b'\n_START_ARTICLE_\nRic Flair\n_START_PARAGRAPH_\nRichard Morgan Fliehr (f\xc3\xb8dt 25. februar 1949 i_NEWLINE_Memphis, Tennessee), bedre kendt under ringnavnet Ric Flair, ogs\xc3\xa5 kendt under tilnavnet The Nature Boy, er en amerikansk wrestler, der regnes for at v\xc3\xa6re en af verdens bedste wrestlere nogensinde - med VM-titelsejre i en r\xc3\xa6kke forskellige wrestlingpromotions, heriblandt National Wrestling Alliance (NWA), World Championship Wrestling (WCW) og World Wrestling Entertainment (WWE). _NEWLINE_B\xc3\xa5de WWE og Pro Wrestling Illustrated anerkender Ric Flair som en tidligere 16-dobbelt verdensmester, hvilket er rekord. I 1992 vandt han desuden Royal Rumble i WWE _NEWLINE_Ric Flair blev optaget i WWE Hall of Fame i 2008, og fire \xc3\xa5r senere blev han som den f\xc3\xb8rste person optaget for anden gang i WWE Hall of Fame - som medlem af The Four Horsemen, _NEWLINE_Flair har officielt haft indstillet karrieren to gange \xe2\x80\x93 f\xc3\xb8rste gang i 1994 (ved WCW\'s Halloween Havoc mod Hulk Hogan) og senest i 2008 (ved WWE\'s WrestleMania XXIV mod Shawn Michaels). Flair har dog gjort comeback til ringen kort tid efter i begge tilf\xc3\xa6lde og wrestlede sin - indtil nu - sidste kamp i Total Nonstop Action Wrestling (TNA) mod \xc3\xa6rkerivalen Sting i 2011.\n_START_SECTION_\nAmerican Wrestling Association (1971-1974)\n_START_PARAGRAPH_\nI vinteren 1971 deltog Fliehr i Verne Gagnes f\xc3\xb8rste tr\xc3\xa6ningslejr sammen med bl.a. Greg Gagne, Jim Brunzell og The Iron Sheik. I december 1972 fik han sin wrestlingdebut i Verne Gagnes American Wrestling Association (AWA) mod George "Scrap Iron" Gadaski og fik sig samtidig ringnavnet Ric Flair. Debutkampen endte uafgjort. Ric Flair vejede ca. 135\xc2\xa0kg og havde kort, brunt h\xc3\xa5r og mindede slet ikke om den "Nature Boy"-gimmick, som han senere ville blive verdenskendt for. I sin tid i AWA havde Flair kampe mod bl.a. Dusty Rhodes, Andr\xc3\xa9 the Giant, Larry Hennig og Wahoo McDaniel.\n_START_SECTION_\nNational Wrestling Alliance (1974-1986)\n_START_PARAGRAPH_\nI 1974 forlod Flair AWA og skrev kontrakt med National Wrestling Alliance (NWA), hvor han wrestlede for Jim Crocketts Mid-Atlantic-omr\xc3\xa5de. H\xc3\xa9r vandt Flair sin f\xc3\xb8rste titel, da han den 8. februar 1975 besejrede Paul Jones for at vinde Mid-Atlantic Television Championship. I oktober 1974 var Flairs karriere lige ved at komme til en ende, da han var involveret i et alvorligt flystyrt i North Carolina, der tog livet af piloten og lammede wrestleren Johnny Valentine. 26-\xc3\xa5rige Flair br\xc3\xa6kkede ryggen tre steder og fik at vide, at han aldrig ville komme til at wrestle igen. Flair vendte dog tilbage til ringen seks m\xc3\xa5neder senere, hvor han genoptog sin fejde med Wahoo McDaniel. Flystyrtet gjorde dog, at Flair m\xc3\xa5tte \xc3\xa6ndre sin wrestlingstil og blev en mere teknisk wrestler. Kort efter begyndte han at bruge en "Nature Boy"-gimmick, som han ville benytte sig resten af sin karriere. _NEWLINE_Ric Flair vandt herefter NWA United States Heavyweight Championship med sejr over Bobo Brazil den 29. juli 1977. I l\xc3\xb8bet af de n\xc3\xa6ste fem \xc3\xa5r vandt han den titel fem gange, og han k\xc3\xa6mpede mod bl.a. Ricky Steamboat, Roddy Piper, Mr. Wrestling II, Jimmy Snuka og Greg Valentine. Flair opn\xc3\xa5ede dog superstjernestatus, da han begyndte at kalde sig "The Nature Boy" og provokerede "Nature Boy" Buddy Rogers, der var originale "Nature Boy". De tog m\xc3\xb8dtes, og Flair vandt.