b'\n_START_ARTICLE_\nHerman Wilhelm Bissen\n_START_SECTION_\nDannelsesrejse \xe2\x80\x93 til fods til Rom\n_START_PARAGRAPH_\n1823 fik han Akademiets store guldmedalje og tiltr\xc3\xa5dte i december med offentlig underst\xc3\xb8ttelse sin store udenlandsrejse, en dannelsesrejse. I Berlin s\xc3\xa5 han Rauchs nye arbejder, i N\xc3\xbcrnberg vakte den gamle Peter Vischers v\xc3\xa6rker hans interesse. Fra M\xc3\xbcnchen gik han i selskab med maleren Ernst Meyer til fods over alperne til Venedig, hvis arkitektur gjorde et sl\xc3\xa5ende indtryk p\xc3\xa5 ham; den \xc3\xa6ldre italienske billedhuggerkunst derimod, som han is\xc3\xa6r s\xc3\xa5 i Florents, l\xc3\xa6rte han f\xc3\xb8rst nogle \xc3\xa5r senere at skatte efter fortjeneste. Til Rom ankom han i september 1824. Her fandt han Bertel Thorvaldsen p\xc3\xa5 h\xc3\xb8jden af hans ber\xc3\xb8mmelse og storartede virksomhed og kom som landsmand og kunstbror i mangfoldig forbindelse med ham. Et egentlig n\xc3\xb8je personligt forhold udviklede der sig dog aldrig imellem dem, dertil var Bissen for beskeden og tilbageholden; med H.E. Freund sluttede han derimod et inderligt og fortroligt venskab. Uagtet Bissen ved nogle studier og arbejder modtog vejledning af Thorvaldsen, tr\xc3\xa5dte han dog heller ikke i noget varigt og sammenh\xc3\xa6ngende forhold til ham som elev. Alligevel fik Thorvaldsen som kunstner en meget afg\xc3\xb8rende indflydelse p\xc3\xa5 ham. Han var kommet til Italien uden bestemt udviklede forestillinger om sin kunsts m\xc3\xa5l og midler; nu indarbejdedes han i den \xc3\xa5nd og retning, som karakteriserede Thorvaldsens senere virksomhed. _NEWLINE_Vel studerede han ogs\xc3\xa5 p\xc3\xa5 egen h\xc3\xa5nd flittigt den antikke kunst, og af naturen droges hans blik mere end Thorvaldsens til visse sider af antikken (det tragiske, det k\xc3\xa6mpende); men disse selvst\xc3\xa6ndige indtryk satte f\xc3\xb8rst ret frugt i hans senere \xc3\xa5r; forel\xc3\xb8big sluttede han sig overvejende til Thorvaldsens mere idylliske sk\xc3\xb8nhedsdyrkelse. Imidlertid havde han meget at k\xc3\xa6mpe med: et svageligt helbred, der j\xc3\xa6vnlig voldte ham st\xc3\xa6rke legemssmerter, dyb mistillid til sine egne kr\xc3\xa6fter og misforn\xc3\xb8jelse med sine f\xc3\xb8rste fors\xc3\xb8g, tekniske vanskeligheder is\xc3\xa6r ved marmorarbejdet, som satte hans udholdenhed p\xc3\xa5 h\xc3\xa5rde pr\xc3\xb8ver. F\xc3\xb8rst da han omtrent havde n\xc3\xa5et det 30. \xc3\xa5r, kunne han med mere klarhed over, hvad han ville, drage fordel af sin sj\xc3\xa6ldne naturlige energi og produktionsevne. Han udviklede derefter i 40 \xc3\xa5r en rastl\xc3\xb8s produktivitet, der i omfang n\xc3\xa6ppe giver Thorvaldsens noget efter. Her kan selvf\xc3\xb8lgelig kun hans vigtigste v\xc3\xa6rker anf\xc3\xb8res. I Rom vakte han f\xc3\xb8rst ret opm\xc3\xa6rksomhed ved nogle statuer, der udf\xc3\xb8rtes i marmor til rige kunstelskere: Blomsterpigen (1829), Paris med \xc3\x86blet (1832, flere gange omarbejdet), Ceres. For Thorvaldsen skitserede og modellerede han 1833-34 hele monumentet over Gutenberg til Mainz.