b'\n_START_ARTICLE_\nVirukset\n_START_SECTION_\nEtymologia\n_START_PARAGRAPH_\nVirus on latinankielinen myrkky\xc3\xa4 tarkoittava sana. L\xc3\xa4\xc3\xa4ketieteess\xc3\xa4 viruksiksi kutsuttiin alun perin kaikkia taudinaiheuttajia.\n_START_SECTION_\nAlkuper\xc3\xa4\n_START_PARAGRAPH_\nVirusten alkuper\xc3\xa4\xc3\xa4 ei viel\xc3\xa4k\xc3\xa4\xc3\xa4n tunneta. Siit\xc3\xa4 on esitetty useita teorioita, mutta konsensusta ei ole saavutettu. On mahdollista, ett\xc3\xa4 yksi teoria on enemm\xc3\xa4n oikeassa yhdelle virustyypille ja toinen teoria toiselle virustyypille._NEWLINE_Yhden teorian mukaan virukset ovat soluista karkuun l\xc3\xa4hteneit\xc3\xa4 irrallisia geenipaketteja._NEWLINE_Toisen teorian mukaan virukset ovat kehittyneet soluista niin, ett\xc3\xa4 suuri osa solujen alkuper\xc3\xa4isist\xc3\xa4 ominaisuuksista on karsiutunut pois. T\xc3\xa4m\xc3\xa4 teoria saa vahvistusta sellaisten virusten olemassaolosta, jotka ovat keskim\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4ist\xc3\xa4 virusta huomattavasti suurempia. Niiden on esitetty voineen kehitty\xc3\xa4 itsen\xc3\xa4isesti el\xc3\xa4vist\xc3\xa4 soluista. On kuitenkin my\xc3\xb6s mahdollista, ett\xc3\xa4 ne olisivat paisuttaneet genomiaan kaappaamalla geenej\xc3\xa4 is\xc3\xa4nt\xc3\xa4eli\xc3\xb6ilt\xc3\xa4\xc3\xa4n._NEWLINE_Kolmannen teorian mukaan virukset olivat olemassa jo ennen soluja. Teoria esitt\xc3\xa4\xc3\xa4, ett\xc3\xa4 nykyiset yksijuosteista RNA:ta sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4v\xc3\xa4t virukset voisivat olla varhaisten RNA-molekyylien j\xc3\xa4lkel\xc3\xa4isi\xc3\xa4. On my\xc3\xb6s esitetty, ett\xc3\xa4 DNA-virukset voisivat olla aitotumallisten solujen tumien esiasteita. Esiaitotumalliset solut olisivat antaneet pysyv\xc3\xa4n sijan DNA-viruksille, joista sittemmin olisi kehittynyt nykyisen kaltainen tuma.\n_START_SECTION_\nL\xc3\xb6ytyminen\n_START_PARAGRAPH_\nVirusten l\xc3\xb6ytymisen edellytys oli ranskalaisen mikrobiologi Charles Chamberlandin vuonna 1884 kehitt\xc3\xa4m\xc3\xa4 suodatin. Se oli niin pienireik\xc3\xa4inen, ett\xc3\xa4 bakteerit eiv\xc3\xa4t p\xc3\xa4\xc3\xa4sseet sen l\xc3\xa4pi, mutta niit\xc3\xa4 pienemm\xc3\xa4t virukset p\xc3\xa4\xc3\xa4siv\xc3\xa4t. Suodatinta k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4en ven\xc3\xa4l\xc3\xa4inen biologi Dmitri Ivanovski havaitsi, ett\xc3\xa4 tupakanlehdist\xc3\xa4 puristettu ja suodattimen l\xc3\xa4pi pakotettu mehu kykeni edelleen saastuttamaan terveit\xc3\xa4 lehti\xc3\xa4. Ivanovski esitti vuonna 1892 Pietarin tiedeakatemialle, ett\xc3\xa4 suodattimen l\xc3\xa4p\xc3\xa4isi ja tautia aiheutti jokin bakteerien tuottama liukoinen myrkky. Kuusi vuotta my\xc3\xb6hemmin samanlaisia kokeita tehnyt hollantilainen Martinus Beijerinck julkaisi Ivanovskista riippumattoman johtop\xc3\xa4\xc3\xa4t\xc3\xb6ksens\xc3\xa4, ett\xc3\xa4 