b'\n_START_ARTICLE_\nEksistentialisme\n_START_SECTION_\nHovedtr\xc3\xa6k\n_START_PARAGRAPH_\nEksistentialismen s\xc3\xa6tter individet og dets eksistens i centrum. Sartre mente, at eksistensen g\xc3\xa5r forud for essensen. Det omvendte af eksistentialisme er essentialisme. Her tror man p\xc3\xa5, at essensen g\xc3\xa5r forud for eksistensen. Man tror alts\xc3\xa5, at menneskets tilv\xc3\xa6relse er bestemt af en essens, dvs. bestemt af Gud, arv, milj\xc3\xb8 eller lignende. Tanken om at eksistensen g\xc3\xa5r forud indeb\xc3\xa6rer derimod, at mennesket skaber sin egen tilv\xc3\xa6relse, alts\xc3\xa5 sin egen eksistens og identitet, igennem valg og handling. Eksistentialsmen er derfor ogs\xc3\xa5 en st\xc3\xa6rkt ateistisk filosofi. Eksistentialisterne betragter mennesker som subjekter i et univers, hvor Gud er v\xc3\xa6k og ingen mening er givet. Meningen med tilv\xc3\xa6relsen kan kun skabes som f\xc3\xb8lge af de valg, vi tr\xc3\xa6ffer. Denne mening er til hver en tid subjektiv og ofte midlertidig og ustabil. Det forhold, at der ikke eksisterer en objektiv sandhed eller mening med livet, g\xc3\xb8r folk bange og angste. Den eneste m\xc3\xa5de at overvinde den angst p\xc3\xa5 er ved at v\xc3\xa6lge, da man dermed skaber mening med sin tilv\xc3\xa6relse. Eksistentialismen er s\xc3\xa5ledes en meget individualistisk filosofi, der s\xc3\xa6tter individet i front og betoner valg og frihed i m\xc3\xb8det med angsten.  _NEWLINE_Som str\xc3\xb8mning har eksistentialismen haft stor indflydelse p\xc3\xa5 det 20. \xc3\xa5rhundrede. Denne tilgang til mennesket og dets forhold til omverdenen har p\xc3\xa5virket b\xc3\xa5de litteratur og kunst. Eksistentialismen er med dens fokus p\xc3\xa5 eksistentielle grundprincipper s\xc3\xa5som angst og meningsl\xc3\xb8shed blevet kendt for betoningen af det eksistentielle aspekt af tilv\xc3\xa6relsen, hvilket for alvor fik opm\xc3\xa6rksomhed i og efter slutningen af 2. Verdenskrig. Eksistentialismen var dog meget bundet til livserfaringen under og efter krigen og har siden 1980\xe2\x80\x99erne mistet det meste af sin betydning.\n_START_SECTION_\nBetegnelsen \'eksistentialisme\' og forholdet til lignende filosofiske retninger\n_START_PARAGRAPH_\nEksistentialisme er en forholdsvis moderne tankegang fra anden halvdel af det 20. \xc3\xa5rhundrede, der af mange anses for at v\xc3\xa6re en videreudvikling af eksistensfilosofien hos danske teolog og filosof S\xc3\xb8ren Kierkegaard (1813-1855). Eksistentialismen opst\xc3\xa5r dog f\xc3\xb8rst som filosofisk og litter\xc3\xa6r retning under Anden Verdenskrig og i efterkrigs\xc3\xa5rene. Den moderne eksistentialisme grundl\xc3\xa6gges af den franske filosof, digter og forfatter Jean-Paul Sartre (1905-1980). Den anden store eksistentialistiske filosof er Simone de Beauvoir. Ud over Sartre og Beauvoir kan ogs\xc3\xa5 n\xc3\xa6vnes den danske forfatter Peter Seeberg.  _NEWLINE_Sartres eksistentialisme var ogs\xc3\xa5 forbundet med den eksistentielle f\xc3\xa6nomenologi, der er en kobling af eksistentiel filosofi og Husserls f\xc3\xa6nomenologi. Den eksistentielle f\xc3\xa6nomenologi talte blandt andet ogs\xc3\xa5 Heidegger og Merleau-Ponty men ingen af de to forstod imidlertid ogs\xc3\xa5 deres filosofi som eksistentialisme. _NEWLINE_De to betegnelser eksistentialisme og eksistentiel filosofi er ikke synonyme i tysk og fransk filosofi. Som Peter Kemp og flere andre p\xc3\xa5peger, er eksistentialismen en underskole inden for eksistentiel filosofi. Den tyske Philosophisches W\xc3\xb6rterbuch skelner ligeledes mellem brugen af de to betegnelser, og filosofisk eksistentialisme er s\xc3\xa5ledes en langt mere sn\xc3\xa6ver betegnelse end eksistensfilosofi . Begrebet \xe2\x80\x98eksistentialisme\xe2\x80\x99 opstod da ogs\xc3\xa5 f\xc3\xb8rst under Anden verdenskrig som en sn\xc3\xa6ver betegnelse for Sartres filosofi, og efterf\xc3\xb8lgende tog Beau\xc3\xa5voir ogs\xc3\xa5 begrebet til sig. Den samtidige Albert Camus tog imidlertid skarpt afstand fra eksistentialismen og kan ikke regnes som en den af bev\xc3\xa6gelsen . Denne afstand var ikke tilf\xc3\xa6ldig men handlede blandt andet om, at Camus ikke mente, at mennesket kunne skabe mening. Sartres anden filosofiske landsmand Maurice Merleau-Ponty forstod heller ikke sig selv som en del af eksistentialismen og var modstander af Sartres filosofi. Endelig tog den tyske Martin Heidegger ogs\xc3\xa5 afstand fra eksistentialismen og var st\xc3\xa6rkt kritisk over for Sartre, selv om Sartre p\xc3\xa5 enkelte punkter var inspireret af Heideggers ungdomsfilosofi.\n_START_SECTION_\nEksistentialismens grundtemaer\n_START_PARAGRAPH_\nEksistentialismen besk\xc3\xa6ftiger sig med en r\xc3\xa6kke grundl\xc3\xa6ggende begreber som angst, frihed, identitet, ansvar, valg, og den menneskelige bevidsthed om b\xc3\xa5de eksistens og d\xc3\xb8d. Alle disse begreber, h\xc3\xa6vder eksistentialisterne, er basis for den menneskelige eksistens, og kan ikke forklares fuldt ud fra en naturvidenskabelig tilgangsvinkel eller andre tilgangsvinkler, hvor man fors\xc3\xb8ger at forklare begreberne ud fra en distanceret anskuelsesform. _NEWLINE_Det handler om at tr\xc3\xa6ffe valg og tage ansvar for disse. Tilv\xc3\xa6relsen kan ikke forklares ud fra en teori, eller indordnes under et system. Tilv\xc3\xa6relsen er til hver en tid uafsluttet og uden universel mening. N\xc3\xa5r der ikke er noget foruddefineret m\xc3\xa5l med livet, bliver alle situationer til et individuelt valg. Erkendelsen af, at der ingen mening er med tilv\xc3\xa6relsen, medf\xc3\xb8rer, siger eksistentialisterne, stor usikkerhed og angst. Den eneste m\xc3\xa5de at overkomme angsten og meningsl\xc3\xb8sheden p\xc3\xa5, er at tr\xc3\xa6ffe valg. Kun igennem valg og handling kan tilv\xc3\xa6relsen give mening \xe2\x80\x93 men kun for den enkelte. Hvert valg er med til at skabe og forme ens eksistens og identitet. Det er s\xc3\xa5ledes op til den enkelte at skabe sit liv ud fra, hvad der er sandt for vedkommende. Man er selv ansvarlig for hvert et valg, man tager; et forkert valg er kun din egen skyld. Hverken ens opv\xc3\xa6kst, samfundsforholdene eller andre ydre ting kan b\xc3\xa6re skylden for dine valg.\n_START_SECTION_\nDet frie valg\n_START_PARAGRAPH_\nDet, eksistentialisterne bl.a. gjorde opr\xc3\xb8r imod, var tanken om, at "menneskelig natur" var noget, der afhang af ens "essens" (biologiske egenskaber, milj\xc3\xb8, arv og andre lignende forhold, man traditionelt har ment kunne forklare, hvorfor et menneske handlede, som det gjorde). Forg\xc3\xa6ngeren Kierkegaard n\xc3\xa6gtede at man overhovedet kan tale om en "menneskelig natur", som et begreb der kan fastsl\xc3\xa5, hvordan et menneske vil opf\xc3\xb8re sig eller