b'\n_START_ARTICLE_\nVatjalaiset\n_START_SECTION_\nTutkimus\n_START_PARAGRAPH_\nEnsimm\xc3\xa4isen\xc3\xa4 vatjalaiset kuvaili tieteelle narvalainen pappi Fr. L. Treffurt vuonna 1783. Vuonna 1856 August Ahlqvist julkaisi vatjan kieliopista 90-sivuisen kirjan Wotisk grammatik. Paul Ariste julkaisi oman vatjankielen kielioppinsa vuonna 1948. Ariste kokosi t\xc3\xa4m\xc3\xa4n teoksen ohella 5\xc2\xa0639 sivua ja 23 nidett\xc3\xa4 k\xc3\xa4sitt\xc3\xa4v\xc3\xa4n teoksen Vatjan etnologia, joka sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4\xc3\xa4 p\xc3\xa4iv\xc3\xa4kirjoja, kansatieteellisi\xc3\xa4 esineit\xc3\xa4 ja 44\xc2\xa0100 sanalippua. Lauri Posti julkaisi vuonna 1980 Kukkosin vatjan sanakirjan, joka k\xc3\xa4sitt\xc3\xa4\xc3\xa4 yhdelt\xc3\xa4 kukkosilaiselta vatjalaisperheelt\xc3\xa4 vuosina 1931\xe2\x80\x931932 ker\xc3\xa4ttyj\xc3\xa4 sanoja. Lauri Kettunen julkaisi 181-sivuisen Mahun murteen sanakirjan vuonna 1986. Johanna Laakso teki vuonna 1989 vatjan k\xc3\xa4\xc3\xa4nteissanaston, johon oli sis\xc3\xa4llytetty kaksi edell\xc3\xa4 mainittua sanakirjaa, ja muita sanaluetteloita. _NEWLINE_T\xc3\xa4h\xc3\xa4n saakka laajin vatjan sanakirja on Virossa 2013 julkaistu Vadja keele s\xc3\xb5naraamat - Va\xc4\x8f\xc4\x8faa t\xc5\xa1eele s\xc3\xb5na-t\xc5\xa1irja  (Eesti Keele Sihtasutus: 2013). Kirja on vatjan-, viron- ja ven\xc3\xa4j\xc3\xa4nkielinen. Teoksen k\xc3\xa4sikirjoittaminen alkoi jo 1959, ja sen ensimm\xc3\xa4inen versio ilmestyi seitsem\xc3\xa4n\xc3\xa4 niteen\xc3\xa4._NEWLINE_Tarton kirjallisuusmuseossa on 13,5 tuntia vatjalaisia nauhoituksia. Viron kansallismuseon kokoelmissa on 206 vatjalaista esinett\xc3\xa4. Esineit\xc3\xa4 on my\xc3\xb6s kansatieteellisiss\xc3\xa4 museoissa muun muassa Pietarissa, Kuressaaressa, Helsingiss\xc3\xa4 ja Riiassa.\n_START_SECTION_\nAlkuper\xc3\xa4\n_START_PARAGRAPH_\nVatjalaisia nimitet\xc3\xa4\xc3\xa4n monesti Inkerin alkuper\xc3\xa4isasukkaiksi, mik\xc3\xa4 pit\xc3\xa4\xc3\xa4kin paikkansa siin\xc3\xa4 m\xc3\xa4\xc3\xa4rin, ett\xc3\xa4 heit\xc3\xa4 ennen alueella asuttaneita kansoja ei tunneta. A. M. Tallgrenin teorian mukaan vatjalaiset polveutuvat Inkeriin Virosta tulleista asukkaista, jotka levitt\xc3\xa4ytyiv\xc3\xa4t Inkeriin 200\xe2\x80\x93500-luvuilla. Inkerist\xc3\xa4 onkin l\xc3\xb6ydetty virolaistyyppisi\xc3\xa4 hautauksia. Kuitenkin jo melko varhain hautaustavat alkoivat tyylilt\xc3\xa4\xc3\xa4n muistuttaa enemm\xc3\xa4n slaavilaisia tapoja, mik\xc3\xa4 viittaa siihen, ett\xc3\xa4 vatjalaiset joutuivat jo varhain sloveenien vaikutuksen alaisiksi. Vatjan kielen l\xc3\xa4himp\xc3\xa4n\xc3\xa4 sukulaisena pidet\xc3\xa4\xc3\xa4n varsin yleisesti viron kielt\xc3\xa4. Aluksi sit\xc3\xa4 pidettiin l\xc3\xa4hemp\xc3\xa4n\xc3\xa4 sukulaisena etel\xc3\xa4virolle, mutta my\xc3\xb6hemmin yleistyi k\xc3\xa4sitys sen l\xc3\xa4heisemm\xc3\xa4st\xc3\xa4 sukulaisuudesta pohjoisvirolle. Esimerkiksi Paul Ariste katsoo Narvajoen seudulla puhutun aikoinaan yhten\xc3\xa4ist\xc3\xa4 viron murretta, josta vatja on sitten eristyksen kautta erkaantunut omaksi kielekseen. Vatjalaiset kutsuvatkin joskus kielt\xc3\xa4\xc3\xa4n nimityksen vad\'d\'aa t\xc5\xa1eeli ohella nimell\xc3\xa4 maat\xc5\xa1eeli, kun virolaiset taas kutsuvat omaa kielt\xc3\xa4\xc3\xa4n nimell\xc3\xa4 maakeel ja itse\xc3\xa4\xc3\xa4n nimell\xc3\xa4 maarahvas.\n_START_SECTION_\nKeskiaika\n_START_PARAGRAPH_\nEnsimm\xc3\xa4iset kirjalliset tiedot vatjalaisista ovat per\xc3\xa4isin keskiaikaisista ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isist\xc3\xa4 l\xc3\xa4hteist\xc3\xa4, joissa on mainintoja vo\xc4\x8f-kansasta. 