b"\n_START_ARTICLE_\nNacionalisme sard\n_START_PARAGRAPH_\nEl nacionalisme sard \xc3\xa9s un corrent social, cultural i pol\xc3\xadtic que proposa el reconeixement de Sardenya com a naci\xc3\xb3, b\xc3\xa9 amb una gran autonomia dins una It\xc3\xa0lia federal o b\xc3\xa9 com a estat independent.\n_START_SECTION_\nOr\xc3\xadgens hist\xc3\xb2rics\n_START_PARAGRAPH_\nEls diferents autors nacionalistes sards han destacat el tarann\xc3\xa0 resistent del poble sard als invasors. S'hi don\xc3\xa0 l'original cultura dels nurags (vers el primer mil\xc2\xb7lenni) i van presentar una forta resist\xc3\xa8ncia a la incorporaci\xc3\xb3 a l'Imperi rom\xc3\xa0 iniciada el 259 aC i que no es consider\xc3\xa0 definitivament sotmesa fins a la invasi\xc3\xb3 de Juli C\xc3\xa8sar, el 40 aC. Els colonitzadors anteriors (grecs, fenicis i cartaginesos) no passaren de la creaci\xc3\xb3 d'establiments costaners._NEWLINE_Durant l'alta edat mitjana s'hi formaren els judicats, organitzacions locals encarregades de la defensa contra els invasors musulmans. De fet, alguns d'aquests (com el jutjat d'Arborea) actuaren com a estats semiindependents, per\xc3\xb2 no aconseguiren formar un estat nacional unificat. La Corona d'Arag\xc3\xb3 els va incorporar al seu reialme en el segle XIII, i posteriorment passarien a l'Imperi espanyol (segle XVI). Vers el 1717, en virtut del tractat de Londres, Sardenya pass\xc3\xa0 a poder de V\xc3\xadctor Manuel II de Savoia. Savoia des d'aleshores s'anomenar\xc3\xa0 Regne de Sardenya. Tot i el nom del nou reialme, el centre del poder es trobava al Piemont, i Sardenya hi fou tractada com a una col\xc3\xb2nia.\n_START_SECTION_\nLa revolta d'Angioy\n_START_PARAGRAPH_\nDurant el segle XVIII, es formaren diversos grups antipiemontesos. Per una banda, el dels nobles locals, que tenia un tarann\xc3\xa0 antifiscal; el dels pagesos i pastors, en canvi, tenia un tarann\xc3\xa0 antifeudal i poc organitzat; la burgesia mercantil i els intel\xc2\xb7lectuals tenien un tarann\xc3\xa0 republic\xc3\xa0 i, en alguns casos, apostava per l'independentisme, emmirallats en la Rep\xc3\xbablica de C\xc3\xb2rsega i el lideratge de Pasquale Paoli. La primera revolta sarda de car\xc3\xa0cter nacional esclat\xc3\xa0 aprofitant les invasions franceses del 1792 i 1793, quan els istamentos aprofitarien l'avinentesa per a presentar un memorial al rei piemont\xc3\xa8s reivindicant m\xc3\xa9s autonomia. Com que aquest ho va rebutjar, el 30 d'abril del 1793 esclat\xc3\xa0 la revolta. El 13 de gener del 1796, Giovanni Maria Angioy es pos\xc3\xa0 de part dels insurrectes i va expulsar el virrei amb suport angl\xc3\xa8s, per\xc3\xb2 el 16 de juny hagu\xc3\xa9 de marxar del pa\xc3\xads, que va tornar a caure en mans dels terratinents piemontesos. El 1800, intentaria novament ocupar Sardenya, per\xc3\xb2 fracass\xc3\xa0. _NEWLINE_Tot i que en cap moment es va proclamar la independ\xc3\xa8ncia de Sardenya, molts historiadors han considerat aquest moment com el naixement del nacionalisme sard modern. La figura d'Angioy ha estat sovint reivindicada i en aquesta revolta es va compondre l'himne nacional sard de Francescu Ignaziu Mannu, Su patriotu sardu a sos feudat\xc3\xa0rios. Aquest sentiment va augmentar des del 1847, quan foren abolits els darrers vestigis d'autonomia sarda.