b'\n_START_ARTICLE_\n100 metres llisos\n_START_SECTION_\nCaracter\xc3\xadstiques\n_START_PARAGRAPH_\nEls 100 metres llisos consisteixen en un esprint que els atletes professionals realitzen en un temps al voltant dels 10 segons, emprant unes 45 passes. La velocitat mitjana \xc3\xa9s d\'entre 36 i 37 km/h. La velocitat m\xc3\xa0xima \xc3\xa9s de 42 \xe2\x80\x93 44\xc2\xa0km/h, on s\'arriba a la darrera meitat de la cursa, principalment entre els 60 i els 80 metres._NEWLINE_La prova es desenvolupa a la recta final de les pistes d\'atletisme. Per realitzar-los els atletes utilitzen un conjunt de roba (samarreta i pantalons o malles) i unes botes de claus d\'atletisme. Malgrat aix\xc3\xb2, \xc3\xa9s reglamentari participar en la major part de competicions internacionals amb conjunts de roba m\xc3\xa9s complets. Alguns atletes, principalment dones, ho han utilitzat tant per motius culturals com per a trobar un major dinamisme.\n_START_SECTION_\nHist\xc3\xb2ria\n_START_PARAGRAPH_\nLa prova dels 100 metres llisos masculins va formar part del programa de la primera edici\xc3\xb3 dels Jocs Ol\xc3\xadmpics de l\'era moderna que es van celebrar a la ciutat d\'Atenes el 1896 (la prova femenina no debutaria en uns Jocs fins a l\'edici\xc3\xb3 de 1928 celebrada a Amsterdam). En aquella ocasi\xc3\xb3 es va c\xc3\xb3rrer sobre una pista de cendra i carb\xc3\xb3. La posici\xc3\xb3 de sortida era lliure i cada atleta adoptava la que m\xc3\xa9s creia que l\'afavoria, resultant vencedor el nord-americ\xc3\xa0 Thomas Burkeel, \xc3\xbanic atleta de la prova que va sortir amb les mans recolzades sobre la pista i fent uns forats a terra per tenir un millor suport de sortida._NEWLINE_El 1912, amb la fundaci\xc3\xb3 de l\'Associaci\xc3\xb3 Internacional de Federacions d\'Atletisme (IAAF), es reconeix la primera marca mundial de la prova en la persona de Donald Lippincott que, amb un temps de 10,6 s, va rec\xc3\xb3rrer la dist\xc3\xa0ncia a la pista ol\xc3\xadmpica d\'Estocolm._NEWLINE_El 1928 els nord-americans George Breshnahan i William Tuttle inventen els tacs de sortida, millorant aix\xc3\xad el punt de suport a la sortida i optimitzant l\'impuls que, fins aleshores, s\'obtenia practicant sobre la pista de cendra uns petits forats en els quals s\'introdu\xc3\xafen els peus, pr\xc3\xa0ctica que havia introdu\xc3\xaft, el 1887, Charles Sherill. No obstant aix\xc3\xb2, els tacs de sortida no van ser reconeguts per la IAAF fins a 1937._NEWLINE_El 1938 la IAAF va establir que per considerar v\xc3\xa0lida qualsevol marca de la dist\xc3\xa0ncia, el vent favorable durant la realitzaci\xc3\xb3 de la prova havia de ser inferior als 2,0\xc2\xa0m/s._NEWLINE_El 20 de juny de 1968, a Sacramento, durant la celebraci\xc3\xb3 de les proves de selecci\xc3\xb3 de l\'equip nord-americ\xc3\xa0 que hauria de competir en els Jocs Ol\xc3\xadmpics de M\xc3\xa8xic, els nord-americans Jim Hines, Ronnie Ray Smith i Charles Greene aconseguiren c\xc3\xb3rrer per primera vegada la dist\xc3\xa0ncia per sota dels 10 segons, fixant la marca mundial en 9,9 s._NEWLINE_L\'1 de gener de 1977 la IAAF decideix abandonar el cronometratge manual que havia vingut coexistint amb l\'electr\xc3\xb2nic des de 1932, establint que tot registre oficial havia de realitzar electr\xc3\xb2nicament per tenir validesa oficial.\n_START_SECTION_\nDades importants\n_START_PARAGRAPH_\nAl comen\xc3\xa7ament de la prova, alguns atletes utilitzen trucs psicol\xc3\xb2gics, com tractar de ser els \xc3\xbaltims en posicionar-se en els tacs de sortida. Una intimidaci\xc3\xb3 m\xc3\xa9s directament \xc3\xa9s considerada antiesportiva. El jutge \xc3\xa0rbitre mantindr\xc3\xa0 als corredors en posici\xc3\xb3 de sortida per un temps impredictible de al voltant de dos segons, passats els quals far\xc3\xa0 el tret de sortida.\n_START_SECTION_\nTemps de reacci\xc3\xb3\n_START_PARAGRAPH_\nEl temps transcorregut entre el tret i la primera puntada contra els tacs de sortida \xc3\xa9s mesurat electr\xc3\xb2nicament a trav\xc3\xa9s de sensors instal\xc2\xb7lats a la pistola i en els tacs._NEWLINE_Qualsevol temps inferior a 0,1 segons \xc3\xa9s considerat com una sortida nul\xc2\xb7la (es denomina "ca\xc3\xa7ar la sortida"). Aquesta mesura es va considerar despr\xc3\xa9s d\'estudiar el temps que tarda el so del tret a propagar per l\'aire, el que tarda a arribar a les orelles dels competidors i el temps de reacci\xc3\xb3 humana davant el so, el temps transcorregut en sentir el tret i sortir del tac de partida.\n_START_SECTION_\nSortides nul\xc2\xb7les o sortides en fals\n_START_PARAGRAPH_\nDurant molts anys, els corredors eren desqualificats si eren responsables de dues sortides en fals. En aquestes condicions, la regla propiciava que la sortida es repet\xc3\xads un nombre indeterminat de vegades, la qual cosa donava com a resultat que els atletes perdessin concentraci\xc3\xb3. La regla actual diu que qualsevol atleta responsable d\'una sortida en fals \xc3\xa9s desqualificat immediatament._NEWLINE_Les condicions clim\xc3\xa0tiques s\xc3\xb3n crucials per a l\'execuci\xc3\xb3 d\'aquesta prova. Un vent de cua \xc3\xa9s molt benefici\xc3\xb3s per als competidors, mentre que un vent de cap anir\xc3\xa0 en detriment d\'aquests. Per aquesta ra\xc3\xb3, el m\xc3\xa0xim vent de cua perm\xc3\xa8s perqu\xc3\xa8 la marca es consideri legal \xc3\xa9s de 2,0 m / s. La resist\xc3\xa8ncia a l\'aire tamb\xc3\xa9 afecta de manera important a la prova. Per aix\xc3\xb2, els velocistes realitzen millors temps quan van a altures elevades, on la resist\xc3\xa8ncia a l\'aire \xc3\xa9s menor.'