1000-luvun alussa vatjalaiset olivat viel\xc3\xa4 itsen\xc3\xa4isi\xc3\xa4, mutta joutuivat v\xc3\xa4hitellen Novgorodin ruhtinaskunnan alaisuuteen. Viel\xc3\xa4 vuonna 1069 vatjalaisten kerrotaan hy\xc3\xb6k\xc3\xa4nneen Novgorodiin Polotskin ruhtinaan Vseslavin kanssa. Kuitenkin jo vuonna 1149 he osallistuivat Novgorodin liittolaisina sotaretkelle j\xc3\xa4\xc3\xa4mej\xc3\xa4 vastaan. Novgorodilaiset k\xc3\xa4\xc3\xa4nnyttiv\xc3\xa4t vatjalaiset kristinuskoon 1100-luvun aikana. Yksi Novgorodin ruhtinaskunnan hallintoalue, Vatjan viidennes (ven\xc3\xa4j\xc3\xa4ksi \xd0\x92\xd0\xbe\xd0\xb4\xd1\x81\xd0\xba\xd0\xb0\xd1\x8f \xd0\xbf\xd1\x8f\xd1\x82\xd0\xb8\xd0\xbd\xd0\xb0, Vodskaja pjatina), oli nimetty vatjalaisten mukaan. Jo t\xc3\xa4t\xc3\xa4 ennen vatjalaisten asuinalue on mainittu volost-nimisen\xc3\xa4 yksikk\xc3\xb6n\xc3\xa4 Novgorodin kronikoissa. Viel\xc3\xa4 sit\xc3\xa4kin aikaisemmin oli k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 nimitys Vatjanmaa muodoissa Watland ja Watlandia. N\xc3\xa4it\xc3\xa4 nimityksi\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytettiin ainakin katolisissa asiakirjoissa, esimerkiksi paavin bullissa. A. M. Tallgren on arvioinut vatjalaisten elinalueen ulottuneen viel\xc3\xa4 1200-luvulla Pohjois-Inkeriin sek\xc3\xa4 id\xc3\xa4ss\xc3\xa4 Hatsinaan ja Hevaanjoen yl\xc3\xa4juoksulle. Etel\xc3\xa4rajaa h\xc3\xa4n ei vatjalaisalueelle m\xc3\xa4\xc3\xa4ritellyt, mutta arveli sen kulkeneen Outovan kaupungin kohdalla. Pljusajoen laakso ven\xc3\xa4l\xc3\xa4istyi pikkuhiljaa 800-luvun kuluessa, jolloin ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isasutus alkoi erottaa vatjalaisia virolaisasutuksesta._NEWLINE_Vo\xc4\x8f-nimityksell\xc3\xa4 uskotaan olevan yhteys Peipsij\xc3\xa4rveen, sill\xc3\xa4 ainakin j\xc3\xa4rven luoteisrannikolla sijainnutta virolaista muinaismaakuntaa kutsuttiin Vaigaksi, mik\xc3\xa4 on samaa etymologista alkuper\xc3\xa4\xc3\xa4 vatja-sanan kanssa. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n seudun uskotaankin olevan osittain vatjalaisten asuttamaa. Koillis-Viron ja etenkin Peipsij\xc3\xa4rven pohjois- ja luoteisosiin alettiin 1100-luvulla rakentaa niin sanottuja vatjalaisia kumpuhautoja. Ne ovat samankaltaisia kuin Luoteis-Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4lle rakennetut kalmistot ja niiden rakentajien uskotaankin olevan kulttuurillisesti ja etnisesti samankaltaisia vatjalaistne kanssa. Kalmistoja rakennettiin 1200-luvulle saakka ja niiden rakentajien uskotaan olleen paikallista v\xc3\xa4est\xc3\xb6\xc3\xa4. Vatjalaisia my\xc3\xb6s muutti 1200-luvun alussa Virumaalle ja muualle It\xc3\xa4-Viroon. Muuttoaallon  aiheutti ilmeisesti Louteis-Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4\xc3\xa4 vuonna 1215 vaivannut n\xc3\xa4l\xc3\xa4nh\xc3\xa4t\xc3\xa4. Aikala\xc3\xadsl\xc3\xa4hteiss\xc3\xa4 mainitaan vatjalaisia paenneen kylist\xc3\xa4\xc3\xa4n tuolloin joukoittain. Viron puolelle muuttaneet vatjalaiset sulautuivat virolaisiin keskiajan kuluessa._NEWLINE_1200-luvun alussa katolisen kirkon l\xc3\xa4hetysty\xc3\xb6 alkoi saada jalansijaa Baltian maissa, ja huomio kohdistui my\xc3\xb6s Inkeriin. Paavi Aleksanteri nimittikin vuonna 1255 piispan Vatjan ja Karjalan alueita varten, joskaan ei ole tiedossa mill\xc3\xa4 menestyksell\xc3\xa4. Kalparitaristo teki sotaretken Inkeriin vuonna 1240 ja perusti sinne Kaprion linnan. Saksalaisen ritarikunnan Vinke von Overberg teki sotaretken Inkeriin vuosina 1444\xe2\x80\x931447 ja otti vatjalaisia sotavankeja, jotka kuljetettiin latvialaisen Bauskan kaupungin alueelle rakentamaan