suodos sis\xc3\xa4lsi uudentyyppist\xc3\xa4 taudinaiheuttajaa, joka lis\xc3\xa4\xc3\xa4ntyi vain el\xc3\xa4viss\xc3\xa4 ja aktiivisesti jakautuvissa soluissa. Beijerinck piti taudinaiheuttajaa nestem\xc3\xa4isen\xc3\xa4, mik\xc3\xa4 s\xc3\xa4ilyi yleisen\xc3\xa4 k\xc3\xa4sityksen\xc3\xa4 jonkin aikaa. Beijerinck oli my\xc3\xb6s ensimm\xc3\xa4inen tai ainakin ensimm\xc3\xa4isi\xc3\xa4, joka k\xc3\xa4ytti tekij\xc3\xa4st\xc3\xa4 nimityst\xc3\xa4 virus._NEWLINE_Saksalaiset tutkijat Friedrich Loeffler ja Paul Frosch tutkivat suu- ja sorkkatautia, ja p\xc3\xa4\xc3\xa4tyiv\xc3\xa4t vuonna 1898 tulokseen, ett\xc3\xa4 vasikoita infektoi infektoituneen el\xc3\xa4imen rakkulasta valmistettu suodos. He siirsiv\xc3\xa4t tautia ensimm\xc3\xa4isest\xc3\xa4 suodoksen sairastuttamasta el\xc3\xa4imest\xc3\xa4 seuraavaan ja siit\xc3\xa4 taas seuraavaan. Koska viel\xc3\xa4 sarjan viimeinenkin el\xc3\xa4in sairastui, tutkijat p\xc3\xa4\xc3\xa4tteliv\xc3\xa4t, ett\xc3\xa4 alkuper\xc3\xa4isess\xc3\xa4 suodoksessa ollut toksiini olisi ollut jo liian laimeaa sit\xc3\xa4 sairastuttamaan, eli kyseess\xc3\xa4 t\xc3\xa4ytyi olla pienikokoinen, lis\xc3\xa4\xc3\xa4ntym\xc3\xa4\xc3\xa4n kykenev\xc3\xa4 tekij\xc3\xa4. Tutkijat havaitsivat my\xc3\xb6s, ett\xc3\xa4 sairastunut el\xc3\xa4in sai pysyv\xc3\xa4n immuniteetin, ja he olivat ensimm\xc3\xa4iset lis\xc3\xa4\xc3\xa4ntymiskyvytt\xc3\xb6mi\xc3\xa4 viruksia sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4v\xc3\xa4n rokotteen k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4j\xc3\xa4t._NEWLINE_Ensimm\xc3\xa4isen\xc3\xa4 ihmisen tautina suodattuvan tekij\xc3\xa4n aiheuttamaksi havaittiin keltakuume vuonna 1902. Vuosisadan alkuvuosikymmenin\xc3\xa4 suodattuvaa taudinaiheuttajaa ep\xc3\xa4iltiin viel\xc3\xa4 jonkinlaiseksi molekyyliksi. Yhdysvaltalainen kemisti Wendell Stanley onnistui vuonna 1935 kiteytt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n tupakan mosaiikkiviruksen. H\xc3\xa4n uskoi aluksi, ett\xc3\xa4 kiteet olivat proteiinia, mutta englantilaiset tutkijat Frederick Bawden ja Norman Pirie saivat selville, ett\xc3\xa4 ne sis\xc3\xa4lsiv\xc3\xa4t proteiinin lis\xc3\xa4ksi nukleiinihappoa. Vuonna 1939 saksalaiset tutkijat Gustav Kausche, Edgar Pfankuch ja Helmut Ruska julkaisivat ensimm\xc3\xa4iset viruksista saadut elektronimikroskooppikuvat. Wendell Stanley ja h\xc3\xa4nen k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4mi\xc3\xa4\xc3\xa4n menetelmi\xc3\xa4 kehitt\xc3\xa4neet James Sumner ja John Northrop saivat vuonna 1946 kemian Nobel-palkinnon tutkimuksistaan.