b"\n_START_ARTICLE_\nMarcelino Men\xc3\xa9ndez Pelayo\n_START_SECTION_\nEstudis, evoluci\xc3\xb3, doc\xc3\xa8ncia\n_START_PARAGRAPH_\nMarcelino Men\xc3\xa9ndez Pelayo va n\xc3\xa9ixer el 3 de novembre de 1856 en el municipi c\xc3\xa0ntabre de Santander; fill de Marcelino Men\xc3\xa9ndez Pintado, catedr\xc3\xa0tic de Matem\xc3\xa0tiques en l'Institut de Santander i alcalde de la ciutat durant el bienni progressista, i  de Mar\xc3\xada Jes\xc3\xbas Pelayo y Espa\xc3\xb1a; tingu\xc3\xa9 tres germans: Enrique, Jesusa i Agust\xc3\xadn. _NEWLINE_Va estudiar el batxillerat en l'Institut Cant\xc3\xa0bric de la seva ciutat natal, on va destacar per la seva bona mem\xc3\xb2ria. Posteriorment, va completar la seva formaci\xc3\xb3 en la Universitat de Barcelona (1871\xe2\x80\x931873) amb Manuel Mil\xc3\xa0 i Fontanals, en la de Madrid (1873), on una arbitrarietat acad\xc3\xa8mica del catedr\xc3\xa0tic Nicol\xc3\xa1s Salmer\xc3\xb3n, que va fer repetir curs als seus alumnes sense ni tan sols haver-los examinat, l'hauria d'enemistar a mort amb el krausisme postkanti\xc3\xa0 i els hegelians en general, i a Valladolid (1874), on va intimar amb el qual seria el seu gran amic, el conservador Gumersindo Laverde, que el va apartar del seu liberalisme inicial i el va orientar cap al partit m\xc3\xa9s conservador, el dels anomenats neocat\xc3\xb2lics. Va fer un viatge d'estudis a biblioteques de Portugal, It\xc3\xa0lia, Fran\xc3\xa7a, B\xc3\xa8lgica i Holanda (1876\xe2\x80\x931877) i va exercir de catedr\xc3\xa0tic de la Universitat de Madrid (1878) despr\xc3\xa9s de passar per un tribunal en el qual estava un altre gran culte i cr\xc3\xadtic, Juan Valera y Alcal\xc3\xa1 Galiano, acudint a la tert\xc3\xbalia nocturna, a la seva casa.\n_START_SECTION_\nC\xc3\xa0rrecs m\xc3\xa9s rellevants\n_START_PARAGRAPH_\nVa ser escollit membre de la Reial Acad\xc3\xa8mia Espanyola (1880), diputat a Corts (1884\xe2\x80\x931892), proposat pel Premi Nobel en 1905, membre de la Reial Acad\xc3\xa8mia de la Hist\xc3\xb2ria en 1882, amb el discurs La historia considerada como obra po\xc3\xa9tica. En aquesta instituci\xc3\xb3 va ser bibliotecari des de 1892 i director des de 1910. Va entrar en la Reial Acad\xc3\xa8mia de Ci\xc3\xa8ncies Morals i Pol\xc3\xadtiques en 1889 i en la Reial Acad\xc3\xa8mia de Belles Arts de Sant Ferran en 1892. Finalment, entre 1898 i fins a la seva mort en 1912, va ser director de la Biblioteca Nacional d'Espanya, succeint en el c\xc3\xa0rrec a Manuel Tamayo y Baus.\n_START_SECTION_\nPensament\n_START_PARAGRAPH_\nAbans de morir va tornar al seu inicial liberalisme, per\xc3\xb2 ancorat en punts de vista s\xc3\xb2lidament cristians, i va corregir molts dels seus primitius judicis desfavorables sobre Gaspar N\xc3\xba\xc3\xb1ez de Arce o Benito P\xc3\xa9rez Gald\xc3\xb3s, que va acabar per ser el seu amic i al que va recolzar en el seu acc\xc3\xa9s a la Reial Acad\xc3\xa8mia Espanyola de la Llengua.\n_START_SECTION_\nLlegat\n_START_PARAGRAPH_\nVa morir a la seva ciutat natal, al municipi de la qual va llegar la seva rica biblioteca particular de quaranta mil volums. El seu pais\xc3\xa0 el cardenal \xc3\x81ngel Herrera Oria, qui es considerava en certa manera el seu deixeble, va resumir la seva labor de forma lapid\xc3\xa0ria: \xc2\xabVa consagrar la seva vida a la seva p\xc3\xa0tria. Va voler posar a la seva p\xc3\xa0tria al servei de D\xc3\xa9u\xc2\xbb."