\n_START_SECTION_\n\xc3\x86gteskab\n_START_PARAGRAPH_\nDerefter drog han tilbage til Danmark. Her bosatte han sig i 1835 og \xc3\xa6gtede Emilie Hedevig M\xc3\xb8ller, som han i sin ungdom havde l\xc3\xa6rt at kende som ganske ung pige og under 10 \xc3\xa5rs frav\xc3\xa6r bevaret i trofast minde. Hun var datter af en industridrivende, som det var g\xc3\xa5et tilbage for; af v\xc3\xa6sen var hun mere opr\xc3\xb8mt og talende end Bissen selv, hun gjorde hans hus lykkeligt og f\xc3\xb8dte ham fem b\xc3\xb8rn, af hvilke dog de to d\xc3\xb8de tidlig. Samtidig fik han store bestillinger af regeringen til udsmykningen af det genopf\xc3\xb8rte Christiansborg, og man anviste ham gode v\xc3\xa6rksteder i Materialg\xc3\xa5rden ved Frederiksholms Kanal. I 1835 valgtes han ogs\xc3\xa5 til medlem af Akademiet; hans receptionsarbejde var statuen Valkyrien, et smukt nordisk sidestykke til Thorvaldsens Hebe. Senere efter Freunds d\xc3\xb8d 1840 blev han ogs\xc3\xa5 professor ved Akademiet og har atter senere fungeret som dets direkt\xc3\xb8r; dog har han hverken i den ene eller den anden af disse egenskaber f\xc3\xb8lt sig st\xc3\xa6rkt knyttet til det. Hans l\xc3\xa6rervirksomhed, som blev meget betydelig, ud\xc3\xb8vedes mest i hans eget v\xc3\xa6rksted. _NEWLINE_Til Christiansborgs Riddersal modellerede han 1835-41 den store frise af Ceres og Bacchus, som med deres f\xc3\xb8lge drog ud fra Olympens gudeforsamling for at bringe den r\xc3\xa5 og vilde menneskesl\xc3\xa6gt civilisationens goder, et relief med over 300 figurer, en alen og syv tommer h\xc3\xb8jt, 130 alen langt, betydelig st\xc3\xb8rre end Thorvaldsens Alexandertog og Freunds Ragnaroksfrise tilsammen tagne, et kolossalt og righoldigt arbejde, om det end ikke i indre betydning ganske kan m\xc3\xa5le sig med hine sj\xc3\xa6ldne mesterv\xc3\xa6rker af hans kunstbr\xc3\xb8dre. Det andet store v\xc3\xa6rk til Christiansborg var de 18 kvindelige statuer til dronningens trappe, nemlig fire af middelalderens danske dronninger og 14 kvindeskikkelser fra nordiske og gr\xc3\xa6ske heltesagn, parvis sammenstillede efter besl\xc3\xa6gtede motiver, s\xc3\xa5ledes at en nordisk og en gr\xc3\xa6sk svare til hinanden. Hele denne r\xc3\xa6kke statuer var skitseret 1838; men f\xc3\xa6rdig stod den f\xc3\xb8rst 20 \xc3\xa5r senere; 13 af figurerne er endda modellerede i \xc3\xa5rene 1856-58. At kostumet i de nordiske figurer her er rigtigere, og at for eksempel Brynhild som skjoldm\xc3\xb8 er forst\xc3\xa5et bedre i overensstemmelse med kildeskrifterne end i tidligere fremstillinger af Nordens oldtid, er vel en fortjeneste; men \xc3\xa6ren herfor tilkommer m\xc3\xa5ske mere Bissens l\xc3\xa6rde r\xc3\xa5dgivere, navnlig H\xc3\xb8yen, end ham selv. I behandlingen af legemsformen er mods\xc3\xa6tningen mellem nordisk og gr\xc3\xa6sk ikke gennemf\xc3\xb8rt med synderlig skarp konsekvens, s\xc3\xa5 meget mere som statuerne er mere skitserede end udf\xc3\xb8rte. Derimod har han forst\xc3\xa5et i det psykologiske gennemg\xc3\xa5ende at karakterisere forskellen mellem de to oldtidsfolk. Og hvad der kaster glans over det hele, er den poetiske styrke og inderlighed, hvormed flere af motiverne, is\xc3\xa6r de tragiske, er gribende, det dybe blik ind i en st\xc3\xa6rkt bev\xc3\xa6get sj\xc3\xa6l. Figuren af Ingeborg, der stirrer p\xc3\xa5 ringen, som Hjalmar har sendt hende i sin d\xc3\xb8dsstund, h\xc3\xb8rer til de ypperste v\xc3\xa6rker af nordisk kunst.