\n_START_SECTION_\nRakenne\n_START_PARAGRAPH_\nYksitt\xc3\xa4inen virus eli viruspartikkeli eli virioni (virion) sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4\xc3\xa4 joko DNA- tai RNA-rihman, eli perinn\xc3\xb6llist\xc3\xa4 informaatiota sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4v\xc3\xa4n nukleiinihappomolekyylin, joka voi olla joko yksi- tai kaksijuosteinen. Nukleiinihappomolekyyli\xc3\xa4 ymp\xc3\xa4r\xc3\xb6i proteiinivaippa, kapsidi. Kapsidi voi olla rakenteeltaan joko sauvamainen tai monitahokas, kahdestakymmenest\xc3\xa4 s\xc3\xa4\xc3\xa4nn\xc3\xb6llisest\xc3\xa4 kolmiosta muodostuva ikosaedri. Joillakin viruksilla on kapsidin ymp\xc3\xa4rill\xc3\xa4 viel\xc3\xa4 lipidivaippa, joka on per\xc3\xa4isin is\xc3\xa4nt\xc3\xa4solun kalvorakenteista. On tosin olemassa viruksia, joilla lipidivaippa on proteiinivaipan sis\xc3\xa4ll\xc3\xa4. Vaippaan voi olla my\xc3\xb6s kiinnittyneen\xc3\xa4 hiilihydraatteja. Vaipalliset virukset ovat alttiimpia erilaisille ymp\xc3\xa4rist\xc3\xb6n vaikutuksille, kuten kuivumiselle, happamille olosuhteille esimerkiksi suolistossa ja sappinesteelle.\n_START_SECTION_\nKoko\n_START_PARAGRAPH_\nKooltaan virukset ovat yleens\xc3\xa4 muutamasta kymmenest\xc3\xa4 nanometrist\xc3\xa4 satoihin nanometreihin. Virukset ovat yleens\xc3\xa4 pienempi\xc3\xa4 kuin bakteerit, mutta pienimm\xc3\xa4t bakteerit ovat pienempi\xc3\xa4 kuin suuret virukset. Yksitt\xc3\xa4isi\xc3\xa4 viruksia ei voi p\xc3\xa4\xc3\xa4s\xc3\xa4\xc3\xa4nt\xc3\xb6isesti havaita valomikroskoopilla, vaan niiden tarkasteluun tarvitaan voimakkaasti suurentavaa ja kallista elektronimikroskooppia._NEWLINE_Fyysiselt\xc3\xa4 kooltaan suurin tunnettu virus on Siperian maaper\xc3\xa4st\xc3\xa4 routarajan alapuolelta esiin kaivettu pithovirus, joka on pituudeltaan puolitoista mikrometri\xc3\xa4 (1500 nanometri\xc3\xa4) ja leveydelt\xc3\xa4\xc3\xa4n puoli mikrometri\xc3\xa4 (500 nanometri\xc3\xa4). Suurin genomi, 2,5 miljoonaa em\xc3\xa4st\xc3\xa4, on l\xc3\xb6ydetty meress\xc3\xa4 el\xc3\xa4v\xc3\xa4lt\xc3\xa4 Pandoravirus salinusilta.\n_START_SECTION_\nVirukset taudinaiheuttajina\n_START_PARAGRAPH_\nMonille viruksille, kuten poliovirukselle, on tyypillist\xc3\xa4, ett\xc3\xa4 vain osa virustartunnan saaneista sairastuu. Jos puolustusj\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4n solut toimivat riitt\xc3\xa4v\xc3\xa4n tehokkaasti, viruksen monistuminen estyy, eik\xc3\xa4 tartunnan saanut sairastu._NEWLINE_Viruksen infektoiman solun solukalvo muuttuu yleens\xc3\xa4 niin, ett\xc3\xa4 se alkaa toimia antigeenina. T\xc3\xa4ll\xc3\xb6in T-lymfosyytit voivat tappaa sen. B-lymfosyytit vastaavasti alkavat tuottaa virukselle vasta-aineita is\xc3\xa4nt\xc3\xa4eli\xc3\xb6n immuunisuojaa varten. My\xc3\xb6s infektoitunut solu itse pyrkii toimimaan virusta vastaan est\xc3\xa4m\xc3\xa4ll\xc3\xa4 sen lis\xc3\xa4\xc3\xa4ntymist\xc3\xa4 tuottamillaan interferoneilla. Interferonit voivat levit\xc3\xa4 my\xc3\xb6s infektoituneen solun ymp\xc3\xa4rill\xc3\xa4 olevien solujen reseptorimolekyyleihin ja saada muutkin solut tuottamaan interferoneja.