\n_START_SECTION_\nUnificaci\xc3\xb3 italiana i primeres demandes d'autonomia\n_START_PARAGRAPH_\nEl 1848, es form\xc3\xa0 un corrent de den\xc3\xbancia contra la imposici\xc3\xb3 d\xe2\x80\x99una legislaci\xc3\xb3 uniforme a tot el Regne del Piemont-Sardenya, expressada en la producci\xc3\xb3 publicista de personatges pertanyents als corrents democr\xc3\xa0tics i republicans del liberalisme, com Federico Fanu, Gian Battista Tuveri i G. Scotto Pintor. En llurs opuscles, aquesta tend\xc3\xa8ncia advocava per una autonomia insular amb parlament propi, que li permet\xc3\xa9s engegar el seu propi proc\xc3\xa9s de modernitzaci\xc3\xb3 econ\xc3\xb2mica, per tal de no caure en la colonitzaci\xc3\xb3, i protegir l\xe2\x80\x99economia ramadera en nom dels interessos sards. L\xe2\x80\x99anomenada q\xc3\xbcesti\xc3\xb3 sarda (Tuveri, 1867) es definia aix\xc3\xad en termes econ\xc3\xb2mics i administratius, i aspirava a un federalisme poc definit a escala italiana. Un altre corrent, alhora, reclamava la modernitzaci\xc3\xb3 econ\xc3\xb2mica de l'illa, per\xc3\xb2 sota control sard. Des del 1860-1870, va tenir m\xc3\xa9s influ\xc3\xa8ncia pol\xc3\xadtica en comptar amb el suport de pol\xc3\xadtics sards de renom com Giorgio Asproni, o pel ministre d'agricultura, Francesco Cocco Ortu, i se sum\xc3\xa0 a les demandes d'altres regions italianes meridionals, tot configurant-se com a una part de l\xe2\x80\x99anomenada q\xc3\xbcesti\xc3\xb3 meridional. Tamb\xc3\xa9 ho va veure aix\xc3\xad el soci\xc3\xb2leg comunista Antonio Gramsci. _NEWLINE_La demanda d\xe2\x80\x99autonomia es basava en criteris econ\xc3\xb2mics: aconseguir que el major nombre de recursos restin en mans sardes amb plena capacitat per a redistribuir-los. Merc\xc3\xa8 a la pressi\xc3\xb3 dels diputats sards a Roma, a finals del segle XIX, s\xe2\x80\x99adoptaren algunes mesures especials per a Sardenya, com la primera llei especial del 1897. Tamb\xc3\xa9 es produ\xc3\xafren, durant el 1890, mobilitzacions per aconseguir un port franc per a Sardenya que li permet\xc3\xa9s millorar les exportacions, sobretot les de formatge de cabra. Per\xc3\xb2 la necessitat del control dels recursos implicava tamb\xc3\xa9 que les elits locals disposessin de m\xc3\xa9s mitjans per a incrementar llur domini clientelar sobre l'interior de l'illa. El 1914, poc abans de comen\xc3\xa7ar la Primera Guerra Mundial, se celebraria a Roma un Congr\xc3\xa9s de tota l'elit pol\xc3\xadtica de Sardenya per tal de demanar al govern central m\xc3\xa9s recursos. Els escassos resultats de les lleis especials ja provocaven aleshores que els publicistes socialistes i republicans reivindiquessin un antiproteccionisme i un meridionalisme que denunciava la marginaci\xc3\xb3 sarda.