linnaa. T\xc3\xa4st\xc3\xa4 ryhm\xc3\xa4st\xc3\xa4 muodostuivat kreevinit, jotka s\xc3\xa4ilyttiv\xc3\xa4t monia vatjalaisia tapoja aina 1800-luvun alkuun saakka._NEWLINE_Novgorodin luhistumisen j\xc3\xa4lkeen vatjalaisten alueet joutuivat Moskovan k\xc3\xa4siin. Moskova karkotti monia vatjalaisia alueiltaan ja asutti heid\xc3\xa4n tilalleen ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isi\xc3\xa4. N\xc3\xa4it\xc3\xa4 toimenpiteit\xc3\xa4 tehtiin erityisesti vuosina 1484 ja 1488. Moskovan vallan aikana alkoi my\xc3\xb6s ortodoksisen kirkon vaikutus levit\xc3\xa4. Vuonna 1384 perustettiin Jaaman eli nykyisen Kingisseppin kaupunki, jonne tuli kirkko ja luostari. Varsinainen vatjalaisten k\xc3\xa4\xc3\xa4nnytysty\xc3\xb6 alkoi kuitenkin vasta 1534, sen j\xc3\xa4lkeen kun Novgorodin arkkipiispa Makarius oli valittanut Moskovan suurruhtinaalle vatjalaisten palvovan edelleen vanhoja jumaliaan. Makarius sai valtuudet l\xc3\xa4hett\xc3\xa4\xc3\xa4 paikalle Ilja-munkin, jonka teht\xc3\xa4v\xc3\xa4ksi tuli h\xc3\xa4vitt\xc3\xa4\xc3\xa4 pakanalliset pyh\xc3\xa4t\xc3\xb6t, uhrilehdot ja uhrikivet. K\xc3\xa4\xc3\xa4nnytysty\xc3\xb6 ei kuitenkaan tuonut toivottua tulosta, sill\xc3\xa4 vuonna 1548 silloinen Novgorodin arkkipiispa Feodosius l\xc3\xa4hetti samoihin teht\xc3\xa4viin pappi Nikiforin. Hiljalleen vatjalaisten k\xc3\xa4\xc3\xa4nnytt\xc3\xa4minen onnistui, ja heist\xc3\xa4 tuli hartaita ortodokseja.\n_START_SECTION_\nUusi aika\n_START_PARAGRAPH_\n1600-luvulla Ruotsin vallan aikaan vatjalaisia ja muita Inkerin ortodoksisia asukkaita yritettiin k\xc3\xa4\xc3\xa4nnytt\xc3\xa4\xc3\xa4 luterilaisuuteen. T\xc3\xa4ss\xc3\xa4 ei mittavissa m\xc3\xa4\xc3\xa4rin onnistuttu, mutta se johti merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4\xc3\xa4n ortodoksisen v\xc3\xa4est\xc3\xb6n muuttoon muualle Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4lle. 1600-luvulla Inkeriin alkoi muuttaa It\xc3\xa4-Suomesta luterilaista v\xc3\xa4est\xc3\xb6\xc3\xa4. Uskonto erotti suomalaiset tulokkaat ja vatjalaiset toisistaan, eik\xc3\xa4 heid\xc3\xa4n v\xc3\xa4list\xc3\xa4\xc3\xa4n sekoittumista juurikaan tapahtunut. Vatjalaiset sekoittuivat l\xc3\xa4hinn\xc3\xa4 inkeroisiin ja ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isiin. Vatjalaisten alam\xc3\xa4ki alkoi maaorjuudesta, joka esti tehokkaasti heid\xc3\xa4n kehittymisens\xc3\xa4 kansana. Viel\xc3\xa4 vuonna 1848 vatjalaisia oli 32 kyl\xc3\xa4ss\xc3\xa4 5\xc2\xa0148, mutta vuoden 1926 v\xc3\xa4est\xc3\xb6laskennassa en\xc3\xa4\xc3\xa4 705 ja 1942 noin 500 henke\xc3\xa4. _NEWLINE_1900-luvun alussa vatjan kielelle kehitettiin kielioppia ja sanakirjoja, mutta kieli ei en\xc3\xa4\xc3\xa4 siirtynyt uusille sukupolville 1930-luvun j\xc3\xa4lkeen. Vatjalainen Tarton yliopistossa opiskellut Dmitri Tsvetkov kehitti vatjalle kirjakielt\xc3\xa4 1920-luvulla, mutta h\xc3\xa4n kuoli ennen kuin sai sen kokonaan valmiiksi. Toisen maailmansodan aikana suurin osa vatjalaisista evakuoitiin yhdess\xc3\xa4 Inkerin muun suomensukuisen v\xc3\xa4est\xc3\xb6n kanssa Suomeen. Vatjalaisten ei onnistunut integroitua Suomeen yht\xc3\xa4 hyvin kuin inkeril\xc3\xa4isten, ja he kohtasivat uskontonsa vuoksi ryss\xc3\xa4vihaa. Osa evakuoiduista j\xc3\xa4i asumaan Viroon. Sodan j\xc3\xa4lkeen Suomeen evakuoidut palautettiin Neuvostoliittoon, jossa heid\xc3\xa4t siirrettiin pois kotiseuduiltaan. Vatjalaiset saivat luvan palata kotiseuduilleen vuonna 1956, mutta monet heid\xc3\xa4n asunnoistaan olivat jo paikalle muuttaneiden ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isten k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4.