b"\n_START_ARTICLE_\nJulio Diamante Stihl\n_START_SECTION_\nBiografia\n_START_PARAGRAPH_\nTant el seu pare, l'enginyer Juli\xc3\xa1n Diamante Cabrera, com el seu avi, Julio Diamante Men\xc3\xa9ndez, ambd\xc3\xb3s enginyers, foren represaliats pels franquistes despr\xc3\xa9s de la guerra civil espanyola. Va estudiar medicina a la Universitat Complutense de Madrid, on form\xc3\xa0 part del moviment estudiantil clandest\xc3\xad i particip\xc3\xa0 tant en el Congreso de Escritores J\xc3\xb3venes com en l'homenatge laic a Jos\xc3\xa9 Ortega y Gasset (1955) i les protestes estudiantils de 1956, despr\xc3\xa9s de les quals \xc3\xa9s empresonat. A la pres\xc3\xb3 comparteix cel\xc2\xb7la amb Enrique M\xc3\xbagica Herzog i comen\xc3\xa7a a interessar-se pel cinema. En sortir ingressa a l'Escola Oficial de Cinema, acab\xc3\xa0 els estudis en 1961 i en fou professor de 1964 a 1975. Va debutar com a director amb Los que no fuimos a la guerra (1962), que va ser seleccionada pel Festival Internacional de Cinema de Ven\xc3\xa8cia; la segona, Tiempo de amor (1964), va aconseguir una de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogr\xc3\xa0fics per a l'actriu Enriqueta Carballeira, i El arte de vivir (1965) va ser seleccionada al 15\xc3\xa8 Festival Internacional de Cinema de Berl\xc3\xadn._NEWLINE_Els seus continus problemes amb la censura van fer que se centr\xc3\xa9s b\xc3\xa0sicament en l'ensenyament a l'Escola de Cinema. Del 1972 al 1989 va dirigir la Setmana de Cinema d'Autor de Benalm\xc3\xa1dena. En 2003 la Junta d'Andalusia li va atorgar el Premi Val del Omar a la seva traject\xc3\xb2ria cinematogr\xc3\xa0fica. Ha escrit els llibres Blues jondo i Cantes de vida y vuelta."