v\xc3\xa6re._NEWLINE_Sartres analyse i hovedv\xc3\xa6rket V\xc3\xa6ren og intet er i hovedsag et tilsvar til Heideggers V\xc3\xa6ren og tid. I kontrast til Heidegger koncentrerer Sartre sig om frihed og ansvar i en moralsk sammenh\xc3\xa6ng. If\xc3\xb8lge Edmund Husserl er tingene kun noget i kraft af, at de registreres af vor bevidsthed. Sartre vil derimod vise, hvordan tingene eksisterer uafh\xc3\xa6ngigt af vores bevidsthed og hensigter. Han viser til Hegel, der s\xc3\xa5 tingenes egenskaber som noget an sich (i sig selv). For Hegel var virkeligheden derfor meningsfuld i sig selv. For Sartre er virkeligheden derimod "absurd" i sin meningsl\xc3\xb8shed, der t\xc3\xa5rner sig t\xc3\xa6t og uigennemtr\xc3\xa6ngelig op foran os i en ubestemmelig stoflighed. Virkeligheden er for Sartre noget, der ikke har et forhold til sig selv (ligesom et grantr\xc3\xa6 ikke er et grantr\xc3\xa6 for et andet grantr\xc3\xa6). Tingene f\xc3\xa5r f\xc3\xb8rst mening ved at indg\xc3\xa5 i vore projekter. _NEWLINE_If\xc3\xb8lge Sartre "eksisterer" mennesket og udvikler sig ustandseligt, mens tingene kun "er". Form og mening f\xc3\xa5r de ud fra de projekter, de indg\xc3\xa5r i. Tingenes v\xc3\xa6rem\xc3\xa5de beskrives som et en-soi (i sig selv); mens menneskets bevidsthed beskrives som et pour-soi (for sig), for if\xc3\xb8lge Sartre er vores bevidsthed i sig selv intet, men er kun til som den aktivitet, tingene viser sig for, n\xc3\xa5r vi betragter og bestemmer dem. Vor bevidsthed eksisterer kun i denne bestemmende aktivitet, og beh\xc3\xb8ver det, den er bevidst om, for i det hele taget at eksistere. Klarer vi ikke at genkende tingene omkring os, s\xc3\xa5 virkeligheden overmander os, og alt flyder sammen til en gr\xc3\xb8d, oplever vi angiveligt kvalme, en gr\xc3\xa6nseerfaring beskrevet i bogen Kvalmen fra 1938. En anden gr\xc3\xa6nseerfaring kan v\xc3\xa6re angst. Men samtidig beskrev Sartre ogs\xc3\xa5 "bevidsthedens tilintetg\xc3\xb8rende kraft", som hos personen, der leder efter sin ven Pierre p\xc3\xa5 en kaf\xc3\xa9. Alle de andre p\xc3\xa5 kaf\xc3\xa9en bliver p\xc3\xa5 et vis usynlige, bortset fra dem, der muligens kan vise sig at v\xc3\xa6re Pierre. Ja, selv kaf\xc3\xa9en forsvinder n\xc3\xa6rmest for tilskuerens blik, der kun s\xc3\xb8ger Pierre. Det er alts\xc3\xa5 menneskets v\xc3\xa6rem\xc3\xa5de, der indf\xc3\xb8rer et "intet" i virkeligheden. Negation er indf\xc3\xb8rt af mennesket og vore projekter. _NEWLINE_I sidste instans er det friheden, som giver livet mening. Men denne frihed kan tabes, hvis vi overlader valgene til andre: Konfirmerer os uden at stille sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l ved det, eller s\xc3\xa6tter b\xc3\xb8rn i verden, med begrundelsen "for det skal man da" - dette normgivende "man", som Heidegger kaldte das Man. Sartre omd\xc3\xb8ber det til mauvaise foi (d\xc3\xa5rlig tro), hvorved man havner i en rolle, man m\xc3\xa6rker - eller indbilder sig - der forventes af en. At bryde ud af et m\xc3\xb8nster kan komme med store personlige omkostninger. Problemet forst\xc3\xa6rkes af den m\xc3\xa5de, vores bevidsthed fungerer p\xc3\xa5. "Bevidsthedens tilintetg\xc3\xb8rende kraft" pr\xc3\xb8ver altid at forvandle andre til noget, der kan indg\xc3\xa5 i dens planer. Andre mennesker forvandles derved til objekter. Der er tale om menneskets s\xc3\xa6rlige "blik": "Helvede, det er de andre."  