b'\n_START_ARTICLE_\nBeerin ja Lambertin laki\n_START_PARAGRAPH_\nBeerin ja Lambertin laki on spektroskopiassa havaittu laki, jonka mukaan s\xc3\xa4hk\xc3\xb6magneettisen s\xc3\xa4teilyn absorboituminen riippuu absorboivan aineen m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4st\xc3\xa4 eksponentiaalisesti. Lain avulla voidaan esimerkiksi selvitt\xc3\xa4\xc3\xa4 v\xc3\xa4riaineiden pitoisuuksia liuoksessa spektrofotometria hyv\xc3\xa4ksi k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4en. Laista k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n my\xc3\xb6s nimi\xc3\xa4 Beerin laki, Lambertin\xe2\x80\x93Beerin laki ja Beerin\xe2\x80\x93Lambertin\xe2\x80\x93Bouguer\xe2\x80\x99n laki.\n_START_SECTION_\nK\xc3\xa4ytt\xc3\xb6\n_START_PARAGRAPH_\nBeerin ja Lambertin lakia k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n absorboivien aineiden pitoisuuksien selvitt\xc3\xa4miseen. Tutkittavan aineen absorbansseja mitataan ensin tunnetuilla pitoisuuksilla. Piirt\xc3\xa4m\xc3\xa4ll\xc3\xa4 n\xc3\xa4m\xc3\xa4 absorbanssit pitoisuuden funktiona saadaan vertailuk\xc3\xa4yr\xc3\xa4, joka on Beerin ja Lambertin lain p\xc3\xa4tevyysalueella suora. T\xc3\xa4ll\xc3\xa4 alueella mittauspisteit\xc3\xa4 tarvitaan vain muutama. Tuntemattoman n\xc3\xa4ytteen pitoisuus voidaan katsoa vertailuk\xc3\xa4yr\xc3\xa4st\xc3\xa4 sen j\xc3\xa4lkeen, kun n\xc3\xa4ytteen absorbanssi on mitattu samoissa olosuhteissa. Lain p\xc3\xa4tevyysalueella voidaan pitoisuuden selvitt\xc3\xa4miseksi k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4\xc3\xa4 my\xc3\xb6s yht\xc3\xa4l\xc3\xb6\xc3\xa4 A\xc2\xa0=\xc2\xa0\xce\xb5\xc2\xa0b\xc2\xa0c. Mittaukseen on valittava sellainen aallonpituus, jolla n\xc3\xa4ytteess\xc3\xa4 olevat ep\xc3\xa4puhtaudet tai muut aineet eiv\xc3\xa4t absorboi merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4sti. Aallonpituuden tulisi my\xc3\xb6s olla leve\xc3\xa4n absorptiohuipun kohdalla, jotta mittausaallonpituuden pieni vaihtelu ei vaikuta tulokseen merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4sti._NEWLINE_Absorbansseja voidaan laskea yhteen. Jos n\xc3\xa4ytteess\xc3\xa4 on aineet 1 ja 2, n\xc3\xa4ytteen absorbanssi on aineiden absorbanssien summa: A\xc2\xa0=\xc2\xa0b\xc2\xa0(\xce\xb5\xe2\x82\x81\xc2\xa0c\xe2\x82\x81\xc2\xa0+\xc2\xa0\xce\xb5\xe2\x82\x82\xc2\xa0c\xe2\x82\x82). Konsentraatioiden selvitt\xc3\xa4miseksi tulisi mitata absorbanssit kahdella eri aallonpituudella siten, ett\xc3\xa4 n\xc3\xa4ill\xc3\xa4 aallonpituuksilla toinen aine absorboi