\n_START_SECTION_\nOpgaver\n_START_PARAGRAPH_\nAndre store foretagender havde han taget i arv efter Thorvaldsen: Tre af de kolossale statuer ved portalen p\xc3\xa5 Christiansborg, Victoria p\xc3\xa5 kvadrigaen (kvadriga = firspand; vogn forsp\xc3\xa6ndt med fire heste, der i oldtiden benyttedes ved v\xc3\xa6ddel\xc3\xb8bsk\xc3\xb8rsel og festoptog) over Thorvaldsens Museum. Efter Thorvaldsens d\xc3\xb8d blev Bissen hans kunstneriske executor testamenti (eksekutor = bobestyrer) og ledede senere udf\xc3\xb8relsen af hans v\xc3\xa6rker i marmor. Ogs\xc3\xa5 gennem hans egen produktion vedblev der at g\xc3\xa5 en thorvaldsensk str\xc3\xb8mning, dertil kan blandt andet henregnes de smukke figurer af Nymfen, der s\xc3\xa6tter sin h\xc3\xa5rfletning, og Hylas, udf\xc3\xb8rt kort efter et ophold i Rom 1841-42, og et par Amorfigurer. Mere karakteristisk for Bissen er en r\xc3\xa6kke unge skikkelser, der er fremkommet af hans indtryk af det sydlandske folkeliv i den ham s\xc3\xa5 k\xc3\xa6re italienske natur, men p\xc3\xa5 antik vis fremstillede n\xc3\xb8gne: en dreng, som fisker, en lille tiggerdreng og langt senere (o. 1862) en sk\xc3\xb8n statue af en hyrdedreng, som st\xc3\xa5r dr\xc3\xb8mmende med sin stav lagt p\xc3\xa5 tv\xc3\xa6rs over nakken og h\xc3\xa6nderne hvilende over den; desuden nogle figurer af badende piger. Og endnu mere karakteristisk bissenske, og slet ikke thorvaldsenske, er en r\xc3\xa6kke betydningsfulde statuer fra halvtredserne af skikkelser fra den gr\xc3\xa6ske poesi, alle karakteriserede ved et indre lidelsesfuldt opr\xc3\xb8r, en m\xc3\xa6gtig sj\xc3\xa6lekamp \xe2\x80\x93 Orestes, der flygter for furierne, som han ser rejse sig fra moderens blod; Philoktet i hans ensomme kvaler p\xc3\xa5 Lemnos; Achilles, siddende p\xc3\xa5 havstranden i harme og fort\xc3\xb8rnelse over den r\xc3\xb8vede Briseis. Til slige motiver af en mandig patos havde Bissen mere indre kald end til dem, hvor det gjaldt om at udtrykke en oph\xc3\xb8jet, olympisk klarhed (Apollon og Athene i universitetets forhal, modellerede i midten af fyrrerne). De kirkelige og bibelske emner tr\xc3\xa6ngtes mere tilbage i hans kunst, sk\xc3\xb8nt han ikke afviste dem; fremstillingen af Moses som lovgiver (statuen uden for Frue Kirke, 1853) var en opgave, som l\xc3\xa5 godt for ham. _NEWLINE_Vi har allerede fulgt hans virksomhed delvis langt frem i tiden. Men imidlertid var der omkring \xc3\xa5ret 1848 hurtig foreg\xc3\xa5et store forandringer i hans personlige, huslige og kunstneriske liv. Hans helbred, der hidtil havde v\xc3\xa6ret svagt, blev efter et par vandkure i Gr\xc3\xa4fenberg, 1846 og 47, st\xc3\xa6rkt og p\xc3\xa5lideligt, dermed kom ny friskhed og arbejdskraft. 1850 mistede han sin hustru; to \xc3\xa5r senere giftede han sig p\xc3\xa5 ny (med Marie Cathrine Sonne). De store politiske begivenheder vakte nye f\xc3\xb8lelser til et st\xc3\xa6rkt liv hos ham, s\xc3\xa5 meget mere som han som f\xc3\xb8lge af sin f\xc3\xb8dsel og sine barndomsminder f\xc3\xb8lte sig personlig delagtig i striden om den danske nationalitet i Slesvig. Tidligere havde han arbejdet meget for tyske kunstelskere, is\xc3\xa6r for de store pengem\xc3\xa6nd i Altona, Baur og Donner: dermed var det nu forbi; men til geng\xc3\xa6ld fik han fra det danske folks side, gennem nationalsubskriptioner, en stor r\xc3\xa6kke nye og betydningsfulde opgaver at l\xc3\xb8se. Og med hele kunsten i Danmark var der foreg\xc3\xa5et store forandringer: den blev mere og mere b\xc3\xa5ret af en \xc3\xa5nd, der var ganske forskellig fra den, som havde b\xc3\xa5ret Thorvaldsens. Malerne havde begyndt at studere hjemmets natur- og folkeliv p\xc3\xa5 f\xc3\xb8rste h\xc3\xa5nd; Bissens ven H\xc3\xb8yen forkyndte i taler og samtaler, at kunstens liv m\xc3\xa5tte udg\xc3\xa5 fra det nationale liv. S\xc3\xa5ledes danner Bissens sidste 20 \xc3\xa5r en klart begr\xc3\xa6nset periode i hans liv og uden tvivl den mest fremtr\xc3\xa6dende. Efter Thorvaldsens d\xc3\xb8d stod han som Danmarks ypperste billedhugger og udrustet med stor autoritet. Han slap ikke sin fortids tr\xc3\xa5de, men han fulgte dem med mere personlig og selvst\xc3\xa6ndig frihed. Og han begyndte efter at have fyldt 50 \xc3\xa5r nye tr\xc3\xa5de.