\n_START_SECTION_\nVirustautien historiaa\n_START_PARAGRAPH_\nVirukset eiv\xc3\xa4t aiheuttaneet viel\xc3\xa4 muinaisissa mets\xc3\xa4st\xc3\xa4j\xc3\xa4-ker\xc3\xa4ilij\xc3\xb6iss\xc3\xa4 vakavia epidemioita. Ker\xc3\xa4ilij\xc3\xa4yhteis\xc3\xb6t olivat niin pieni\xc3\xa4, ettei vaarallisilla viruksilla ollut mahdollista selviyty\xc3\xa4 niiss\xc3\xa4 pitk\xc3\xa4\xc3\xa4n. Vasta kun ihmiset asettuivat aloilleen maanviljelyn my\xc3\xb6t\xc3\xa4 noin kymmenentuhatta vuotta sitten, virustaudeista tuli pysyv\xc3\xa4mpi\xc3\xa4, ja ne alkoivat verottaa suuriksi kasvaneita ihmisyhteis\xc3\xb6j\xc3\xa4._NEWLINE_Useat virussairaudet, kuten isorokko ja tuhkarokko, ovat vaivanneet ihmiskuntaa tuhansien vuosien ajan. Jotkut virussairaudet ovat kuitenkin varsin uusia. Esimerkiksi HI-viruksen aiheuttama AIDS on vasta muutaman vuosikymmenen ik\xc3\xa4inen ilmi\xc3\xb6. Toisaalta ihmisen pitk\xc3\xa4ik\xc3\xa4inen vitsaus, isorokko on WHO:n j\xc3\xa4rjest\xc3\xa4m\xc3\xa4n maailmanlaajuisen rokotuskampanjan ansiosta saatu kitketty\xc3\xa4 maapallolta. Sit\xc3\xa4 aiheuttaneesta Variola-viruksesta on virallisesti j\xc3\xa4ljell\xc3\xa4 en\xc3\xa4\xc3\xa4 n\xc3\xa4ytteet kahdessa tarkoin vartioidussa laboratoriossa Yhdysvalloissa ja Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4ll\xc3\xa4. Isorokkoon kehitettiin my\xc3\xb6s maailman ensimm\xc3\xa4iset rokotteet Englannissa 1700-luvulla.\n_START_SECTION_\nRokotteet\n_START_PARAGRAPH_\nVirusrokotteen kehitt\xc3\xa4miseen tarvitaan yleens\xc3\xa4 10\xe2\x80\x9315 vuotta. Jotkut virukset, kuten HI-virus ja influenssavirus, kykenev\xc3\xa4t muuntautumaan hyvin nopeasti perim\xc3\xa4ns\xc3\xa4 suuren mutaatiofrekvenssin ansiosta, jolloin virusta vastaan toimivaa rokotetta on k\xc3\xa4yt\xc3\xa4nn\xc3\xb6ss\xc3\xa4 mahdoton kehitt\xc3\xa4\xc3\xa4; kun jonkinlainen rokote saadaan kehitetty\xc3\xa4, tunnistamisessa k\xc3\xa4ytett\xc3\xa4v\xc3\xa4t viruksen pinnan proteiinit ovatkin jo ehtineet muuntua uudenlaisiksi._NEWLINE_Yleisimm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 virusrokotteen tyypiss\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n el\xc3\xa4v\xc3\xa4\xc3\xa4 virusta, jota on heikennetty, jotta se ei aiheuttaisi tautia. Heikennettyj\xc3\xa4 viruksia voidaan valmistaa useilla menetelmill\xc3\xa4. Erityisen paljon k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n menetelm\xc3\xa4\xc3\xa4, jossa ihmisen viruksen annetaan siirty\xc3\xa4 sukupolvesta toiseen jonkin el\xc3\xa4imen, kuten kanan, viljellyiss\xc3\xa4 soluissa tai alkioissa. Tarpeeksi kauan lis\xc3\xa4\xc3\xa4nnytty\xc3\xa4\xc3\xa4n virukset ovat muuntuneet niin, ett\xc3\xa4 ne kykenev\xc3\xa4t lis\xc3\xa4\xc3\xa4ntym\xc3\xa4\xc3\xa4n ihmisess\xc3\xa4 vain heikosti, eiv\xc3\xa4tk\xc3\xa4 aiheuta tautia. Ne kykenev\xc3\xa4t kuitenkin aktivoimaan ihmisen