b'\n_START_ARTICLE_\nEdvard 3. af England\n_START_SECTION_\nTidlige liv\n_START_PARAGRAPH_\nEdvard var s\xc3\xb8n af  Edvard 2. af England og Isabella af Frankrig, datter af kong Filip 4. den Smukke. Han blev f\xc3\xb8dt p\xc3\xa5 Windsor Castle i 1312. I 1320 fik han titlen jarl af Chester, og i 1325 overlod faderen titlen hertug af Aquitanien til ham. Han blev s\xc3\xa5 sendt til Frankrig for at m\xc3\xb8de sin onkel, kong Karl 4. af Frankrig._NEWLINE_Da han kom hjem i 1327, tvang den viljest\xc3\xa6rke dronning og hendes elsker Roger Mortimer den upopul\xc3\xa6re konge til at abdicere og satte den fjorten \xc3\xa5r gamle Edvard p\xc3\xa5 tronen. Edvard 2. blev myrdet et stykke tid senere, og Isabella og Roger Mortimer kunne dermed styre riget som regenter uden at bekymre sig om indblanding fra ham.\n_START_SECTION_\nStyre\n_START_PARAGRAPH_\nDer gik ikke lang tid f\xc3\xb8r det nye styre m\xc3\xb8dt andre problemer for\xc3\xa5rsaget af Roger Mortimer, der havde en central position ved hoffet, og som nu var de facto hersker af England. Mortimer brugte sin magt til at f\xc3\xa5 herreg\xc3\xa5rde og titler, og hans upopularitet voksede med det ydmygende nederlag til skotterne under slaget ved Stanhope Park og den efterf\xc3\xb8lgende Edinburgh\xe2\x80\x93Northampton freden, der blev underskrevet med skotterne i 1328. Den unge konge kom i konflikt med sin v\xc3\xa6rge. Mortimer vidste at hans position i relation til kongen var usikker og behandlede Edvard med respektl\xc3\xb8shed. Sp\xc3\xa6ndingerne blev st\xc3\xb8rre efter Edvard og Philippa, som var blevet gift i York Minster den 24. januar 1328, fik en s\xc3\xb8n den 15. juni 1330. Det endte med at Edvard besluttede at g\xc3\xb8re noget mod Mortimer. Ved hj\xc3\xa6lp af sin t\xc3\xa6tte f\xc3\xb8lgesvend William Montagu og en lille gruppe betroede m\xc3\xa6nd blev Mortimer fanget ved Nottingham Castle den 19. oktober 1330. Mortimer blev henrettet og Edvard 3.\'s personlige styre begyndte.\n_START_SECTION_\nPersonligt styre\n_START_PARAGRAPH_\nEdvard 3. var ikke tilfreds med fredsaftalen, der var blevet skrevet i hans navn, men en genoptagelse af krigen med Skotland var mere et privat initiativ end et kongeligt. En gruppe af engelske magnater kendt som The Disinherited (De Arvel\xc3\xb8se), der havde mistet land i Skotland som f\xc3\xb8lge af fredsaftalen, iscenesatte en invasion af Skotland, og vandt en stor sejr under slaget ved Dupplin Moor i 1332. De fors\xc3\xb8gte at inds\xc3\xa6tte Edward Balliol som konge af Skotland David 2.\'s sted, men Balliol blev hurtigt fordrevet og tvunget til at s\xc3\xb8ge hj\xc3\xa6lp fra Edvard 3. Den engelske konge svarede igen ved at belejre den vigtige gr\xc3\xa6nseby Berwick og besejrede en stor h\xc3\xa6r der var sendt til Berwick for at hj\xc3\xa6lpe mod engl\xc3\xa6nderne i slaget ved Halidon Hill. Edvard genindsatte Balliol p\xc3\xa5 tronen og fik til geng\xc3\xa6ld en anseelig m\xc3\xa6ngde jord i det sydlige Skotland. Disse sejre vist sig dog h\xc3\xa5rde at opretholde, da tropper som var loyale overfor David 2. gradvist genvandt kontrol over landet. I 1338 var Edvard n\xc3\xb8dt til at indg\xc3\xa5 en v\xc3\xa5benhvile med skotterne._NEWLINE_En af \xc3\xa5rsagerne til at han \xc3\xa6ndrede strategi overfor Skotland var en voksende bekymring over forholdet medllem England og Frankrig. S\xc3\xa5 l\xc3\xa6ngde Skotland og Frankrig var i en alliance stod engl\xc3\xa6nderne overfor udsigten til at udk\xc3\xa6mpe en krig p\xc3\xa5 to fronter. Franskm\xc3\xa6ndene plyndrede flere engelske kystbyer, hvilket ledte til rygter i England om en fransk invasion i fuld skala. I 1337 konfiskerede Filip 6. den engelske konges hertugd\xc3\xb8mme Aquitaine og countiet Ponthieu. I stedet for at s\xc3\xb8ge en fredelig l\xc3\xb8sning p\xc3\xa5 konflikten ved at homagium til den franske konge, som hans fader havde gjort, s\xc3\xa5 svarede Edvard igen ved at g\xc3\xb8re krav p\xc3\xa5 den franske krone som barnebarn af Filip 4. Frankrig afvist baseret p\xc3\xa5 fortilf\xc3\xa6lde med agnatisk arvef\xc3\xb8lge  der var set i 1316 og 1322. I stedet opretholdt de retten til at Filip 4.