b'\n_START_ARTICLE_\nConrad Biermann von Ehrenschild\n_START_SECTION_\nI fransk tjeneste\n_START_PARAGRAPH_\nHan var s\xc3\xb8n pr\xc3\xa6st, sidst i Badenweiler Martin Biermann (ca. 1600-1664, gift 2. gang 1638 med Anna Maria Pappus, enke efter pr\xc3\xa6st Johann Caspar Pfeil i Botzingen) og Barbara Stocker (d\xc3\xb8d ca. 1637). Sin skoledannelse afsluttede han 18 \xc3\xa5r gammel i Strasbourg. Familien var fattig, s\xc3\xa5 at Conrad Biermann som ungt menneske selv m\xc3\xa5tte s\xc3\xb8ge sig udveje til at skabe sin lykke. 1654 kom han da i tjeneste hos den franske diplomat Charles d\'Avaugour, der var udsendt for at forlige Sverige og Polen. Tillige med sin herre fulgtes han med Carl X Gustav, traf sammen med den polske konge, var \xc3\xb8jenvidne til slaget ved Warschau og overgik ved gesandtens d\xc3\xb8d i tjeneste hos dennes efterf\xc3\xb8lger, Hugues de Terlon. Denne fik interesse for sin underordnede og skaffede ham udn\xc3\xa6vnelse til sekret\xc3\xa6r ved gesandtskabet. Med Terlon kom han 1658 til K\xc3\xb8benhavn, blev bekendt med Joachim Gersdorff, der opfordrede ham til at g\xc3\xa5 i dansk tjeneste, og blev forlovet med Anna Knopf (Knoff) (ca. 1648 \xe2\x80\x93 25. juli 1669 i K\xc3\xb8benhavn), eneste datter af tolder, senere tolddirekt\xc3\xb8r og amtmand i Norge Daniel Knopf (1614-1687) og Elisabeth Verens (W\xc3\xa6rn) (1617-1669). Sk\xc3\xb8nt han 1660 beskikkedes af Ludvig XIV til at bestyre forretningerne i Sverige under gesandtens frav\xc3\xa6relse, skaffede Terlon ham dog tilladelse til at tr\xc3\xa6de tilbage, og 1. januar 1661 aflagde han sin ed til Frederik III. 3. marts 1661 stod hans bryllup; men \xc3\xa6gteskabet varede kun til 25. juli 1669, da hustruen d\xc3\xb8de.\n_START_SECTION_\nF\xc3\xb8rste trin p\xc3\xa5 karrierestigen\n_START_PARAGRAPH_\nDet ham betroede embede var sekretariatet i Tyske Kancelli, men han blev desuden hurtig en s\xc3\xa6rlig betroet og alsidig funktion\xc3\xa6r. 1663 fik han bestalling som legationssekret\xc3\xa6r for at f\xc3\xb8lge Hannibal Sehested til Frankrig. Under forhandlingerne med de engelske i K\xc3\xb8benhavn i september 1665 om overfaldet i Bergen m\xc3\xb8dte han frem som \xc2\xabkongens sekret\xc3\xa6r\xc2\xbb og tvang engl\xc3\xa6nderne til at tage beskyldninger mod Claus Ahlefeldt tilbage. I forviklingerne om den oldenborgske arv tog han ligeledes del og foretog i den anledning rejser til Hamborg og Berlin. Ogs\xc3\xa5 i mange andre forbindelser forekommer hans navn under Frederik III, der 1666 udn\xc3\xa6vnte ham til kancellir\xc3\xa5d og fra begyndelsen af 1669 lod ham deltage som yngste medlem i statskollegiet. Han stod p\xc3\xa5 den tid i sin blomstrende alder, og en beskrivelse af ham, som han var i hine dage, omtaler hans livfulde personlighed, smukke ydre og velbyggede legeme.