\n_START_SECTION_\nVerdensmester i NWA (1981-1986)\n_START_PARAGRAPH_\nRic Flair n\xc3\xa5ede endelig toppen, da han den 17. september 1981 vandt NWA World Heavyweight Championship ved at besejre den regerende verdensmester Dusty Rhodes. Det var Ric Flairs f\xc3\xb8rste VM-titel. I de efterf\xc3\xb8lgende \xc3\xa5r etablerede Flair sig som NWA\'s vigtigste wrestler, samtidig med at organisationen k\xc3\xa6mpede med Vince McMahons World Wrestling Federation. Med sin besynderlige fremtr\xc3\xa6den og underholdende interviewstil virkeliggjorde Ric Flair rollen som den regerende verdensmester, og han blev kendt for hans blonde h\xc3\xa5r, elegante smykker, designert\xc3\xb8j og speciellavede wrestlingudstyr, samt hans velkendte chops og figure four leglock. Flair h\xc3\xa5nede ofte sine modstandere ved at r\xc3\xa5be "Wooooo!" og hans slagord: "To be the man, you gotta beat the man!". _NEWLINE_Ric Flair holdt VM-titlen indtil 1983, hvor han tabte den til Harley Race. Flair vandt dog titlen tilbage ved at besejre Harley Race ved NWA\'s Starrcade 1983 i en Steel Cage Match. Ric Flair vandt officielt NWA\'s VM-titel otte gange yderligere. Som regerende verdensmester forsvarede Flair VM-titlen verden over. Flairs l\xc3\xa6ngste periode som verdensmester varede to \xc3\xa5r, to m\xc3\xa5neder og to dage, hvorefter han blev besejret af Dusty Rhodes den 26. juli 1986 ved NWA\'s The Great American Bash. Flair vandt dog titlen tilbage to uger senere. Flair forsvarede desuden VM-titlen mod bl.a. Harley Race, Ricky Steamboat, Roddy Piper, Kerry Von Erich, Jay Youngblood, Sting, Ronnie Garvin, Magnum T.A. og Dusty Rhodes.\n_START_SECTION_\nThe Four Horsemen\n_START_PARAGRAPH_\nI for\xc3\xa5ret 1985 begyndte Ric Flair at f\xc3\xa5 hj\xc3\xa6lp fra tagteamet Ole Anderson og Arn Anderson i en fejde mod Dusty Rhodes, Magnum T.A. og Sam Houston. Nogle uger senere dannede Ric Flair gruppen The Four Horsemen sammen med Anderson-tagteamet og Tully Blanchard, hvis manager J. J. Dillon ogs\xc3\xa5 kom med i gruppen. The Four Horsemen var noget helt specielt inden for wrestling og blev \xc3\xa9n af de mest dominerende heel-grupper nogensinde. De fire wrestlere brugte ofte deres overtalssituationer til at vinde over deres modstandere, og gruppen holdt st\xc3\xb8rstedelen af NWA\'s vigtigste titler. The Four Horsemen fik i l\xc3\xb8bet af 1980\'erne og 1990\'erne forskellige inkarnationer, men altid med Ric Flair og Arn Anderson i gruppen. De sidste to pladser har bl.a. v\xc3\xa6ret besat af Lex Luger, Barry Windham, Sting, Sid Vicious, Paul Roma, Brian Pillman, Chris Benoit, Steve McMichael, Curt Hennig og Dean Malenko.\n_START_SECTION_\nWorld Championship Wrestling (1986-1991)\n_START_PARAGRAPH_\nWrestlingpromoter Jim Crockett samlede alle de mindre wrestlingorganisationer, som han ejede, under \xc3\xa9t i 1986 og promoverede sig selv som National Wrestling Alliance. Crockett havde flere territorier i det sydlige USA og Midtvesten, og det var hans plan at starte en landsd\xc3\xa6kkende wrestlingorganisation, der kunne konkurrere med World Wrestling Federation. Crockett ville have Ric Flair som NWA\'s verdensmester for at det skulle lykkedes. Flair besejrede Barry Windham i flere VM-titelkampe i l\xc3\xb8bet af 1986, men tabte overraskende til Ron Garvin i september 1987. Flair vandt dog VM-titlen tilbage to m\xc3\xa5neder senere ved NWA\'s Starrcade, der var NWA\'s f\xc3\xb8rste pay-per-view-show nogensinde. I 1988 blev Jim Crockett Promotions opk\xc3\xb8bt af Ted Turner, og han \xc3\xa6ndrede navnet