\n_START_SECTION_\nEl primer sardisme (1914-1945)\n_START_PARAGRAPH_\nL'esclat de la Primera Guerra Mundial (1914-1918) canviaria radicalment el panorama pol\xc3\xadtic sard. Les autoritats italianes formaren la Brigada S\xc3\xa0sser, formada exclusivament per sards, que fou enviada com a tropa de primera l\xc3\xadnia al front. Es calcula que durant el conflicte hi moriren 200.000 sards, 30.000 d\xe2\x80\x99ells de la Brigate Sassari. Els oficials, reclutats entre els petits burgesos i els professionals liberals, en acabar la guerra n\xe2\x80\x99esdevingueren l\xc3\xadders pol\xc3\xadtics, com Emilio Lussu, Attilio Deffenu i Davide Cova. Cap al 1919, la Brigada fou desmobilitzada, i els excombatents organitzaren l'Associaci\xc3\xb3 Nacional d'Excombatents. En el III Congr\xc3\xa9s d'Excombatents, realitzat a Macomer el 1920, van rebutjar tant el socialisme com el liberalisme, hi destacaven les tend\xc3\xa8ncies republicanes, regionalistes i partidaris de l\xe2\x80\x99autonomia pol\xc3\xadtica._NEWLINE_L'octubre del 1920, es formaria el Partit Sard d'Acci\xc3\xb3 (PSAZ) amb dos grups dirigents, l'un a S\xc3\xa0sser, format per Camillo Bellieni (radical-progressista) i Luigi Battista Puggioni (partidari d\xe2\x80\x99una federaci\xc3\xb3 de pobles mediterranis), i l'altre a C\xc3\xa0ller, format per Lionello De Lisi (sindicalista revolucionari) i Emilio Lussu, formats a partir de la Federaci\xc3\xb3 Regional d'Excombatents. Tenia d'antuvi 500 membres i dos peri\xc3\xb2dics, i a les eleccions d\xe2\x80\x99aquell mateix mes va obtenir 21 escons de 40 a S\xc3\xa0sser i un bon resultat a C\xc3\xa0ller, tot augmentant el nombre d'afiliats a vora 50.000. Per\xc3\xb2, el maig del 1921, el primer ministre Giolitti va dissoldre la Cambra i va convocar noves eleccions sobre circumscripcions regionals. _NEWLINE_Els primers dirigents del PSAZ estaven units per un programa d\xe2\x80\x99inspiraci\xc3\xb3 populista que pretenia fer reformes socioecon\xc3\xb2miques sobre la base d\xe2\x80\x99un cooperativisme, la defensa de la petita producci\xc3\xb3, l'economia agr\xc3\xa0ria i ramadera, l'autonomia administrativa i pol\xc3\xadtica basada en els ens locals, dins una reestructuraci\xc3\xb3 de l\xe2\x80\x99estat itali\xc3\xa0 que resolgu\xc3\xa9s la q\xc3\xbcesti\xc3\xb3 meridional oferint una via definitiva per al desenvolupament econ\xc3\xb2mic sard i acabant amb el proteccionisme duaner culpable que el sud fos un mercat captiu del nord. Mantenia, alhora, una certa tend\xc3\xa8ncia antiobrera, ja que oposava el meridionalisme camperol amb el socialisme obrer._NEWLINE_Tot i que, tant en Bellieni com en Egidio Pilia, autor de l\xe2\x80\x99opuscle Autonomia sarda. Basi, l\xc3\xadmiti, forma (1920), hi ha elements de reivindicaci\xc3\xb3 \xc3\xa8tnica, el PSAZ no concebia Sardenya ni com a naci\xc3\xb3 ni com a minoria nacional (article 2 dels estatuts del partit, vigents fins al 1948), sin\xc3\xb3 que es fix\xc3\xa0 com a objectiu l\xe2\x80\x99autonomia pol\xc3\xadtica, econ\xc3\xb2mica i administrativa