\n_START_SECTION_\nP\xc3\xa5 karrierens tinde\n_START_PARAGRAPH_\nTronskiftet 1670 bragte Biermann udn\xc3\xa6vnelse til sekret\xc3\xa6r i Konseillet for udenrigske sager og kammersekret\xc3\xa6r i Tyske Kancelli. Om publikums tro p\xc3\xa5 hans indflydelse foreligger der en r\xc3\xa6kke vidnesbyrd fra denne tid og langt senere i uhyggelig \xc3\xa5benhjertige tilbud til ham om st\xc3\xb8rre og mindre gaver fra supplikanter i de tilf\xc3\xa6lde, at deres andragender bevilgedes. At han har opbevaret slige breve mellem sine andre papirer, viser noksom, at han n\xc3\xa6ppe selv har f\xc3\xb8lt sig nedv\xc3\xa6rdiget ved slige tilbud. Og at de forts\xc3\xa6ttes l\xc3\xa6nge efter Griffenfelds fald, og at lignende forhold ogs\xc3\xa5 kunne godtg\xc3\xb8res for mangfoldige andre af tidens storm\xc3\xa6nd hjemme og ude, antyder en anden opfattelse hos datiden af det sarte \xc3\xa6resbegreb end den, som nutiden hylder._NEWLINE_Hans virksomhed under Griffenfelds ledelse er den samme som forhen; men han har forst\xc3\xa5et den kunst at underordne sig, s\xc3\xa5 at vi kun tilf\xc3\xa6ldigvis f\xc3\xa5r at vide, at det er ham, der har udpeget Christopher Sehested til at rejse til polen i anledning af prins J\xc3\xb8rgens tronkandidatur. Til Griffenfelds person ses Biermann fuldst\xc3\xa6ndig at have sluttet sig. Ikke blot str\xc3\xb8mmer et brev fra ham to dage efter forliget i Rendsborg over af beundring for storkanslerens klogskab og beh\xc3\xa6ndighed; men den halvgamle enkemand s\xc3\xb8gte sig en ny forbindelse blandt sin foresattes n\xc3\xa6rmeste ved at forlove sig med Henning Meyercrones svigerinde. Men da nu Griffenfeld fristede sit dybe fald, h\xc3\xa6vede Biermann sin forlovelse og fremlagde p\xc3\xa5 embeds vegne det vidnesbyrd om den faldnes underh\xc3\xa5ndsforbindelser med rigets fjende, som formentlig var processens f\xc3\xa6ldende moment._NEWLINE_B\xc3\xa5de i disse \xc3\xa5r og det f\xc3\xb8lgende var Biermann knyttet til hovedkvarteret og ledsagede kongen b\xc3\xa5de i Tyskland og i Sk\xc3\xa5ne. Han fungerede herved som en slags kabinetssekret\xc3\xa6r og fortrolig r\xc3\xa5dgiver, til hvem endog storkansleren, Frederik Ahlefeldt, henvendte sig mere som til en kollega end som til en underordnet. I hans papirer findes blandt andre ogs\xc3\xa5 udkast til den taksigelse, kongen sendte Niels Juel for sejren under M\xc3\xb8n, og hans bet\xc3\xa6nkning indhentes i sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5let, om man t\xc3\xb8r vove et angreb efter slaget ved Landskrone eller ej. 1677 udn\xc3\xa6vntes han til etatsr\xc3\xa5d, og 1679 afsluttede han med greven af Aldenburg og Jens Juel p\xc3\xa5 dansk side freden i Lund. 24. oktober 1681 optoges Biermann i adelstanden (fornyet 30. maj 1693) med navnet Biermann von Ehrenschild, og i begyndelsen af 1682 blev han optaget i Gehejmekonseillet. Det f\xc3\xb8lgende \xc3\xa5r gik han som s\xc3\xa6rlig afsending til L\xc3\xbcneburg og Berlin for at pr\xc3\xb8ve stemningen under \xc3\xb8jeblikkets sp\xc3\xa6ndte stilling, da p\xc3\xa5 den ene side tyrkernes angreb og p\xc3\xa5 den anden Frankrigs overgreb beslaglagde opm\xc3\xa6rksomheden. 1684 sluttede Danmark sig til alliancen i K\xc3\xb6ln, der udgjorde det fransksindede parti i Tyskland, man inddrog Slesvigs hertugelige del, rustede h\xc3\xa6ren og forhandlede med sine venner om en f\xc3\xa6lles udplyndring af Sverige. 