b'\n_START_ARTICLE_\nBetty Field\n_START_SECTION_\nNuoruus\n_START_PARAGRAPH_\nBetty Field syntyi myyntimies George Fieldille ja vaimolleen Katharine Lynchille Bostonissa, Massachusettsissa 8. helmikuuta vuonna 1913. Vanhemmat erosivat Bettyn ollessa nuori. Lapsuudessaan Betty alkoi \xc3\xa4itins\xc3\xa4 kanssa matkustelemaan espanjankielisiss\xc3\xa4 maissa ja Betty oppikin puhumaan espanjaa. Katharine meni uusiin naimisiin ja sen j\xc3\xa4lkeen he asettuivat asumaan Newtoniin, Massachusettsiin. Bettyn intohimo teatteria kohtaan kasvoi varhaisilla nuoruusvuosillaan. Vuonna 1932 Betty meni opiskelemaan n\xc3\xa4yttelemist\xc3\xa4 American Academy of Dramatic Artsiin New York Cityss\xc3\xa4, New Yorkissa.\n_START_SECTION_\n1930-luku\n_START_PARAGRAPH_\nBetty Field teki ammatillisen n\xc3\xa4yttelij\xc3\xa4debyyttins\xc3\xa4 vuonna 1933 n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 The First Mrs. Fraser ja pian sen j\xc3\xa4lkeen Field sai rooleja monissa eri n\xc3\xa4ytelmiss\xc3\xa4. Field jopa sai roolin Lontoon West Endin teatterista asti Howard Lindsayn farssissa She Loves Me Not alkuvuodesta 1934. N\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4n loputtua Field palasi Yhdysvaltoihin, New Yorkiin, miss\xc3\xa4 h\xc3\xa4n n\xc3\xa4ytteli useissa menestyneiss\xc3\xa4 Broadway-n\xc3\xa4ytelmiss\xc3\xa4. H\xc3\xa4nen Broadway-debyyttins\xc3\xa4 oli komedian\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 Page Miss Glory, joka sai ensi-iltansa 27. marraskuuta vuonna 1934, jota esitettiin aina maaliskuuhun 1935 asti 63 esityksen ajan. H\xc3\xa4nest\xc3\xa4 tuli suosittu "nuori tytt\xc3\xb6" George Abbottin komedioissa 30-luvulla. Page Miss Gloryn j\xc3\xa4lkeen h\xc3\xa4n n\xc3\xa4ytteli muun muassa n\xc3\xa4ytelmiss\xc3\xa4 Three Men on a Horse (1935\xe2\x88\x921936), Boy Meets Girl (1935\xe2\x88\x921937), Room Service (1937\xe2\x88\x921938) ja The Primrose Path (1939). N\xc3\xa4ytelmist\xc3\xa4 Room Service ja The Primrose Path Field sai erinomaiset arvostelut._NEWLINE_Kun Paramount Picturesin kykyjenetsij\xc3\xa4t n\xc3\xa4kiv\xc3\xa4t Fieldin suorituksen Barbara Pearsonin roolissa n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 What a Life vuonna 1938, Paramountin johtohenkil\xc3\xb6t halusivat Fieldin Hollywoodiin n\xc3\xa4yttelem\xc3\xa4\xc3\xa4n roolinsa samannimisess\xc3\xa4 elokuvaversiossa What a Life, joka sai ensi-iltansa vuonna 1939. T\xc3\xa4m\xc3\xa4 oli my\xc3\xb6s h\xc3\xa4nen elokuvadebyyttins\xc3\xa4 ja Betty voitti roolistaan National Board of Review -palkinnon vuonna 1940. Studio halusi my\xc3\xb6s allekirjoittaa Fieldin kanssa seitsenvuotisen sopimuksen. Field teki l\xc3\xa4pimurtonsa seuraavassa elokuvassaan Hiiri\xc3\xa4 ja ihmisi\xc3\xa4, jonka ohjasi Lewis Milestone. Hiiri\xc3\xa4 ja ihmisi\xc3\xa4 sai nelj\xc3\xa4 Oscar-ehdokkuutta. H\xc3\xa4nen roolinsa Mae teki Fieldist\xc3\xa4 tasokkaan draaman\xc3\xa4yttelij\xc3\xa4n.