\n_START_SECTION_\nSejrsmonumenter\n_START_PARAGRAPH_\nFolkets stolthed og gl\xc3\xa6de over sejren ved Fredericia f\xc3\xb8rte straks til tanken om et sejrsmonument. Jerichau og Bissen gjorde hver sin skitse: Jerichau en Thor, Bissen den danske landsoldat, og Bissens blev foretrukket med stort stemmeflertal (17. juni 1850). Det var en m\xc3\xa6rkedag i vor kunsts historie: Billedhuggerkunsten havde stillet sig i et helt nyt forhold til sin opgave og til nationen. Bissens landsoldat s\xc3\xa6tter foden p\xc3\xa5 den erobrede m\xc3\xb8rser, svinger sin b\xc3\xb8gegren med en stor, mandig gl\xc3\xa6de og r\xc3\xa5ber sit hurra af et rigtig fuldt og st\xc3\xa6rkt vejr fra lungerne. Fra de oph\xc3\xb8jede og fjerne forestillinger var kunsten tr\xc3\xa5dt ned p\xc3\xa5 hjemmets j\xc3\xa6vne grund og havde fremstillet en mand fra de meniges r\xc3\xa6kke. I stedet for ideal n\xc3\xb8genhed eller frit plastisk kl\xc3\xa6debon havde den taget til takke med soldatermunduren (soldaterbekl\xc3\xa6dning), knappet om legemet som en grov, sm\xc3\xa5foldet skede; men denne dragt var den virkelige, og det var virkeligheden, man ville \xc3\xa6re. Ville kunsten leve folkets liv, s\xc3\xa5 m\xc3\xa5tte den ikke vrage dets grovbr\xc3\xb8d, om det end til en overgang smagte ilde. I samme \xc3\xa5nd, om end i en anden sj\xc3\xa6lelig tonart, fremstillede Bissen soldaterne, der jorder deres kammerat (det store gravrelief i Fredericia), og maleren Lundbyes monument uden p\xc3\xa5 Garnisonskirken i K\xc3\xb8benhavn. Han anvendte ogs\xc3\xa5 fra nu af det moderne kostume i alle sine portr\xc3\xa6tstatuer, medens han tidligere (1837) havde fremstillet A.S. \xc3\x98rsted i antik dragt. Efter landsoldaten i Fredericia fulgte det kolossale L\xc3\xb8vemonument i Flensborg, udf\xc3\xb8rt 1860, -- forhastet i sin tanke og snart fortabt. For at g\xc3\xb8re studier til den store l\xc3\xb8ve rejste Bissen til Paris, hvor han kunne opholde sig hos en bror, som var bosat der som urmager. _NEWLINE_Allerede tidligere havde Bissen udf\xc3\xb8rt adskillige portr\xc3\xa6tter; men f\xc3\xb8rst i sine sidste 20 \xc3\xa5r udfoldede han i denne retning en rig virksomhed, om hvilken det med rette er blevet sagt, at den giver mange og fortr\xc3\xa6ffelige bidrag til vor personalhistorie. Nogle af hans portr\xc3\xa6tbuster udf\xc3\xb8rtes som nationalmonumenter, mange efter privat bestilling; men ikke f\xc3\xa5 af dem var, som H\xc3\xb8yen fort\xc3\xa6ller, fremkaldt af kunstnerens egen trang til hos sig at bevare tr\xc3\xa6kkene af de m\xc3\xa6nd, som var blevet ham k\xc3\xa6re ved deres virksomhed i det offentlige liv, i kunst og i videnskab. Dertil kan f\xc3\xb8jes, at hans senere portr\xc3\xa6tbuster \xc3\xa5benbart er fortrinligere end de tidligere; en af de allerbedste er Kristian Mantzius\xe2\x80\x99, som ved Bissens d\xc3\xb8d ikke var ganske fuldendt. Thorvaldsen og Freund have hver p\xc3\xa5 sin vis fortrin i behandlingen af et portr\xc3\xa6thoveds form, der hos Bissen en gang imellem kan blive lidt tr\xc3\xa6gt og fattigt, omend den altid er solidt underbygget. Men i psykologisk og fysiognomisk skarpsyn for de forskelligste