5. maj samme \xc3\xa5r udn\xc3\xa6vntes Ehrenschild til Ridder af Dannebrogordenen; men triumfens tid var langtfra ikke for h\xc3\xa5nden. Medens Ehrenschild tillige med Peter Brandt og andre vedblev at repr\xc3\xa6sentere det franske parti i K\xc3\xb8benhavn og af modpartiet, Christian Siegfried von Plessen og hans venner, stempledes som "Kabalen", voksede dette i tal og betydning. Men ogs\xc3\xa5 udad stige vanskelighederne, idet man til l\xc3\xb8n for det for s\xc3\xa5 vidt v\xc3\xa6rdil\xc3\xb8se franske venskab mist\xc3\xa6nkes af Frankrigs modstandere. Derfor fandt hertugen af Gottorps protester villige \xc3\xb8ren, og i efter\xc3\xa5ret 1687 samledes kongressen i Altona for at skaffe det gottorpske sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5l ud af verden. P\xc3\xa5 dansk side fremlagde Ehrenschild og Christoph Gensch von Breitenau f\xc3\xb8rst fordring p\xc3\xa5 Slesvig, i hvert fald mod erstatning i Oldenburg. Men modfordringen, hertugens geninds\xc3\xa6ttelse, fik alle andre stemmer for sig. I oktober 1688 var Ehrenschild n\xc3\xa5et til den anskuelse, at der ikke var andet at g\xc3\xb8re end at tr\xc3\xa6kke tiden ud for at se, om Vilhelm III\'s ekspedition til England ville lykkes eller ej. Men da dennes heldige udfald snart var en given ting, da kurfyrst Frederik Vilhelm d\xc3\xb8de, da Sveriges interesse for Gottorp truede med at sl\xc3\xa5 ud i krigslue og L\xc3\xbcneborgs for Hamborg ligeledes, og da der endelig blev tale om en engelsk-hollandsk hj\xc3\xa6lpefl\xc3\xa5de til Sverige, da afsluttedes kongressen ved midsommertid 1689 med en fuldst\xc3\xa6ndig sejr for hertugen.\n_START_SECTION_\nLegemlige svagheder og alderdom\n_START_PARAGRAPH_\nImidlertid var Ehrenschild blevet en gammel mand, ikke s\xc3\xa5 meget for \xc3\xa5renes skyld som p\xc3\xa5 grund af stor legemssvaghed. Gigt, podagra og sten n\xc3\xa6vnes som de plager, for hvilke han mente at finde bedre l\xc3\xa6gedom i Hamborgs mere t\xc3\xb8rre end i K\xc3\xb8benhavns fugtigere luft. Det langvarige ophold der under altonakongressen blev efterfulgt af et andet i den efterf\xc3\xb8lgende vinter for at form\xc3\xa5 hertugen til at afskedige sine fremmede tropper, og det n\xc3\xa6ste \xc3\xa5r (1690) kom Ehrenschild igen til Hamborg for at blive der sin livstid ud. Svigers\xc3\xb8nnen Thomas Balthazar von Jessen havde som oversekret\xc3\xa6r i Tyske Kancelli styrelsen af udenrigsforretningerne og ledede dem efterh\xc3\xa5nden over i den \xc3\xa6ndrede retning, som Plessens stigende anseelse antyder; men han r\xc3\xa5df\xc3\xb8rte sig stadig med den v\xc3\xa6rkbrudne gamle i Hamborg. For denne selv l\xc3\xa5 der desuden et stort arbejdsfelt \xc3\xa5bent i Hamborg, hvor lyssky diplomater som du Gros og uklare reformatorer som Niels Bielke ops\xc3\xb8gte ham. Navnlig gjorde forholdet til Gottorp fordring p\xc3\xa5 den fuldeste agtp\xc3\xa5givenhed, som ogs\xc3\xa5 sk\xc3\xa6nkedes det af Ehrenschild, der allerede fra 4. august 1683 tillige bekl\xc3\xa6dte det indbringende landdrosti i Pinneberg. Da hertug Frederik IV 1694 efterfulgte sin fader, br\xc3\xb8d den slet d\xc3\xa6mpede ild ud med ny kraft. Det gamle middel fors\xc3\xb8gtes endnu en gang, idet begge parter blev samlet til en kongres i Pinneberg 1697 under kejserens, Sachsens og Brandenburgs m\xc3\xa6gling. Som ordf\xc3\xb8rer for de danske fremlagde Ehrenschild her sagen med indg\xc3\xa5ende detailkendskab og fastholdt unionens bindende betydning. Atter l\xc3\xb8d klager over, at han forhalede forhandlingen, da d\xc3\xb8den indhentede ham den 24. april 1698. Liget f\xc3\xb8rtes til K\xc3\xb8benhavn og jordf\xc3\xa6stedes hos hans afd\xc3\xb8de hustru i Sankt Petri Kirke.