b"\n_START_ARTICLE_\nTito Davison\n_START_SECTION_\nEls seus inicis al cinema\n_START_PARAGRAPH_\nEn 1927 es va vincular al cinema com a t\xc3\xa8cnic en Hollywood i m\xc3\xa9s endavant va debutar com a actor en pel\xc2\xb7l\xc3\xadcules que es filmaven en espanyol amb artistes de Llatinoam\xc3\xa8rica i Espanya destinades al p\xc3\xbablic d'aquest idioma. Alguns d'aquests films van ser Sombras de gloria (1929), La fuerza del querer o The Big Fight (1930); El presidio o The Big House (1930) i La gran jornada o Horizontes nuevos o The Big Trail (1930)._NEWLINE_Posteriorment, Davison va preferir dedicar-se a la t\xc3\xa8cnica, al guionisme i a l'adaptaci\xc3\xb3, cam\xc3\xad que ho va conduir a la direcci\xc3\xb3 cinematogr\xc3\xa0fica amb la qual es va iniciar a l'Argentina.\n_START_SECTION_\nActivitat a l'Argentina\n_START_PARAGRAPH_\nEn 1937 es va iniciar com a director de cinema a l'Argentina, amb Muri\xc3\xb3 el sargento Laprida (1937); tamb\xc3\xa9 va col\xc2\xb7laborar en diverses pel\xc2\xb7l\xc3\xadcules: supervisor a Bartolo ten\xc3\xada una flauta (1939), enquadrament a Canci\xc3\xb3n de cuna (1941), guionista a Las de Barranco (1938), Hay que educar a Nin\xc3\xad (1940) i El harag\xc3\xa1n de la familia (1940). M\xc3\xa9s endavant dirig\xc3\xad Casi un sue\xc3\xb1o (1943) i la pel\xc2\xb7l\xc3\xadcula de dibuixos animats Upa en apuros (1942) i codirig\xc3\xad amb Antonio Cunill Cabanellas Locos de verano (1942), film en el que va tenir al seu c\xc3\xa0rrec l'enquadrament.\n_START_SECTION_\nContinuaci\xc3\xb3 de la seva carrera a M\xc3\xa8xic\n_START_PARAGRAPH_\nEn 1944 va viatjar a M\xc3\xa8xic per a treballar com a Gerent de Producci\xc3\xb3 de l'empresa Mexicana Filmadora, S.A. i va ser l'adaptador (sense acreditar) de La barraca, sobre la novel\xc2\xb7la de Vicente Blasco Ib\xc3\xa1\xc3\xb1ez, que va dirigir Roberto Gavald\xc3\xb3n._NEWLINE_Entre 1945 i 1947 va adaptar altres onze pel\xc2\xb7l\xc3\xadcules que dirigiria Gavald\xc3\xb3n. Tamb\xc3\xa9 va exercir la direcci\xc3\xb3, entre altres films, de Due\xc3\xb1a y se\xc3\xb1ora, Que Dios me perdone i La sin ventura, totes de 1948, Un cuerpo de mujer, El ba\xc3\xb1o de Afrodita,  El embajador i Medianoche, totes de 1949. Aquesta \xc3\xbaltima, que era una nova versi\xc3\xb3 de la pel\xc2\xb7l\xc3\xadcula argentina La fuga, fou protagonitzada per Arturo de C\xc3\xb3rdova, Elsa Aguirre, Marga L\xc3\xb3pez, Carlos L\xc3\xb3pez Moctezuma i Jos\xc3\xa9 El\xc3\xadas Moreno. Altres actors als que va dirigir foren Mar\xc3\xada F\xc3\xa9lix, Libertad Lamarque i Fernando Soler. _NEWLINE_Altres pel\xc2\xb7l\xc3\xadcules que va dirigir van ser Negro es mi color (1950), Cabo de Hornos (1955), La dulce enemiga (1956) i La edad de la inocencia (1962). M\xc3\xa9s endavant va tornar a Xile i dirig\xc3\xad El bur\xc3\xb3crata (1964) i M\xc3\xa1s all\xc3\xa1 de Pipilco (1964). En retornar a M\xc3\xa8xic realitz\xc3\xa0 El derecho de nacer. Va continuar lligat al cinema com a director i com a guionista en nombroses pel\xc2\xb7l\xc3\xadcules i al temps de morir acabava d'acabar un documental per a l'estat de Morelos i el film La guerra es un buen trabajo. Va morir en Ciutat de M\xc3\xa8xic el 21 de mar\xc3\xa7 de 1985.\n_START_SECTION_\nPremis i candidatures\n_START_PARAGRAPH_\nVa rebre el Premi Ariel a la Millor Direcci\xc3\xb3 i un Premi Quixot, a Espanya, per l'adaptaci\xc3\xb3 cinematogr\xc3\xa0fica de Do\xc3\xb1a Diabla, premi que va compartir amb Edmundo B\xc3\xa1ez. En 1947 va ser candidat al Premi Ariel per la millor adaptaci\xc3\xb3 per la pel\xc2\xb7l\xc3\xadcula El socio. En 1948 se li va atorga l'Ariel a la millor adaptaci\xc3\xb3 per El buen mozo i en 1949 la seva pel\xc2\xb7l\xc3\xadcula Que Dios me perdone fou candidata a l'Ariel d'or."