til World Championship Wrestling (WCW). WCW forblev en del af National Wrestling Alliance indtil 1991, og NWA\'s VM-titel blev ligeledes forsvaret i WCW indtil 1993. _NEWLINE_I starten af 1988 blev Ric Flair udfordret af opkommende superstjerne Sting til en kamp ved den f\xc3\xb8rste udgave af NWA\'s Clash of Champions. De k\xc3\xa6mpede uafgjort i en kamp, der varede 45 minutter og hjalp Sting til at blive en superstjerne. I februar 1989 blev Flair dog besejret af Ricky Steamboat i en VM-titelkamp. De havde en r\xc3\xa6kke VM-kampe i l\xc3\xb8bet af 1989, og Flair vandt VM-titlen tilbage i maj 1989 ved WCW\'s WrestleWar. Denne kamp blev k\xc3\xa5ret som \xc3\xa5rets kamp af Pro Wrestling Illustrated. _NEWLINE_I sommeren 1989 blev The Four Horsemen gendannet, og meget overraskende var Flairs rival, Sting, inkluderet i gruppen. Sting mente dog, at han var god nok til at f\xc3\xa5 en VM-titelkamp mod Flair, og han blev smidt ud af gruppen. Dette genoplivede fejden mellem de to wrestlere. Sting blev dog skadet, og Lex Luger tog rollen som topudfordrer til VM-titlen. I juli 1990 blev Ric Flair besejret i en VM-titelkamp af Sting ved WCW\'s The Great American Bash. Flair vandt titlen tilbage i januar 1991. I denne periode begyndte World Championship Wrestling, at anerkende deres egen verdensmester. Ric Flair blev derfor af WCW anerkendt som den f\xc3\xb8rste indehaver af WCW World Heavyweight Championship (WCW\'s VM-titel) samtidig med, at han ogs\xc3\xa5 var indehaver af NWA World Heavyweight Championship (NWA\'s VM-titel). Flair m\xc3\xb8dte Tatsumi Fujinami i en kontroversiel kamp i Tokyo, Japan. Fujinami besejrede Flair, og Fujinami blev dermed NWA\'s nye verdensmester, men WCW anerkendte fortsat Flair som WCW\'s verdensmester, fordi Flair under kamp var blevet smidt ud af ringen, og if\xc3\xb8lge WCW\'s regler var dette lig med en diskvalifikation. Flair besejrede dog Fujinami ved WCW\'s SuperBrawl og vandt NWA\'s VM-titel tilbage. Det var niende gang, at Flair vandt NWA\'s VM-titel, hvilket slog Harley Races rekord p\xc3\xa5 otte. _NEWLINE_I for\xc3\xa5ret 1991 blev Flair bedt om at f\xc3\xa5 mindre i l\xc3\xb8n, selvom han fortsat tiltrak mange fans. Flair blev ogs\xc3\xa5 bedt om af WCW\'s pr\xc3\xa6sident Jim Herd at barbere sit h\xc3\xa5r og \xc3\xa6ndre sit navn til "Spartacus" for at f\xc3\xb8lge med tiden. Flair var uenig og blev fyret to uger f\xc3\xb8r The Great American Bash. Flairs VM-titel i WCW blev erkl\xc3\xa6ret ledig. NWA anerkendte Flair som verdensmester indtil september 1991, hvor han begyndte i World Wrestling Federation.\n_START_SECTION_\nWorld Wrestling Federation (1991-1993)\n_START_PARAGRAPH_\nRic Flair skrev kontrakt med World Wrestling Federation (WWF) i august 1991 og startede p\xc3\xa5 tv som \xc3\xa9n af de mest hadede heel-wrestlere m\xc3\xa5neden efter. Til at starte med optr\xc3\xa5dte han p\xc3\xa5 WWF\'s tv-programmer med NWA\'s VM-b\xc3\xa6lte og kaldte sig for "den rigtige verdensmester". World Championship Wrestling sags\xc3\xb8gte Flair i h\xc3\xa5bet om at f\xc3\xa5 VM-b\xc3\xa6ltet tilbage, men Flair ejede rent faktisk b\xc3\xa6ltet. WCW endte med at k\xc3\xb8be b\xc3\xa6ltet tilbage nogle m\xc3\xa5neder senere. Ric Flair fik hj\xc3\xa6lp af Bobby Heenan og Mr. Perfect (Curt Hennig) og udfordrede bl.a. Roddy Piper og Hulk Hogan. Ric Flair fik sin f\xc3\xb8rste WWF-kamp ved Survivor Series, hvor han m\xc3\xb8dte et hold med Roddy Piper som kaptajn. Samme aften hjalp han The Undertaker med at vinde WWF\'s VM-titel fra Hulk