\n_START_SECTION_\nEfterm\xc3\xa6le\n_START_PARAGRAPH_\nEt s\xc3\xa5 notabelt d\xc3\xb8dsfald fremkaldte selvf\xc3\xb8lgelig en rig begravelseslitteratur. Et enkelt af bidragene, den s\xc3\xa5kaldte \xc2\xabAbdankungsrede\xc2\xbb, har forst\xc3\xa5et at skildre den bortgangnes fortjenester og de efterladtes sorg i smukke og varme udtryk ved navnlig at fremh\xc3\xa6ve foreningen i den afd\xc3\xb8des person af ydre storhed og dyb kristelig ydmyghed, af h\xc3\xb8jhedens glans og hjertelig ligegyldighed for hoflivets prunk. Alle m\xc3\xb8des de i den tanke, at en stor mand var g\xc3\xa5et bort, men at et stort navn vilde leve efter ham. Og dog have de alle for s\xc3\xa5 vidt f\xc3\xa5et uret, at Ehrenschild i mange tider har v\xc3\xa6ret glemt af det folk, for hvilket han virkede. Omtaltes han, skete det sj\xc3\xa6lden uden med p\xc3\xa5ber\xc3\xa5belse af den skildring, Robert Molesworth gav af ham i sin bog om Danmark. Her fandt man da afmalet en ganske vist snu og dygtig person, men en mand, der agtede sofisteri h\xc3\xb8jere end sandhed, en statsmand, der forhandlede p\xc3\xa5 den m\xc3\xa5de, at diplomaterne kaldte ham \xc2\xabpater difficiiltatum\xc2\xbb, en mand, der foregav svagt helbred for i Hamborg at belure Tyskland og lede smughandelen p\xc3\xa5 Frankrig, en mand med et plettet skjold med hensyn til redelighed og en unders\xc3\xa5t, der mistvivlede om sin sl\xc3\xa6gts fremtid her i landet og anbragte sine penge i udenlandske banker og ikke i jordegods. De sidste beskyldninger har Ehrenschild selv ladet tilbagevise og visselig med fuldeste f\xc3\xb8je, da alle hans b\xc3\xb8rn netop var gift og bosat her i landet, og han selv var ejer af godserne Engg\xc3\xa5rd p\xc3\xa5 Fyn, Buskerud i Norge og Teichhof i Oldenborg. Den her givne fremstilling har mindst af alt lagt d\xc3\xb8lgsm\xc3\xa5l p\xc3\xa5 Ehrenschilds menneskelige skr\xc3\xb8beligheder; men allermindst kan den anerkende den forfatter for en kompetent dommer over Ehrenschilds diplomatiske mangler, der som Molesworth selv havde v\xc3\xa6ret hans modstander og ikke havde plukket laurb\xc3\xa6r i kampen. For eftersl\xc3\xa6gten er der hellere grund til at takke den mand i hans grav, der m\xc3\xa5ske oprindelig kom her ind kun som en lykkeridder, men som med godt og trofast arbejde vederlagde den tillid, der vistes ham. Som n\xc3\xa6ppe mange af de landsm\xc3\xa6nd, vi ved den tid kender, kunne have gjort, udfyldte denne fremmede en plads, der var som skabt for en discipel af kardinal Mazarins diplomati. For dette var det europ\xc3\xa6iske ligev\xc3\xa6gtssystem ligesom for jan de witt og for de fremmelige i hans samtid blevet et politisk postulat, der kr\xc3\xa6vede hensyn og vakte nye ideer. Man har et vidnesbyrd herom