc3\xa5 t\xc3\xa6nke det usammensatte som de f\xc3\xb8rste subjekter i enhver komposition, selvom vi ikke fuldst\xc3\xa6ndigt kan s\xc3\xa6tte elementarsubstanserne uden for tilstanden af forbundethed._NEWLINE_Bevis til antitesen: Antag, at en substans best\xc3\xa5r af usammensatte dele. Hvis disse usammensatte dele skal v\xc3\xa6re hvad substanden er sammensat af, da m\xc3\xa5 de usammensatte dele selv v\xc3\xa6re substans, da det ellers ikke ville give mening, at de er delene af en substans. Vi m\xc3\xa5 dog altid t\xc3\xa6nke en substans som noget udstrakt, for ellers ville vi ikke l\xc3\xa6ngere tale om en substans, og alts\xc3\xa5 m\xc3\xa5 de usammensatte dele af substansen selv v\xc3\xa6re udstrakte for overhovedet at kunne v\xc3\xa6re del af denne komposition. Men det ligger ligeledes i egenskaben udstrakt, at den er delelig, da man ellers ikke ville tale om noget udstrakt, og derved er det umuligt for nogen udstrakt substans at v\xc3\xa6re sammensat af noget der ikke selv er udstrakt.\n_START_SECTION_\nAntinomi om fri vilje\n_START_PARAGRAPH_\nTese: Summen af f\xc3\xa6nomener verden kan ikke udledes af den kausalitet alene, der reguleres af naturens love. Derfor er det n\xc3\xb8dvendigt at antage, at der m\xc3\xa5 findes en anden kausalitet \xe2\x80\x93 en ekstra kausalitet \xe2\x80\x93 der er bestemt ved friheden til at forklare disse f\xc3\xa6nomener._NEWLINE_Antitesen: Alt sker i forhold til naturens love, og bliver reguleret af disse, hvorfor der ikke findes nogen fri vilje._NEWLINE_Bevis til tesen: Hvis enhver eksisterende kausalitet sker if\xc3\xb8lge naturens love, og blive reguleret i forhold til disse, da vil enhver virkning v\xc3\xa6re en f\xc3\xb8lge af en \xc3\xa5rsag, men \xc3\xa5rsagen selv m\xc3\xa5 ogs\xc3\xa5 have en \xc3\xa5rsag, og derved selv v\xc3\xa6re virkning af en forudg\xc3\xa5ende \xc3\xa5rsag, og s\xc3\xa5ledes forts\xc3\xa6tter det i det uendelige. Alt sker s\xc3\xa5ledes udelukkende i forhold til en underordnet begyndelse, men aldrig en f\xc3\xb8rste begyndelse. Dette kan dog ikke blive ved, da r\xc3\xa6kken aldrig vil v\xc3\xa6re fuldst\xc3\xa6ndig, hvilket er grunden til, at man m\xc3\xa5 antage en anden form for kausalitet, f\xc3\xb8r denne t\xc3\xa6kke af \xc3\xa5rsager og virkninger kan give mening. Denne kausalitet man m\xc3\xa5 antage m\xc3\xa5 alts\xc3\xa5, v\xc3\xa6re en kausalitet der er \xc3\xa5rsag til at noget finder sted, en \xc3\xa5rsag til en virkning, men som ikke selv er en virkning af en forudg\xc3\xa5ende \xc3\xa5rsag. Vi er alts\xc3\xa5 n\xc3\xb8dt til at antage en transcendental frihed._NEWLINE_Bevis til antitesen: Hvis der fandtes en transcendental frihed, der var den f\xc3\xb8rste \xc3\xa5rsag til alle efterf\xc3\xb8lgende \xc3\xa5rsager og virkninger, da ville det v\xc3\xa6re en spontan begyndelse af en r\xc3\xa6kke, hvilket er ganske uforklarligt og ulogisk. Men enhver p\xc3\xa5begyndelse af en handling foruds\xc3\xa6tter dog en tilstand, der rummer en \xc3\xa5rsag, som endnu ikke er blevet til handling. Ideen om den transcendentale frihed er med andre ord i modstrid med \xc3\xa5rsagsloven, som var den lov der brugtes til at bevise den i begyndelsen, da en dynamisk p\xc3\xa5begyndelse af en handling foruds\xc3\xa6tter en tilstand, der ikke har nogen kausal sammenh\xc3\xa6ng med en forudg\xc3\xa5ende tilstand. N\xc3\xa5r vi skal s\xc3\xb8ge sammenh\xc3\xa6ng i verden, er der s\xc3\xa5ledes ikke andet end naturens love.\n_START_SECTION_\nKritik af antinomierne\n_START_PARAGRAPH_\nIs\xc3\xa6r antinomierne var af stor interesse for Immanuel Kant og i Kritik af den rene fornuft udfolder han en kritik af antinomierne, idet han p\xc3\xa5st\xc3\xa5r, at de er transcendentale illusioner.\n_START_SECTION_\nKilder/Litteratur\n_START_PARAGRAPH_\nKritik af den rene fornuft, Immanuel Kant, overs\xc3\xa6ttelse ved Claus Bratt \xc3\x98stergaard. ISBN 87-91220-07-6."