de Sardenya dins la unitat de la naci\xc3\xb3 italiana. Lussu i Bellieni consideraven Sardenya com a una naci\xc3\xb3 avortada que no havia arribat a desenvolupar-se, i que per aix\xc3\xb2 calia la plena assimilaci\xc3\xb3 nacional i cultural dins It\xc3\xa0lia. Ni la llengua ni la cultura sardes eren reivindicades de manera substancial, malgrat ser considerades vagament com a elements fonamentals d\xe2\x80\x99una etnicitat diferenciada, l\xe2\x80\x99exist\xc3\xa8ncia de la qual no se sent amena\xc3\xa7ada. La propaganda del PSAZ estava escrita totalment en itali\xc3\xa0, i nom\xc3\xa9s s'emprava el sard en la propaganda oral. En els referents exteriors, nogensmenys, es feia refer\xc3\xa8ncia espor\xc3\xa0dicament a Irlanda i a Catalunya, aix\xc3\xad com a un ut\xc3\xb2pic projecte de Federaci\xc3\xb3 Mediterr\xc3\xa0nia de Regions Lliures (Pa\xc3\xafsos Catalans, Occit\xc3\xa0nia, C\xc3\xb2rsega i Sardenya). Per\xc3\xb2, alhora, condemnava qualsevol tend\xc3\xa8ncia secessionista. Mantingu\xc3\xa9 contactes amb altres forces pol\xc3\xadtiques regionalistes sorgides arreu d\xe2\x80\x99It\xc3\xa0lia a partir de les Federacions Regionals d\xe2\x80\x99Excombatents, com el Partit Molis\xc3\xa0 d'Acci\xc3\xb3 i d\xe2\x80\x99altres similars a Puglia, Abruzzi, Lig\xc3\xbaria, Piemont, Cal\xc3\xa0bria i Sic\xc3\xadlia. En les eleccions legislatives italianes del 1921, el PSAZ va obtenir el 28,8% dels vots sards i 4 escons, amb suport sobretot a les zones rurals de petita i mitjana propietat i economia pastoral. _NEWLINE_El PSAZ es va dividir en dues tend\xc3\xa8ncies, la federalista-marxista, que rebia el suport d'Antonio Gramsci i la independentista. El 1923, hi havia hagut contactes entre el Partit Nacional Feixista i el PSAZ per integrar-se a canvi d\xe2\x80\x99assumir alguns punts de vista de reivindicaci\xc3\xb3 auton\xc3\xb2mica. Una part del PSAZ (els anomenats sardofeixistes) van ingressar al PNF, i l\xe2\x80\x99altre, dirigida per Lussu, es present\xc3\xa0 a les eleccions amb les sigles del partit. En les eleccions del 1924, tot i l\xe2\x80\x99auge del feixisme, van aconseguir el 16,3% dels vots i 2 escons contra el 66,3% dels feixistes. El desembre del 1925, per\xc3\xb2, Benito Mussolini va ordenar la dissoluci\xc3\xb3 del partit i l'empresonament dels seus l\xc3\xadders, la majoria dels quals marxaren a Par\xc3\xads. Giovanni Battista Tuveri dirig\xc3\xad les restes del partit a l'interior i Lussu organitz\xc3\xa0 a Par\xc3\xads el Partit d'Acci\xc3\xb3 amb altres forces antifeixistes._NEWLINE_Despr\xc3\xa9s d'uns anys d'inactivitat, a la tardor del 1943, es present\xc3\xa0 novament el PSAZ, cosa que provocaria l\xe2\x80\x99enfrontament entre els l\xc3\xadders vinguts de l\xe2\x80\x99exili i orientats cap a l'esquerra, com Lussu, i els que continuaven fidels al missatge populista dels anys 20, com Luigi Puggioni, Sotgio i Giovanni Battista Melis, que havien radicalitzat al l\xc3\xadmit el missatge autonomista en un quasi confederalisme. Alhora, el 1943, es fundaria