b'\n_START_ARTICLE_\nLlei de Snell\n_START_PARAGRAPH_\nLa llei de Snell \xc3\xa9s una f\xc3\xb3rmula simple utilitzada per a calcular l\'angle de refracci\xc3\xb3 de la llum en travessar la superf\xc3\xadcie de separaci\xc3\xb3 entre dos medis de propagaci\xc3\xb3 de la llum (o qualsevol ona electromagn\xc3\xa8tica) amb \xc3\xadndex de refracci\xc3\xb3 diferent. El nom prov\xc3\xa9 del seu descobridor, el matem\xc3\xa0tic holand\xc3\xa8s Willebrord Snel van Royen (1580-1626). Li van posar "Snell" pel seu cognom, per\xc3\xb2 amb dues eles pel seu nom Willebrord._NEWLINE_La llei de Snell \xc3\xa9s molt utilitzada en molts casos._NEWLINE_Aquesta afirma que el producte de l\'\xc3\xadndex de refracci\xc3\xb3 pel sinus de l\'angle d\'incid\xc3\xa8ncia \xc3\xa9s constant per a qualsevol raig de llum incidint sobre la separatriu de dos medis. Encara que la llei de Snell va ser formulada per explicar els fen\xc3\xb2mens de refracci\xc3\xb3 de la llum, es pot aplicar a tot tipus d\'ones que travessen una superf\xc3\xadcie de separaci\xc3\xb3 entre dos medis en els quals la velocitat de propagaci\xc3\xb3 de l\'ona vari\xc3\xaf.\n_START_SECTION_\nHist\xc3\xb2ria\n_START_PARAGRAPH_\nLa llei de Snell va ser descoberta primer per Ibn Sahl al segle XIII, que la va utilitzar per resoldre les formes de les lents anacl\xc3\xa0stiques (les lents que enfoquen la llum amb aberracions geom\xc3\xa8triques). Va ser descoberta una altra vegada al segle XVI i enunciada novament al segle XVII, per Willebrord Snell i John Locke. En els pa\xc3\xafsos franc\xc3\xb2fons la llei de Snell es coneix com a  "segona llei de contracci\xc3\xb3".'