individualiteter er Bissen vistnok den ypperste. Forud for de andre har han ogs\xc3\xa5 en tydelig evne til gennem busten alene at give et indtryk af den hele skikkelse med dens s\xc3\xa6regne gang, holdning, adf\xc3\xa6rd (for eksempel busterne af Johan Nicolai Madvig, Japetus Steenstrup, Johan Henrik Thomander, Johan Ludvig Heiberg, H.C. Andersen, Henrik Hertz og mange andre). Dette blik for personens individuelle optr\xc3\xa6den kommer ogs\xc3\xa5 fortr\xc3\xa6ffeligt frem i hans portr\xc3\xa6tstatuer, som for det meste er udf\xc3\xb8rt eller anvendt til Nationalmonumenter. Bissen g\xc3\xa5r med dj\xc3\xa6rv sanddruhed l\xc3\xb8s p\xc3\xa5 den virkelige og konkrete karakter uden at holde "Lovtaler" i gammel man\xc3\xa9r. Hans Frederik 6. (1856) er virkelig kongen af Guds n\xc3\xa5de, som selv redelig og samvittighedsfuld kender sin myndighed til at kr\xc3\xa6ve andre til regnskab, men han har ogs\xc3\xa5 lidt af en buldrende underofficers v\xc3\xa6sen, s\xc3\xa5ledes som kongen jo havde det. A.S. \xc3\x98rsted sidder fordybet i sine tanker, men synes, idet han st\xc3\xb8tter det store hoved i h\xc3\xa5nden, s\xc3\xa5 overv\xc3\xa6ldet af sin egen l\xc3\xa6rde dialektik, som om han ikke befandt sig ganske vel. H.C. \xc3\x98rsted (omkring 1862) holder sin forel\xc3\xa6sning s\xc3\xa5 id\xc3\xa9opfyldt, s\xc3\xa5 barneglad og s\xc3\xa5 troskyldig kejtet i holdningen som i levende live. Grev Adam Wilhelm Moltke (o. 1856) sl\xc3\xa6ber sit gamle, tunge legeme besv\xc3\xa6rligt fremad; men der er den mildeste og nobleste, patriarkalske v\xc3\xa6rdighed udbredt over hans person. Adam Oehlenschl\xc3\xa4ger (1855) str\xc3\xa6kker sig i sin l\xc3\xa6nestol doven og magelig men med en kongelig f\xc3\xb8lelse af at v\xc3\xa6re en af de udvalgte. Frederik 7. p\xc3\xa5 sin hesteryg sl\xc3\xa5r ud med h\xc3\xa5nden s\xc3\xa5 bredt og rundt og folkeligt, som netop han forstod at optr\xc3\xa6de lige over for den store m\xc3\xa6ngde. Af kvindelige portr\xc3\xa6tstatuer har Bissen udf\xc3\xb8rt en smuk, siddende figur af sin f\xc3\xb8rste hustru og en st\xc3\xa5ende af fru Heiberg udm\xc3\xa6rket ved et levende, k\xc3\xa6kt og \xc3\xa5ndfuldt udtryk. _NEWLINE_I de sidste 18 \xc3\xa5r af sit liv havde han f\xc3\xa5et omtrent et lige s\xc3\xa5 stort antal nationalmonumenter at udf\xc3\xb8re til offentlig plads i hovedstaden eller provinserne, deriblandt en r\xc3\xa6kke store, endog kolossale opgaver, foruden en m\xc3\xa6ngde andre offentlige arbejder. Kravet til folkelige monumenter fik fra begivenhederne i 1848 at regne pludselig en styrke og et omfang, som hidtil knap var anet i Danmark, og dette krav skulle n\xc3\xa6sten alene fyldestg\xc3\xb8res af Bissen; han fik derved en s\xc3\xa5 fremskudt national betydning, som n\xc3\xa6ppe nogen anden dansk kunstner har haft. I det hele og store var hans personlige f\xc3\xb8lelse fuldt med ved disse opgaver, og hans plastiske dannelse og overordentlige arbejdskraft slog til ved deres l\xc3\xb8sning. Man m\xc3\xa5 derfor kalde Bissen en lykkelig kunstner, og han betragtede ogs\xc3\xa5 sig selv som s\xc3\xa5dan. I hans v\xc3\xa6rksted var der travl og storartet virksomhed; d\xc3\xa9r fik de fleste billedhuggere af den f\xc3\xb8lgende generation deres skole; efterh\xc3\xa5nden skal der i \xc3\xa5renes l\xc3\xb8b have v\xc3\xa6ret over 100 l\xc3\xa6rlinge og medhj\xc3\xa6lpere i virksomhed, deriblandt flere fra nabolandene (for eksempel svenskeren Johan Peter Molin, nordmanden Brynjulf Bergslien, finl\xc3\xa6nderne Walter Runeberg og Johannes Takanen). Som overskud af sin kunstnervirksomhed efterlod Bissen sig ved sin d\xc3\xb8d omkring 60.000 kroner.