b'\n_START_ARTICLE_\nMichel de Montaigne\n_START_SECTION_\nJoventut\n_START_PARAGRAPH_\nMichel de Montaigne va n\xc3\xa0ixer en una fam\xc3\xadlia de negociants de Bordeus, al carrer Rousselle. El seu besavi, Ramon Eyquem, va comprar el 1477 un castell del segle XIV, a Montaigne (Perigord) i va accedir tamb\xc3\xa9 a la condici\xc3\xb3 noble de "senyor de Montaigne", t\xc3\xadtol que va transmetre als seus descendents._NEWLINE_Pierre Eyquem, el pare de Michel, va ser el primer membre de la fam\xc3\xadlia a instal\xc2\xb7lar-se a la casa del Perigord, que ja havia fet endre\xc3\xa7ar i fortificar. Es va casar amb Antoinette L\xc3\xb3pez de Villanueva (filla d\'un comerciant tolos\xc3\xa0 i d\'origen judeoportugu\xc3\xa8s), amb qui va tenir vuit fills. Michel en va ser el primog\xc3\xa8nit. Gr\xc3\xa0cies a aquest matrimoni, a m\xc3\xa9s, va millorar la seua situaci\xc3\xb3 econ\xc3\xb2mica. El mateix Montaigne tenia avantpassats aragonesos per part de mare, jueus conversos. _NEWLINE_Montaigne va rebre de son pare, que havia participat en les guerres d\'It\xc3\xa0lia i hi havia pres contacte amb les idees de l\'humanisme, una educaci\xc3\xb3 liberal i humanista. Segons explica el mateix Montaigne, el seu pare el va fer viure amb uns pagesos fins a l\'edat de tres anys per tal que s\'acostum\xc3\xa9s al m\xc3\xa9s senzill estil de vida, de manera que la primera llengua que va aprendre va ser el gasc\xc3\xb3, \xc3\xa9s a dir, l\'occit\xc3\xa0. A l\'edat de tres anys, per\xc3\xb2, el seu pare el va fer tornar al castell, on els seus preceptors es van encarregar de donar-li tota la instrucci\xc3\xb3 en llat\xc3\xad. I no sols l\'educaci\xc3\xb3: tot el personal del castell tenia instruccions d\'adre\xc3\xa7ar-se al jove Montaigne en llat\xc3\xad, i no obeir-lo si els parlava en una altra llengua. Va comen\xc3\xa7ar a aprendre el franc\xc3\xa9s amb posterioritat, quan va anar al coll\xc3\xa8ge de Guyenne, a Bordeus, un dels centres de l\xe2\x80\x99humanisme d\'aquella ciutat, on tamb\xc3\xa9 va aprendre grec, ret\xc3\xb2rica i teatre, i on ja va brillar de seguida tant per la seua desimboltura en les discussions o en els combats ret\xc3\xb2rics, com pel seu gust pel teatre._NEWLINE_No se sap amb certesa si va ser a Tolosa o a Par\xc3\xads on va continuar, segurament entre 1546 i 1554, els estudis de dret indispensables per a les seues activitats futures. El 1557, ja el trobem com a conseller a la Cour des aides del Perigord, que es reunir\xc3\xa0 des de llavors al Parlament de Bordeus. Hi exercir\xc3\xa0 tretze anys, la qual cosa li valdr\xc3\xa0 unes quantes missions al Parlament de Fran\xc3\xa7a, i hi va con\xc3\xa9ixer \xc3\x89tienne de La Bo\xc3\xa9tie, que va ser el gran amic de la seua vida.\n_START_SECTION_\nMaduresa\n_START_PARAGRAPH_\nDurant l\'\xc3\xa8poca de les guerres de religi\xc3\xb3, Montaigne, cat\xc3\xb2lic, es va comportar com un moderador, respectat pel cat\xc3\xb2lic Enric III i tamb\xc3\xa9 pel protestant Enric IV de Fran\xc3\xa7a._NEWLINE_A partir del 1578, va patir de litiasi renal. Poc amic de metges i de tractaments, en cerc\xc3\xa0 l\'alleujament mitjan\xc3\xa7ant les estades en balnearis i pobles amb aig\xc3\xbces termals, motiu que el mogu\xc3\xa9 a emprendre viatges i a relatar-ne el seu dia a dia._NEWLINE_Des del 1580 fins al 1581, va viatjar per Fran\xc3\xa7a, Alemanya, \xc3\x80ustria, Su\xc3\xafssa i It\xc3\xa0lia. I va escriure un diari detallat en el qual descriu diversos episodis, aix\xc3\xad com les difer\xc3\xa8ncies entre les regions que va visitar. Aquest Journal de Voyage (diari de viatge) no va ser publicat, per\xc3\xb2, fins al 1774._NEWLINE_Mentre era a Roma, el 1581, es va assabentar que havia estat elegit alcalde de Bordeus. El seu pare Pierre Eyquem ja havia exercit aquest c\xc3\xa0rrec, que Michel de Montaigne va ocupar