Dette "blik"  pr\xc3\xb8ver hele tiden at fastholde andre i forhold til deres tidligere handlinger, som en m\xc3\xa5de at skaffe sig et overblik ved kategorisering af omverdenen. I V\xc3\xa6ren og intet har Sartre ikke udarbejdet nogen etik; men i sidste afsnit antydes en morall\xc3\xa6re ud fra et princip om at handle, s\xc3\xa5 de andres frihed ogs\xc3\xa5 respekteres. Politisk b\xc3\xb8r man tilstr\xc3\xa6be et samfund, hvor den enkeltes frihed sikres bedst muligt. _NEWLINE_Sartre kritiserede psykoanalysen, fordi den pr\xc3\xb8ver at forklare mennesket ud fra dets driftsliv. Han stod fast p\xc3\xa5, at mennesket ikke er underlagt sine drifter, men st\xc3\xa5r helt frit, og derfor m\xc3\xa5 tage ansvar for sine handlinger. Man kan ikke beskrive en person som "god p\xc3\xa5 bunden", hvis han stadig v\xc3\xa6lger at g\xc3\xb8re onde handlinger. Men hele livet er vi undervejs og i udvikling, og kan derfor kun bed\xc3\xb8mmes ud fra de valg, vi er i f\xc3\xa6rd med at tage - ikke dem, vi tidligere har taget.  I 1946 holdt Sartre sin tale "Eksistentialismen er en humanisme"; men Bernhard-Henri Levy bruger overskriften: "Eksistentialismen er en anti-humanisme." For virkeligheden, der tr\xc3\xa6nger sig kvalmende ind p\xc3\xa5 subjektet og understreger, at det er radikalt anderledes, g\xc3\xb8r ogs\xc3\xa5 Sartre "vildt forelsket i tingene og samtidig r\xc3\xa6dselsslagen for dem, og n\xc3\xa6sten endnu mere fascineret af deres "charme" og "frygtelighed", end fascineret af andre mennesker".  _NEWLINE_"Eksistens kommer f\xc3\xb8r essens," som Sartre udtrykte det. Det skal forst\xc3\xa5s helt bogstaveligt; eksistens kommer, if\xc3\xb8lge Sartre, kronologisk f\xc3\xb8r essens. Intet individ har en foruddefineret essens \xe2\x80\x93 kun den, man selv skaber. Sartre forn\xc3\xa6gter enhver eksistens af en gud eller andre determinerende principper. Der er ikke noget, der forudbestemmer en persons karakter. Mennesker er frie til at v\xc3\xa6lge. Selv hvis et individ mener, at vedkommende har en essens, fx i form af en sj\xc3\xa6l, rationalitet eller ens psykologiske tr\xc3\xa6k, s\xc3\xa5 er den essens resultatet af et valg, vedkommende selv tager, og ikke noget foruddefineret. _NEWLINE_Alt det, som kommer efter eksistensen, de "essentielle egenskaber", kan ikke bruges som en undskyldning for ikke at tage ansvar for sin egen eksistens eller handlinger. Sartre skrev, at mennesket er "d\xc3\xb8mt til frihed". Han anser det, at vi har et valg, og er bevidste om, at vi selv tr\xc3\xa6ffer vores valg, som en tung byrde, alle mennesker b\xc3\xa6rer. Ens handlinger og valg kan ikke undskyldes med essentialisme; der eksisterer ikke en menneskelig natur, der kan retf\xc3\xa6rdigg\xc3\xb8re ens valg. Der eksisterer ikke nogen form for sk\xc3\xa6bne, hverken direkte eller indirekte._NEWLINE_De to verdenskrige afsl\xc3\xb8rede, at menneskelig ondskab ikke alene kunne forklares ved misforhold i samfundet, eller forhold i ens opv\xc3\xa6kst og opdragelse. Blandt andet dette forhold var med til at give eksistentialismen en opblomstring i mellem- og efterkrigs\xc3\xa5rene. Under N\xc3\xbcrnbergprocessen brugte mange anklagede det argument, at de bare parerede ordre, og derfor ikke kunne st\xc3\xa5 til ansvar for konsekvenserne af deres handlinger. Dette argument blev afvist ud fra den eksistentialistiske holdning, at en hver til hver en tid er ansvarlig for sine handlinger, og altid har et valg. Det er lige s\xc3\xa5 slemt ikke at handle, og man er lige s\xc3\xa5 ansvarlig for det valg, man ikke tager. Ogs\xc3\xa5 selvom man ikke er bevidst om valget. Det ligger i den eksistentialistiske tanke, at en pacifist, der ikke tager stilling, og derfor ikke handler, er lige s\xc3\xa5 skyldig i en kriminel handling, som gerningsmanden er det.