mahdollisimman paljon ja toinen mahdollisimman v\xc3\xa4h\xc3\xa4n. Jotta syntyv\xc3\xa4 yht\xc3\xa4l\xc3\xb6pari voidaan ratkaista, t\xc3\xa4ytyy lis\xc3\xa4ksi tiet\xc3\xa4\xc3\xa4 aineiden absorptiokertoimet k\xc3\xa4ytetyill\xc3\xa4 aallonpituuksilla. Ne voidaan selvitt\xc3\xa4\xc3\xa4 vertailuk\xc3\xa4yr\xc3\xa4n kulmakertoimesta. Absorbansseja yhteen laskemalla voidaan periaatteessa analysoida useammankin aineen seos, mutta mittaustarkkuus on t\xc3\xa4ll\xc3\xb6in huonompi.\n_START_SECTION_\nLain p\xc3\xa4tevyys\n_START_PARAGRAPH_\nSuurilla konsentraatioilla konsentraatio\xe2\x80\x93absorbanssi-kuvaaja taipuu konsentraatioakselia kohti eli absorbanssi on pienempi kuin sen Beerin ja Lambertin lain mukaan pit\xc3\xa4isi olla. Laki soveltuu siten vain laimeille liuoksille. Koska v\xc3\xa4liainekin voi absorboida s\xc3\xa4teily\xc3\xa4, v\xc3\xa4liaineen spektri mitataan erikseen ilman n\xc3\xa4ytett\xc3\xa4 ja n\xc3\xa4in saatu tausta v\xc3\xa4hennet\xc3\xa4\xc3\xa4n n\xc3\xa4ytteen spektrist\xc3\xa4._NEWLINE_Laki p\xc3\xa4tee vain monokromaattiselle eli yhdest\xc3\xa4 taajuudesta koostuvalle s\xc3\xa4teilylle. K\xc3\xa4yt\xc3\xa4nn\xc3\xb6ss\xc3\xa4 s\xc3\xa4teilyn taajuusalueen on siis oltava kapea verrattuna spektrin viivanleveyksiin. Laki ei p\xc3\xa4de my\xc3\xb6sk\xc3\xa4\xc3\xa4n, jos s\xc3\xa4teily on hyvin voimakasta._NEWLINE_Beerin ja Lambertin lakia k\xc3\xa4ytett\xc3\xa4ess\xc3\xa4 on otettava huomioon my\xc3\xb6s se, ett\xc3\xa4 aine voi reagoida. Esimerkiksi kromaatti- (CrO\xe2\x82\x84\xc2\xb2\xe2\x81\xbb) ja dikromaatti-ionit (Cr\xe2\x82\x82O\xe2\x82\x87\xc2\xb2\xe2\x81\xbb), joiden v\xc3\xa4lill\xc3\xa4 on vedess\xc3\xa4 pH:sta riippuva tasapaino, absorboivat s\xc3\xa4teily\xc3\xa4 eri tavalla. My\xc3\xb6s n\xc3\xa4ytteen fluoresenssi- tai fosforesenssis\xc3\xa4teily sek\xc3\xa4 valon siroaminen tai kyvetin pinnasta heijastuminen aiheuttavat poikkeamaa Beerin ja Lambertin laista.\n_START_SECTION_\nHistoria\n_START_PARAGRAPH_\nRanskalainen Pierre Bouguer julkaisi valoa koskevia tutkimuksia vuonna 1729 kirjassaan Essai d\xe2\x80\x99optique sur la gradation de la lumi\xc3\xa8re. H\xc3\xa4n k\xc3\xa4sitteli ajatusta siit\xc3\xa4, ett\xc3\xa4 samanpaksuiset kerrokset pid\xc3\xa4tt\xc3\xa4isiv\xc3\xa4t aina yht\xc3\xa4 paljon s\xc3\xa4teily\xc3\xa4. Bouguer kuvaa, kuinka h\xc3\xa4n ohjasi 32 kynttil\xc3\xa4n tehoa vastaavan valom\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4n kahden lasilevyn l\xc3\xa4pi ja j\xc3\xa4ljelle j\xc3\xa4i 16 kynttil\xc3\xa4n teho. Kun h\xc3\xa4n