un Partit Comunista de Sardenya (PCS), marxista leninista dirigit per Antonio Cassetta, qui reclamava la fundaci\xc3\xb3 d'una Rep\xc3\xbablica d'Obrers i Camperols, per\xc3\xb2 des del 1945 fou combatut i finalment absorbit pel PCI, que l'acusava de separatista. El mateix any, tamb\xc3\xa9 es fund\xc3\xa0 la Lega Sarda, obertament independentista, fundada per Basti\xc3\xa0 Parisi, qui tenia el suport de Bellieni i mantenia contactes amb el Moviment Independentista Sicili\xc3\xa0.\n_START_SECTION_\nAutonomisme i integraci\xc3\xb3 pol\xc3\xadtica\n_START_PARAGRAPH_\nEl 1948, es va aprovar un estatut especial per a Sardenya, i en les eleccions del 1949 es va escollir per primer cop el Consell Regional de Sardenya. El PSDAZ s'hi present\xc3\xa0 dividit: el sector nacionalista va obtenir el 10,4% dels vots i 7 escons, mentre que Lussu es present\xc3\xa0 amb el Partit Sard d'Acci\xc3\xb3 Socialista, i va obtenir el 6,6% i 3 escons. Tots els partits van fer gala de sardisme (DCI, PSI, PCI), per\xc3\xb2 a la llarga l'autonomia restaria inoperant._NEWLINE_Des del 1948, el PSAZ veur\xc3\xa0 dilu\xc3\xafda la seva personalitat progressivament, perdr\xc3\xa0 vots i suport dels grups socials que en els anys 20 li van donar suport, i esdevindr\xc3\xa0 un ap\xc3\xa8ndix insular de la DCI en la gesti\xc3\xb3 dels governs regionals, ja que participar\xc3\xa0 en molts d'aquests durant la d\xc3\xa8cada dels 50 al 60, i sovint es presentar\xc3\xa0 en coalici\xc3\xb3 amb formacions centristes. Els seus votants es trobaran entre petits i mitjans propietaris a les zones agr\xc3\xadcoles i ramaderes, ja que la defecci\xc3\xb3 de Lussu li rest\xc3\xa0 bona part de la base electoral urbana.\n_START_SECTION_\nAparici\xc3\xb3 del nou radicalisme sard\n_START_PARAGRAPH_\nDurant els anys 60, dins el PSAZ, que electoralment arribaria a tocar fons, comen\xc3\xa7ar\xc3\xa0 a manifestar-se amb for\xc3\xa7a un corrent independentista, dirigit per Michele Columbu, cap del sindicat de pastors Associazione Regionale de Pastori e Allevatori Sardi (ARPAS), de car\xc3\xa0cter independentista, i Antoni Simon i Mossa (1916-1971), padov\xc3\xa0 d'origen alguer\xc3\xa8s, cap del Centre d'Estudis Algueresos, comen\xc3\xa7\xc3\xa0 a assumir bona part dels postulats de la nova generaci\xc3\xb3 de sardistes d\xe2\x80\x99esquerres dels anys 60. Reinterpret\xc3\xa0 alguns arguments avan\xc3\xa7ats per Bellieni i reformul\xc3\xa0 el missatge autonomista tradicional._NEWLINE_Mossa va introduir una nova teoritzaci\xc3\xb3 nacionalista basada en la reconstrucci\xc3\xb3 de la identitat \xc3\xa8tnica de Sardenya, definida com a comunitat \xc3\xa8tnica amb hist\xc3\xb2ria, llengua i cultura pr\xc3\xb2pies, en perill de desaparici\xc3\xb3 i assimilaci\xc3\xb3. La soluci\xc3\xb3 per acabar amb la colonitzaci\xc3\xb3 italiana seria la via sarda al socialisme, m\xc3\xa9s cooperativista i proudhoniana que no pas marxista, i la independ\xc3\xa8ncia tot seguint els models d\xe2\x80\x99alliberament del Tercer M\xc3\xb3n, Irlanda, Euskadi