\n_START_SECTION_\nEksistentialismens opg\xc3\xb8r med rationalismen\n_START_PARAGRAPH_\nEksistentialismen er p\xc3\xa5 den baggrund fundamentalt uenig med b\xc3\xa5de rationalismen og positivismen. Rationalismens ide om, at mennesket generelt er en rationelt og vidende skabning, der anskuer verden ud fra en objektiv, videnskabelig vinkel, og som tr\xc3\xa6ffer sine beslutninger baseret p\xc3\xa5 rationelle beslutninger, forkastes fuldst\xc3\xa6ndig af eksistentialisterne. Det samme g\xc3\xb8r ideen om, at menneskets opf\xc3\xb8rsel kan forudbestemmes ud fra essensen. Eksistentialisterne er modstandere af at man overf\xc3\xb8rer den naturvidenskabelige positivisme og rationalitet til filosofien og psykologien. Eksistentialisterne forkaster ogs\xc3\xa5 rationalisternes definition af v\xc3\xa6ren, som et rationelt princip eller de mest generelle principper, som alle levende v\xc3\xa6sner har til f\xc3\xa6lles. V\xc3\xa6ren kan kun forst\xc3\xa5s i relation til de f\xc3\xb8rn\xc3\xa6vnte begreber som angst, frihed, valg og identitet. Det giver ingen mening at tale om v\xc3\xa6ren uden at se den i sammenh\xc3\xa6ng med disse begreber.\n_START_SECTION_\nEksistentialismens inspirationskilder\n_START_PARAGRAPH_\nEksistentialismen bliver udviklet af Sartre under inspiration fra den eksistentielle filosofi, der blandt andet talte S\xc3\xb8ren Kierkegaard, Friedrich Nietzsche og Martin Heidegger. Sartres eksistentialisme udsprang i h\xc3\xb8j grad af den disharmoni, grusomhed og irrationalitet, der pr\xc3\xa6gede dagligdagen i forrige \xc3\xa5rhundrede. De to p\xc3\xa5 hinanden f\xc3\xb8lgende verdenskrige udstillede for eksistentialisterne tilv\xc3\xa6relsens absurditet. Samtidig var der et opr\xc3\xb8r mod de etablerede normer i gang. P\xc3\xa5 den led udspringer eksistentialismen af oplysningstiden. I tidligere tider har der altid v\xc3\xa6ret et klart defineret form\xc3\xa5l med livet. I Europa var det kristendommen og familien, der f\xc3\xb8rhen dikterede mening med livet. Lidt firkantet kan man sige, at man levede som en god kristen med det h\xc3\xa5b at komme i Guds himmel. Men for eksistentialisterne gav det ikke l\xc3\xa6ngere mening. At leve for at komme i himlen, var ikke i sig selv nogen mening, og slet ikke for dem, der br\xc3\xb8d med religionsbegrebet. Samtidig blev den kristne tro p\xc3\xa5 det gode i alle mennesker alvorligt sat p\xc3\xa5 pr\xc3\xb8ve. Der blev sat sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5lstegn ved de gamle samfundsstrukturer, der f\xc3\xb8r havde defineret rammen for dagligdagen og livet. For eksistentialisterne var der ikke l\xc3\xa6ngere nogen objektiv mening med livet at finde. Forg\xc3\xa6ngeren Friedrich Nietzsche erkl\xc3\xa6rede Gud d\xc3\xb8d, og eksistentialister som Jean-Paul Sartre, havde ikke noget gudsbegreb._NEWLINE_De f\xc3\xb8rste eksistensfilosofiske tr\xc3\xa6k ses hos matematikeren og filosoffen