b"\n_START_ARTICLE_\nDen transcendentale logik\n_START_SECTION_\nOm forstandskategorierne\n_START_PARAGRAPH_\nGennem sanserne modtager vi adskillige sanseindtryk, og for overhovedet at kunne have nogen erkendelse om dem, m\xc3\xa5 vi erkende gennem syntese, alts\xc3\xa5 hvor vi samler alle disse forestillinger i deres flerhed som en enhed. Kant beskriver syntese som 'den akt at samle forskellige forestillinger og derved opfatte dem i deres flerhed som et enkelt'. Man kan i en forstand se det som en slags ordning af vores forestillinger, hvor vi ordner dem ind under en kategori. Uden denne ville vi aldrig kunne erkende noget. Kant unders\xc3\xb8ger s\xc3\xa5 denne syntese for at f\xc3\xa5 forst\xc3\xa5else af vores erkendelses oprindelse. Det er den samme funktion, som giver enhed til vores forskellige forestillinger, som ogs\xc3\xa5 giver enhed til vores forskellige forstillinger i anskuelsen, og Kant kommer frem til kategorierne via denne. Han unders\xc3\xb8ger med andre ord, hvilke begreber der rent faktisk findes, og fors\xc3\xb8ger derved at finde de begreber der ligger til grund for disse \xe2\x80\x93 hvilke begreber der er en betingelse for at kunne frems\xc3\xa6tte p\xc3\xa5stande eller domme overhovedet. Disse elementarbegreber bliver kaldet kategorier. Selve ordet 'kategori' l\xc3\xa5ner han fra Aristoteles, da Kant s\xc3\xa5 sit erkendelsesteoretiske m\xc3\xa5l meget lig hans, omend Kant mente at have skabt et mere udf\xc3\xb8rligt system.\n_START_SECTION_\nDen metafysiske deduktion\n_START_PARAGRAPH_\nDen metafysiske deduktion er hvorledes Kant finder frem til de forstandskategorier, som er beskrevet ovenfor. Han g\xc3\xb8r dette ved at unders\xc3\xb8ge de domme der eksisterer og derefter finde ud af hvilke begreber der er n\xc3\xb8dvendige foruds\xc3\xa6tninger for disse domme. Hvis man ser p\xc3\xa5 skemaet ovenfor, betyder dette, at enhver dom har kvantitet, kvalitet, relation og modalitet, hvor Kant s\xc3\xa5 har fundet frem til de tre kategorier der er foruds\xc3\xa6tning for disse domme. P\xc3\xa5 denne m\xc3\xa5de n\xc3\xa5s der frem til de kategorier der er n\xc3\xb8dvendige for dommene og derved betinger dem. Det er gennem dette princip at Kant finder frem til sit kategoriskema under den metafysiske deduktion.\n_START_SECTION_\nModalitetens kategorier\n_START_PARAGRAPH_\nEn doms modalitet er, n\xc3\xa5r man h\xc3\xa6vder, om den er en blot mulighed, eller om dommen er faktisk sand. Men det kan ogs\xc3\xa5 h\xc3\xa6vdes, at dommen er sand med n\xc3\xb8dvendighed. Ved at unders\xc3\xb8ge disse kommer Kant frem til kategorierne mulighed-umulighed, eksistens-ikke eksistens og n\xc3\xb8dvendighed-tilf\xc3\xa6ldighed, som er kategorierne for modaliteten.\n_START_SECTION_\nDen transcendentale deduktion\n_START_PARAGRAPH_\nKant har p\xc3\xa5 dette tidspunkt i den transcendentale logik beskrevet forstandsformerne og kommet frem til forstandskategorierne gennem den metafysiske deduktion. I dette afsnit, den transcendentale deduktion, fors\xc3\xb8ger han s\xc3\xa5 at bevise kategoriernes gyldighed. Han vil alts\xc3\xa5 p\xc3\xa5vise, at de er n\xc3\xb8dvendige betingelser for erkendelse. Dette afsnit er is\xc3\xa6r af vigtighed, da han her pr\xc3\xb8ver at bevise, at vi kan have gyldig erkendelse af genstande, hvilket er hans egentlige filosofiske projekt for at undg\xc3\xa5 skepticismen. Det er alts\xc3\xa5 her han argumenterer