Hogan. _NEWLINE_WWF\'s VM-titel blev erkl\xc3\xa6ret ledig, og Ric Flair vandt den ledige WWF-titel ved WWF\'s Royal Rumble i januar 1992 og blev dermed for f\xc3\xb8rste gang verdensmester i WWF. Flair slog desuden rekorden for l\xc3\xa6ngst tid i ringen under den \xc3\xa5rlige Royal Rumble Match, idet han wrestlede i n\xc3\xa6sten 60 minutter. Flair eliminerede til sidst Sid Justice, der kort inden havde elimineret Hulk Hogan. Med VM-sejren blev Flair den kun anden wrestler til at vinde b\xc3\xa5de NWA\'s og WWF\'s VM-titel sammen med Buddy Rogers. _NEWLINE_Det var meningen, at Ric Flair skulle k\xc3\xa6mpe mod Hulk Hogan om WWF\'s VM-titel, men disse planer blev kasseret, da Hulk Hogan tog overlov fra WWF, pga. en steriodeskandale. I stedet for blev Ric Flair besejret af Randy Savage ved WWF\'s WrestleMania VIII. Flair vandt VM-titlen tilbage i september 1992. Hans anden periode som WWF\'s verdensmester var dog kortvarig. Flair tabte VM-titlen til Bret Hart i oktober. Under en episode af WWF\'s nye ugentlige tv-program Monday Night Raw tabte Ric Flair en Loser Leaves Town Match mod sin tidligere manager Mr. Perfect, og Ric Flair forlod kort efter WWF.\n_START_SECTION_\nAlliance med Vader og gendannelse af The Four Horsemen (1993-1996)\n_START_PARAGRAPH_\nRic Flair vendte tilbage til World Championship Wrestling som face-wrestler i februar 1993, hvor han var v\xc3\xa6rt for et kortvarigt talkshow i WCW, der hed A Flair for the Gold. Flair vendte kort efter tilbage til ringen og vandt NWA\'s VM-titel efter sejr over Barry Windham ved WCW\'s Beach Blast. WCW trak sig dog endeligt ud af NWA i september 1993, og Flair mistede derfor titlen. Ved Starrcade i december 1993 besejrede han den regerende verdensmester Vader og vandt dermed WCW\'s VM-titel. Ric Flair forsvarede VM-titlen mod Sting i juni 1994, inden han tabte titlen til Hulk Hogan ved WCW\'s Bash at the Beach i juli 1994, f\xc3\xa5 uger efter, at Hulk Hogan havde skrevet kontrakt med WCW. Flair tabte en retirement match til Hogan ved WCW\'s Halloween Havoc i oktober 1994 og tog nogle m\xc3\xa5neder v\xc3\xa6k fra wrestling. _NEWLINE_Ric Flair vendte dog snart tilbage til WCW som manager for Vader, der netop havde udfordret Hogan til en VM-titelkamp. Flair blandede sig i to af Hogans kampe mod Vader, og han tiggede og bad Hogan om at lade ham komme tilbage til ringen. Det endte med, at Flair fik lov til at g\xc3\xb8re comeback, og ved Slamboree i maj 1995 fik Flair og Vader en tagteam-kamp mod Hogan og Randy Savage. Ric Flair var dermed i stand til at genoptage sin fejde med Randy Savage, der ligeledes havde skrevet kontrakt med WCW. Flair besejrede Savage ved WCW\'s The Great American Bash i juni, men tabte en rematch ved Bash at the Beach m\xc3\xa5neden efter. Samme aften tabte Vader p\xc3\xa5 ny en VM-titelkamp mod Hulk Hogan, og Flair brokkede sig h\xc3\xb8jlydt til Vader over, at han endnu engang ikke havde form\xc3\xa5et at f\xc3\xa5 VM-titlen fra Hogan. Det ville Vader ikke finde sig i, og han indledte en fejde med Flair og Arn Anderson. Ved Clash of the Champions tabte de to en handicap match til Vader, og en frustreret Flair gav sin mange\xc3\xa5rige ven Arn Anderson skylden. De to gamle venner m\xc3\xb8dtes ved WCW\'s Fall Brawl i et historisk opg\xc3\xb8r, hvor Flair, der imellemtiden var blevet face-wrestler, tabte kampen, efter at Brian Pillman hjalp Anderson. Flair udfordrede Pillman og Anderson til en tagteam-kamp ved WCW\'s Halloween Havoc i oktober, men han manglede en makker. Flair spurgte rivalen Randy