o Catalunya, per tal de formar despr\xc3\xa9s una federaci\xc3\xb3 europea de comunitats \xc3\xa8tniques, on Sardenya podria recuperar una relaci\xc3\xb3 privilegiada amb Catalunya i C\xc3\xb2rsega (her\xc3\xa8ncia de l\xe2\x80\x99antic mediterranisme), aix\xc3\xad com amb les noves nacions araboafricanes, com l'Egipte de Gamal Abdel Nasser._NEWLINE_Amb aquestes premises, el 1964, se separ\xc3\xa0 del PSAZ per fundar el Muvimentu Indipendentistigu Revolussionariu Sardu (MIRSA), i el 1966 el grup de car\xc3\xa0cter clandest\xc3\xad Sardigna Libera. Amb aquests, va prendre for\xc3\xa7a i seguidors al PSAZ, i configur\xc3\xa0 aix\xc3\xad una l\xc3\xadnia independentista dins el partit, per\xc3\xb2 el XVI Congr\xc3\xa9s del PSAZ a C\xc3\xa0ller, del 1968, no aconsegu\xc3\xad imposar-se a la l\xc3\xadnia autonomista oficialista, tot i que la va moure a adoptar posicions gaireb\xc3\xa9 confederalistes. D\xe2\x80\x99ac\xc3\xad s\xe2\x80\x99esdindiria una fracci\xc3\xb3 dretana, el Movimento Sardista Autonomo (MSA), que el 1969 s\xe2\x80\x99integraria dins el PRI. S\xc3\xad que aconseguirien, per\xc3\xb2, que el partit orient\xc3\xa9s les seves aliances pol\xc3\xadtiques cap a l\xe2\x80\x99esquerra, sobretot quan la secretaria general va caure en mans de Michele Columbu, el 1971. El 1968, endem\xc3\xa9s, es formaria un Frente Revolussionariu Sardu (FRS), m\xc3\xa9s radical i d'inspiraci\xc3\xb3 castrista. _NEWLINE_Durant els anys seixanta, tamb\xc3\xa9 naixeria un nou corrent sardista de nova generaci\xc3\xb3, que se situava al marge de la tradici\xc3\xb3 del PSAZ. Elabor\xc3\xa0 un missatge inequ\xc3\xadvocament nacionalista, en qu\xc3\xa8 els aspectes culturals, la reinterpretaci\xc3\xb3 de la hist\xc3\xb2ria i la reivindicaci\xc3\xb3 ling\xc3\xbc\xc3\xadstica de la llengua sarda hi juguen un paper fonamental; tamb\xc3\xa9 tenen una orientaci\xc3\xb3 pol\xc3\xadtica decididament situada a l'extrema esquerra anticolonial. El principal fou el cercle Citt\xc3\xa0 e Campagna (C&C), nascut el 1966-1967 entre estudiants universitaris i de batxillerat de C\xc3\xa0ller, que procedien de les zones rurals com Nuoro. Llurs discussions es dirigien a oposar-se al model d'industrialitzaci\xc3\xb3 proposat per a Sardenya pel govern itali\xc3\xa0, que C&C considerava estrany al teixit econ\xc3\xb2mic i social tradicional de l\xe2\x80\x99illa, i que comportaria la destrucci\xc3\xb3 de l\xe2\x80\x99economia ramadera; aquesta tradici\xc3\xb3 defensada marcaria la divisi\xc3\xb3 entre C&C i l\xe2\x80\x99esquerra comunista. Per\xc3\xb2 no tenien una conceptuaci\xc3\xb3 clara de Sardenya com a naci\xc3\xb3 ni elements d\xe2\x80\x99etnicitat. Eliseo Spiga escriv\xc3\xad el 1968 Sardegna: rivolto contra la colonizzazione, en qu\xc3\xa8, influ\xc3\xaft per l\xe2\x80\x99exemple cub\xc3\xa0, interpret\xc3\xa0 el bandidisme sard com a una forma primig\xc3\xa8nia de guerrilla revolucion\xc3\xa0ria anticolonial inconscient al llarg de la hist\xc3\xb2ria. Esperonats per aquestes teories, el 1968 sorgiren diversos grups clandestins independentistes units en un FNLS, partidari de la lluita armada, tot i que mai no la posaren en pr\xc3\xa0ctica.