fins al 1585. Va mirar de moderar les relacions entre cat\xc3\xb2lics i protestants. Cap a la fi del seu mandat, la pesta va fer estralls a la ciutat._NEWLINE_Quan Enric IV, nou rei, i amb qui ell sempre havia mantingut lla\xc3\xa7os d\'amistat, l\'invita a anar a la seua cort com a conseller, rebutjant el paper que va tenir Plat\xc3\xb3 aconsellant el tir\xc3\xa0 Dion\xc3\xads de Siracusa, declina la generosa invitaci\xc3\xb3: "No he rebut mai cap b\xc3\xa9 de la liberalitat dels reis, ni demanat ni merescut, i no he rebut cap pagament dels passos que he fet al seu servei (...) S\xc3\xb3c, senyor, tan ric com desitge". Va continuar augmentant i revisant els Assajos fins que va morir, el 1592, al castell de Montaigne.\n_START_SECTION_\nObra\n_START_PARAGRAPH_\nAdmirador de Virgili i de Cicer\xc3\xb3, va ser un humanista que va prendre l\'\xc3\xa9sser hum\xc3\xa0 i encara m\xc3\xa9s ell mateix, com a objectiu d\'estudi al seu principal treball, els Assajos, comen\xc3\xa7ats a partir del 1571, quan tenia 37 anys. Hi anuncia: "Vull ser vist de manera simple, natural i ordin\xc3\xa0ria, sense contenci\xc3\xb3 i sense artifici, ja que s\xc3\xb3c jo aix\xc3\xb2 que pinte" (advertiment al lector). El projecte de Montaigne tamb\xc3\xa9 era llevar les m\xc3\xa0scares, superar els artificis per desvelar el jo en la seua nuesa essencial._NEWLINE_Treball sense precedents per la seua sinceritat i la seua labor personal, Els Assajos s\xc3\xb3n l\'obra d\'un esc\xc3\xa8ptic per a qui cal bandejar les doctrines massa r\xc3\xadgides i les certeses cegues. La seua influ\xc3\xa8ncia ha estat colossal, tant en la literatura francesa, com en l\'occidental i la universal._NEWLINE_L\'escriptura de Montaigne \xc3\xa9s alegre i lliure, va d\'un pensament a un altre, a salts i a gambades. Les seues consideracions s\xc3\xb3n sempre apuntalades amb citacions dels cl\xc3\xa0ssics grecs i llatins. Ho explica dient que \xc3\xa9s in\xc3\xbatil tornar a dir pitjor all\xc3\xb2 que un altre abans que ell ha aconseguit de dir millor. Preocupat per evitar la pedanteria, evita tamb\xc3\xa9 de recordar sovint l\'autor o l\'obra esmentada, coneguts, tanmateix, a l\'\xc3\xa8poca. Els anotadors futurs de la seua obra ja se n\'encarregaran. _NEWLINE_Declara que el seu fi \xc3\xa9s descriure l\'\xc3\xa9sser hum\xc3\xa0 i, particularment, ell mateix (...) (ja que) trobem tanta difer\xc3\xa8ncia entre nosaltres i nosaltres mateixos com entre nosaltres i un altre. Creu que la variabilitat i la inconst\xc3\xa0ncia s\xc3\xb3n dues de les seues caracter\xc3\xadstiques principals. No he vist, diu, cap monstre o miracle m\xc3\xa9s gran que jo mateix. Descriu la seua pobra mem\xc3\xb2ria, la capacitat que t\xc3\xa9 d\'arreglar conflictes sense implicar-s\'hi emocionalment, la repugn\xc3\xa0ncia pels que busquen la fama i els seus intents per deslligar-se de les coses del m\xc3\xb3n per preparar-se per a la mort. La seua c\xc3\xa8lebre divisa Qu\xc3\xa8 s\xc3\xa9? (Que sais-je?) \xc3\xa9s el punt de parten\xc3\xa7a de tot el seu astorament filos\xc3\xb2fic._NEWLINE_Mostra la seua aversi\xc3\xb3 per la viol\xc3\xa8ncia i pels conflictes fratricides entre cat\xc3\xb2lics i protestants (tamb\xc3\xa9, per\xc3\xb2, entre g\xc3\xbcelfs i gibel\xc2\xb7lins), que havien comen\xc3\xa7at a matar-se els uns als altres amb l\'aparici\xc3\xb3 del Renaixement, decebent  aix\xc3\xad l\'esperan\xc3\xa7a que els humanistes hi havien fonamentat. Per a Montaigne, cal evitar la reducci\xc3\xb3 de la complexitat a una mera oposici\xc3\xb3 entre dos, a l\'obligaci\xc3\xb3 de triar un camp. Cal privilegiar la retirada esc\xc3\xa8ptica com a resposta al fanatisme. El 1942, Stefan Zweig va dir d\'ell: Que malgrat la seua lucidesa infal\xc2\xb7lible, malgrat la pietat que el trasbalsava fins al fons de la seua \xc3\xa0nima, va haver d\'assistir