\n_START_SECTION_\n1940-luku\n_START_PARAGRAPH_\nKun Field oli n\xc3\xa4yttelem\xc3\xa4ss\xc3\xa4 vuonna 1939 Broadwaylla n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 Ring Two, Betty tapasi n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4n k\xc3\xa4sikirjoittajan Elmer Ricen. Pari meni vihille vuonna 1942. Heid\xc3\xa4n kolme lastaan John Alden, Judith ja Paul esiintyiv\xc3\xa4t pienimuotoisesti \xc3\xa4itins\xc3\xa4 kanssa lavalla. Betty oli my\xc3\xb6s p\xc3\xa4\xc3\xa4osassa Ricen kirjoittamissa n\xc3\xa4ytelmiss\xc3\xa4 Flight to the West (1940\xe2\x88\x921941) ja A New Life (1943), joka oli kirjoitettu erityisesti Bettylle. Flight to the West avattiin Guild Theatressa 30. joulukuuta vuonna 1940. Fieldill\xc3\xa4 oli naisp\xc3\xa4\xc3\xa4osa Hope Talcott Nathanina. N\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4 siirrettiin Royale Theatreen 4. maaliskuuta vuonna 1941 ja n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4 suljettiin 26. huhtikuuta 136 esityksen j\xc3\xa4lkeen. N\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4\xc3\xa4 A New Life esitettiin 70 n\xc3\xa4yt\xc3\xb6st\xc3\xa4 Royalessa._NEWLINE_Field teki t\xc3\xb6it\xc3\xa4 Hollywoodissa mainekkaiden miesn\xc3\xa4yttelij\xc3\xb6iden kanssa, kuten Fredric Marchin kanssa Vaarojen laivassa (1940) ja Huomisp\xc3\xa4iv\xc3\xa4n maailmassa (1944), John Waynen H\xc3\xa4m\xc3\xa4rt\xc3\xa4\xc3\xa4 vuorten takana (1941), Robert Cummingsin, Charles Boyerin ja Edward G. Robinsonin Kaikkien rajojen ulkopuolella (1943) ja Joel McCrean The Great Momentissa (1944). N\xc3\xa4iden suoritusten yl\xc3\xa4puolelle nousee Fieldin suoritus klassikkoelokuvassa Renkaita vedess\xc3\xa4 (1942), jossa h\xc3\xa4n n\xc3\xa4ytteli ahdistunutta tyt\xc3\xa4rt\xc3\xa4 ja insestin uhria Cassandra Toweria. H\xc3\xa4nen vastan\xc3\xa4yttelij\xc3\xb6in\xc3\xa4\xc3\xa4n elokuvassa oli Ann Sheridan, Cummings ja tuleva Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan. Renkaita vedess\xc3\xa4 sai kolme Oscar-ehdokkuutta. Field teki sen j\xc3\xa4lkeen kevyen komedian Tarvitaanko aviomiest\xc3\xa4?, jossa h\xc3\xa4nen vastan\xc3\xa4yttelij\xc3\xa4n\xc3\xa4\xc3\xa4n oli Ray Milland._NEWLINE_Field tarkoituksella j\xc3\xa4tti uusimatta Paramountin sopimuksensa, joka l\xc3\xa4heni loppuaan vuonna 1945. Vuonna 1945 Field teki laadukkaan suorituksen elokuvassa Etel\xc3\xa4n mies, jonka j\xc3\xa4lkeen h\xc3\xa4n piti pitk\xc3\xa4n tauon elokuvista. H\xc3\xa4n palasi takaisin Broadwaylle, jolloin h\xc3\xa4n esiintyi arvostetuissa n\xc3\xa4ytelmiss\xc3\xa4, kuten The Voice of the Turtle (1943\xe2\x88\x921947) ja aviomiehens\xc3\xa4 Dream Girl (1945\xe2\x88\x921946), jonka Rice my\xc3\xb6s ohjasi. Dream Girlin ensi-ilta oli 14. joulukuuta 1945 ja sit\xc3\xa4 esitettiin 348 n\xc3\xa4yt\xc3\xb6st\xc3\xa4. Komedia suljettiin tasan vuotta my\xc3\xb6hemmin. Field voitti New York Drama Critics Circle -palkinnon my\xc3\xb6hemmin vuonna 1946. Fieldin Hedvig Ibsenin The Wild Duckissa sai my\xc3\xb6s ylist\xc3\xa4v\xc3\xa4\xc3\xa4 kritiikki\xc3\xa4. Field aloitti televisioty\xc3\xb6n vuonna 1948 sarjassa The Philco Television Playhouse jaksossa "Street Scene", jossa h\xc3\xa4nen roolina oli Rose. Siit\xc3\xa4 l\xc3\xa4htien Field alkoi ottaa tasaisesti vierailurooleja eri sarjoissa._NEWLINE_Betty palasi Paramountille ja elokuviin vuonna 1949, jolloin h\xc3\xa4n n\xc3\xa4ytteli naisp\xc3\xa4\xc3\xa4osaa Alan Laddin kanssa elokuvassa Kohtalokasta valtaa, joka perustui F. Scott Fitzgeraldin romaaniin. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n elokuvan piti olla Fieldin elokuvauran kohokohtia, mutta elokuva floppasi ja Fieldin suoritus sai sekalaisia arvosteluja. Field palasi takaisin Broadwaylle j\xc3\xa4tt\xc3\xa4en Hollywoodin toistamiseen.\n_START_SECTION_\n1950-luku\n_START_PARAGRAPH_\nField edelleen niitti menestyst\xc3\xa4 Broadwaylla n\xc3\xa4ytelmiss\xc3\xa4, kuten Twelfth Night (1949), The Rat Race (1949\xe2\x88\x921950), Peter Pan (1950, antoi roolinsa Jean Arthurille), The Fourposter (1951\xe2\x88\x921952, Field ja Burgess Meredith korvasivat Jessica Tandyn ja Hume Cronynin) ja Ladies of the Corridor (1953)._NEWLINE_Field palasi takaisin Hollywoodiin 1950-luvun puoliv\xc3\xa4liss\xc3\xa4. H\xc3\xa4n oli suuressa sivuosassa romanttisessa draamassa Rakkauden huviretki, joka ilmestyi vuonna 1955. H\xc3\xa4nen vastan\xc3\xa4yttelij\xc3\xb6in\xc3\xa4\xc3\xa4n oli Kim Novak ja William Holden. Rakkauden huviretki oli yksi vuoden menestyneimpi\xc3\xa4 elokuvia ja sai kuusi Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti kaksi. Elokuva sai my\xc3\xb6s nelj\xc3\xa4 BAFTA-ehdokkuutta ja voitti Golden Globen. Field p\xc3\xa4\xc3\xa4si seuraavaksi n\xc3\xa4yttelem\xc3\xa4\xc3\xa4n Marilyn Monroen kanssa elokuvaan Bussipys\xc3\xa4kki, joka sai ensi-iltansa vuonna 1956. Bussipys\xc3\xa4kki sai Oscar-, BAFTA- ja Golden Globe-ehdokkuudet. Vuonna 1957 Field n\xc3\xa4ytteli sivuosaa Lana Turnerin t\xc3\xa4hditt\xc3\xa4m\xc3\xa4ss\xc3\xa4 Peyton Place \xe2\x80\x93 vihan tyyssija, joka sai yhdeks\xc3\xa4n Oscar-ehdokkuutta ja kaksi Golden Globe-ehdokkuutta, mutta ei voittanut n\xc3\xa4ist\xc3\xa4 yht\xc3\xa4k\xc3\xa4\xc3\xa4n. Field oli roolistaan Vihan tyyssijassa ehdolla parhaan naissivuosan Kultaiseen Laureliin vuonna 1958, mutta ei voittanut sit\xc3\xa4. Teatterin puolella n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4t The Seagull, Separate Tables (1956\xe2\x88\x921957), Waltz of the Toreadors (1958) ja Touch of the Poet (1958\xe2\x88\x921959) my\xc3\xb6s korostivat t\xc3\xa4t\xc3\xa4 h\xc3\xa4nen uransa uutta kyps\xc3\xa4\xc3\xa4 vaihetta. Vuonna 1959 Field n\xc3\xa4ytteli naissivuosaa elokuvassa Iloinen maankiert\xc3\xa4j\xc3\xa4._NEWLINE_50-luvulla Field vieraili muiden muassa sarjoissa Se parhaiten nauraa... vuonna 1956, Letter to Loretta vuonna 1956 ja Hallmark Hall of Fame vuonna 1959.