\n_START_SECTION_\nIndependentisme i lluita per la llengua (1972-1980)\n_START_PARAGRAPH_\nDes del 1971, s'imposaria en el PSAZ la l\xc3\xadnia independentista, i es donaren passes vers una redefinici\xc3\xb3 ideol\xc3\xb2gica cap a l\xe2\x80\x99esquerranisme anticolonial, que aspirava a representar tots els sectors socials v\xc3\xadctimes de la colonitzaci\xc3\xb3 italiana. Fins i tot, intentaren posar en marxa un sindicat obrer, per\xc3\xb2 amb resultats modestos. En el XVIII Congr\xc3\xa9s del 1976, s'escind\xc3\xad el Fruntene pro s'Indhipendhentzia de sa Sardinia (FIS), encara que la major part dels seus membres es reintegrarien en el PSAZ en els anys posteriors._NEWLINE_A comen\xc3\xa7aments dels 70, dels cercles culturals de C&C es formaria Su Populu Sardu- Muvimentu kontr\xe2\x80\x99a su Colonialismu (SPS), fundat per estudiants fills d\xe2\x80\x99emigrants sards a Roma, familiaritzats amb l'extrema esquerra italiana estudiantil de finals dels anys 60, i que contactaren amb estudiants palestins i persones relacionades amb ETA de Roma. Quan tornaren a Sardenya, entraren en contacte amb els antics C&C, amb la idea de formar un grup militant que barreg\xc3\xa9s l'anticolonialisme amb el tercermundisme, el sardisme i l'aposta per la reconstrucci\xc3\xb3 de la identitat cultural i ling\xc3\xbc\xc3\xadstica de Sardenya, mitjan\xc3\xa7ant el diari biling\xc3\xbce Su Populu Sardu. La q\xc3\xbcesti\xc3\xb3 ling\xc3\xbc\xc3\xadstica fou incorporada plenament al moviment sardista, en part per imitaci\xc3\xb3 del catalanisme, i en part per consci\xc3\xa8ncia d\xe2\x80\x99amena\xc3\xa7a a la llengua per la italianitzaci\xc3\xb3 accelerada de la d\xc3\xa8cada del 1960-70, ja denunciada el 1968 per Michelangelo Pira en Sardigna tra due lingue._NEWLINE_El 1971, amb la creaci\xc3\xb3 de l'Assoziu per sa Difensa de sa Limba e sa Cultura Sarda (ADLCS), esperonada per la resoluci\xc3\xb3 adoptada per la Universitat de C\xc3\xa0ller en qu\xc3\xa8 feia una crida a les autoritats nacionals i regionals a recon\xc3\xa8ixer i impulsar el sard com a llengua oficial de l\xe2\x80\x99illa. A la mort de Simon Mossa el 1972, el MIRSA es fusion\xc3\xa0 amb el FRS i els grupuscles UDIS i LUNISS, per tal de reactivar el Fronte Nassionale de Liberassione de sa Sardigna (FLNS), d\xe2\x80\x99inspiraci\xc3\xb3 etarra, amb la revista Sa Republica Sarda, la primera \xc3\xadntegrament en sard. El grup, per\xc3\xb2, tingu\xc3\xa9 una exist\xc3\xa8ncia ef\xc3\xadmera._NEWLINE_Pel maig del 1976, s'organitz\xc3\xa0 a C\xc3\xa0ller un Conveni sobre Cultura i Escola en la Identitat del Poble Sard, de la qual es constitu\xc3\xad el grup Sardegna-Cultura, format per Antonello Satta, Eliseo Spiga, Giampiero Marras, el pintor Pinuccio Sciola, l\xe2\x80\x99escriptora Maria Giacobbe (autora d\xe2\x80\x99un estudi sardista sobre Grazia Deledda), Giuseppe Usai (economista i secretari dels federalistes sards), Antoniu Cossu (editor de la revista biling\xc3\xbce La grotta della vipere), que el 1977 publicaria la revista Nazione Sarda, en una direcci\xc3\xb3 culturalista i federalista a escala mediterr\xc3\xa0nia (principalment amb C\xc3\xb2rsega i els Pa\xc3\xafsos Catalans)._NEWLINE_Despr\xc3\xa9s de la desfeta electoral del PSAZ en les eleccions regionals de Sardenya de 1979, fou nomenat secretari general del partit Mario Melis, qui va potenciar el programa nacionalista i a favor de la llengua, que va donar una important representaci\xc3\xb3 institucional del partit a les eleccions de 1984 i 1989, cosa que facilitaria l'adopci\xc3\xb3 de lleis sobre la bandera i la llengua sarda en el Consell Regional de Sardenya._NEWLINE_Durant els anys 80, tamb\xc3\xa9 es formaria el grup Sardinya e Libertade, fundat per activistes algueresos com Carles Secchi Ibba i exmembres del SPS com Anghelu Caria, Gavino Sale o Bustianu Cumpostu, que no s\xe2\x80\x99havien sumat al PSAZ, i que juntament amb el FIS, present\xc3\xa0 diverses propostes de llei per iniciativa popular de regionalitzaci\xc3\xb3 de les oposicions a funcionari, per a la limitaci\xc3\xb3 de la cacera i per a la constituci\xc3\xb3 d\xe2\x80\x99una companyia sarda de navegaci\xc3\xb3.\n_START_SECTION_\nDels anys 1990 en\xc3\xa7\xc3\xa0\n_START_PARAGRAPH_\nLa d\xc3\xa8cada dels 90 ha sorpr\xc3\xa8s el PSAZ amb un estancament electoral al voltant del 5-6% i a la baixa, potser pel poc \xc3\xa8xit de les demandes de m\xc3\xa9s autogovern, malgrat la seva participaci\xc3\xb3 en el govern regional entre el 1984 i el 1989, i per les tensions internes entre nacionalistes i independentistes. El 1984, Anghelu Caria fund\xc3\xa0 el Partidu Indipendentista Sotzialista Libertariu, amb Bainzu Piliu, per\xc3\xb2 poc despr\xc3\xa9s trencaren i fund\xc3\xa0 el Partitu Sardu Indipendentista. El 1994, Caria va fundar amb Bustianu Compustu el moviment Sardigna Natzione, que es va presentar a les eleccions regionals de Sardenya del 1994, per\xc3\xb2 amb resultats molt discrets (el 2,7% i cap esc\xc3\xb3). _NEWLINE_En les eleccions regionals del 1999, Bustianu Cumpostu va obtenir el 5,8% dels vots a president regional, m\xc3\xa9s que el candidat del PSAZ. Aix\xc3\xb2 va for\xc3\xa7ar Sardigna Natzione a arribar a una alian\xc3\xa7a amb el PSAZ en les eleccions de 2004. Per aquest motiu, el 2002 Gavino Sale trencar\xc3\xa0 amb SN i fundar\xc3\xa0 un nou moviment, Indipend\xc3\xa8ntzia Rep\xc3\xb9brica de Sardigna (IRS), que refusava qualsevol col\xc2\xb7laboraci\xc3\xb3 amb partits no independentistes, i que ha participat en les manifestacions antiglobalitzaci\xc3\xb3 de G\xc3\xa8nova i en els actes de grups independentistes corsos, bascs i catalans. Tanmateix, els resultats electorals d'ambd\xc3\xb3s grups han estat minsos, i en les eleccions regionals de Sardenya del 2009, mentre que el PSAZ form\xc3\xa0 part del Poble per la Llibertat, IRS va obtenir el 2,1% dels vots i es present\xc3\xa0 en solitari."