\n_START_SECTION_\nNykyaika\n_START_PARAGRAPH_\n1990-luvun alkupuolen l\xc3\xa4hteet mainitsevat vatjalaisten m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4ksi viitisenkymment\xc3\xa4, joista suurin osa oli vanhuksia. Vatja el\xc3\xa4\xc3\xa4 vanhojen ihmisten kotikielen\xc3\xa4. Nykyisin vatjan kielt\xc3\xa4 puhutaan vain Laukaanjoen suulla kolmessa kyl\xc3\xa4ss\xc3\xa4: Joenper\xc3\xa4ss\xc3\xa4, Liivakyl\xc3\xa4ss\xc3\xa4 ja Luutsassa, joissa joidenkin arvioiden mukaan asuu 20\xe2\x80\x93100 vatjalaista, jotka virallisesti luetaan ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isiksi. Koko Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4ll\xc3\xa4 vatjalaisiksi ilmoittautui vuonna 2010 yhteens\xc3\xa4 64 henkil\xc3\xb6\xc3\xa4 ja t\xc3\xa4m\xc3\xa4n lis\xc3\xa4ksi Virossa oli vuoden 2000 v\xc3\xa4est\xc3\xb6nlaskennan mukaan 9 vatjalaista. Vuonna 1992 perustettiin Vaddjalista-j\xc3\xa4rjest\xc3\xb6 Virosta saadulla tuella. J\xc3\xa4rjest\xc3\xb6n tarkoituksena on tukea vatjalaista kulttuuria ja kielt\xc3\xa4. Vuonna 1998 se esitti kulttuurinsuojelualueen perustamista historiallisten vatjalaiskylien alueelle. Ven\xc3\xa4l\xc3\xa4inen Tatjana Jefimova perusti vuonna 1997 Joenper\xc3\xa4n kyl\xc3\xa4\xc3\xa4n vatjalaismuseon. Vuonna 2003 otettiin k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6\xc3\xb6n vatjalaisten lippu, vaakuna ja kansallishymni._NEWLINE_Vatjalaisten perinteisi\xc3\xa4 kes\xc3\xa4juhlia pidet\xc3\xa4\xc3\xa4n hein\xc3\xa4kuussa Ala-Laukaan Luutsan kyl\xc3\xa4ss\xc3\xa4. Vuonna 2008 vatjalaiset liitettiin Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4n alkuper\xc3\xa4iskansojen luetteloon, joten he saavat alkuper\xc3\xa4iskansojen oikeudet. Suurimmaksi uhaksi vatjalaiskylille on esitetty Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4n aikomusta rakentaa 35\xc2\xa0000 asukkaan satamakaupunki Laukaansuuhun. Joitakin ongelmia on ilmennyt my\xc3\xb6s Luutsan asukkaiden ja puunhakkaajien kanssa. Vuonna 2001 Luutsan vatjalaismuseo tuhottiin polttopulloiskulla, jonka tekij\xc3\xb6iksi ep\xc3\xa4iltiin mets\xc3\xa4nhakkaajia.\n_START_SECTION_\nAsuinalue\n_START_PARAGRAPH_\nVatjalaisten historiallinen asuinalue oli paljon laajempi kuin nykyisin. Asuinalue ei kuitenkaan ollut yhten\xc3\xa4inen, vaan vatjalaisten asuttamat kyl\xc3\xa4t olivat hajallaan ja niiss\xc3\xa4 asui usein muitakin kansallisuuksia. Asutus voitiin jakaa kolmeen ryhm\xc3\xa4\xc3\xa4n. Keski-Inkerin yl\xc3\xa4ng\xc3\xb6n ryhm\xc3\xa4n keskuksen muodosti Kattilan kyl\xc3\xa4, jonka etel\xc3\xa4puolella muut t\xc3\xa4m\xc3\xa4n ryhm\xc3\xa4n kyl\xc3\xa4t sijaitsivat. Toinen ryhm\xc3\xa4 sijaitsi Syv\xc3\xa4j\xc3\xa4rven, Jarvikoisj\xc3\xa4rven, Haapalanj\xc3\xa4rven ja Babinaj\xc3\xa4rven muodostaman j\xc3\xa4rvialueen it\xc3\xa4puolella. Kolmannen ryhm\xc3\xa4n muodostivat Laukaanjoen suun it\xc3\xa4puolella sijainneet kolme kyl\xc3\xa4\xc3\xa4. Kukkosin ja Ik\xc3\xa4p\xc3\xa4iv\xc3\xb6sin kyl\xc3\xa4t j\xc3\xa4iv\xc3\xa4t n\xc3\xa4iden alueiden ulkopuolelle. Vatjalaiset k\xc3\xa4yttiv\xc3\xa4t yl\xc3\xa4ng\xc3\xb6n alueesta nime\xc3\xa4 Yl\xc3\xa4g\xc3\xb6, j\xc3\xa4rvialueesta Orko ja Laukaanjoen suuseudusta Vaipooli. Lis\xc3\xa4ksi Ik\xc3\xa4p\xc3\xa4iv\xc3\xb6si\xc3\xa4 ymp\xc3\xa4r\xc3\xb6ineest\xc3\xa4 historiallisesta it\xc3\xa4vatjalaisesta alueesta k\xc3\xa4ytettiin nimityst\xc3\xa4 Kabrio- eli Kab\xc5\x95o-pooli.