\'s nev\xc3\xb8, kong Filip 6. (en agnatisk efterkommer af Huset Frankrig), og grundstenene til hundrede\xc3\xa5rskrigen blev dermed lagt (se stamtavlen nedenfor). I de tidlige stadier af krigen var Edvards strategi at etablere alliancer med andre prinser p\xc3\xa5 kontinentet. I 1338 udn\xc3\xa6vnte Ludvig 4. Edvard som pr\xc3\xa6stegeneral i Det tysk-romerske Rige og lovede sin st\xc3\xb8tte. S\xc3\xa5 sent som i 1373 etablerede den anglo-portugisiske traktat 1373 en anglo-portugisisk alliance. Disse tiltag gav dog f\xc3\xa5 resultater; den eneste st\xc3\xb8rre milit\xc3\xa6re sejr i denne fase af krigen var sejren til s\xc3\xb8s ved Sluys den 24. juni 1340, der sikrede engelsk kontrol var Kanalen._NEWLINE_Samtidig ledte det finanspolitiske pres p\xc3\xa5 kongeriget som f\xc3\xb8lge af Edvard dyre alliancer til utilfredshed hjemme i riget. Regeringsr\xc3\xa5det var frustrerede over den store nationale g\xc3\xa6ld, mens kongen og hans ledere p\xc3\xa5 kontinentet blev vrede over, at regeringen i England ikke kunne skaffe tilstr\xc3\xa6kkelige midler. For at h\xc3\xa5ndtere situationen vendte Edvard tilbage til England, og han ankom uannonceret til London den 30. november 1340. Her fandt han rigets aff\xc3\xa6rer i uorden, og han afskedigede store m\xc3\xa6ngder af den kongelige administration i form af ministre og dommere. Dette gav dog ikke stabilitet i hjemlandet, og det ledte til modstand og uenighed imellem kongen og John de Stratford, \xc3\xa6rkebiskop af Canterbury, hvor Stratfords sl\xc3\xa6gtninge Robert Stratford biskop af Chichester og Henry de Stratford midlertidigt henholdsvis fik frataget sin og f\xc3\xa6ngslet. Stratford p\xc3\xa5stod at Edvard havde forbrudt sig mod landets love ved at arrestere kongelige officerer. Der blev opn\xc3\xa5et en form for forlig i parlamentet i april 1341, hvor Edvard blev tvunget til at acceptere store begr\xc3\xa6nsninger i hans finansielle og administrative frihed mod at kunne udstede skatter. I oktober samme  \xc3\xa5r forn\xc3\xa6gtede kongen dog denne statut og \xc3\xa6rkebiskop Stratford blev politisk udst\xc3\xb8dt. De ekstraordin\xc3\xa6re omst\xc3\xa6ndigheder i parlamentet i april havde tvunget kongen til at underkaste sig, men under normale omst\xc3\xa6ndigheder var kongens magt i middelalderens England stort set ubegr\xc3\xa6nset, hvilket Edvard form\xc3\xa5ede at udnytte._NEWLINE_Historikeren Nicholas Rodger har stillet sp\xc3\xb8rgsm\xc3\xa5lstegn ved Edvards krav om at v\xc3\xa6re "Sovereign of the Seas" (Hersker over havet), idet han argumenterer for at der stort set ikke var en Royal Navy f\xc3\xb8r Henrik 5.  (1413\xe2\x80\x9322) regerede. P\xc3\xa5 trods af Rodgers synspunkt, s\xc3\xa5 havde Konh Jogn allerede udviklet en kongelig fl\xc3\xa5de af galejer og havde fors\xc3\xb8gt at etablere en administration for disse skibe og for dem, som blev indrullet i fl\xc3\xa5den (privat skibe, der blev tvunget i kongens eller nationens service). Hans efterf\xc3\xb8lger Henrik 3. fortsatte dette arbejde. Uanset det faktum at han, sammen med sin forg\xc3\xa6nger, havde h\xc3\xa5bet p\xc3\xa5 at udvikle en st\xc3\xa6rk go effektiv fl\xc3\xa5deadministration, s\xc3\xa5 gav deres bestr\xc3\xa6belser kun en uformel administration, der for det mest var ad hoc. Der opstod en formel fl\xc3\xa5deadministration i l\xc3\xb8bet af Edvards styre, der bestod af l\xc3\xa6gadministratorer og styret af f\xc3\xb8rst William de Clewre, s\xc3\xa5 Matthew de Torksey og derefterJohn de Haytfield, og de havde titlen Clerk of the King\'s Ships. Sir Robert de Crull var den sidste der havde posten under Edvard 3. og han blev den person, som sad l\xc3\xa6ngst. Det var i hans tid at Edvards fl\xc3\xa5deadministration blev til den basis, som kunne udvikle sig under de efterf\xc3\xb8lgende Henrik 8.\'s Council of Marine ogd Navy Board og Charles 1.\'s Board of Admiralty. Rodger argumenterer ogs\xc3\xa5 for, at Frankrig havde overherred\xc3\xb8mmet til s\xc3\xb8s i en stor del af 1300-tallet, bortset fra ved slaget Sluys i 1340 og muligvis slaget ved Winchelsea in 1350. Frankrig invaderede dog aldrig England, og Frankrigs kong John 2. d\xc3\xb8de i fangeskab i England. Der var brug for en engelsk fl\xc3\xa5de til at spille en rolle her og i andre sammenh\xc3\xa6nge bl.a. de engelsk-irske herrem\xc3\xa6nds opr\xc3\xb8r og pirateri.'