\n_START_SECTION_\nKritik\n_START_PARAGRAPH_\nUden sk\xc3\xa5r var lykken dog ikke: han vidste nok, at han efterh\xc3\xa5nden blev st\xc3\xa6rkt kritiseret. Det m\xc3\xa5 her v\xc3\xa6re tilladt at sige, at publikums konversationskritik af hans kunst undertiden har v\xc3\xa6ret imbecil nok, og at den fornemmere kritik, som forl\xc3\xb8d fra personer af h\xc3\xb8j og fin litter\xc3\xa6r dannelse, heller ikke just skulle indgyde ham synderlig agtelse ved kunstnerisk indsigt. Synet for det, som g\xc3\xb8r kunsten til kunst, h\xc3\xb8rte endnu aldeles ikke med til nationens almindelige dannelse, end ikke den h\xc3\xb8jeste, hvorimod et vist \xc3\xa6stetisk-litter\xc3\xa6rt r\xc3\xa6sonnement var glimrende udviklet og talte med om alt. Men Bissen havde heller ikke altid det rette kald til at fyldestg\xc3\xb8re hver enkelt af de opgaver, der stilledes til hans kunst. Det g\xc3\xa6lder for eksempel om statuen af Oehlenschlager. Bissen, som vel vidste, at man ikke var forn\xc3\xb8jet med den, ytrede ved given lejlighed: "Oehlenschl\xc3\xa4ger sagde en Gang: jeg er en lykkelig Mand; thi jeg er en smuk Mand, og jeg er Danmarks st\xc3\xb8rste Digter. I disse Ord har man hele Manden: en lykkelig Mand, en smuk Mand, en stor Digter og -- en forf\xc3\xa6ngelig Mand. Det havde jeg for \xc3\x98je, da jeg udf\xc3\xb8rte Statuen." En s\xc3\xa5dan ytring viser et skarpt kritisk syn for karakteristikken, men just ingen varm sympati for Oehlenschl\xc3\xa4ger, som nationen vist hellere ville have set fremstillet som den unge digter, der slog til lyd for et helt nyt \xc3\xa5ndsliv i Norden, end som den aldrende mand, der hviler sig p\xc3\xa5 sine laurb\xc3\xa6r. Alligevel er Bissens fremstilling af de personer, han selv har set, altid levende og m\xc3\xa6rkelig; hans billeder af fortidens skikkelser (Peter Wessel Tordenskiold, Tycho Brahe) har noget mindre interesse. _NEWLINE_Til en s\xc3\xa5 masseagtig virksomhed h\xc3\xb8rte ikke alene en energisk, men ogs\xc3\xa5 en hurtig arbejdende kunstner, der kunne rive produktionen rask fra h\xc3\xa5nden. I denne retning gjorde Bissen snarest alt for godt fyldest. At d\xc3\xa6gge (k\xc3\xa6rtegne) og k\xc3\xa6le rolig for et arbejde, at meddele det den kunstneriske k\xc3\xa6rligheds varme \xc3\xa5ndepust, at vinde prisen for fuldendthed i frembringelsen, at udarbejde karakteristikken i det fine og enkelte, det var ikke hans sag. Han underordnede, undertiden med lidt ubarmhjertighed, alt under hovedsagen og helheden, hans solide forstudier og naturlige sans for kraftige, tydelige tr\xc3\xa6k, for plastikkens store t\xc3\xb8mmerv\xc3\xa6rk, gjorde ham til en virkelig mester. Men hans v\xc3\xa6rker fremb\xc3\xb8d intet af den interesse, som beror p\xc3\xa5 skrupul\xc3\xb8s fordybelse i studiet, navnlig af den menneskelige skikkelse; i denne retning havde Thorvaldsens senere produktion, som dannede grundlaget for hans, heller ikke stemt fordringerne h\xc3\xb8jt, og han manglede den spore, som en livlig konkurrence og kunstnerisk forst\xc3\xa5else fra publikums side kunne have givet ham. _NEWLINE_Der var derfor naturlige grunde til, at Bissen i hele sin senere tid kom i et vanskeligt forhold til sin talentfuldeste yngre kunstbror i Danmark, Jerichau, et forhold, som udg\xc3\xb8r et vigtigt kapitel af hans kunstnerbiografi, men