Savage, men han n\xc3\xa6gtede. Efter flere ugers intens fors\xc3\xb8g lykkedes det Flair at f\xc3\xa5 overtalt \xc3\xa6rkerivalen Sting. Umiddelbart inden kampen ved Halloween Havoc blev Flair angrebet af Pillman og Anderson, og Sting m\xc3\xa5tte efterf\xc3\xb8lgende g\xc3\xa5 til kampen alene mod de to. Midt i kampen kom Flair dog til ringen, hvor han angreb Sting sammen med de to andre. Dette symboliserede gendannelsen af The Four Horsemen med Ric Flair, Arn Anderson, Brian Pillman og senere ogs\xc3\xa5 Chris Benoit. Sting fik h\xc3\xa6vn med en sejr m\xc3\xa5neden efter ved WCW\'s World War 3. _NEWLINE_Flair genoptog derefter fejden med Randy Savage, der imellemtiden havde vundet WCW World Heavyweight Championship, Flair vandt VM-titlen fra Savage ved WCW\'s Starrcade i december 1995, men mistede den nogle uger senere under en episode af WCW\'s nye ugentlige tv-program WCW Monday Nitro. Flair vandt dog sin 13. VM-titel ved WCW\'s SuperBrawl VI i februar 1996 ved at besejre Randy Savage i en steel cage match. To m\xc3\xa5neder senere tabte han VM-titlen til The Giant. I juli 1996 vandt han WCW United States Heavyweight Championship ved at besejre Konnan. Flair blev dog skadet og m\xc3\xa5tte opgive titlen.\n_START_SECTION_\nFejden med nWo (1996-1997)\n_START_PARAGRAPH_\nFlair spillede en stor rolle, da New World Order (nWo) gjorde sin entr\xc3\xa9 i World Championship Wrestling i slutningen af 1996 og gennem 1997. Han og The Four Horsemen (Arn Anderson, Steve McMichael (der havde erstattet Brian Pillman) og Chris Benoit) tog lederrollen i WCW\'s kamp mod Scott Hall, Kevin Nash og Hollywood Hogan. Flair fejdede desuden med Roddy Piper, Syxx og Curt Hennig. Flair havde endda tilbudt Curt Hennig en plads i The Four Horsemen, efter at Arn Anderson havde indstillet karrieren. Curt Hennig havde takket ja, men vendte sig mod gruppen i den traditionsrige WarGames ved WCW\'s Fall Brawl i september 1997, hvor The Four Horsemen m\xc3\xb8dte nWo. Efter kampen slog Hennig d\xc3\xb8ren til buret voldsomt i hovedet p\xc3\xa5 Flair.\n_START_SECTION_\nFlair g\xc3\xb8r comeback igen (1998-2001)\n_START_PARAGRAPH_\nRic Flair gjorde comeback til WCW den 14. september 1998, hvor han atter gendannede The Four Horsemen (Steve McMichael, Dean Malenko og Chris Benoit). Flair fejdede med WCW\'s pr\xc3\xa6sident og lederen af nWo, Eric Bischoff, i flere m\xc3\xa5neder. Flair tabte til Bischoff ved WCW\'s Starrcade i december 1998, der var Flairs f\xc3\xb8rste kamp i WCW i over et \xc3\xa5r. Aftenen efter vandt Flair dog over Bischoff i en kamp, der var om pr\xc3\xa6sidentskabet i WCW. Som WCW\'s nye pr\xc3\xa6sident begyndte Flair dog langtsomt at udnytte sin magt til sin egen fordel og satte sig selv i flere VM-titelkampe mod den regerende verdensmester Hollywood Hogan. Ved WCW\'s Uncensored i marts 1999 vandt Ric Flair VM-titlen for 14. gang. Som WCW\'s pr\xc3\xa6sident for\xc3\xa6rede han desuden ogs\xc3\xa5 WCW United States Heavyweight Championship til sin s\xc3\xb8n David Flair, der netop havde indledt en karriere inden for wrestling. Flair tabte VM-titlen til Diamond Dallas Page ved WCW\'s Spring Stampede i april 1999 og nogle m\xc3\xa5neder senere blev han besejret af Sting i en kamp om WCW\'s pr\xc3\xa6sidentpost._NEWLINE_I 2000 lykkedes det Flair at vinde WCW World Heavyweight Championship yderligere to gange, men WCW havde mistet mange tv-seere, og WCW-titlen var begyndt at miste prestige og skifte ejer oftere. Han besejrede Jeff Jarrett under en episode af WCW Monday Nitro den 15. maj og