\n_START_SECTION_\nKieli ja identiteetti\n_START_PARAGRAPH_\nPerinteisesti useimmat vatjalaiset osasivat puhua sujuvaa ven\xc3\xa4j\xc3\xa4\xc3\xa4 sek\xc3\xa4 inkeroista. Joissakin kyliss\xc3\xa4 inkeroinen oli vatjalaisten keskuudessa jopa useammin k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 kuin vatja. Vatjaa k\xc3\xa4ytettiin ns. ky\xc3\xb6kkikielen\xc3\xa4, kun taas ven\xc3\xa4j\xc3\xa4\xc3\xa4 ja inkeroista k\xc3\xa4ytettiin kyl\xc3\xa4ll\xc3\xa4. Kaikki kirkolliset toimitukset suoritettiin ven\xc3\xa4j\xc3\xa4ksi. Vatjalaiset kutsuivat itse\xc3\xa4\xc3\xa4n joskus izooreiksi, koska inkerikot olivat kansallisuutena tunnetumpia. T\xc3\xa4t\xc3\xa4 termi\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytettiin etenkin silloin kun haluttiin erottaa Inkerin ortodoksiset suomalaiset kansat luterilaisista inkeril\xc3\xa4isist\xc3\xa4. 1900-luvun alussa vatjalaiset koululaiset osallistuivat inkerikkojen kanssa inkeroisenkieliseen perusopetukseen. Vuonna 2000 kielentutkija Mehmet Muslimov kehitti vatjalle sen l\xc3\xa4nsimurteeseen perustuvat kirjakielen. Viime aikoina etenkin vatjalaisten nuorten kiinnostus kieleen on kasvanut.\n_START_SECTION_\nVaatetus\n_START_PARAGRAPH_\n1200\xe2\x80\x931700-luvuilta per\xc3\xa4sin olevista hautal\xc3\xb6yd\xc3\xb6ksist\xc3\xa4 on l\xc3\xb6ydetty l\xc3\xa4hinn\xc3\xa4 samanlaisia vaatteita kuin k\xc3\xa4ytettiin samaan aikaan Virossa, mutta omaleimaisiakin piirteit\xc3\xa4 oli. Vatjalaisten perinteisist\xc3\xa4 miestenasuista ei ole paljon tietoa, koska he vaihtoivat puvustuksensa ven\xc3\xa4l\xc3\xa4istyyliseen jo melko varhain. Vanhoissa vatjalaisissa miestenpuvuissa suosittiin valkoista kangasta. Miehet k\xc3\xa4yttiv\xc3\xa4t vuoden ymp\xc3\xa4ri valkoisia pellavasta tehtyj\xc3\xa4 housuja (kaats\xc3\xb5t), joita pidettiin talvisin yll\xc3\xa4 kaksi paria. Miehet k\xc3\xa4yttiv\xc3\xa4t my\xc3\xb6s Pohjois-Virossa tavattua pitk\xc3\xa4\xc3\xa4 vaaleaa villakankaista takkia (kauhtana). Talvivaatteisiin kuului lampaannahkaturkki. Hatut olivat yleens\xc3\xa4 ven\xc3\xa4l\xc3\xa4istyyppisi\xc3\xa4 lippalakkeja, mutta k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 oli my\xc3\xb6s huopa- ja olkihattuja. Naisten asusteissa oli eroja sen mukaan, oliko nainen naimaton vai naitu. Vatjalaistyt\xc3\xb6t pitiv\xc3\xa4t hiuksiaan hajallaan, jolloin p\xc3\xa4\xc3\xa4n ymp\xc3\xa4rill\xc3\xa4 oli 2-3 verkkonauhaa. T\xc3\xa4m\xc3\xa4 tapa on ollut yleinen it\xc3\xa4merensuomalaisilla kansoilla. K\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 oli my\xc3\xb6s patalakkia muistuttanut p\xc3\xa4\xc3\xa4hine (p\xc3\xa4\xc3\xa4sie(t) tai p\xc3\xa4\xc3\xa4s\'s\'e), joka oli koristeltu kauttaaltaan lasihelmill\xc3\xa4. Samanlaista p\xc3\xa4\xc3\xa4hinett\xc3\xa4 on tavattu muualtakin It\xc3\xa4-Euroopasta. Toisin kuin tyt\xc3\xb6t, vaimot ovat pit\xc3\xa4neet lyhyit\xc3\xa4 hiuksia tai jopa ajeltua p\xc3\xa4\xc3\xa4t\xc3\xa4. ja toisten l\xc3\xa4hteiden mukaan vihkimisen j\xc3\xa4lkeen vatjalaisnaiset k\xc3\xa4yttiv\xc3\xa4t vaaleaa pyyheliinan tapaista huivia, jonka toinen p\xc3\xa4\xc3\xa4 sidottiin p\xc3\xa4\xc3\xa4n ymp\xc3\xa4rille ja toisen annettiin roikkua vapaana. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n p\xc3\xa4\xc3\xa4lle saatettiin laittaa silkkiliina, joka oli pieni neliskulmainen silkill\xc3\xa4 kirjailtu liina. Paitana k\xc3\xa4ytettiin pellavapaitaa, ja etenkin kes\xc3\xa4isin mekko oli k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 vain harvoin. K\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 oli my\xc3\xb6s p\xc3\xa4\xc3\xa4llyspaita (ummikko) jollaista k\xc3\xa4yttiv\xc3\xa4t my\xc3\xb6s inkerikot. Ummikon lis\xc3\xa4ksi naiset k\xc3\xa4yttiv\xc3\xa4t viel\xc3\xa4 liinakankaasta tehty\xc3\xa4 puseroa (ihat). K\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 oli my\xc3\xb6s hurtstuthame, joka on my\xc3\xb6s inkerikkojen k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n hameen kanssa k\xc3\xa4ytettiin usein monenlaisia vy\xc3\xb6ss\xc3\xa4 riippuvia kangaskaistaleita, joista koristeellisempia olivat kaat\xc5\x91ri ja koittana.