for erkendelsens gyldighed. Kan argumenterer for dette p\xc3\xa5 transcendental vis, da han ikke mente, at det kunne g\xc3\xb8res empirisk eller metafysisk._NEWLINE_Under dette afsnit bliver vi pr\xc3\xa6senteret for begrebet den transcendentale apperception, som for Kant er beviset p\xc3\xa5 kategoriernes gyldighed. Udtrykket betegner at al erkendelse er betinget af, at man sammenfatter det mangefold, som vi modtager gennem anskuelsen, til et enkelt. Uden denne sammenfatning af mangefoldet ville vi umuligt kunne erkende noget (Kant kalder dette syntese), men syntesen er ikke noget der selv kan erkendes, da den er en betingelse for erkendelsen, og derfor er den transcendental. _NEWLINE_Den transcendentale apperception er betingelsen for, at et objekt kan erkendes som objekt. Et objekt er det, som man pr\xc3\xa6dicerer sine pr\xc3\xa6dikater om, alts\xc3\xa5, man tilegner objektet visse egenskaber for at karakterisere det. Vi kan sanse disse egenskaber vi tilegner det, f.eks. sanse egenskaben r\xc3\xb8d gennem synssansen eller sanse egenskaben tyngde, men vi kan ikke sanse selve objektet. Objektet kan umuligt v\xc3\xa6re det samme som det egenskab, ligesom en kage ikke kan v\xc3\xa6re det samme som dets ingredienser, og det har altid v\xc3\xa6ret et filosofisk problem hvad man skulle forst\xc3\xa5 om dette objekt, der aldrig kan v\xc3\xa6re det samme som det man pr\xc3\xa6dicerer om det og aldrig kan sanses. Kant svarer hertil, at objektet er betinget af Den transcendentale apperception. Vi sammenfatter alle de egenskaber vi anskuer (f.eks. farven, formen, lugten, etc.) til en enhed, en syntese, men syntesen kan ikke selv erkendes, da den netop er en foruds\xc3\xa6tning for, at vi overhovedet kan erkende noget som helst af hvad vi anskuer.\n_START_SECTION_\nDen trefoldige syntese\n_START_PARAGRAPH_\nHvad er f.eks. begrebet 'kat'? Vi ser muligvis en gr\xc3\xa5 kat l\xc3\xb8be over gr\xc3\xa6sset, men hvad vi egentlig ser, er noget gr\xc3\xa5t p\xc3\xa5 noget gr\xc3\xb8nt. Katten har dog ogs\xc3\xa5 en form, og den har tyngde. Men for overhovedet at kunne erkende katten m\xc3\xa5 vi sammenfatte alle disse sensoriske data i begrebet 'kat' \xe2\x80\x93 men selve katten vil vi egentlig aldrig kunne sanse. Katten selv ville aldrig kunne v\xc3\xa6re det samme som dens farve, dens form eller tyngde, men n\xc3\xa5r vi fjerner disse er begrebet 'kat' pludselig ganske ubestemmeligt. Selve egenskabernes enhed er alts\xc3\xa5 ikke sansbart, men transcendent. Det kaldes af Kant apprehensionens syntese, n\xc3\xa5r vi sammenfatter disse sansedata til et objekt. P\xc3\xa5 samme m\xc3\xa5de er vi ogs\xc3\xa5 n\xc3\xb8dt til at kunne reproducere de forskellige sensoriske data, da vi ellers aldrig ville kunne fastholde det anskuede. Denne evne til at reproducere det anskuede kaldes reproduktionen. Vi er ogs\xc3\xa5 n\xc3\xb8dt til at kunne genkende disse indtryk for ellers ville ethvert sanseindtryk vi modtager ingen forbindelse have med de tidligere modtagne sanseindtryk. Vi ville s\xc3\xa5ledes sanse en masse der ingen mening gav. Denne sidste evne kaldes rekognitionen._NEWLINE_Vi har alts\xc3\xa5 nu tre evner \xe2\x80\x93 Apprehensionen, reproduktionen og rekognitionen. Apprehensionen er alts\xc3\xa5 n\xc3\xa5r vi sammenfatter mangefoldet til en enhed. Dette er dog ikke muligt medmindre sindet ogs\xc3\xa5 genskaber, eller reproducerer, de tidligere