vandt titlen for 15. gang. Ugen efter fik Flair dog frataget titlen af Vince Russo. Det lykkedes derefter Kevin Nash at vinde titlen, og han gav den med det samme tilbage til Flair, der dermed vandt VM-titlen for 16. og sidste gang i karrieren. Flair holdt dog heller ikke titlen l\xc3\xa6nge denne gang, da han samme aften blev besejret af Jeff Jarrett. Flair er stadig den wrestler, der har vundet flest VM-titler nogensinde skarpt efterfulgt af Triple H (13) og Hulk Hogan (12). I marts 2001 blev WCW opk\xc3\xb8bt af World Wrestling Federation, og p\xc3\xa5 det tidspunkt var Flair leder af heel-gruppen Magnificent Seven. Under den sidste episode af WCW Monday Nitro den 26. marts 2001 tabte Flair en f\xc3\xb8lelsesladet kamp mod \xc3\xa6rkerivalen Sting. Det var sidste gang, de to m\xc3\xb8dtes i en kamp.\n_START_SECTION_\nWorld Wrestling Entertainment (2001-2009)\n_START_PARAGRAPH_\nEfter noget tid v\xc3\xa6k fra wrestling vendte Ric Flair tilbage til World Wrestling Federation i november 2001 som "medejer" af organisationen. Han indledte derfor en fejde med WWF\'s ejer, Vince McMahon, og de to m\xc3\xb8dtes i en kamp ved WWF\'s Royal Rumble i januar 2002, hvor Flair vandt. Ric Flair tabte efterf\xc3\xb8lgende til The Undertaker ved WWF\'s WrestleMania X8 til trods for, at Arn Anderson fors\xc3\xb8gte at hj\xc3\xa6lpe ham under kampen. Kort efter blev WWF omd\xc3\xb8bt til World Wrestling Entertainment (WWE). _NEWLINE_Herefter dannede Ric Flair en ny gruppe, Evolution, sammen med Triple H. Evolution mindede utrolig meget om The Four Horsemen i NWA og WCW og bestod desuden ogs\xc3\xa5 af Randy Orton og Batista. Flair vandt WWF World Tag Team Championship to gange med Batista i l\xc3\xb8bet af 2003 og 2004. Ved WWE\'s Unforgiven i 2005 vandt Ric Flair desuden ogs\xc3\xa5 WWF Intercontinental Championship ved at besejre Carlito. Han forsvarede titlen mod Triple H, inden han tabte den til Shelton Benjamin. Flair tog derefter noget tid v\xc3\xa6k fra wrestling, men vendte tilbage i sommeren 2006, hvor han besejrede Mick Foley ved WWE\'s SummerSlam. _NEWLINE_I november 2007 vandt Ric Flair for tredje gang WWF World Tag Team Championship, da han sammen med \xc3\xa6rkerivalen Roddy Piper besejrede The Spirit Squad ved WWE\'s Cyber Sunday. Otte dage senere tabte de b\xc3\xa6lterne til Randy Orton og Edge. Ric Flair fik dog revanche mod de to, da han sammen med Shawn Michaels og Triple H besejrede dem og Kenny Dykstra. Ric Flair fejdede med bl.a. Carlito og The Great Khali i store dele af 2008. _NEWLINE_Efter tre m\xc3\xa5neders pause vendte Ric Flair endnu engang til WWE\'s ugentlige tv-programmer, da han under en episode af RAW den 26. november 2008 annoncerede, at han aldrig nogensinde ville indstille karrieren. WWE\'s ejer, Vince McMahon, kom herefter til ringen og fortalte, at Flairs karriere ville forts\xc3\xa6tte, s\xc3\xa5 l\xc3\xa6nge han fortsatte med at vinde sine kampe. N\xc3\xa6ste gang Ric Flair tabte en kamp ville hans karriere v\xc3\xa6re forbi. Senere sammen aften besejrede Ric Flair den regerende verdensmester Randy Orton i en kamp, der ikke var om Ortons VM-titel, men udelukkende med Flairs karriere p\xc3\xa5 spil. Over de n\xc3\xa6ste par m\xc3\xa5neder vandt Ric Flair en r\xc3\xa6kke kampe, der potentielt kunne v\xc3\xa6re hans sidste. Flair besejrede bl.a. Triple H, Umaga, William Regal, Mr. Kennedy og Vince McMahon. Aftenen inden WrestleMania XXIV blev han indsat i WWE Hall of Fame. Flair blev s\xc3\xa5ledes den f\xc3\xb8rste aktive wrestler, der blev indsat. Dagen efter wrestlede han sin sidste kamp i WWE, idet han blev besejret af Shawn Michaels. Kampen mellem de to blev af Pro Wrestling Illustrated k\xc3\xa5ret til \xc3\xa5rets bedste.