b'\n_START_ARTICLE_\nAristoteleen psykologia\n_START_SECTION_\nAristoteleen psykologiset teokset\n_START_PARAGRAPH_\nAristoteleen psykologian alan p\xc3\xa4\xc3\xa4teos on teos Sielusta (De anima). Sen lis\xc3\xa4ksi h\xc3\xa4n kirjoitti psykologiasta my\xc3\xb6s siihen l\xc3\xb6yh\xc3\xa4sti liittyv\xc3\xa4ss\xc3\xa4 lyhyempien kirjoitusten kokoelmassa nimelt\xc3\xa4 Pieni\xc3\xa4 tutkielmia, merkitt\xc3\xa4vimpin\xc3\xa4 tutkielmissa Aisteista ja aistimisesta ja Muistista ja mieleen palauttamisesta. Psykologisiin asioihin viitataan my\xc3\xb6s muun muassa Metafysiikassa, Nikomakhoksen etiikassa, Politiikassa, Retoriikassa, sek\xc3\xa4 joissakin luonnontieteellisiss\xc3\xa4 teoksissa, erityisesti teoksessa El\xc3\xa4inten liikkeest\xc3\xa4._NEWLINE_Sielusta-teoksen l\xc3\xa4hestymistapa oli melko ep\xc3\xa4empiirinen, ja se tutki aistimista, ajattelua sek\xc3\xa4 sielun ja ruumiin v\xc3\xa4lisi\xc3\xa4 suhteita korkeammalla ja teoreettisemmalla abstraktiotasolla. Se m\xc3\xa4\xc3\xa4ritteli tutkimusongelman kysym\xc3\xa4ll\xc3\xa4 "ovatko kaikki mielenliikutukset yhteisi\xc3\xa4 sille, joka omistaa sielun, vai onko olemassa mielenliikutuksia, jotka ovat ominaisia sielulle itselleen?". Aristoteles halusi siis tiet\xc3\xa4\xc3\xa4, ovatko kaikki psyykkiset ilmi\xc3\xb6t samalla my\xc3\xb6s ruumiin materiaalisia ilmi\xc3\xb6it\xc3\xa4. Pieni\xc3\xa4 tutkielmia puolestaan sovelsivat empiirisemp\xc3\xa4\xc3\xa4 l\xc3\xa4hestymistapaa, tutkien Aristoteleen omin sanoin "sielulle ja ruumiille yhteisi\xc3\xa4 ilmi\xc3\xb6it\xc3\xa4"._NEWLINE_Koska Aristoteles k\xc3\xa4sitti sielun yleiseksi kaikkeen el\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n liittyv\xc3\xa4ksi tekij\xc3\xa4ksi, psykologia tarkoitti h\xc3\xa4nelle kaiken el\xc3\xa4v\xc3\xa4n tutkimista, eik\xc3\xa4 pelk\xc3\xa4st\xc3\xa4\xc3\xa4n j\xc3\xa4rjellisen mielen omaavien el\xc3\xa4imien eli ihmisten tutkimista. Niinp\xc3\xa4 Sielusta k\xc3\xa4sitteli my\xc3\xb6s kasvi- ja el\xc3\xa4insielujen toimintaa ihmissielujen lis\xc3\xa4ksi. Aristoteles k\xc3\xa4sitteli psykologiassa my\xc3\xb6s el\xc3\xa4m\xc3\xa4n luonnetta yleens\xc3\xa4; n\xc3\xa4in sen ala oli huomattavasti laajempi kuin psykologian ala nykyisin._NEWLINE_Aristoteleen teosta Sielusta on tutkittu pitk\xc3\xa4\xc3\xa4n ja siksi jopa sen keskeisimmist\xc3\xa4 kohdista on hyvin erilaisia tulkintoja. Teoksessa esitetyt ajatukset ovat kuitenkin sukua monille nykyisen mielenfilosofian l\xc3\xa4hestymistavoille, joten Aristoteleen psykologian tutkiminen on her\xc3\xa4nnyt uudestaan eloon.\n_START_SECTION_\nHalu\n_START_PARAGRAPH_\nAristoteleen mukaan kaikki el\xc3\xa4imet ovat jossain m\xc3\xa4\xc3\xa4rin aktiivisia ja jossain m\xc3\xa4\xc3\xa4rin passiivisia sek\xc3\xa4 aistimisen ett\xc3\xa4 ajattelun suhteen. Aistiminen vaatii valintojen tekemist\xc3\xa4 ja ajattelu valintojen lis\xc3\xa4ksi abstrahointia. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n lis\xc3\xa4ksi Aristoteles kuvasi el\xc3\xa4inten keskeiseksi ominaisuudeksi sen, ett\xc3\xa4 ne suuntautuvat ja liikkuvat haluamiensa asioiden mukaan tai niit\xc3\xa4 kohti. Aristoteles p\xc3\xa4\xc3\xa4tyi siihen, ett\xc3\xa4 sielu oli keskeisen\xc3\xa4 tekij\xc3\xa4n\xc3\xa4 kaikessa t\xc3\xa4ss\xc3\xa4 liikkeess\xc3\xa4. Samalla Aristoteleen psykologia l\xc3\xa4hestyi h\xc3\xa4nen fysiikkaansa, jolle oli keskeist\xc3\xa4 liikkeen syiden selvitt\xc3\xa4minen._NEWLINE_Aristoteles katsoi, ett\xc3\xa4 kaikki teot, sek\xc3\xa4 inhimilliset ett\xc3\xa4 el\xc3\xa4imelliset, seuraavat halusta, joko tiedostetusta tai tiedostamattomasta sellaisesta. Vaikka aikaisemmin erityyppisten sielujen keskeisimm\xc3\xa4ksi kyvyksi oli mainittu ravitseminen, aistiminen ja mieli, Aristoteles joutui toteamaan, ettei yksik\xc3\xa4\xc3\xa4n niist\xc3\xa4 selitt\xc3\xa4nyt liikett\xc3\xa4 t\xc3\xa4ysin. Kasveilla oli tarve pyrki\xc3\xa4 ravintoa kohti, mutta ne eiv\xc3\xa4t liikkuneet. My\xc3\xb6s jotkut el\xc3\xa4imet, vaikka aistivatkin, pysyiv\xc3\xa4t h\xc3\xa4nen mukaansa paikallaan \xe2\x80\x94 esimerkkein\xc3\xa4 h\xc3\xa4n k\xc3\xa4ytti ostereita, joita oli tutkinut el\xc3\xa4inopillisissa teoksissaan. My\xc3\xb6sk\xc3\xa4\xc3\xa4n mieli ei suuntautunut ensisijaisesti sellaisia asioita kohti, jotka antaisivat k\xc3\xa4skyj\xc3\xa4 liikkumaan, vaan t\xc3\xa4m\xc3\xa4 seurasi haluista. Lopulta Aristoteles p\xc3\xa4\xc3\xa4tyi siihen, etteiv\xc3\xa4t halutkaan voineet liikuttaa ihmist\xc3\xa4 vastustamattomasti, sill\xc3\xa4 vahvaluonteiset ihmiset pystyiv\xc3\xa4t hallitsemaan niit\xc3\xa4 j\xc3\xa4rjell\xc3\xa4._NEWLINE_N\xc3\xa4in Aristoteles p\xc3\xa4\xc3\xa4tyi siihen, ett\xc3\xa4 el\xc3\xa4imess\xc3\xa4 tulee olla erillinen haluava sielun kyky (orektikon), jonka teht\xc3\xa4v\xc3\xa4n\xc3\xa4 oli laittaa el\xc3\xa4imet liikkelle. H\xc3\xa4n ymm\xc3\xa4rsi, ett\xc3\xa4 t\xc3\xa4m\xc3\xa4 oli osittain ristiriidassa sen kanssa, ett\xc3\xa4 mieli ei voisi saada aikaan liikett\xc3\xa4. N\xc3\xa4in h\xc3\xa4n p\xc3\xa4\xc3\xa4tteli liikkeen olevan seurausta sek\xc3\xa4 halusta ett\xc3\xa4 k\xc3\xa4yt\xc3\xa4nn\xc3\xb6llisest\xc3\xa4 j\xc3\xa4rjest\xc3\xa4, jotka toimivat tiiviisti yhdess\xc3\xa4. K\xc3\xa4yt\xc3\xa4nn\xc3\xb6llinen j\xc3\xa4rki saa liikkeen aikaan silloin, kun se suuntautuu johonkin haluttavaan jonakin haluttavana. Teot suuntautuvat sellaisia asioita kohti, jotka ovat tai n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4v\xc3\xa4t olevan jotain hyv\xc3\xa4\xc3\xa4. T\xc3\xa4ss\xc3\xa4 Aristoteles alkoi l\xc3\xa4hesty\xc3\xa4 Nikomakhoksen etiikassa kuvattuja ihmisen eettisi\xc3\xa4 p\xc3\xa4\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4ri\xc3\xa4, kuten onnellisuuden tavoittelua.'