som er vanskeligt at oplyse. For Jerichaus beundrere stillede det sig s\xc3\xa5ledes, at Bissen i f\xc3\xb8lge sit forhold til det toneangivende parti i Danmark og sit n\xc3\xb8je personlige venskab med H\xc3\xb8yen, den ypperste, eller rettere eneste, autoritet i den kunstneriske kritik, havde f\xc3\xa5et et uberettiget monopol p\xc3\xa5 alle monumentale arbejder til skade for den frie kunstneriske virksomhed i et s\xc3\xa5 lille land som Danmark. I henhold hertil dreves der is\xc3\xa6r fra Jerichaus hustrus, den bekendte malerindes, side en ivrig privat agitation. Og ikke ganske uden f\xc3\xb8je: selv om man ville se sagen alene fra Bissens side, kunne man vel komme til det resultat, at hans egen kunst kunne have haft bedre af mere ro og en strengere begr\xc3\xa6nsning, og at der var l\xc3\xa6sset noget mere p\xc3\xa5 den, end den med indre kunstnerisk adkomst kunne b\xc3\xa6re. S\xc3\xa5ledes var Bissen stillet mellem koldt og varmt. Fra den anden side, navnlig H\xc3\xb8yens, fandt han en tilslutning, der var s\xc3\xa5 ubetinget som muligt. Intet kunne bringe H\xc3\xb8yen i harnisk som endog en beskeden ytring af kritik over Bissens kunst. H\xc3\xb8yen elskede og beundrede virkelig denne j\xc3\xa6vnaldrende ungdomsven frem for alle samtidige og s\xc3\xa5 i hans virksomhed sine egne inderste begreber om kunsten fyldestgjorte. _NEWLINE_Var denne beundring end noget partisk, m\xc3\xa5 det dog sikkert indr\xc3\xb8mmes, at Bissen virkelig frem for alle var sin tids mand for denne slags opgaver. Og det allermest i sammenligning med Jerichau. Thi hvilke fortrin denne end ellers kunne have \xe2\x80\x93 en finere lyrisk stemning og, i sin bedste tid, en mere gennemarbejdet og be\xc3\xa5ndet legemlig form -, s\xc3\xa5 manglede han n\xc3\xa6sten aldeles en evne, som Bissen havde i den h\xc3\xb8jeste grad, og som man kunne kalde karaktersans (sammenlign for eksempel Bissens Moses med Jerichaus David, eller Bissens H.C. \xc3\x98rsted med Jerichaus). Bissen, som selv var en med faste og klare konturer tegnet karakter, havde ogs\xc3\xa5 blik for karakteren i alle retninger, b\xc3\xa5de for personens kraftige indre sammenh\xc3\xa6ng og for dens individuelle s\xc3\xa6rpr\xc3\xa6g. Og det var netop denne evne, som der her var brug for, s\xc3\xa5ledes som de monumentale opgaver stilledes, ikke alene i Danmark, men i hele det samtidige Europa.\n_START_SECTION_\nEfterm\xc3\xa6le\n_START_PARAGRAPH_\nDa Bissen d\xc3\xb8de 10. marts 1868, henregnedes han visselig til Danmarks mest ansete m\xc3\xa6nd. Akademiet fejrede i kongeparrets n\xc3\xa6rv\xc3\xa6relse en s\xc3\xb8rgefest, ved hvilken H\xc3\xb8yens bev\xc3\xa6gede ord til kunstnerens minde gjorde et dybt indtryk. Ikke des mindre voksede kritikken imod ham i hans senere \xc3\xa5r, og is\xc3\xa6r efter hans d\xc3\xb8d, der to \xc3\xa5r efter fulgtes af H\xc3\xb8yens, den frodigste v\xc3\xa6kst. Hans seneste monumentale arbejder, et par st\xc3\xa5ende figurer af Frederik 7. (udf\xc3\xb8rte til K\xc3\xb8ge, Odense, Frederiksborg) var ikke betydelige; og ved Frederik 7.