i det utal af traktater, der l\xc3\xa6gge beslag p\xc3\xa5 datidens diplomatiske arbejdsevne og skulde tjene til at afbalancere de enkelte magters indflydelse. P\xc3\xa5 den m\xc3\xa5de opst\xc3\xa5 og forsvinde for det f\xc3\xa6lles vels skyld kombinationer og modkombinationer, som det g\xc3\xa6lder om at benytte sig af til eget h\xc3\xb8jst mulige bedste. At udbyttet i Danmarks egentlige livssag ikke svarede til forh\xc3\xa5bningerne, har det foreg\xc3\xa5ende tilstr\xc3\xa6kkelig oplyst; men som tilstanden var efter den bankerot, som Danmark havde spillet ved Svenskekrigene 1657-60, kunne andet n\xc3\xa6ppe ventes. Det gjaldt vistnok kun om at holde sagen hen i forventning om lysere tider og imidlertid holde s\xc3\xa5ret \xc3\xa5bent og h\xc3\xa5bet levende. Det er dette, Ehrenschild har gjort, og i sin ensomme vagt p\xc3\xa5 sin fremskudte post har han h\xc3\xa6vdet stillingen og lagt grunden til den bygning, som f\xc3\xb8rst en lykkeligere eftertid skulle p\xc3\xa5s\xc3\xa6tte kransen. Og samtidig dermed har han selv forst\xc3\xa5et, og l\xc3\xa6rt sine efterf\xc3\xb8lgere at forst\xc3\xa5, den kunst til sit lands fordel at udnytte den almindelige politiks skiftende faser. P\xc3\xa5 et tidspunkt, da landets fra gammel tid kendte hj\xc3\xa6lpekilder, dets agerbrug og kv\xc3\xa6gavl, l\xc3\xa5 hen i uhj\xc3\xa6lpelig n\xc3\xb8d, opblomstrede der under en snild benyttelse af alliancer og traktater en handel og en skibsfart, der bringe landet med anstand over krisen ved at skabe l\xc3\xb8nnende virksomhed for kapital og dygtighed.\n_START_SECTION_\nL\xc3\xa6rte aldrig dansk\n_START_PARAGRAPH_\nEn bestemt ting ber\xc3\xb8ver ham imidlertid muligheden for at blive en national storhed i nutidens opfattelse af ordet, og dette er, ikke hans fremmede byrd, men hans \xc3\xa5benbare ligegyldighed for sit antagne hjemlands nationalitet og sprog. Da hans s\xc3\xb8nnes\xc3\xb8n, dav\xc3\xa6rende legationssekret\xc3\xa6r i Stockholm Friedrich Bierman von Ehrenschild, 1739 under kong Christian VI s\xc3\xb8ger om at blive amtmand p\xc3\xa5 Bornholm, lader kongen ham vide, at hans ans\xc3\xb8gning ikke kan bevilges, da han n\xc3\xa6ppe er det danske sprog m\xc3\xa6gtig; men n\xc3\xa5r det tredje led af en godsejer- og embedsmandsfamilie m\xc3\xa5 finde sig i en s\xc3\xa5dan afvisning, kan man rolig slutte, at det f\xc3\xb8rste led har v\xc3\xa6ret mildest talt ligegyldigt i den omhandlede retning.\n_START_SECTION_\nB\xc3\xb8rn\n_START_PARAGRAPH_\nEhrenschild blev ikke senere gift og efterlod sig alts\xc3\xa5 ingen enke, men derimod tre b\xc3\xb8rn, nemlig d\xc3\xb8trene Elisabeth (1664-1729), gift 1680 med den f\xc3\xb8rn\xc3\xa6vnte Thomas Balthazar von Jessen, og Anna Maria (1667-1723), gift 1684 med etatsr\xc3\xa5d Hans B\xc3\xb8fke til F\xc3\xb8rslevg\xc3\xa5rd, og endelig s\xc3\xb8nnen Martin Conrad Biermann von Ehrenschild (ca. 1662-1715), der var etatsr\xc3\xa5d og overceremonimester.\n_START_SECTION_\nGengivelser\n_START_PARAGRAPH_\nStik af Hubert Schaten ca. 1693 efter portr\xc3\xa6tmaleri af Jacques d\'Agar forestiller enten Ehrenschild eller Adam Levin von Knuth. Maleri (Miramare ved Svendborg).'