\n_START_SECTION_\nElinkeinot\n_START_PARAGRAPH_\nMaaorjuuden takia vatjalaiset olivat perinteisesti melko k\xc3\xb6yhi\xc3\xa4 pienviljelij\xc3\xb6it\xc3\xa4. Maaorjuus lakkautettiin Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4ll\xc3\xa4 vuonna 1861. Vatjalaiset harjoittivat kaskeamista (s\xc5\x91rt\xc5\x91) ja luonnonniittyjen kyd\xc3\xb6tt\xc3\xa4mist\xc3\xa4 (t\xc5\xa1ytys). Kaskeaminen tapahtui yleens\xc3\xa4 pieniss\xc3\xa4 vesakkometsiss\xc3\xa4. Ennen kasken polttoa puut ja pensaat kaadettiin ja suurimmat rungot kuivatettiin. Joskus oli tapana rikkoa maan pinta kuokalla ennen kaskeamista. Kaskimaata k\xc3\xa4ytettiin yleens\xc3\xa4 kolme vuotta, jonka j\xc3\xa4lkeen sen annettiin lev\xc3\xa4t\xc3\xa4 tai siit\xc3\xa4 tehtiin lannoittamalla vakiopelto. Kyd\xc3\xb6tt\xc3\xa4mist\xc3\xa4 harjoitettiin etenkin kaalimaiden teossa, mutta my\xc3\xb6s kesantopeltoja uudelleen k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6\xc3\xb6n otettaessa. Pellot jaettiin "nuoramaiksi" eli nuoralla jaetuiksi pitkiksi kaistaleiksi (saka). Maa kynnettiin ensimm\xc3\xa4isen kerran leikkuun j\xc3\xa4lkeen. Jos pellolta leikattiin syksyll\xc3\xa4 toukovilja, sen annettiin olla seuraavana kes\xc3\xa4n\xc3\xa4 kesantona, jolloin siihen kylvettiin talvivilja. Lannoitteena k\xc3\xa4ytettiin lantaa. T\xc3\xa4rkeimpi\xc3\xa4 viljakasveja olivat ruis, ohra ja kaura. Kuitukasveista viljeltiin pellavaa ja hamppua. Vilja kuivatettiin riihess\xc3\xa4 (riga). _NEWLINE_Tuotantoel\xc3\xa4imist\xc3\xa4 vatjalaisilla oli lehmi\xc3\xa4, hevosia, ankkoja ja hanhia sek\xc3\xa4 v\xc3\xa4hemm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 m\xc3\xa4\xc3\xa4rin vuohia. El\xc3\xa4imet nimettiin i\xc3\xa4n ja sukupuolen mukaan. Esimerkiksi naudoista nuorin oli vasikka ja sit\xc3\xa4 seurasivat \xc5\x91hva (hieho) tai mulikka (nuori sonni), \xc3\xa4rt\xc5\xa1\xc3\xa4 (sonni) ja nait\xc3\xb5ttu \xc3\xa4rt\xc5\xa1\xc3\xa4 (h\xc3\xa4rk\xc3\xa4). Karjan p\xc3\xa4\xc3\xa4ravintona oli ennen luonnonhein\xc3\xa4, jota koottiin luonnonniityilt\xc3\xa4. Kes\xc3\xa4ll\xc3\xa4 karja s\xc3\xb6i itse laitumelta. Vatjalaisilla oli kyl\xc3\xa4paimenia, jotka veiv\xc3\xa4t koko kyl\xc3\xa4n karjan pelloille. Karjalla ja hevosilla oli omat kyl\xc3\xa4paimenensa. Kyl\xc3\xa4paimenen apuna saattoi olla my\xc3\xb6s koira. Paimenen varustukseen kuului pitk\xc3\xa4 tuohesta tai puusta tehty torvi ja ruoska. Perinteinen tapa oli laskea karja ulos Yrj\xc3\xb6n p\xc3\xa4iv\xc3\xa4n\xc3\xa4 (23. huhtikuuta). Joissain kyliss\xc3\xa4 oli tapana savuttaa karja suitsukkeilla tai kutsua pappi siunaamaan el\xc3\xa4imet ennen niiden ulosp\xc3\xa4\xc3\xa4st\xc3\xb6\xc3\xa4._NEWLINE_Mets\xc3\xa4stys ei ole ollut t\xc3\xa4rke\xc3\xa4 elinkeino vatjalaisille, sill\xc3\xa4 paikallinen aateli oli varannut mets\xc3\xa4stysoikeuden itselleen. Kylien l\xc3\xa4heisyyteen tiedet\xc3\xa4\xc3\xa4n rakennetun sudenkuoppia (su\xc5\x91\xc5\x91havvat). Kettuja ja j\xc3\xa4niksi\xc3\xa4 on pyydetty raudoilla ja lintuja lintuansoilla. Mehil\xc3\xa4istenhoito on vanha mutta jo kauan sitten kadonnut tapa vatjalaisten keskuudessa. Mehil\xc3\xa4isi\xc3\xa4 hoidettiin usein luonnonpesiss\xc3\xa4, joita joskus suojattiin karhuilta ly\xc3\xb6m\xc3\xa4ll\xc3\xa4 puun