immuunij\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4n ja aiheuttamaan immuniteetin. Toinen tapa on k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4\xc3\xa4 rokotteessa kuolleita eli inaktivoituja viruksia. Virukset inaktivoidaan esimerkiksi kuumentamalla tai kemikaalien avulla. N\xc3\xa4in k\xc3\xa4sitelty virus ei kykene lis\xc3\xa4\xc3\xa4ntym\xc3\xa4\xc3\xa4n elimist\xc3\xb6ss\xc3\xa4, mutta immuunij\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4 tunnistaa sen silti. T\xc3\xa4ll\xc3\xa4 tavalla saatu immuniteetti on melko lyhytkestoinen, joten rokotus joudutaan aika-ajoin uusimaan. Rokote voi sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4\xc3\xa4 my\xc3\xb6s pilkottuja taudinaiheuttajia tai niiden pintaproteiineja tai pintasokereita. Pintaproteiinin osia voidaan valmistaa my\xc3\xb6s synteettisesti, jolloin puhutaan peptidirokotteista. Geeniteknologian avulla valmistettuja proteiineja k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4v\xc3\xa4t rokotteet ovat rekombinanttirokotteita. Kolmas tyyppi ovat DNA-rokotteet, jotka ovat yh\xc3\xa4 kokeiluvaiheessa. DNA-rokotuksessa viruksen geenej\xc3\xa4 ruiskutetaan elimist\xc3\xb6\xc3\xb6n puhtaan DNA:n muodossa.\n_START_SECTION_\nL\xc3\xa4\xc3\xa4kkeet\n_START_PARAGRAPH_\nUseimpia viruksia vastaan ei ole varsinaisia l\xc3\xa4\xc3\xa4kkeit\xc3\xa4. Antibiootit tepsiv\xc3\xa4t vain bakteereihin, eiv\xc3\xa4t viruksiin. Virusl\xc3\xa4\xc3\xa4kkeet eiv\xc3\xa4t kykene tuhoamaan virusta, vaan ne ainoastaan est\xc3\xa4v\xc3\xa4t sen toimintaa. Tavallisia flunssaviruksia vastaan ei ole kannattanut kehitt\xc3\xa4\xc3\xa4 virusl\xc3\xa4\xc3\xa4kett\xc3\xa4, sill\xc3\xa4 niiden aiheuttamat oireet ovat p\xc3\xa4\xc3\xa4s\xc3\xa4\xc3\xa4nt\xc3\xb6isesti lievi\xc3\xa4. Influenssavirusta vastaan on l\xc3\xa4\xc3\xa4keaineita, joita k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n vakavimmissa tapauksissa. My\xc3\xb6s esimerkiksi HI-virusta ja herpesvirusta vastaan on kehitetty l\xc3\xa4\xc3\xa4kkeit\xc3\xa4. Tietty virusl\xc3\xa4\xc3\xa4ke vaikuttaa yleens\xc3\xa4 vain yhteen virustyyppiin, mutta jotkin l\xc3\xa4\xc3\xa4kkeet vaikuttavat useampaankin.\n_START_SECTION_\nVirusdiagnostiikka\n_START_PARAGRAPH_\nVirusdiagnostiikka tarkoittaa menetelmi\xc3\xa4, joiden avulla virus osoitetaan ja tunnistetaan. Menetelmi\xc3\xa4 on useita, ja niiden k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6 riippuu esimerkiksi k\xc3\xa4ytett\xc3\xa4viss\xc3\xa4 olevan n\xc3\xa4ytteen m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4st\xc3\xa4 ja laadusta sek\xc3\xa4 viruksen todenn\xc3\xa4k\xc3\xb6isest\xc3\xa4 m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4st\xc3\xa4 n\xc3\xa4ytteess\xc3\xa4. Etsitt\xc3\xa4v\xc3\xa4 kohde voi olla viruspartikkeli, viruksen proteiini, nukleiinihappo tai elimist\xc3\xb6\xc3\xb6n viruksen k\xc3\xa4ynnist\xc3\xa4 