\xe2\x80\x99s rytterstatue, som afsl\xc3\xb8redes 1873, var der en p\xc3\xa5viselig fejl i kompositionen, som vakte mere opm\xc3\xa6rksomhed end dennes ypperlige sider. Der taltes hyppig om Bissen i en tone, som om nationens tillid til ham v\xc3\xa6sentlig havde v\xc3\xa6ret pustet op af hans venner og partig\xc3\xa6ngere, og som om fejltagelsen nu endelig var opdaget. Sligt kan alene finde sted, hvor den kunstneriske dannelse og mening i nationen er en lille b\xc3\xa5d uden ballast, et bytte for enhver kastevind. _NEWLINE__NEWLINE_Medens man kivedes, undertiden lidenskabelig nok, om Bissen, bevarede han selv lige til sin d\xc3\xb8d sin uafh\xc3\xa6ngige og mandige holdning, sit beskedne og j\xc3\xa6vnmodige sind. Han kunne ved lejlighed give et dj\xc3\xa6rvt svar, og han kunne blive vred, s\xc3\xa5 at han blev r\xc3\xb8d i panden, og \xc3\xb8jnene lynede under s\xc3\xa6nkede bryn; men tordenvejret trak hurtig over; hans grundtone var mild og hans hele f\xc3\xa6rd i h\xc3\xb8j grad frisindet mod andre. Hans t\xc3\xa6nkem\xc3\xa5de havde f\xc3\xa5et sit pr\xc3\xa6g af hans \xc3\xa6dle kunst og is\xc3\xa6r af hans ungdomsk\xc3\xa6rlighed til antikken. Han elskede og respekterede det n\xc3\xb8gne menneske, mennesket i mennesket, men havde kun liden respekt tilovers for rangs- og standsforskelle. Hans kunstneriske og psykologiske blik var skarpt nok til at gennemskue skallen og tr\xc3\xa6nge ind til kernen, og alt, hvad der hed mode og magelighed, endsige sn\xc3\xb8reliv (korset) og flitter (glimmer), ringeagtede han. For sit eget vedkommende var han ogs\xc3\xa5 i h\xc3\xb8j grad bramfri og ligefrem og ubekymret for ydre \xc3\xa6resbevisninger; ja endog sin vel erhvervede, kunstneriske anseelse bar han kun lidet til skue. Ligesom Thorvaldsen var han ganske fordomsfri med hensyn til religi\xc3\xb8se meningsforskelle, derimod langt fra indifferent i politisk henseende. N\xc3\xa5r han, uden egentlig at tage del i politik, sluttede sig til den national-liberale retning, var det af de bedste grunde: kravet til borgerlig og individuel frihed havde dyb rod i hans karakter, ligesom nationalf\xc3\xb8lelsen i hans personlige liv. _NEWLINE_Dog var hans hu delt imellem Norden og Syden. Fra sit tidligste ophold i Italien, da han i selskab med Freund 1827 gjorde en herlig fodvandring i Syditalien og p\xc3\xa5 Sicilien, havde han fattet en levende k\xc3\xa6rlighed til dette land, og lige til sin alderdom droges han idelig derned af sin l\xc3\xa6ngsel. Ja, ikke mange \xc3\xa5r f\xc3\xb8r sin d\xc3\xb8d omgikkes han endnu med tanken om at k\xc3\xb8be et landsted i Roms omegn og tilbringe slutningen af sit liv i omgang med den sk\xc3\xb8nne italienske natur. Thi hvor meget han end i sin ungdom var blevet tiltrukket af Italiens store kunst, var det efterh\xc3\xa5nden langt mere naturen, der f\xc3\xa6ngslede ham. Han var en rask fodg\xc3\xa6nger dernede og gik gerne tidlig ud om morgenen for at tegne sm\xc3\xa5 landskaber i sin skitsebog. Desuden havde han aldrig sluppet sin barndoms interesse for dyrelivet; han sagde \xe2\x80\x93 vistnok med st\xc3\xb8rste ret \xe2\x80\x93 om sig selv, at han "m\xc3\xa5ske kunne v\xc3\xa6re blevet en ret dygtig naturforsker". Det var hans bedste nydelse at f\xc3\xa6rdes i Roms landskaber og iagttage insekternes og krybdyrenes liv; han talte med megen anerkendelse om "edderkoppernes selvst\xc3\xa6ndige karakter". Endog ved de herlige, gr\xc3\xa6ske ruiner i P\xc3\xa6stum interesserede han sig efterh\xc3\xa5nden mindre for de doriske s\xc3\xb8jler end for de vimse gr\xc3\xb8nne firben, der solede sig p\xc3\xa5 dem. Fra sine rejser i Syden bragte han stadig planter, skildpadder, fugle, firben osv. hjem med sig og omskabte med dem sit v\xc3\xa6rksted i K\xc3\xb8benhavn til et lille stykke Italien. S\xc3\xa5ledes fik mangen nordisk id\xc3\xa9 alligevel form under Indtryk af sydlandske minder og omgivelser.'