anskuede sanseindtryk. Vi m\xc3\xa5 med andre ord reproducere vores modtagne sanseindtryk, da vi altid m\xc3\xa5 fastholde hvad vi tidligere har set. Denne evne er reproduktionen. Men blot at reproducere sansedata er ikke nok til at sammenfatte det i en enhed, da man ogs\xc3\xa5 er n\xc3\xb8dt til at genkende denne reproduktion som reproduceret og henf\xc3\xb8re det til en og samme genstand. Denne sidste evne er s\xc3\xa5 rekognitionen. Uden disse tre former for sammenfatning af det anskuede mangefold ville der ingen bevidsthed v\xc3\xa6re. N\xc3\xa5r vi ser katten sammenfatter vi de anskuede egenskaber til et objekt (apprehensionen), og vi reproducerer ogs\xc3\xa5 anskuelserne af samme objekt i sindet (reproduktionen) samtidig med, at vi erkender, at det er en reproduktion af det vi nu anskuer (rekognitionen). Disse tre evner kaldes den trefoldige syntese._NEWLINE_Det skal bem\xc3\xa6rkes, at dette ikke er et psykologisk kendetegn ved mennesket. Der er intet empirisk i den. Ligeledes er den trefoldige syntese ikke en proces der forekommer i tid. Der er intet tidsforl\xc3\xb8b mellem disse tre evner, s\xc3\xa5ledes at f.eks. reproduktionen genskaber data, der s\xc3\xa5 derefter bliver genkendt af rekognitionen. Apprehensionen, reproduktionen og rekognitionen er derimod tre aspekter ved en og samme syntese._NEWLINE_Kant er nu her n\xc3\xa5et til sit bevis for kategoriernes gyldighed. Den trefoldige syntese er en betingelse for erkendelse, for ellers ville intet af det anskuede i tid og rum kunne erkendes som et objekt \xe2\x80\x93 alts\xc3\xa5 et objekt der er subjekt i en subjekt-pr\xc3\xa6dikat dom. Fordi Kant mener nemlig, at for at erkende noget m\xc3\xa5 man kunne udsige noget om det. Syntesen er alts\xc3\xa5 betinget af kategorierne, hvilket er grunden til, at kategorierne er n\xc3\xb8dvendige betingelser for erkendelse.\n_START_SECTION_\nDen transcendentale dialektik\n_START_PARAGRAPH_\nUnder den transcendentale dialektik fors\xc3\xb8ger Kant at finde frem til de tidspunkter, hvor vi bruger vores erkendelse p\xc3\xa5 m\xc3\xa5der vi ikke har ret til, alts\xc3\xa5 hvor vi overskrider hvad vores erkendelse er i stand til. Is\xc3\xa6r angriber han i dette afsnit antinomierne. Antinomiernes problem var af stor betydning for Kants filosofi, da de fik fornuften i konflikt med sig selv og derved kunne s\xc3\xa5 tvivl om fornuftens evne til at erkende verden. Alts\xc3\xa5 en fare for at ende i skepticisme. Kant mente, at antinomiernes problemer skyldtes, at fornuften havde overskredet sine gr\xc3\xa6nser for sin egen form\xc3\xa5en, hvilket var \xc3\xa5rsagen til, at han netop ville klarg\xc3\xb8re hvad fornuften form\xc3\xa5ede og hvad den ikke gjorde. _NEWLINE_Kant mente nemlig, at metafysik ikke var muligt, da den ang\xc3\xa5r tingene i sig selv, hvilket vi aldrig kan erkende. Han mente ikke, at antinomierne var udtryk for reel erkendelse, da de foruds\xc3\xa6tter, at det er muligt at tale om verden uafh\xc3\xa6ngigt af subjektet._NEWLINE_Antinomierne bygger alle p\xc3\xa5 den antagelse, at har man noget der er betinget, s\xc3\xa5 m\xc3\xa5 alt der betinger det givetvis eksistere. De antager med andre ord den begrebslogiske sandhed, at der ikke er noget betinget, uden at det er betinget af noget andet. Kant ben\xc3\xa6gter, at vi har ret til at udtrykke denne dom, og h\xc3\xa6vder, at vi her fremf\xc3\xb8rer en transcendental illusion."