b'\n_START_ARTICLE_\nSoinnillinen glottaalifrikatiivi\n_START_PARAGRAPH_\nSoinnillinen glottaalifrikatiivi on \xc3\xa4\xc3\xa4niraossa syntyv\xc3\xa4 henk\xc3\xa4yssoinnillinen \xc3\xa4\xc3\xa4nne, joka tavallisesti luokitellaan frikatiiviksi, vaikka sill\xc3\xa4 ei juurikaan ole frikatiivien foneettisia ominaisuuksia. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n luokittelun peruste on l\xc3\xa4hinn\xc3\xa4 lingvistinen: n\xc3\xa4in selvit\xc3\xa4\xc3\xa4n v\xc3\xa4hemmill\xc3\xa4 erottavilla piirteill\xc3\xa4 (Occamin partaveitsi). Kansainv\xc3\xa4lisess\xc3\xa4 foneettisessa aakkostossa eli IPA-j\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 soinnillista glottaalifrikatiivia merkit\xc3\xa4\xc3\xa4n \xc9\xa6-symbolilla._NEWLINE_Soinnillisella glottaalifrikatiivilla ei ole omasta \xc3\xa4\xc3\xa4nneymp\xc3\xa4rist\xc3\xb6st\xc3\xa4\xc3\xa4n selv\xc3\xa4sti erottuvia auditiivisia ominaisuuksia. Artikulatorisesti [\xc9\xa6] syntyy \xc3\xa4\xc3\xa4nihuuliraon "vuotamisesta" eli ep\xc3\xa4t\xc3\xa4ydellisest\xc3\xa4 sulkeumasta, joka tuottaa jonkinasteisen kohisevan fonaation eli soinnillistumisen. Soinnillista glottaalifrikatiivia voi my\xc3\xb6s luonnehtia kuiskatuksi vokaaliksi, jossa kuiskaukseen sekoittuu \xc3\xa4\xc3\xa4nihuulten v\xc3\xa4rin\xc3\xa4\xc3\xa4.\n_START_SECTION_\nK\xc3\xa4ytt\xc3\xb6\n_START_PARAGRAPH_\nTyypillisesti [\xc9\xa6] esiintyy sanan sis\xc3\xa4ss\xc3\xa4 vokaalien v\xc3\xa4liss\xc3\xa4. T\xc3\xa4m\xc3\xa4 onkin sen luontainen ymp\xc3\xa4rist\xc3\xb6, ja niinp\xc3\xa4 [\xc9\xa6] onkin useimmissa kieliss\xc3\xa4 /h/-foneemin allofoni; my\xc3\xb6s suomessa /h/ toteutuu [\xc9\xa6]:na; esim. /s\xc9\x91h\xc9\x91/ \xe2\x86\x92 [s\xc9\x91\xc9\xa6\xc9\x91]. On hyv\xc3\xa4 pit\xc3\xa4\xc3\xa4 mieless\xc3\xa4, ett\xc3\xa4 [\xc9\xa6] syntyy nimenomaan \xc3\xa4\xc3\xa4niraossa, eik\xc3\xa4 sill\xc3\xa4 ole itsellist\xc3\xa4 supraglottaalista artikulaatiota, vaikka n\xc3\xa4in sattaakin vaikuttaa, kun verrataan kesken\xc3\xa4\xc3\xa4n esimerkiksi sanojen pihi ja puhu \xc3\xa4\xc3\xa4nt\xc3\xa4mist\xc3\xa4. Edellisess\xc3\xa4 [\xc9\xa6]:n artikulaatiopaikka tuntuu olevan palataalinen, j\xc3\xa4lkimm\xc3\xa4isess\xc3\xa4 taas velaarinen, mutta n\xc3\xa4m\xc3\xa4 piirteet ovat ymp\xc3\xa4r\xc3\xb6ivien [i] ja [u] -vokaalien \xc3\xa4\xc3\xa4nt\xc3\xb6paikoista lainautunutta mekaanista koartikulaatiota._NEWLINE_Joissakin kieliss\xc3\xa4 soinnillisella glottaalifrikatiivilla on foneeminen status. Esimerkiksi hollannin fonologiassa glottaalifrikatiivin normatiivinen \xc3\xa4\xc3\xa4nt\xc3\xa4mys on soinnillinen (esim. [\xc9\xa6ut], hoed \'hattu\'), joten hollantiin oletetaan soinnillinen /\xc9\xa6/-foneemi. On kuitenkin huomattava, ett\xc3\xa4 hollannin fonologiassa ei ole sanojen merkityksi\xc3\xa4 erottavaa kontrastia [\xc9\xa6]:n ja [h]:n v\xc3\xa4lill\xc3\xa4, ja niinp\xc3\xa4 systeemi sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4\xc3\xa4 v\xc3\xa4ljyytt\xc3\xa4: joissakin murteissa onkin vallalla soinniton \xc3\xa4\xc3\xa4nt\xc3\xa4mys ([hut], jne.). Selvempi esimerkki soinnillisen glottaalifrikatiivin fonemaattisuudesta saadaan tapauksista, joissa on osoitetavissa merkityksi\xc3\xa4 erottava /\xc9\xa6/\xc2\xa0: /h/ -kontrasti, kuten zime-kielen sanoissa h\xc3\xa0s \'leikata\'\xc2\xa0: \xc9\xa6\xc3\xa0s \'l\xc3\xa4mp\xc3\xb6\'.'