j\xc3\xa4\xc3\xa4nyt j\xc3\xa4lki. Virusviljely on menetelm\xc3\xa4, jossa n\xc3\xa4yte suodatetaan bakteerisuodattimen l\xc3\xa4pi ja lis\xc3\xa4t\xc3\xa4\xc3\xa4n maljoilla kasvatettujen solujen joukkoon. Soluissa lis\xc3\xa4\xc3\xa4ntyv\xc3\xa4 virus aiheuttaa mikroskoopilla havaittavia muutoksia, jotka voivat kertoa viruksen laadusta. Elektronimikroskoopin avulla voidaan havaita viruksia, jos niit\xc3\xa4 on n\xc3\xa4ytteess\xc3\xa4 runsaasti, kuten ripulitaudeissa. Viruksia voidaan tunnistaa my\xc3\xb6s n\xc3\xa4ytteess\xc3\xa4 syntyvien vasta-aineiden perusteella.\n_START_SECTION_\nVirusten k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6 l\xc3\xa4\xc3\xa4ketieteess\xc3\xa4\n_START_PARAGRAPH_\nFaagiterapiassa bakteereja vastaan k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n niit\xc3\xa4 tappavia viruksia eli bakteriofageja. Niit\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n ulkoisesti ihoinfektioissa, leikkaushaavoissa ja palovammoissa sek\xc3\xa4 sis\xc3\xa4isesti suolistotulehduksissa. My\xc3\xb6s suonensis\xc3\xa4ist\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6\xc3\xa4 on kokeiltu, vaikka se onkin vaikeaa. Ennen bakteereja tappavien antibioottien keksimist\xc3\xa4 1920-luvulla faagiterapiaa k\xc3\xa4ytettiin monessa maassa. Nykyisin sit\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n viel\xc3\xa4 esimerkiksi Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4ll\xc3\xa4, Georgiassa, Puolassa ja Intiassa. Kiinnostus faagiterapiaan on virinnyt uudelleen l\xc3\xa4nsimaissa 2000-luvulla kun antibiooteille vastustuskykyisi\xc3\xa4 bakteerikantoja on l\xc3\xb6ytynyt._NEWLINE_Geeniterapiassa viruksia k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n kuljettamaan hoitavia geenej\xc3\xa4 kohdesoluihin. Virusten genomiin ymp\xc3\xa4t\xc3\xa4\xc3\xa4n lis\xc3\xa4geenej\xc3\xa4, jotka virus kuljettaa mukanaan soluihin, miss\xc3\xa4 ne koodaavat haluttua proteiinia._NEWLINE_Viruksia voidaan hy\xc3\xb6dynt\xc3\xa4\xc3\xa4 sy\xc3\xb6p\xc3\xa4solujen tuhoamisessa, sill\xc3\xa4 jotkin virukset infektoivat luonnostaan sy\xc3\xb6p\xc3\xa4soluja ja tappavat niit\xc3\xa4. Viruksista johdettujen geeninkuljettimien eli vektorien avulla voidaan sy\xc3\xb6p\xc3\xa4soluihin my\xc3\xb6s vied\xc3\xa4 aineita, jotka aiheuttavat solun tuhoutumisen._NEWLINE_Biotekniikassa virusvektorien avulla on selvitetty esimerkiksi sit\xc3\xa4, mit\xc3\xa4 jokin proteiini saa aikaan soluissa. Proteiinia vastaava geeni l\xc3\xa4hetet\xc3\xa4\xc3\xa4n soluihin virusvektorin mukana. Jos halutaan valmistaa jotain proteiinia, sit\xc3\xa4 vastaava geeni siirret\xc3\xa4\xc3\xa4n virusvektoriin, jonka avulla solut muunnetaan haluttua proteiinia tuottaviksi tehtaiksi. Faagiseulonnan avulla voidaan tuottaa spesifej\xc3\xa4 ja erityisen hyvin toimivia bakteerien vasta-aineita.'