\n_START_SECTION_\n1960-luku\n_START_PARAGRAPH_\n1960-luvulla Field n\xc3\xa4ytteli Elizabeth Taylorin kanssa elokuvassa Ei rahasta (1960), josta Taylor voitti Oscar-palkinnon. Vuonna 1962 h\xc3\xa4n n\xc3\xa4ytteli klassikkoelokuvassa Alcatrazin vanki yhdess\xc3\xa4 Burt Lancasterin, Karl Maldenin ja Thelma Ritterin kanssa. Elokuva sai nelj\xc3\xa4 Oscar-ehdokkuutta. Field piti nelj\xc3\xa4n vuoden tauon elokuvista ja vuonna 1966 h\xc3\xa4n otti roolin draamasta 7 naista, jossa Field oli yksi niist\xc3\xa4 seitsem\xc3\xa4st\xc3\xa4 naisesta. H\xc3\xa4nen vastan\xc3\xa4yttelij\xc3\xb6in\xc3\xa4\xc3\xa4n oli Anne Bancroft, Sue Lyon, Margaret Leighton, Flora Robson ja Mildred Dunnock. Parin vuoden p\xc3\xa4\xc3\xa4st\xc3\xa4 1968 Field n\xc3\xa4ytteli komediassa Kultakahle, jossa h\xc3\xa4nen vastan\xc3\xa4yttelij\xc3\xa4n\xc3\xa4 oli Dean Martin. Samana vuonna h\xc3\xa4n teki viimeisen elokuvansa rouva Ringermanina Clint Eastwoodin t\xc3\xa4hditt\xc3\xa4m\xc3\xa4 Rautainen Coogan._NEWLINE_Field vieraili 60-luvulla muun muassa televisiosarjoissa Lahjomattomat vuonna 1960, Alfred Hitchcock esitt\xc3\xa4\xc3\xa4 vuonna 1960, Valtatie 66 vuosina 1960, 1961 ja 1962, Tohtori Ben Casey vuonna 1962 ja Puolustuksella on puheenvuoro vuonna 1964. Teatteriuransa loppuvaiheilla Field n\xc3\xa4ytteli Amanda Wingfieldia n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 The Glass Menagerie (1965) ja Birdie Hubbardia The Little Foxes (1967\xe2\x88\x921968). Field teki viimeisen teatteriroolinsa vaikeassa Beatrice Hunsdorferin roolissa n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 The Effect of Gamma Rays on Man-in-the-Moon Marigolds vuonna 1971. Samalla h\xc3\xa4n lopetti koko n\xc3\xa4yttelij\xc3\xa4nuransa, joka oli kest\xc3\xa4nyt 38 vuotta._NEWLINE_Fieldill\xc3\xa4 olisi ollut r\xc3\xa4ike\xc3\xa4 rooli evankelisti Isosiskona Donald Sutherlandin kanssa elokuvassa Hein\xc3\xa4sirkat, mutta Field ehti kuolla juuri ennen kuvauksia. Geraldine Page korvattiin rooliin. Elokuva ilmestyi vuonna 1975.\n_START_SECTION_\nYksityisel\xc3\xa4m\xc3\xa4\n_START_PARAGRAPH_\nYksityisel\xc3\xa4m\xc3\xa4ss\xc3\xa4\xc3\xa4n Field oli naimisissa kolmesti, joista kaksi p\xc3\xa4\xc3\xa4ttyiv\xc3\xa4t avioeroon. Field meni ensimm\xc3\xa4ist\xc3\xa4 kertaa vihille n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4kirjailija Elmer Ricen (1892\xe2\x80\x931967) kanssa 12. tammikuuta vuonna 1942. Rice kirjoitti vaimolleen useita n\xc3\xa4ytelmi\xc3\xa4. He saivat kolme lasta, pojat Johnin ja Paulin sek\xc3\xa4 tytt\xc3\xa4ren Judithin. Liitto p\xc3\xa4\xc3\xa4ttyi eroon 14 aviovuoden j\xc3\xa4lkeen 1956. Toisen liiton Field solmi asianajaja ja kriminologi Edwin J. Lukasin (1902\xe2\x80\x931973) kanssa maaliskuussa vuonna 1957. He erosivat kymmenen vuotta my\xc3\xb6hemmin 1967. Kolmannen ja viimeisen kerran Field meni vihille Raymond Oliveren kanssa 22. maaliskuuta vuonna 1968 ja liitto kesti aina Fieldin kuolemaan asti. Fieldill\xc3\xa4 oli kolme lapsipuolta Oliveren edellisest\xc3\xa4 liitosta.\n_START_SECTION_\nKuolema\n_START_PARAGRAPH_\nBetty Field kuoli aivoverenvuotoon 60-vuotiaana 13. syyskuuta vuonna 1973 Hyanniksessa, Massachusettsissa. H\xc3\xa4net tuhkattiin ja tuhkat annettiin perheen haltuun.'