b"\n_START_ARTICLE_\nMikrointervalli\n_START_PARAGRAPH_\nMikrointervalli eli mikros\xc3\xa4velaskel tarkoittaa tasavireist\xc3\xa4 puolis\xc3\xa4velaskelta pienemmiksi viritettyj\xc3\xa4 intervalleja. Mikrointervallin k\xc3\xa4site tarkoittaa kaikkia ei-kromaattisia intervalleja, jotka eiv\xc3\xa4t ole mink\xc3\xa4\xc3\xa4n tasavireisen puolis\xc3\xa4velaskeleen monikertoja._NEWLINE_Mikrointervallin k\xc3\xa4site on mielek\xc3\xa4s vain, kun siit\xc3\xa4 puhutaan suhteessa yleisesti ymm\xc3\xa4rrettyihin peruss\xc3\xa4velasteikkoihin, jolloin perustana olevista kromaattisista s\xc3\xa4velasteikoista poiketaan tarkoituksella.\n_START_SECTION_\nHistoria\n_START_PARAGRAPH_\nMikrointervallit ovat olleet l\xc3\xa4sn\xc3\xa4 eurooppalaisessa musiikissa jo antiikin aikakaudelta l\xc3\xa4pi renessanssin 1800-luvulle._NEWLINE_Jo antiikin kreikkalaisessa musiikissa esiintyi mikros\xc3\xa4velaskelien systemaattista hy\xc3\xb6dynt\xc3\xa4mist\xc3\xa4. My\xc3\xb6h\xc3\xa4isbysanttilaisessa musiikissa oktaavi voitiin jakaa jopa 78 osaan._NEWLINE_Diatonisen s\xc3\xa4velasteikon virityksess\xc3\xa4 1500-luvulla havaittu ongelma sovittaa yhteen puhtaat terssit ja kvintit toi mikrointervallit j\xc3\xa4lleen kiinnostuksen kohteeksi. Esimerkiksi diatoninen puolis\xc3\xa4velaskel g-as oli renessanssin aikaa jopa viidesosas\xc3\xa4velaskeleen suurempi kuin kromaattinen puolis\xc3\xa4velaskel g-gis._NEWLINE_Uranuurtajana mikrointervallien k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4misess\xc3\xa4 oli italialainen Nicola Vicentino. H\xc3\xa4n kehitti 1555 viritysj\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4n, joka mahdollisti kaikkien kolmen antiikin musiikissa tunnetun viritysj\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4n, diatonisen, kromaattisen ja enharmonisen yht'aikaisen hy\xc3\xb6dynt\xc3\xa4misen. Viritysj\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4n mukaisesti rakennettiin my\xc3\xb6s soittimia, joista j\xc3\xa4lkipolville on s\xc3\xa4ilynyt yksi Vito de' Trasuntinin rakentama Archicembalo. Soittimessa oli kaksi kromaattista koskettimistoa, joista ylemm\xc3\xa4n viritys oli viidesosas\xc3\xa4velaskeleen ylemp\xc3\xa4n\xc3\xa4 kuin toisen. Edelleen mustat koskettimet oli jaettu kahteen osaan, alemman sormion sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4ess\xc3\xa4 viel\xc3\xa4 erityiset koskettimet s\xc3\xa4velien e-f ja h-c v\xc3\xa4leiss\xc3\xa4. Jokaista oktaavia kohti oli siten 36 s\xc3\xa4velt\xc3\xa4 ja kosketinta. Vicentino my\xc3\xb6s s\xc3\xa4velsi mikrotonaalista musiikkia, joista on j\xc3\xa4\xc3\xa4nyt tunnetuiksi l\xc3\xa4hinn\xc3\xa4 vain joitakin madrigaaleja._NEWLINE_Hollantilainen Christiaan Huygens puolestaan jakoi 1600-luvulla oktaavin 31 osaan saadakseen aikaan s\xc3\xa4velasteikon, jossa mist\xc3\xa4 tahansa s\xc3\xa4velest\xc3\xa4 saataisiin aikaan puhdas keskis\xc3\xa4velviritys. H\xc3\xa4nen ideansa sai uutta voimaa 1940-luvulla, jolloin alankomaalainen Adriaan Fokker kiinnostui ajatuksesta. H\xc3\xa4n rakennutti 1950 31-s\xc3\xa4velurut. Urut ovat edelleen Haarlemin Teyler-museossa, joilla niill\xc3\xa4 esitet\xc3\xa4\xc3\xa4n musiikkia s\xc3\xa4\xc3\xa4nn\xc3\xb6llisin v\xc3\xa4liajoin. Musiikkiteoreetikot osoittivat jo 1600-luvulla, ett\xc3\xa4 53-osainen oktaavi tuottaa ihmiskorvalle t\xc3\xa4ysin puhtaat terssi- ja kvintti-intervallit._NEWLINE_Mikrointervalliastekkoihin pohjaavia soittimia kehitti 1900-luvulla edelleen amerikkalainen Harry Partch, joka jakoi oktaavin 43 erisuuruiseen osaan sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4en kokonaislukujen 1\xe2\x80\x9312 keskin\xc3\xa4iset suhteet.