b'\n_START_ARTICLE_\nDemoni\n_START_PARAGRAPH_\nDemoni eli daimoni (m.kreik. \xce\xb4\xce\xb1\xce\xaf\xce\xbc\xcf\x89\xce\xbd, da\xc3\xadm\xc5\x8dn) oli antiikin kreikkalaisilla muun muassa Homeroksen mukaan jumaluusolento, joka oli ihmisen kaksoisolento tai suojelushenki. Sokrates kertoi, ett\xc3\xa4 h\xc3\xa4nell\xc3\xa4 on oma daimonion, joka antoi h\xc3\xa4nelle neuvoja._NEWLINE_My\xc3\xb6hemmin demoneista tuli alempien jumalolentojen yleisnimi. Antiikin lopulla ja kristinuskossa ja sen v\xc3\xa4ritt\xc3\xa4m\xc3\xa4ss\xc3\xa4 l\xc3\xa4nsimaisessa noituudessa demoni tuli merkitsem\xc3\xa4\xc3\xa4n riivaajia ja pahoja henki\xc3\xa4, jotka olivat niit\xc3\xa4 enkeleit\xc3\xa4 jotka olivat langenneet arkkienkeli Luciferin, Saatanan mukana. Platonin oppilas Ksenokrates m\xc3\xa4\xc3\xa4ritteli demonit viimein pahoiksi henkiolennoiksi. Kristillisess\xc3\xa4 yhteydess\xc3\xa4 Saatanan alaisuuteen sijoittuneille on kehittynyt selkeit\xc3\xa4 persoonallisuuksia nimineen, arvoj\xc3\xa4rjestyksineen ja teht\xc3\xa4vineen. Kristityt kehittiv\xc3\xa4t demonin tilalle oman suojelusolennon, enkelin, antaen alkuper\xc3\xa4iselle kielteisen kuvan. Demoni-sanaa k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n usein my\xc3\xb6s muiden kuin kristillisten tai l\xc3\xa4nsimaisten uskomusj\xc3\xa4rjestelmien pahoista henkiolennoista. Japanilaisessa kulttuurissa demoni-nimityst\xc3\xa4 on k\xc3\xa4ytetty hyvist\xc3\xa4 tai pahoista henkiolennoista, jotka saattavat asustaa esimerkiksi esineiss\xc3\xa4 ja luonnonpaikoissa. Teologiassa ja okkultismissa demoneja koskevia oppeja kutsutaan demonologiaksi. _NEWLINE_Juutalaisen uskonnollisen selitysteoksen Talmudin mukaan demoneita on olemassa 7\xc2\xa0405\xc2\xa0926 kappaletta.\n_START_SECTION_\nDemonit Abrahamin uskonnoissa\n_START_PARAGRAPH_\nKristinuskossa demonit yhdistet\xc3\xa4\xc3\xa4n usein Luciferiin, joka on my\xc3\xb6hemmin 1992 vuoden kirkkoraamatussa k\xc3\xa4\xc3\xa4nnetty "Koint\xc3\xa4hti, sarastuksen pojaksi". Luciferin lis\xc3\xa4ksi demoneihin yhdistet\xc3\xa4\xc3\xa4n usein Saatana, jota lis\xc3\xa4ksi nimitet\xc3\xa4\xc3\xa4n muun muassa paholaiseksi, sielunviholliseksi ja perkeleeksi. Demonit ovat siis ik\xc3\xa4\xc3\xa4n kuin Saatanan k\xc3\xa4tyreit\xc3\xa4. Heprealaisessa Raamatussa Saatana kuvataan enkelin\xc3\xa4, jonka tarkoituksena on koetella ihmiskuntaa. Uudessa testamentissa Saatana taas on demoni, joka on niin Jumalan kuin ihmisenkin suurin vihollinen. Demonit koettavat siis langettaa ihmiset syntiin, sek\xc3\xa4 erottamaan ihmiset Jumalasta. Kristinuskossa demoneita ajetaan pois niin ihmisist\xc3\xa4 kuin esineist\xc3\xa4 tai paikoistakin Eksorkismin avulla. Raamatussa lopulta kuitenkin kerrotaan, ett\xc3\xa4 Jumala lopulta kukistaa Saatanan ja siten my\xc3\xb6s demonit kaikkoavat. Saatanan ja demonien katoamisesta ja tuhosta on kuitenkin monia eri n\xc3\xa4kemyksi\xc3\xa4, teorioita ja oletuksia. Islamin uskossa taas uskotaan, ett\xc3\xa4 demoneita on niin hyvi\xc3\xa4 kuin pahojakin. N\xc3\xa4it\xc3\xa4 islamin uskon pahoja ja hyvi\xc3\xa4 olentoja kutsutaan hengiksi, joita usein nimitet\xc3\xa4\xc3\xa4n jinneiksi.'