\n_START_SECTION_\nWrestling p\xc3\xa5 deltid\n_START_PARAGRAPH_\nRic Flair gav sin afskedstale den 31. marts 2008 under en episode af WWE\'s RAW. Bagefter introducerede Triple H flere af WWE\'s nuv\xc3\xa6rende og tidligere wrestlere, der kom ud for at \xc3\xb8nske Flair tillykke med hans karriere, heriblandt Shawn Michaels, The Four Horsemen, Harley Race, John Cena, Ricky Steamboat, Batista, Greg Valentine, Chris Jericho, The Undertaker og Vince McMahon. Wrestlerne og fans hyldede ham st\xc3\xa5ende. Dette markerede et specielt \xc3\xb8jeblik i WWE, hvor b\xc3\xa5de face- og heel-wrestlere kom ud af deres roller og kom til ringen sammen. Undertakers og McMahons optr\xc3\xa6dener blev dog ikke vist p\xc3\xa5 tv for at bevare deres roller, men de blev inkluderet p\xc3\xa5 en dvd om Ric Flairs karriere som bonusmateriale. _NEWLINE_Flair vendte for f\xc3\xb8rste gang tilbage til WWE den 16. juni 2008 under en episode af WWE\'s RAW for at konfrontere Chris Jericho. Flair ville ikke g\xc3\xb8re comeback til ringen for at m\xc3\xb8de Jericho, men udfordrede ham til en sl\xc3\xa5skamp p\xc3\xa5 parkeringspladsen i stedet for. Flair blev dog smidt ud af bygningen. _NEWLINE_Flair vendte tilbage igen den 9. februar 2009 under en episode af RAW, hvor han slog Jericho i hovedet, fordi han ikke respekterede WWE\'s legender og fans. M\xc3\xa5neden efter kostede Flair Jericho en kvalifikationskamp til WWE\'s Money in the Bank Ladder Match, hvilket fik Jericho til at udfordre Flair til en kamp. Samme uge afslog Flair tilbuddet, men i stedet for blev der arrangeret en handicap match, hvor Ricky Steamboat, Roddy Piper og Jimmy Snuka (med Ric Flair som manager) skulle m\xc3\xb8de Jericho ved WWE\'s WrestleMania XXV. _NEWLINE_Ved WWE Hall of Fame-ceremonien i 2009 blev Ricky Steamboat indsat af Ric Flair. Flair kaldte Steamboat sin h\xc3\xa5rdeste modstander nogensinde. Dagen efter blev Piper, Snuka og Steamboat besejret af Jericho. Ved WWE\'s Judgment Day i maj 2009 hjalp Ric Flair sin gode ven Batista i et opg\xc3\xb8r mod Randy Orton.\n_START_SECTION_\nHulkamania: Let the Battle Begin (2009)\n_START_PARAGRAPH_\nRic Flair besluttede sig dog alligevel for at g\xc3\xb8re comeback til ringen og vendte den 21. november 2009 tilbage som heel-wrestler p\xc3\xa5 en turn\xc3\xa9 i Australien kaldet Hulkamania: Let the Battle Begin. Turn\xc3\xa9en, der var arrangeret af Hulk Hogan, bestod af fire shows i Australien, og Flair tabte alle sine fire kampe til Hulk Hogan.\n_START_SECTION_\nFortune (2010)\n_START_PARAGRAPH_\nUnder en liveepisode af TNA\'s ugentlige tv-program Impact! fik Ric Flair sin debut i TNA samme aften som Hulk Hogan og Eric Bischoff ligeledes debuterede i TNA. Han ankom i en limousine og kiggede p\xc3\xa5 i VM-titelkampen mellem A.J. Styles og Kurt Angle. Tidligere havde Flair ellers sagt, at han var loyal over for McMahon-familien i World Wrestling Entertainment, og han \xc3\xb8nskede at slutte sin karriere i WWE, men han havde ikke haft nogen kontakt med organisationen siden juni 2009, og han besluttede sig derfor for at skrive kontrakt med TNA i stedet for. Flair vendte tilbage til TNA som face-wrestler, men ved TNA\'s Genesis senere i januar hjalp han A.J. Styles med at snyde sig til sejren i VM-titelkampen mod Kurt Angle, og Flair blev dermed atter heel-wrestler. Flair sagde efterf\xc3\xb8lgende, at