\n_START_SECTION_\nMikrointervallimusiikki\n_START_PARAGRAPH_\nTasavireinen s\xc3\xa4velasteikko vakiintui l\xc3\xa4nsimaisessa musiikkiperinteess\xc3\xa4 1800-luvulla, mink\xc3\xa4 j\xc3\xa4lkeen siihen suhteutetun mikrointervallimusiikin tekeminen tuli mahdolliseksi. Mikrointervallimusiikissa esiintyy runsaasti tasavireisest\xc3\xa4 kromaattiasteikosta poikkeavia s\xc3\xa4velkorkeuksia._NEWLINE_Klassisen ja romanttisen aikakauden musiikinlajit kaihtoivat mikrointervalleja. 1800-luvun puoliv\xc3\xa4lin j\xc3\xa4lkeen niist\xc3\xa4 kiinnostuttiin kuitenkin uudelleen. Vuonna 1864 Moskovan konservatoriossa oli k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 \xc2\xbc-s\xc3\xa4velaskelklaveeri. Muun muassa B\xc3\xa9la Bart\xc3\xb3k ja Charles Ives k\xc3\xa4yttiv\xc3\xa4t musiikissaan joskus mikrointervalleja. Joskin esimerkiksi Bart\xc3\xb3kin sooloviulusonaatin finaalin alkuper\xc3\xa4ist\xc3\xa4 \xc2\xbc-s\xc3\xa4velaskeleita sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4v\xc3\xa4\xc3\xa4 versiota rohkenivat esitt\xc3\xa4\xc3\xa4 vain harvat viulistit. Ives s\xc3\xa4velsi 3 kappaletta kahdelle \xc2\xbc-askeleen p\xc3\xa4\xc3\xa4h\xc3\xa4n toisistaan viritetylle pianolle vuonna 1924._NEWLINE_Meksikolainen Juli\xc3\xa1n Carrillo perehtyi mikrointervalleihin 1890-luvulla sis\xc3\xa4llytt\xc3\xa4en niit\xc3\xa4 s\xc3\xa4vellyksiins\xc3\xa4. H\xc3\xa4n rakennutti pianoja ja harppuja, joissa saattoi olla jopa 96 s\xc3\xa4velt\xc3\xa4 oktaavin sis\xc3\xa4ll\xc3\xa4. T\xc5\xa1ekkil\xc3\xa4inen Alois H\xc3\xa1ba k\xc3\xa4ytti puolestaan omaa nelj\xc3\xa4s- ja kuudesosas\xc3\xa4velaskeliin pohjautuvaa tyyli\xc3\xa4\xc3\xa4n sek\xc3\xa4 suunnitteli \xc2\xbc-askelpuhallinsoittimia ja kolmikoskettimistoisen pianon._NEWLINE_Ven\xc3\xa4l\xc3\xa4inen Ivan Vy\xc5\xa1negradski esitteli 1910-luvulla ultrakromatiikaksi kutsutun teorian mikros\xc3\xa4velaskelista. Monet nykys\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t, kuten Giacinto Scelsi, Krzysztof Penderecki, Gy\xc3\xb6rgy Ligeti ja Iannis Xenakis k\xc3\xa4yttiv\xc3\xa4t s\xc3\xa4vellyksiss\xc3\xa4\xc3\xa4n mikrointervalleja, joskin usein erityyppisten j\xc3\xa4rjestelmien mukaan.\n_START_SECTION_\nMikrointervallit nuottikirjoituksessa\n_START_PARAGRAPH_\nL\xc3\xa4nsimaissa mikrointervallit k\xc3\xa4sitet\xc3\xa4\xc3\xa4n enimm\xc3\xa4kseen kromaattisen s\xc3\xa4velasteikon poikkeamina. Siksi niiden nuottikirjoitus pohjautuu yleens\xc3\xa4 l\xc3\xa4hint\xc3\xa4 kromaattisen asteikon s\xc3\xa4velt\xc3\xa4 edustavaan nuottiin, josta poikkeamaa kuvataan erityisell\xc3\xa4 etumerkill\xc3\xa4. Vakiintuneita k\xc3\xa4yt\xc3\xa4nt\xc3\xb6j\xc3\xa4 ei kuitenkaan ole. Jo \xc2\xbc-s\xc3\xa4velt\xc3\xa4 edustavia etumerkkej\xc3\xa4 on ollut k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4 useita, jopa satoja. Muunkokoisille mikrointervalleille on olemassa sit\xc3\xa4kin v\xc3\xa4hemm\xc3\xa4n merkint\xc3\xa4k\xc3\xa4yt\xc3\xa4nt\xc3\xb6j\xc3\xa4, joten niit\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4v\xc3\xa4t s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t selitt\xc3\xa4v\xc3\xa4t yleens\xc3\xa4 omat merkint\xc3\xa4tapansa teostensa partituureissa."