tyveen ter\xc3\xa4vi\xc3\xa4 rautakoukkuja. Joskus mets\xc3\xa4ss\xc3\xa4 olleista pes\xc3\xa4puista sahattiin p\xc3\xb6lkky, joka tuotiin sitten kotipihaan. _NEWLINE_Kalastusta harjoitettiin joissa, j\xc3\xa4rviss\xc3\xa4 ja Suomenlahdella. Vatjalaisten keskuudessa s\xc3\xa4ilyi pitk\xc3\xa4\xc3\xa4n monia alkukantaisia kalastuskeinoja, kuten ahraimella ja nuijalla pyynti. Talvisin harjoitettiin nuottakalastusta. Kalastajat kokosivat nuottakuntia (artelli) ja tekiv\xc3\xa4t retki\xc3\xa4 Suomenlahdelle jopa Suomenlahden ulkosaarille saakka. Retket saattoivat kest\xc3\xa4\xc3\xa4 kauan, ja niiden aikana asuttiin j\xc3\xa4\xc3\xa4lle jalaksilla vedetyss\xc3\xa4 lautamajassa (pudka). Nuottakunnassa oli yleens\xc3\xa4 noin 12 henkil\xc3\xb6\xc3\xa4, jotka valitsivat joukostaan kalastusvedet hyvin tuntevan p\xc3\xa4\xc3\xa4llik\xc3\xb6n. P\xc3\xa4\xc3\xa4llikk\xc3\xb6\xc3\xa4 kutsuttiin ennen vanhaan skipperiksi. Skipperi hoiti my\xc3\xb6s kalojen myynnin. Kolhoosien aikana skipperin paikan otti brigadiiri._NEWLINE_T\xc3\xa4rkein kaupan keskus oli Pietari. Monet vatjalaiset toimivat Pietarissa ajureina tai tehdasty\xc3\xb6l\xc3\xa4isin\xc3\xa4, mik\xc3\xa4 nopeutti osaltaan kansan h\xc3\xa4vi\xc3\xa4mist\xc3\xa4.\n_START_SECTION_\nAsuminen\n_START_PARAGRAPH_\nVatjalaiset asuivat kummuille tai joenvarsille ryhmittyneiss\xc3\xa4 ryhm\xc3\xa4- tai rivikyliss\xc3\xa4. Ven\xc3\xa4l\xc3\xa4inen raittikyl\xc3\xa4malli ei koskaan yleistynyt heid\xc3\xa4n keskuudessaan. M\xc3\xa4ill\xc3\xa4 asuvilla oli tapana nimitt\xc3\xa4\xc3\xa4 itse\xc3\xa4\xc3\xa4n nimell\xc3\xa4 m\xc3\xa4t\xc5\xa1il\xc3\xa4iset eli m\xc3\xa4kel\xc3\xa4iset, kun taas laaksoissa asuvia kutsuttiin nimityksell\xc3\xa4 orgulaiset eli laaksolaiset. Paikkaa, jonne rakennukset oli sijoitettu, kutsuttiin nimityksell\xc3\xa4 kuja, mik\xc3\xa4 tarkoitti my\xc3\xb6s kyl\xc3\xa4katua yleens\xc3\xa4. Vatjalaisten asuinrakennus oli koto ja sen asuintupa riihi. Vatjalaisten on arveltu asuneen joskus virolaistyylisiss\xc3\xa4 riihituvissa, mutta tapa on my\xc3\xb6hemmin kadonnut. T\xc3\xa4t\xc3\xa4 teoriaa tukee kreevinien tapa kutsua asuintaloaan riiheksi. Koto muodostuu kahdesta eri puolesta, asuinhuoneesta ja katoksesta el\xc3\xa4insuojineen. Yksi vanhimmista s\xc3\xa4ilyneist\xc3\xa4 piirteist\xc3\xa4 talossa oli erillinen makuuteltta s\xc3\xa4ngyn kohdalla. T\xc3\xa4t\xc3\xa4 s\xc3\xa4\xc3\xa4ski- ja k\xc3\xa4rp\xc3\xa4sverhoa nimitettiin uutimeksi (uutim\xc5\x91, uut\xc5\x91m\xc5\x91). Vatjalaisilla oli k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 my\xc3\xb6s saunat, joita ei tosin ollut joka perheell\xc3\xa4. Saunattomat perheet k\xc3\xa4viv\xc3\xa4t peseytym\xc3\xa4ss\xc3\xa4 naapureilla. Saunaa on k\xc3\xa4ytetty peseytymisen ohella synnytyshuoneena.\n_START_SECTION_\nUskonto\n_START_PARAGRAPH_\nVatjalaisten varhaisesta uskonnosta ei tiedet\xc3\xa4 paljoa, mutta se lienee muistuttanut muiden it\xc3\xa4merensuomalaisten kansojen uskomuksia. Vatjalaiset k\xc3\xa4\xc3\xa4nnytettiin kristinuskoon 1100-luvun alkupuolella, ja siit\xc3\xa4 l\xc3\xa4htien he ovat olleet ortodokseja, mik\xc3\xa4 on osaltaan nopeuttanut heid\xc3\xa4n sulautumistaan ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isiin ja toisaalta ehk\xc3\xa4issyt sulautumista alueen suomalaisiin inkeril\xc3\xa4isiin. Vatjalaisilla oli erilaisia pyhi\xc3\xa4 paikkoja, jotka liittyiv\xc3\xa4t yleens\xc3\xa4 eri pyhimysten palvontaan. T\xc3\xa4llaisia paikkoja olivat etenkin kaivot ja entisaikaiset ristit, mutta my\xc3\xb6s puut ja kappelien rauniot. Viel\xc3\xa4 1900-luvun alussa Jarvikoisten kyl\xc3\xa4ss\xc3\xa4 tiedet\xc3\xa4\xc3\xa4n harjoitetun pyh\xc3\xa4n puun palvomista. Puun ymp\xc3\xa4rille oli tehty hirsiaitaus, jossa pidettiin juhlia. Joillakin pyhill\xc3\xa4 paikoilla uskottiin olevan parannusvoimaa. Korvettulassa oli kiviraunion p\xc3\xa4\xc3\xa4ll\xc3\xa4 kasvanut p\xc3\xa4hkin\xc3\xa4puu, jonka edess\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytiin kumartamassa sairauksien sattuessa.