han ville g\xc3\xb8re Styles til den n\xc3\xa6ste "Nature Boy". _NEWLINE_Ric Flair gjorde comeback til ringen igen under en liveepisode af Impact! den 8. marts 2010, hvor han sammen med den regerende verdensmester A.J. Styles blev besejret af Hulk Hogan og Abyss. Det var Flairs f\xc3\xb8rste kamp p\xc3\xa5 amerikansk tv i n\xc3\xa6sten to \xc3\xa5r. Flair tabte ligeledes en kamp til Abyss i april. I juni fortalte Flair, at han ville gendanne IV Horsemen under navnet Fourtune. Gruppen kunne komme til at best\xc3\xa5 af A.J. Styles, Kazarian, Robert Roode og James Storm, men de skulle alle g\xc3\xb8re sig fortjent til deres plads i gruppen. Flair wrestlede igen i juli ved TNA\'s Victory Road, hvor han tabte til Jay Lethal, men fik senere revanche under en episode af Impact!. I ugerne op til Bound for Glory \xc3\xa6ndrede Flairs heel-gruppe navn til Fortune for at symbolisere en udvidelse af gruppen. Flair var i ringhj\xc3\xb8rnet ved Bound for Glory, da Fortune tabte en lethal lockdown til EV 2.0 (en gruppe best\xc3\xa5ende af tidligere ECW-wrestlere). Aftenen efter dannede Fortune en alliance med Hulk Hogan og Eric Bischoffs nye gruppe, Immortal. Flair tog en kort pause v\xc3\xa6k TNA\'s ugentlige tv-programmer, men wrestlede fortsat nogle kampe i Europa ved TNA-shows.\n_START_SECTION_\nSidste kamp mod Sting (2011-2012)\n_START_PARAGRAPH_\nMens Flair var v\xc3\xa6k fra TNA, vendte Fortune sig mod Immortal og blev en face-gruppe. Flair vendte tilbage til tv den 14. februar 2011 under en episode af Impact!, hvor han vendte Fortune ryggen og sluttede sig til Immortal. Flair besejrede A.J. Styles og Matt Hardy i en three-way dance den 10. marts p\xc3\xa5 Impact!. Ric Flair blev skadet i for\xc3\xa5ret 2012, men han valgte at droppe en operation, fordi det ville holde ham ude af ringen i seks m\xc3\xa5neder. I sommeren 2012 vendte Flair tilbage til tv i en rolle, hvor han ikke skulle wrestle s\xc3\xa5 meget._NEWLINE_I august konfronterede han sin gamle rival, Sting. Flair udfordrede Sting til endnu en kamp. Sidste gang de to legender havde m\xc3\xb8dt hinanden, var under den sidste episode af WCW Monday Nitro i marts 2001 \xe2\x80\x93 over ti \xc3\xa5r tidligere. Sting satte sin karriere p\xc3\xa5 spil, hvis han med en sejr over Flair til geng\xc3\xa6ld fik lov til at m\xc3\xb8de Hulk Hogan ved TNA\'s Bound for Glory i oktober. I september 2011 blev Ric Flair besejret af Sting under en episode af Impact!. Under kampen blev Flair skadet, og han har ikke wrestlet siden. I stedet for har Flair fulgt Gunner til ringen. _NEWLINE_I maj 2012 fors\xc3\xb8gte Ric Flair at f\xc3\xa5 sin kontrakt med TNA opl\xc3\xb8st, men det f\xc3\xb8rte til, at TNA sags\xc3\xb8te WWE for at blande sig i organisationens kontrakter. Flair blev fyret nogle f\xc3\xa5 dage senere. Eftersom Ric Flair skrev kontrakt med WWE igen kort tid efter, kan hans kamp mod Sting meget vel g\xc3\xa5 hen at blive hans allersidste kamp i karrieren, da han sandsynligvis ingen kampe f\xc3\xa5r i WWE p\xc3\xa5 grund af karrierestoppet i 2008.\n_START_SECTION_\nEndnu en plads i WWE Hall of Fame (2012-2015)\n_START_PARAGRAPH_\nI 2012 blev Ric Flair den f\xc3\xb8rste person, der blev optaget i WWE Hall of Fame for anden gang - denne gang som medlem af The Four Horsemen. Over de seneste par \xc3\xa5r har den tidligere 16-dobbelte verdensmester medvirket med j\xc3\xa6vne mellemrum p\xc3\xa5 WWE\'s tv-programmer, prim\xc3\xa6rt Raw, men han er ikke vendt tilbage p\xc3\xa5 fuld tid - hverken som wrestler eller i anden tv-rolle.'