a aquella espantosa recaiguda de l\'humanisme en la bestialitat, a un dels accessos espor\xc3\xa0dics de bogeria que agafen a la humanitat de tant en tant (...) Aquesta \xc3\xa9s la gran trag\xc3\xa8dia de Montaigne. Els humanistes havien cregut trobar el jard\xc3\xad de l\'Ed\xc3\xa8n al Nou M\xc3\xb3n. Montaigne deplora que la conquesta d\'aquest aporte patiments a aquells a qu\xc3\xa8 tracten de reduir a l\'esclavitud. Vils vict\xc3\xb2ries. Ell s\'horroritzava m\xc3\xa9s per la tortura que els seus semblants infligien a \xc3\xa9ssers vius que no pel canibalisme dels americans anomenats salvatges, els quals, fins i tot, admirava pel privilegi que donaven als seus caps d\'anar davant a les guerres._NEWLINE_Com moltes persones dels seus temps (Erasme, Tom\xc3\xa0s More, Guillem Bud\xc3\xa9, Pierre Charron), Montaigne va ser un relativista cultural. Reconeixia que les lleis, les morals i les religions de les diverses cultures, tot i que sovint eren molt diferents i allunyades, tenen totes algun fonament. L\'assaig en qu\xc3\xa8 explica aix\xc3\xb2, De no canviar f\xc3\xa0cilment una llei rebuda (De ne changer ais\xc3\xa9ment une loi re\xc3\xa7ue), constitueix un dels cap\xc3\xadtols m\xc3\xa9s incisius dels Assajos._NEWLINE_Per damunt de tot, per\xc3\xb2, Montaigne \xc3\xa9s un gran partidari de l\'Humanisme. Si b\xc3\xa9 creu en D\xc3\xa9u, es nega a qualsevol especulaci\xc3\xb3 sobre la seua naturalesa i perqu\xc3\xa8 el jo es mostre amb totes les seus contradiccions i variacions, pensa que cal despullar-lo de les creences i els prejudicis que l\'entrebanquen. _NEWLINE_Els seus escrits estan marcats per un pessimisme i un escepticisme estranys en el Renaixement. Esmentant el cas de Martin Guerre, pensa que la humanitat mai no pot assolir la certesa, i rebutja les proposicions absolutes i generals. On millor es v\xc3\xa9u aquest escepticisme \xc3\xa9s al llarg assaig Apologia de Ramon Sibiuda (Apologie de Raymond Sebond), cap\xc3\xadtol 12, llibre 2, que sovint ha estat publicat a part dels Assaigs. Per a ell, no podem creure els nostres raonaments, ja que els pensaments ens apareixen sense acte de la voluntat sense el nostre control. No tenim ra\xc3\xb3 per sentir-nos superiors als animals. Els nostres ulls no perceben sin\xc3\xb3 mitjan\xc3\xa7ant el nostre coneixement: _NEWLINE_Si demaneu a la filosofia de qu\xc3\xa8 est\xc3\xa0 fet el Sol, qu\xc3\xa8 us respondr\xc3\xa0 sin\xc3\xb3 que de ferro o, amb Anax\xc3\xa0gores, de pedra, o d\'algun material del nostre \xc3\xbas? _NEWLINE_Si un dia a la natura hi plau d\'obrir-nos el seu si i de fer-nos veure netament els mitjans i la conducta dels seus moviments i de preparar-hi els nostres ulls. Oh, D\xc3\xa9u meu! Quins abusos i quins descontents no trobar\xc3\xadem en la nostra pobra ci\xc3\xa8ncia. Considera el matrimoni una necessitat per a permetre l\'educaci\xc3\xb3 dels fills, per\xc3\xb2 pensa que l\'amor rom\xc3\xa0ntic \xc3\xa9s un atemptat contra la llibertat de l\'individu: El matrimoni \xc3\xa9s una g\xc3\xa0bia; els ocells de fora es desesperen per entrar-hi, els de dins per eixir-ne. Al capdavall, en educaci\xc3\xb3, propugnava l\'entrada en el saber pels exemples concrets i l\'experi\xc3\xa8ncia, m\xc3\xa9s que no pels coneixements abstractes acceptats sense cap cr\xc3\xadtica. Ell, per\xc3\xb2, es rebutja com a guia espiritual, com a ma\xc3\xaetre \xc3\xa0 penser, no t\xc3\xa9 cap filosofia a fer prevaler i es considera nom\xc3\xa9s un company d\'aquell que enceta una recerca d\'identitat. La llibertat de pensar no \xc3\xa9s posada com a model, ni com a patr\xc3\xb3, nom\xc3\xa9s ofereix a les persones la possibilitat de fer emergir-hi aquesta llibertat, el poder de pensar i d\'assumir-se fins a la darrera de les llibertats: Aquell qui ensenyi els humans a morir, els ensenyar\xc3\xa0 a viure.'