\n_START_SECTION_\nRuokakulttuuri\n_START_PARAGRAPH_\nTyypillinen vatjalainen ruokatarvike oli hapantaikinasta tehty ruisleip\xc3\xa4. Hapantaikinasta tehtiin my\xc3\xb6s piirakoita, jotka t\xc3\xa4ytettiin tyypillisesti perunamuusilla tai kaalilla. Siit\xc3\xa4 tehtiin my\xc3\xb6s er\xc3\xa4\xc3\xa4nlaisia kakkuja, jotka p\xc3\xa4\xc3\xa4llystettiin rahkapiim\xc3\xa4ll\xc3\xa4 ja joita sy\xc3\xb6tiin l\xc3\xa4hinn\xc3\xa4 merkkip\xc3\xa4ivin\xc3\xa4. H\xc3\xa4it\xc3\xa4 varten leivottiin ruistaikinasta litteit\xc3\xa4 ja py\xc3\xb6reit\xc3\xa4 kursi nimisi\xc3\xa4 kakkuja. Kursikakut ovat yleisi\xc3\xa4 my\xc3\xb6s muualla ortodoksisessa maailmassa. Puuroa (rooppa) keitettiin joko joka p\xc3\xa4iv\xc3\xa4 tai runsaasti kerrallaan. Puuro toimi ik\xc3\xa4\xc3\xa4n kuin leiv\xc3\xa4n lis\xc3\xa4n\xc3\xa4 ja sit\xc3\xa4 valmistettiin tyypillisesti ohrasuurimoista. Toinen ruokalaji oli velli. Keitoksista yleisimpi\xc3\xa4 oli perunamuhennos (omennois). T\xc3\xa4h\xc3\xa4n ja muihin ruokalajeihin k\xc3\xa4ytettiin aikoinaan hamppu\xc3\xb6ljy\xc3\xa4, joka korvasi etenkin paastoaikana ruokarasvoja. Lihaa ja kalaa ei yleens\xc3\xa4 valmistettu kovin pitk\xc3\xa4lle. Kala kuivatettiin, ja sy\xc3\xb6t\xc3\xa4ess\xc3\xa4 se piti ensin keitt\xc3\xa4\xc3\xa4 sen pehment\xc3\xa4miseksi. Liha suolattiin syksyll\xc3\xa4 ja ripustettiin kuivumaan seuraavana kev\xc3\xa4\xc3\xa4n\xc3\xa4. Kalan tai lihan savustaminen ei tiett\xc3\xa4v\xc3\xa4sti ole ollut yleisess\xc3\xa4 k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4. Tuoretta maitoa saivat vain pikkulapset, aikuiset joivat hapatettua maitoa. Voita valmistettiin ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isest\xc3\xa4 kerman kuumentamistavasta poiketen aina kirnuissa. Tee yleistyi ruokajuomana ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isvaikutuksen my\xc3\xb6t\xc3\xa4. Olut (\xc5\x91lut) oli pitojuoma ja arkip\xc3\xa4ivien juomana oli oluen valmistuksen sivutuotteena syntyv\xc3\xa4 taari. Olutta tehtiin ohrasta, rukiista sek\xc3\xa4 kaurasta.\n_START_SECTION_\nMusiikki\n_START_PARAGRAPH_\nPerinteisi\xc3\xa4 soittimia olivat paimentorvi (truba, razok), s\xc3\xa4kkipilli (rakkot\xc3\xb6t\xc3\xb6) sek\xc3\xa4 kantele (gusli, guusla). Kitara (gitari) ja mandoliini (mandalina) olivat uusia tulokkaita 1900-luvun alussa. Eniten k\xc3\xa4ytetty soitin oli haitari (garmoni), joka tuli k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6\xc3\xb6n 1800-luvun lopulla. Haitaria soitettiin erityisesti juhlissa. Ne olivat suosittuja, sill\xc3\xa4 tsaarinaikana ne olivat hyvin halpoja. Paimentorvi tehtiin katajasta tai paatsamasta. Torveksi sopiva puu halkaistiin kahtia ja koverrettiin. Sitten osat sidottiin yhteen tuohella. S\xc3\xa4kkipilli tehtiin lehm\xc3\xa4n virtsarakosta. Se puhdistettiin ja k\xc3\xa4siteltiin hiekalla ja tuhkalla, mink\xc3\xa4 j\xc3\xa4lkeen se kuivatettiin. Kantele tehtiin koivusta tai lep\xc3\xa4st\xc3\xa4. Kieli\xc3\xa4 siin\xc3\xa4 oli joko 12, seitsem\xc3\xa4n tai viisi. Kannel ei ollut vatjalaisten keskuudessa yht\xc3\xa4 suosittu kuin esimerkiksi virolaisilla ja sen k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6 v\xc3\xa4heni 1900-luvulla.'