ohjasi t\xc3\xa4m\xc3\xa4n valom\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4n uudelleen kahden samanlaisen lasilevyn l\xc3\xa4pi, valo ei kuitenkaan h\xc3\xa4vinnyt. Viel\xc3\xa4 kymmenenkin lasilevyn j\xc3\xa4lkeen valoa oli j\xc3\xa4ljell\xc3\xa4 noin yht\xc3\xa4 kynttil\xc3\xa4\xc3\xa4 vastaava m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4. Bouguer p\xc3\xa4\xc3\xa4tteli, ett\xc3\xa4 valon voimakkuus pienenee geometrisen sarjan eik\xc3\xa4 aritmeettisen sarjan mukaisesti. Samanpaksuinen kerros absorboi siis aina suhteellisesti yht\xc3\xa4 paljon valoa._NEWLINE_Saksalainen Johann Heinrich Lambert ilmaisi Bouguer\xe2\x80\x99n havaitseman asian matemaattisesti vuonna 1760 teoksessaan Photometria, sive de mensura et gradibus luminis, colorum et umbrae. Lambert tunsi Bouguer\xe2\x80\x99n tulokset, mutta h\xc3\xa4nen l\xc3\xa4hestymistapansa oli teoreettisempi kuin Bouguer\xe2\x80\x99lla._NEWLINE_Saksalainen August Beer julkaisi valon absorptiota k\xc3\xa4sittelev\xc3\xa4n tutkimuksensa Annalen der Physik und Chemie -lehdess\xc3\xa4 vuonna 1852. H\xc3\xa4n k\xc3\xa4ytti fotometriss\xc3\xa4\xc3\xa4n valonl\xc3\xa4hteen\xc3\xa4 kahta tarkasti s\xc3\xa4\xc3\xa4detty\xc3\xa4 \xc3\xb6ljylamppua ja suodattimena punaista lasia. S\xc3\xa4teiden voimakkuuksien mittaamisessa h\xc3\xa4n hy\xc3\xb6dynsi polarisaatiota Nicolin prismojen avulla. Beer tutki absorptiota useiden eri suolojen liuoksilla. Er\xc3\xa4\xc3\xa4ss\xc3\xa4 ty\xc3\xb6ss\xc3\xa4 h\xc3\xa4n t\xc3\xa4ytti yhden desimetrin pituisen putken kuparisulfaattiliuoksella, jossa oli yksi tilavuusyksikk\xc3\xb6 v\xc3\xa4kev\xc3\xa4\xc3\xa4 liuosta ja yhdeks\xc3\xa4n tilavuusyksikk\xc3\xb6\xc3\xa4 vett\xc3\xa4 (1:9). Lis\xc3\xa4ksi h\xc3\xa4n t\xc3\xa4ytti kahden desimetrin pituisen putken puolta laimeammalla liuoksella (1:19). Molemmissa tapauksissa h\xc3\xa4n sai mittaustarkkuuden rajoissa saman absorptiokertoimen._NEWLINE_Beer totesi mittaustensa pohjalta, ett\xc3\xa4 l\xc3\xa4pi p\xc3\xa4\xc3\xa4sev\xc3\xa4n valon voimakkuus riippuu eksponentiaalisesti absorboivan aineen m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4st\xc3\xa4. H\xc3\xa4n viittaa artikkelissaan l\xc3\xa4hinn\xc3\xa4 aineen m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4\xc3\xa4n eik\xc3\xa4 konsentraatioon, joka esiintyy Beerin ja Lambertin lain nykymuodossa. Ranskalainen F. Bernard julkaisi Beerist\xc3\xa4 riippumatta samanlaisia tuloksia muutamaa kuukautta my\xc3\xb6hemmin vuonna 1852 Annales de chimie et physique -lehdess\xc3\xa4.'