b'\n_START_ARTICLE_\nCorneille Heymans\n_START_SECTION_\nOpv\xc3\xa6kst og uddannelse\n_START_PARAGRAPH_\nEfter endt uddannelse arbejdede Heymans p\xc3\xa5 Coll\xc3\xa8ge de France (under Prof. E. Gley), Universit\xc3\xa9 de Lausanne (under Prof. M. Arthus), Wien Universitet\xc2\xa0(under Professor H. H. Meyer), University College London (under Prof. E. H. St\xc3\xa6r) og Case Western Reserve University School of Medicine (under Prof. C. F. Wiggers). I 1922 blev Heymans blev lektor i farmakodynamik p\xc3\xa5 Gent universitet, og i 1930 efterfulgte han sin far, Jean-Fran\xc3\xa7ois Heymans, som professor i farmakologi, s\xc3\xa5vel som at blive udn\xc3\xa6vnt til leder af Institut for farmakologi, farmakodynamik og toksikologi; og direkt\xc3\xb8r for J. F. Heymans Institut.\n_START_SECTION_\nForskning\n_START_PARAGRAPH_\nHeymans blev tildelt Nobelprisen i fysiologi eller medicin i 1938 for at vise, hvordan blodtryk og iltindholdet i blodet m\xc3\xa5les af kroppen, og sendes til hjernen._NEWLINE_Heymans opn\xc3\xa5et dette ved hj\xc3\xa6lp af to hunde, hvoraf den ene var forbundet til sin krop, kun af nerver, og den anden, som blev brugt til kryds-overf\xc3\xb8rer eller leverer blod til den f\xc3\xb8rste hunds hoved. Heymans bem\xc3\xa6rkes, at den f\xc3\xb8rste hund er opadg\xc3\xa5ende og nedadg\xc3\xa5ende hjerte-kar-refleksbuetrafik blev b\xc3\xa5ret af sin egen nervus vagus, og forbindelser introduceret til den anden hunds blod, som blev brugt af f\xc3\xb8rste hundens hjerne, ikke havde nogen effekt. Han brugte et lignende eksperiment for at p\xc3\xa5vise betydningen af perifere kemoreceptore i luftvejsregulation, for hvilken han modtog sin Nobel pris._NEWLINE_Han var chefredakt\xc3\xb8r for\xc2\xa0Archives Internationales de Pharmacodynamie et de Th\xc3\xa9rapie i mange \xc3\xa5r. Hans medlemskaber inkluderer\xc2\xa0Pontificial Academy of Sciences, Acad\xc3\xa9mie des Sciences, og Royal Society of Arts._NEWLINE_Gruppen af fysiofarmakologer, der arbejdede under Heymans r\xc3\xa5dgivning p\xc3\xa5 Gent Universitet ledte efter det anatomiske grundlag for denne respiratoriske refleks p\xc3\xa5 carotid sinus. Det var n\xc3\xb8dvendigt, at den spanske neurohistolog\xc2\xa0Fernando de Castro Rodr\xc3\xadguez (1898-1967), i detaljer beskrev innervationen af aorta-carotid regionen, der indskr\xc3\xa6nkede tilstedev\xc3\xa6relsen af baroreceptorer til carotid sinus, mens at kemoreceptorer var ved carotidkroppen, for at den belgiske gruppe kunne flytte deres fokus fra den f\xc3\xb8rste til den meget lille anden struktur, for fysiologisk at kunne dokumentere arten og funktionen af det f\xc3\xb8rste kemoreceptorer i blodet. Det bidrag de unge, De Castro, der m\xc3\xa5ske var den sidste direkte discipel af Santiago Ram\xc3\xb3n y Cajal (1852-1934; tildelt 1906 Nobelprisen i fysiologi eller medicin) blev glemt p\xc3\xa5 det tidspunkt, men det er anerkendt verden over at han fortjente at dele Nobelprisen med Heymans, hans kollega og ven.\n_START_SECTION_\nPersonlige liv\n_START_PARAGRAPH_\nHeymans giftede sig med Berthe May, en \xc3\xb8jenl\xc3\xa6ge, i 1929 og havde fem b\xc3\xb8rn. Han d\xc3\xb8de i Knokke af et slagtilf\xc3\xa6lde.'