Blaise Pascal i v\xc3\xa6rket Pens\xc3\xa9es. Pascal mener, at uden en gud ville livet v\xc3\xa6re meningsl\xc3\xb8st og uudholdeligt. I en s\xc3\xa5dan gudl\xc3\xb8s verden ville mennesker, for at skabe et form\xc3\xa5l med tilv\xc3\xa6relsen, skabe kunstige forhindringer for sig selv, for derefter at overvinde dem. Disse sejre ville til syvende og sidst v\xc3\xa6re meningsl\xc3\xb8se, da vi alle p\xc3\xa5 et tidspunkt d\xc3\xb8r. Det var, mente Pascal, en god grund til at forblive troende. Senere arbejder eksistentialisterne videre med tanken om det meningsl\xc3\xb8se liv, der kun har mening i form af valg og handling.\n_START_SECTION_\nInspiration fra Nietzsche\n_START_PARAGRAPH_\nFriedrich Nietzsche (1844-1900) var anti-metafysiker og anti-idealist. Han kritiserede tidligere filosoffers blinde tro p\xc3\xa5 rationaliteten og det best\xc3\xa5ende. Nietzsche forn\xc3\xa6gtede ideen om en universel sandhed eller samlet teori for verden. Han mente, at sandheden aldrig er \xc3\xa9n, og at der ikke findes absolutte sandheder, men kun komplement\xc3\xa6re, bestemt af anskuerens synsvinkel. Han var efter stort set alle etablerede idealer og tankeformer, men lagde is\xc3\xa6r skarpt afstand til id\xc3\xa9en om en religi\xc3\xb8s mening med tilv\xc3\xa6relsen. P\xc3\xa5 trods af oplysningstiden og de erkendelser, der fulgte i dens k\xc3\xb8lvand, mente Nietzsche, at folk stadig klyngede sig til gamle (religi\xc3\xb8se) dogmer. Han mente, at man med fornuften kunne affeje eksistensen af en gud, og det at blive ved med at tro p\xc3\xa5 de for\xc3\xa6ldede forestillinger, var udtryk for selvbedrag. Mennesket har ingen sk\xc3\xa6bne, og er ikke forudbestemt til noget. Meningen med livet er if\xc3\xb8lge Nietzsche: "Hvordan man bliver, hvad man er". Nietzsche, der erkl\xc3\xa6rede Gud for v\xc3\xa6rende d\xc3\xb8d, mente, at den eneste gyldige mening med tilv\xc3\xa6relsen var viljen til magt. Med magt mente han "overmenneskets" selvforst\xc3\xa5else og forholden sig til sine handlinger. "Overmenneske" skal ikke forst\xc3\xa5s i biologisk forstand, som nazisterne fejlagtigt mente. Overmennesker var for Nietzsche de personer, som indser, at de herskende v\xc3\xa6rdier er hule, og derved er frie til selv at skabe nye v\xc3\xa6rdier og skabe deres eget liv.\n_START_SECTION_\nInspiration fra Heidegger\n_START_PARAGRAPH_\nHeidegger giver f\xc3\xa6nomenologien et eksistentielt pr\xc3\xa6g med sin v\xc3\xa6rensanalyse i sit hovedv\xc3\xa6rk Sein und Zeit. Heidegger begrebsligg\xc3\xb8rer mennesket som "til-v\xc3\xa6ren" (Dasein). "Til-v\xc3\xa6ren" (mennesket) er kastet ud i verden, men dette udkast i verden er samtidig et selvforhold i forhold til "til-v\xc3\xa6ren", fordi det er "til-v\xc3\xa6ren", der giver verden mening. Heideggers begrebsligg\xc3\xb8relse af mennesket som "til-v\xc3\xa6ren" p\xc3\xa5peger ogs\xc3\xa5 det aspekt, at mennesket ikke blot er "v\xc3\xa6rende", men "v\xc3\xa6rende-til"; det forholder sig til sin tilv\xc3\xa6relse og dens mening og betydning. Heidegger anses i dag som grundl\xc3\xa6ggeren af b\xc3\xa5de den moderne eksistentielle f\xc3\xa6nomenologi s\xc3\xa5vel som den filosofiske hermeneutik hos Gadamer og den hermeneutiske f\xc3\xa6nomenologi hos Ricoeur. B\xc3\xa5de Heidegger og Husserl har desuden v\xc3\xa6ret en stor inspirationskilde for den franske eksistentialisme.'