b'\n_START_ARTICLE_\nArpeggione\n_START_PARAGRAPH_\nArpeggione on historiallinen kuusikielinen jousisoitin, joka yhdistelee sellon ja kitaran ominaisuuksia. Sen kehitti wienil\xc3\xa4inen soitinrakentaja Johann Georg Staufer vuonna 1823. Soitinta soitetaan sellon tapaan, ja sen viritys on sama kuin nykyaikaisessa kitarassa (E-A-d-g-h-e\xc2\xb9). Otelaudassa on nauhat, kuten kitarassa tai viola da gambassa. _NEWLINE_Johann Stauferin tai h\xc3\xa4nen kis\xc3\xa4llins\xc3\xa4 Anton Mitteisin rakentamia arpeggioneja on s\xc3\xa4ilynyt kuusi kappaletta ja ne ovat museoissa eri puolilla maailmaa. Muutamat muut 1800-luvun soitinrakentajat rakensivat arpeggionen kaltaisia soittimia, joita my\xc3\xb6s on s\xc3\xa4ilynyt joitakin. Kaikki s\xc3\xa4ilyneet soittimet eiv\xc3\xa4t kuitenkaan v\xc3\xa4ltt\xc3\xa4m\xc3\xa4tt\xc3\xa4 taivu Schubertin sonaatin vaatimuksiin. Niit\xc3\xa4 pidet\xc3\xa4\xc3\xa4nkin l\xc3\xa4hinn\xc3\xa4 uuden soitintyypin ep\xc3\xa4onnisen lanseerauksen dokumentteina. Arpeggione-nimi esiintyy ainoastaan Franz Schubertin a-molli-sonaatin D 821 k\xc3\xa4sikirjoituksessa. Nimi on ilmeisesti Schubertin itsens\xc3\xa4 tai jonkun h\xc3\xa4nen l\xc3\xa4hipiirist\xc3\xa4\xc3\xa4n keksim\xc3\xa4 ja on taivutettu arpeggio-sanasta. Soittimesta k\xc3\xa4ytettiin 1820-1840 luvuilla Wieniss\xc3\xa4, Berliiniss\xc3\xa4 ja Pestiss\xc3\xa4 nimi\xc3\xa4 Guitarre d\xc2\xb4Amour, Chitarra col\xc2\xb4 arco, Bogenguitarre, Sentimental-guitarre, Guitarren-Violoncello ja Violoncellguitarre. _NEWLINE_Lehtiartikkelien perusteella tunnetaan kolme arpeggionen soittajaa 1820-luvulta: Vincenz Schuster ja Heinrich August Birnbach Wieniss\xc3\xa4 sek\xc3\xa4 Edouard Schmid Pestiss\xc3\xa4 (nyk. Budapest). Yksityiskohtaisia ohjelmalehti\xc3\xa4 heid\xc3\xa4n konserteistaan ei ole s\xc3\xa4ilynyt, mutta tiedet\xc3\xa4\xc3\xa4n kitaransoittajan s\xc3\xa4est\xc3\xa4neen Schusterin ensiesiintymist\xc3\xa4 arpeggionella. Schmid esitti ainakin omia muunnelmiaan bassokitaran s\xc3\xa4estyksell\xc3\xa4, ja Birnbach soitti ensimm\xc3\xa4isen osan itse s\xc3\xa4velt\xc3\xa4m\xc3\xa4st\xc3\xa4\xc3\xa4n konsertosta arpeggionelle. Tunnetuin heist\xc3\xa4 oli Vincenz Schuster, joka julkaisi vuonna 1825 jopa arpeggionensoitto-oppaan nimelt\xc3\xa4 Anleitung zur Erlernung des von Herrn Georg Staufer neu erfundenen Guitare-Violoncells._NEWLINE_Vuoden 1824 lopussa Schuster esiintyi Wienin R\xc3\xb6mischen Kaiser -konserttisalissa, miss\xc3\xa4 ohjelmanumerona on todenn\xc3\xa4k\xc3\xb6isesti ollut Schubertin sonaatti D 821, koska se valmistui saman vuoden lokakuussa. Kysymyksess\xc3\xa4 lienee ollut kappaleen kantaesitys. Pianistin nimest\xc3\xa4 ei ole s\xc3\xa4ilynyt tietoa, mutta se on saattanut olla Schubert._NEWLINE_Arpeggionen tunnettuja soittajia ovat nykyisin Gerhardt Darmstadt, Nicolas Deletaille, Alfred Lessing ja Markus Kuikka.'